Astăzi vom vorbi despre ciclul de cerere-răspuns sau
in principiu, ceea ce se întâmplă când tastezi ceva în bara de adresă.
Unul dintre lucrurile care cred că sunt foarte amuzante și de care sunt si eu vinovata,
este că toți facem chestii și habar nu avem cum funcționează.
Deci, dacă ar fi să vă întreb când introduceți o adresă, ce se întâmplă?
Deci, această prelegere este de fapt una dintre cele mai tehnice din întreaga clasă.
Nu vreau să simți că ai nevoie să memorezi acest lucru sau să-l notezi,
dar cred că te va ajuta să înțelegi un pic
mai mult ce se întâmplă pe măsură ce înveți HTML5.
Deci, unul dintre lucrurile pe care ar trebuii să le înțelegeți este relația client-server.
Serverele sunt practic aparatele care dețin toate resursele.
Speranța noastră este că ele sunt mereu conectate la rețea.
Clienții sunt ceea ce folosim,
sunt aparatele pe care le utilizați pentru uz personal;
cum ar fi laptopuri, telefoane etc.
Permiteți-mi să vă arăt în această imagine.
Este des întâlnita utilizarea de rețele numite LAN sau WAN.
LAN este o rețea de zonă locală,
și deci ceea ce am aici este această idee că putem avea
trei computere diferite și toate împart un server.
De ce am vrea să facem asta?
Ei bine, de multe ori,
aveți doar o imprimantă sau doar una dintre resursele diferite.
În acest fel, toate cele trei mașini pot lucra împreună și pot împărții acea resursă.
Deci, rețeaua LAN este rețeaua locală.
Uneori, vrei să ai ceva mai mare sau o rețea de suprafață largă.
De obicei, în filme, unde tipul bun intră în clădire pentru a fura software-ul,
ceea ce se întâmplă de obicei este că au acest server pe care
oricine care lucrează în clădire îl poate accesa, dar nimeni în afara clădirii,
sau poate chiar și intre diferite clădiri, dar nu
ai vrea ca cineva din afară să poată într-adevăr să-ți poată obține informațiile.
Deci, rețeaua locală este ca clădirea de birouri.
O rețea largă ar putea fi o universitate,
unde doriți să puteți partaja servere pe mai multe clădiri.
Cea mai mare rețea largă este, desigur, Internetul.
Deci, acum ne întoarcem la întrebarea
ce se întâmplă când tastăm ceva în URL?
Ceea ce faci este că tu clientul soliciți
o pagină web și serverul trebuie să răspundă cu fișierele corespunzătoare.
Deci, când scrieți ceva,
aceasta se numește URL.
Fiecare URL are trei părți.
Protocolul, cum doriți să vă conectați, domeniul,
care este serverul,
și apoi opțional, puteți include documentul.
Deci, chiar dacă tastați o singură adresă URL,
unul dintre lucrurile de realizat este că, de obicei,
solicitați de fapt multe și multe fișiere simultan.
Deci, protocoalele pe care majoritatea oamenilor le-au văzut;
primul este HTTP,
Protocolul de transfer de hipertext.
Al doilea, HTTPS,
este aceeași idee,
doar că acum avem un protocol mai sigur.
Așadar, dacă vă conectați vreodată la o bancă sau orice loc în care introduceți parole,
asigurați-vă că primul lucru pe care îl vedeți în adresa URL este HTTPS.
Dacă nu, nu vă conectați.
Al treilea este numit Protocol de transfer de fișiere.
este puțin diferit.
Când vedeți HTTP,
se așteaptă că veți da înainte și înapoi cod HTML5;
cu FTP, ar putea fi orice tip de fișier.
Deci, avem protocolul,
acum să vorbim despre ceea ce reprezintă numele de domeniu.
De obicei, numele de domeniu poate fi recunoscut, cum ar fi umich.edu,
pentru Universitatea din Michigan.
Google.com, wikipedia.org.
Deci, fiecare dintre aceste site-uri are un domeniu de nivel superior diferit.
Cum le-ați obținut?
Cum ajung unii oameni sa obțină be.edu și some.com, some.biz, etc?
Ei bine, sunt de fapt determinate de ICANN.
Treaba lor este să intre și să decidă ce tipuri de
organizații se califică pentru diferite domenii.
Am inclus un link aici dacă dorești,
poți merge să vezi care sunt diferitele tipuri.
Dar lucrul important de știut este că
numele de domeniu este de fapt mapat la o adresă.
Pe vremuri, ca atunci când tata era pe Internet,
dacă voia să se conecteze la un loc,
el trebuia sa tasteze de fapt numere;
185.261 ș.a., etc.
Ei bine, a apărut o nouă versiune de adrese IP,
deoarece fiecare client are nevoie de propria sa adresă.
Dacă vă gândiți la câți oameni au laptopuri și smartphone-uri,
avem nevoie de o mulțime de opțiuni diferite.
Deci, cu aceste adrese IP,
practic ai seturi de numere,
aveți aceste seturi diferite chiar aici,
unde fiecare X poate reprezenta una dintre cele 16 valori diferite.
Deci, puteți vedea că avem o mulțime de opțiuni,
peste 300 de trilioane, de fapt.
După cum am spus, din fericire pentru tine,
serverul de nume de domeniu vă permite să introduceți ceva cu adevărat simplu, cum ar fi Umich sau Google,
și este cel care îl transformă într-un număr foarte lung.
Ultima parte a adresei URL este documentul.
Așadar, uneori doriți să specificați un document foarte specific pe care doriți să îl obțineți.
Deci, de exemplu, pagina de contact,
sau în acest caz,
am fișierul care se află într-un folder.
Dar uneori nu pui deloc un document.
De fapt, de cele mai multe ori, nu.
Dacă introduceți wikipedia.org sau Facebook.com,
nu există nume de fișier. Dar este în regulă.
Fiecare server are un document implicit pe care urmează să îl returneze.
De obicei, se numește index.HTML.
În regulă. Deci, ne-am dat seama.
Știm ce înseamnă atunci când tastăm ceva.
Înțelegem solicitarea.
Ce se întâmplă, odată ce tastăm asta,
este că vom obține înapoi o mulțime de informații.
Anteturi, cookie-uri, date de formular,
toate lucrurile pe care nu le vezi.
Deci, cel mai important lucru de știut este că serverul returnează fișiere, nu pagini web.
Mulți dintre noi, suntem foarte vizuali.
Deci, atunci când introducem o adresă URL,
căutăm și suntem la modul,
„O, aici e pagina mea”.
Dar uneori este posibil ca browserul să returneze
ceva pentru diferite tipuri de cititoare de ecran,
tehnologie de asistență, deci nu returnează o pagină web,
returnează o mulțime de fișiere.
Sperăm, dar voi admite că uneori serverul nu poate îndeplini solicitarea.
Dacă nu poate, va returna un cod de eroare.
Cred că mulți dintre voi sunteți familiarizați cu 404,
care înseamna „Fișierul nu a fost găsit”.
Asta înseamnă de obicei că ai scris ceva greșit.
Dacă primiți o eroare de 500,
asta înseamnă, de fapt, că serverele sunt oprite.
Deci, la fel de bine puteți merge să luați o gustare,
faceți ceva distractiv, reveniți mai târziu și încercați din nou.
Așadar, vreau să fac o demonstrație live cu dvs. despre ceea ce se întâmplă când introducem ceva.
Așadar, am scris-o pentru dvs.
Acesta caută domeniul,
serverul DNS returnează o adresă IP,
și apoi încep să fie returnate o grămadă de fișiere. Haideți să aruncăm o privire.
Ceea ce am făcut aici este că am accesat site-ul web al
Universității din Michigan.
Pur și simplu am tastat si.umich.edu.
Nu am introdus protocolul, deoarece de obicei este cel implicit.
Deci, ceea ce vedeți aici vizual este o pagină.
Un student care privește, arată foarte inspirat, etc.
Dar acum, voi face un mic truc aici,
unde fac clic dreapta pe ecran,
și voi alege opțiunea care spune „Inspectează”.
O fereastră va apărea în lateral aici.
Voi spune: „Știi ce?
Aș dori să văd toate informațiile care sunt
returnate când solicit această pagină. "
Solicit o pagină, voi apăsa pe „Reîmprospătare”.
Dacă vă uitați în lateral,
nu vă faceți griji că nu puteți vedea detaliile.
Dar ar trebui să vedeți că o pagină este de fapt alcătuită din foarte multe fișiere,
și fiecare dintre aceste fișiere era o cerere separată.
Bine. Deci, să recapitulăm.
Acesta a fost un videoclip lung,
unde tot ce am vrut să rețineți este
că fiecare adresă URL are acele trei părți;
protocolul, domeniul și documentul.
Și să realizați că ceea ce creați este mai mare decât un fișier.
Fiecare ciclu de solicitare-răspuns este de obicei format din o mulțime
de runde de comunicare între client și server.
Deci, vom începe de jos.
Vom face pași micuți, vom crea câte un fișier,
dar puteți să priviți în viitor spre construirea de aplicații web din ce în ce mai complicate.