PAUL S. KEMP
ÁRAMLATOK

SZUKITS
KÖNYVKIADÓ
ALAPÍTVA 192 9

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
STAR WARS: CROSSCURRENT
by Paul S. Kemp
Del Rey, an imprint of The Random House
Publishing Group, a division of Random House,
Inc., 2010
Copyright © 2014 by Lucasfilm Ltd. & ® or TM
where indicated.
All Rights Reserved.
Used Under Authorization.
Cover art copyright © 2014 by Lucasfilm Ltd.
Translation copyright © 2014 by Szukits Könyvkiadó
Fordította
Habony Gábor
ISBN 978–963–497–313–3
Lektor: Pető Bálint
Szaklektor: Szente Mihály
Tördelés: Karaktertax Bt., Szvoboda Gabriella
Színre bontás, tipográfia: EzDesign Kft.
Felelős kiadó: Szukits László és Szukits Gábor

Debreceni Kinizsi Nyomda Kft.
Felelős vezető: Bordos János

Két kis padavanomnak,
Roarke–nak és Riordannek

Réges–régen, egy messzi–messzi Galaxisban...

Szereplők
Drev Hassin, Jedi–padavan (askaji férfi)
Jaden Korr, Jedi–lovag (ember férfi)
Kell Douro, orgyilkos/kém (anzati férfi)
Khedryn Faal, a Junker kapitánya (ember férfi)
Man Idi–Shael, a Junker első tisztje (cereai férfi)
Relin Druur, Jedi–mester (ember férfi)
Saes Rrogon, Sith–nagyúr, a Harbinger kapitánya (kaleeshi férfi)

Első
fejezet

Múlt:
5000 évvel a Yavini Csata előtt

A Phaegon III legnagyobb holdjának kérge felizzott, elporladt és beomlott a borzalmas támadástól. Hatvannégy különleges fel– szereltségű cirkáló – hajóhéjba burkolt, bolygóbombázó fegy– verrendszer – vette körül szuborbitális, az egyenlítőre merőleges formációban. A sima, ezüst hajótestek hasa a lenti pusztítás vissz– fényétől izzott, és Saes maga is meglepődött rajta, hogy mennyire szépnek találta a látványt. A megsemmisülés ragyogó, meleg színekkel árnyalta a jelenetet.
Minden egyes cirkáló orrából plazmasugarak ugrottak a hold felszíne felé, a pusztítás jeleit rajzolták a dús növényzetbe, a fájdalom lángoló ködébe vonták a bolygót. A nyomukban por és sűrűn kavargó, fekete füst telítette meg a légkört.
A rombolás fényjátéka és árnyai betöltötték a Harbinger pa– rancsnoki hídjának óriáskivetítőjét, elhalványították a rendszer napjának narancssárga fényét. Egyik–másik droid időnkénti csipogása és egy–egy elsuttogott szó kivételével a személyzet néma csendben ült, figyelme megoszlott a műszerek és a látvány között. A különféle hangszórókból számos sávon érkező beszéd mormoló háttérzajjá olvadt egybe, s mintegy nyugodt ellenpontot kínált a hold halálát kísérő káosznak. Érzékeny orrával Saes megérezte az emberi személyzet adrenalintól csípős izzadságának szagát.

A cirkálók munkája és a bolygó megsemmisülése láttán a fiatalkorában megízlelt daelgyümölcs jutott eszébe. Számos délutánt eltöltött a világa napjának fényében sütkérezve és daelt hámozva, leválasztotta az érdes, barna héjat, hogy hozzájusson a sápadt, de annál édesebb gyümölcshúshoz.
Mint kiderült, egy egész holdat is meg lehetett hámozni.
A hold kérge alatti hús, a kibányászni vágyott lignan biztosít– hatta a Sithek győzelmét a Kirrekért folytatott csatában, és Saes is feljebb léphetett általa a Sith–hierarchiában. Természetesen, nem intézett volna kihívást Shar Dakhon felé azonnal; ehhez még nem volt elég régóta tagja a Sith–rendnek. De nem is várt volna vele túl sokáig.
A féktelen becsvágyban a gonoszság ver gyökeret, mondta egyszer Relin.
Saes elmosolyodott a gondolatra; micsoda bolond volt egyko– ri mestere! Ellenben Naga Sadow megjutalmazta a becsvágyat.
–	Státusz? – kérdezte 8K6–tól, a tudományos droidtól.
A gép odafordult hozzá, a lángok fénye kecses táncot lejtett az antropomorf droid tükröző, ezüstös színű burkolatán.
–	A hold kérgének harminchét százaléka megsemmisült – fe– lelte 8K6.
A droid vezeték nélküli összeköttetésben állt a pultjával, így nem kellett odafordulnia, hogy érzékelje a változásokat és újabb információkat szerezzen a cirkálók munkájáról.
–	Harmincnyolc százalék. Harminckilenc százalék.
Saes bólintott, és visszafordult az óriási kivetítőhöz. A droid elhallgatott.
A távolság ellenére az Erő közvetítette számára mindazt a borzalmat, amelyet a hold felszínén élő, félintelligens főemlő– sök éltek át. Saes képzeletében a kis termetű lények visítozva– sikoltozva menekültek a fák között az őket üldöző és végül el– kerülhetetlenül elnyelő tűz elől. Százezrével voltak odalent, a félelmük oly puha és illékony felhőként lebegett a Nagyúr tu– datában, mint a gyér hajnali köd.
Sith társai a Harbinger és az Omen fedélzetén mind ugyanezt kellett érezzék, miközben a bányászatnak ez a radikális módja

kérlelhetetlenül haladt a végkifejlet, a fajirtás felé. A maguk gyenge módján talán még a hajókon szolgáló massassik is érezhettek valamit a zavarból, amelyet az esemény keltett az Erőben.
Valaha régen, amikor Saes még Jedi volt, még mielőtt megértette volna a sötét oldalt, helytelennek érezte volna az élet ilyen öncélú pusztítását. Csakhogy az az idő már elmúlt, és Saes tudta, hogy nincs helyes és helytelen. Csak hatalom van, és akinek megadatott, az meghatározhatja saját magának, hogy mi helyes és helytelen. Ennek felismerése volt az a szabadság, amelyet az Erő sötét oldala kínált, és emiatt ítéltetett bukásra a Jedi–rend, először a Kirreken, azután a Coruscanton, és végül az egész Galaxisban.
–	Hőmérséklet–növekedés? – kérdezte Saes.
A tudományos droid ezúttal vetett egy pillantást a számítógé– pe képernyőjére, mielőtt válaszolt:
–	Belül maradt a kitermelődroidok tűréshatárán.
Saes tovább figyelte a cirkálókat, amelyek az atmoszféra felső rétegéből lecsapva felégették a holdat, azután a parancsnoki ülésében elfordult, és másodparancsnokára nézett. Los Dor foltos, sötétvörös bőre szinte feketének látszott a híd világításának halvány fényében, a hold felszínét nyalogató lángok visszatükröződtek sárga szemében. A férfi sohasem nézett Saes szemébe, tekintete mindig a Sith állkapcsának oldalából kitüremkedő két szarvra fókuszált.
Dor inkább volt Naga Sadow kéme, mint az ő állítólagos szárnysegédje. Többek közt biztosítania kellett, hogy a lignan – az öszszes lignan – eljusson Sadow erőihez a Primus Goluudnál.
A csápok megvonaglottak az állán, és a szeme feletti porcos ki türemkedések kérdőn megemelkedtek. 
– Ezredes! Adja ki a parancsot a kitermelődroidok kilövésére!
–	mondta Saes. – A Harbinger és az Omen droidjait is indítsák útnak!
–	Igenis, kapitány! – felelte Dor, azután a konzoljához fordult, és kiadta a parancsokat. Saes még mindig szokatlannak érezte a megtisztelő kapitányi címet. Ahhoz volt hozzászokva, hogy vadászcsapatokat vezetett egységparancsnokként, és nem hajókat kapitányként.
Másodperceken belül hengeres leszállóegységek százai ömlöttek ki a Harbinger hangárjaiból, és újabb több száz jármű követte őket a testvérhajóról; a parancsnoki híd óriáskivetítőjén mind– egyik látszott. Beléptek a légkörbe, és ereszkedés közben tüzes csíkokat húztak maguk után, a látvány tűzijátékra emlékeztette Saest.
–	A kitermelődroidok elindultak – jelentette 8K6.
–	Maradjunk rajtuk és nagyítás! – parancsolta Saes.
–	Értettem! – jelzett vissza Dor, és biccentett a fiatal kormá– nyosnak, aki a kivetítőt vezérelte.
A röppályájuk több tíz kilométerrel a bányászcirkálók pusztí– tásának vonala mögé vitte a kitermelődroidokat, és a többségük eltűnt szem elől a füstben, de a kormányosnak sikerült rajta tar– tania a kamerákat egy tucatnyi szerkezeten, amelyek egy tisztább terület felett ereszkedtek le.
–	A droidok burkolatának kopása belépéskor elhanyagolható volt – érkezett 8K6 jelentése. – Nulla egész három ezrelék.
A kormányos még kétszer nagyított a képen.
Öt kilométerrel a felszín felett a droidok beindították a fékra– kétáikat és lassítani kezdtek, kibontották rovarszerű lábaikat, és óvatosan lehuppantak a felégetett, izzó talajra. Hat lábuk anti– gravitációs szervója és talp–platformjaik szigetelése lehetővé tette, hogy sértetlenül járjanak a füstölgő rommá változtatott felszínen.
–	Lássuk az egyik droid fedélzeti kamerájának képét!
–	Igenis, uram! – válaszolta Dor.
A kormányos tovább dolgozott a konzolján, és a kivetítő felén megjelent az egyik droid által látott kép a felégetett holdról. Mor– molás futott végig a híd személyzetén, a félelemmel vegyes ámu– lat zaja. Még 8K6 is felnézett az előtte lévő műszerekről.
Korsin, az Omen kapitányának hangja tört át az adó–vevő forgalom alapzaján, és végigdörgött a Harbinger parancsnoki hídján: 
–	
–	Ez ám a látvány!
–	Az – válaszolta Saes.
A felszín alól kibukkanó rétegek vaskos füstoszlopokat eregettek, és a felperzselt felszín olyan keménnyé és törékennyé vált a plazmasugarak hőjétől, mint az üveg. A bolygó kérgét repedések és hasadékok hálózták be, mint testet az erek, ám ezekben hamu és füst folyt. A talajból hőség áradt, eltorzította a körvonalakat és álomszerűvé tette a látványt.
Kitermelődroidok százai szálltak le a felszínre; fémlegyek a hold bomló tetemén. Esetlen, rovarokat utánzó mozgással ren– deződtek sorokba, magas hangú kommunikációjuk háttérzajként festette alá a látványt.
–	Szenzorok aktiválva – jelentette be 8K6.
A droidok egyszerre eresztették ki hosszú fémormányaikat, varázsvesszőkként lengették őket, miközben elindultak a tönk– retett felszínen, hogy felkutassák a lignan jellegzetes molekula– szerkezetét a talajban.
A kristály gondolatára Saes akaratlanul megnyalta a száját, a nyelvén enyhén foszforos íz jelent meg. Évekkel korábban a birtokában volt egy kisebb lignankristály, és még mindig emlékezett arra a feltöltöttségre, amelyet az ásvánnyal a kezében érzett. A kristály energiájára való érzékenysége mutatta meg először, hogy az ő ösvénye a sötét oldalra vezet.
Szokatlan molekulaszerkezete a sötét oldalhoz hangolta a lig– nankristályt, és ezáltal felerősítette a Sithek hatalmát, amikor Erőt használtak. Az utóbbi évtizedekben a Sithek nem találtak jelentős kristálylelőhelyet – egészen mostanáig, egészen a kirreki csata előttig. Ráadásul Saes találta meg.
Néhány standard hónappal korábban Naga Sadow megbízta, hogy keressen lelőhelyeket, mert fel akarta használni a ritka kristályokat a háborúban. Természetesen, csak próbára akarta tenni, és az újonnan kinevezett kapitány állítólagos elsőtisztje, Los Dor értékelte a próba sikerességét. Az Erő válaszokkal szolgált Saes számára, végül a konfliktus kezdete előtti utolsó napokban eljuttatta a Phaegon III–hoz. Az Erő őt használta fel eszközként, hogy biztosítsa a Sithek győzelmét.
Ez a felismerés kellemes érzést okozott. Saes bőrének apró pikkelyei halkan egymáshoz súrlódtak, amikor a kapitány fészkelődött egy kicsit az ülésében.
Úgy vélte, talán elegendő lignant fognak kitermelni a Phae– gon III holdjáról, hogy a kirreki támadásban részt vevő Sith– nagyurak és massassi harcosok mindegyikét felszereljék vele. Ha több ideje lett volna, jóval módszeresebb, kisebb pusztítással járó bányászati eljárást választott volna, de nem volt több ideje, és Sadow nem tűrte a késlekedést.
Így hát Saes meghatározta, hogy az ő számára mi helyes és mi helytelen, minek következtében a Phaegon III holdjának főem– lősei és egyéb létformái halálra ítéltettek.
A Sith mutatóujja végigsimított a fénykardja ívelt, szarvra ha– sonlító markolatán. Türelmetlenül várta a szenzoros felderítés eredményét. Akaratlanul előrehajolt ülésében, így figyelte a ka– meraképet a kivetítőn. Hirtelen izgatott csipogás hallatszott: az egyik droid lignant talált. Alig néhány másodpercen belül újabb jelzés csatlakozott az elsőhöz, azután még egy, majd még egy. Saes az elsőtisztre pillantott, de Dor csápszakállal félig elfedett, merev szájából és rezdületlen tekintetéből nem tudta kiolvasni, hogy az ezredes örül–e vagy sem.
–	Megvan! – jött Korsin kapitány hangja az adó–vevőből. – Megcsináltuk!
Valójában a felfedezés egyedül Saes érdeme volt, Korsin csak követte, de azért a Sith így válaszolt:
–	Igen, kapitány, megcsináltuk.
–	Nagy kiterjedésű lelőhelynek tűnik – tett megjegyzést 8K6. Egyre több kitermelődroid jelezte, hogy lignankristályt talált.
–	Talán még több is van itt, mint amennyit lesz időnk kibá– nyászni – mondta Dor. – Kapitány! Visszahívhatom a cirkálókat? A további kéregbontás... indokolatlannak tűnik.
Saes kihallotta a kérdést a kijelentés mögül, és megrázta a fe– 

jét. Nem hagyhatta, hogy Dor a szánalom jeleit fedezze fel a
cselekedeteiben, ezért így felelt:
–	Nem. Folytassák a megkezdett műveletet! Amit nem tudunk elvinni a kirreki csata előtt, azért visszajövünk, miután győzelmet arattunk.
Dor bólintott, csáp–szakállát halvány mosoly húzta félre, mi– előtt válaszolt:
–	Igenis, uram!
Saes továbbra is az ezredest nézte, akinek a tekintete ismét a két állkapocs–szarvra fókuszált.
–	Amikor jelentést tesz Sadow Nagyúrnak, nyugodtan számol– jon be mindenről, amit itt tapasztalt! – tette hozzá a kapitány.
Dor felkapta a fejét, egy másodpercre mégis Saes szemébe nézett, azután csápjai enyhén megremegtek, és a parancsnok el– fordult.
Saes utat engedett elfojtott elégedettségének, és ismét a kive– títő felé fordulva a droidok hasából kinyúló szondákat figyelte, amelyek úgy szippantották ki a ritka ásványt a hold felszíne alól, mint a paraziták a vért egy még gőzölgő tetemből. Mindeközben az Erő folyamatosan közvetítette a főemlősök rettegését és szenvedését, de félelmük kipárolgása egyre gyérebbnek, egyre foszlányosabbnak tűnt. Egyre kevesebben voltak. A kapitány elmosolyodott.
–	Küldje ki a kompokat! Gyűjtsék be a nyersanyagot! – utasí– totta Dort. – Az Omen kompjait is! A lehető legtöbbet viszünk magunkkal, és sietnünk kell a begyűjtéssel.
–	Értettem!
Néhány standard órával később a Phaegon III füstölgő holdja és annak minden lakója halott volt. A bányászcirkálók befejez– ték a munkájukat, és kiugrottak a csillagrendszerből. Szállító– kompok nyugodt folyama áramlott a hold és a két nagy hajó, a Harbinger és az Omen rakterei között, finomítatlan ásványt tar– talmazó sziklatömbökkel töltötték meg őket. A nagy mennyisé– gű lignan közelsége megszédítette, szinte megrészegítette Saest. El tudta képzelni, hogy Dor és a két hajó fedélzetén lévő többi 

Erő–érzékeny lény is ugyanígy érezte magát.
–	Kivételes figyelmet kell fordítanunk a massassikra – mond– ta Dornak. A harcosok nyugtalanná válhattak a sok kristály kö–
zelségétől, és Saes meg akarta előzni az erőszakos kitöréseket. Vagy legalább a megfelelő irányba kellett terelniük az erőszakot.
–	Szólok a biztonsági csapatoknak – felelte az ezredes. – Maga is érzi, kapitány?
Saes bólintott. Már biztosan érezte, hogy megrészegült a sötét oldal hatalmától, amely átitatta a hajó levegőjét, bizsergette a bőrét és melegséggel öntötte el. Beleszédült.
Össze kellett szednie az akaraterejét, hogy újra fókuszálni tud– ja a figyelmét. Kevés idejük maradt, hogy találkozzanak Naga Sadowval és a Kirrek felé induló Sith–erőkkel. Saes átszólt adó–vevőn az Omen kapitányának:
–	Korsin! Még egy óra!
–	Egyetértek – válaszolta a másik kapitány, és hallatszott a hang– ján, hogy örül az eredménynek. – Érzi ezt a hatalmat körülöt– tünk? – kérdezte. – Felégetjük a Kirreket!
Saes az elpusztított holdat nézte az óriáskivetítőn: a bolygó ha– lott feketén lebegett az űrben.
–	Felégetjük – válaszolta, és megszakította a kapcsolatot.

Relin kinézett a nagy, páncélüveg buborékablakon a vadászgé– pe pilótafülkéjének elején. Mellette tanítványa, Drev táplálta be a hiperűrugrás adatait a navigációs számítógépbe. A padavan de– rékbősége próbára tette az ülést, pilótaruhája gallérja felgyűrte a túlfejlett zsírszöveteket a nyakán és a csuklóján, ettől a feje és a keze elkötött kolbászvégre hasonlított. Mindezek ellenére aska– ji mércével Drev szinte már véznának számított, és Relin még sohasem találkozott másik askajival, akiben ennyire határozott lett volna az Erő jelenléte.
Az Infiltrator a Remmon Nebula narancssárga és vörös felhőjében lebegett. A kis hajó a maga minimális és szándékosan rendszertelen energiakibocsátásával, fényes burkolatával és szenzorzavaróival szó szerint láthatatlanná vált a felhőn kívüli

letapogatók számára.
A hajó körüli túlhevült gázban sárga és narancssárga fénycsí– kok húzódtak, mint időbe dermedt villámok egy viharos bolygó
légkörében. Relin a felhőt nézte, a mágneses szelek keltette las– sú örvényeket, és azon tűnődött, hogy mióta csatlakozott a Jedi– rendhez, bejárta az ismert rendszerek felét, de a Galaxis legsöté– tebb zugaiban rejtőzködő szépség még mindig lenyűgözte. Ebben a szépségben az Erőt vélte megnyilvánulni, az egész univerzu– mot összetartó hálózatot.
Csakhogy a hálózat veszélybe került, Sadow és a Sithek tönk– re akarták tenni. Relin első kézből tapasztalta meg a tetteik kö– vetkezményét, amikor elveszítette Saest.
Kilökte tanítványa emlékét a tudatából. Ez az emlék még túl fájdalmas volt.
A Jedik és a Sithek közti konfliktus a fordulópontjához érke– zett; a Kirreknél minden eldőlhetett, a csata hosszú időre az egyik fél felé billenthette a háború mérlegét. Memit Nadill és Odan–Urr megerősítette a bolygót, de Sadow flottája elsöprő erőt képviselt. Relin úgy vélte, hogy a Coruscant is az ellenség cél– pontjai között lehetett, és erről a gyanújáról már beszámolt Na– dillnak.
–	A hiperűrben is be tudjuk fogni a jeladót? – kérdezte hirte– len Drev, fel sem pillantva a navigációs konzolról.
–	Igen – válaszolta Relin.
Legalábbis, elméletileg. Feltéve, hogy nem tévedtek a Harbin– ger és az Omen által választott útvonalat illetően, illetve Saes nem indult el másfelé a hajóival, és általában véve elég közel maradt az eredeti útvonalhoz, hogy a berendezés adása elérje őket.
–	És mi van, ha az ügynököknek nem sikerült elhelyezni a jel– adót? Vagy ha Saes megtalálta és hatástalanította?
Relin nem fordult el a csillagköd látványától, úgy válaszolt:
–	Nyugalom, Drev! Sok a lehetőség, de minden úgy történik, ahogyan történnie kell.
Az utóbbi időben olyan gyorsan követték egymást az események, hogy Relinnek csak a szükségesnél ritkábban volt alkalma jelentést tenni a feljebbvalóinak. Csak küldött egy–egy üzenetet amikor lehetősége adódott rá.
A Primus Goluud közelében talált rá Saes nyomára, és látta a támadáshoz gyülekező Sith–hadsereget, amelyet a Harbinger és testvérhajója, az Omen sietve hagyott maga mögött.
Miután küldött egy–egy rövid jelentést a Rendnek a Corus– cantra és a Kirrekre, Relin azt a parancsot kapta, hogy kövesse Saest és próbáljon fényt deríteni a szándékaira. Keveset tudott meg, mivel a Harbinger és az Omen oda–vissza röpködött az el– dugottabbnál eldugottabb rendszerek között, felderítő droidokat küldött ki, bolygókat tapogatott le, majd hamarosan továbbállt.
–	Keres valamit – mondta Relin inkább csak magának, mint sem tanítványának. 
Drev felkacagott, de úgy, hogy kettős álla belereszketett.
–	Saes? – kérdezte. – Biztos nem találja a lelkiismeretét. Túl– ságosan jól eldugta.
Relin el sem mosolyodott. Saes elvesztése túl mélyen megérin tette ahhoz, hogy ilyesmivel tréfálkozzon.
–	Aggódom a fontos dolgokkal kapcsolatban mutatott nemtö– rődömséged miatt. Sokan meg fognak halni ebben a háborúban.
Drev fejet hajtott, válla megereszkedett, és vastag szálú, barna hajtömegét félresimítva próbált bűnbánó képet vágni.
–	Bocsáss meg, mester, de... – kezdte, és hirtelen elhallgatott, bár kerek arcán látszott, hogy nyugtalanítja valami.
–	De? – kérdezte Relin.
Drev nem nézett rá, úgy válaszolt:
–	Néha úgy érzem, túl keveset nevetsz, mester. A Hold Úrnő– jének sámánjai azt tanítják a népemnek, hogy tragédia idején jobb vidámnak lenni. Nevess a halálodon is, így mondják. Szin– te bármiben lehet találni valami tréfásat.
–	Ugyanúgy, ahogy fájdalmat is – mondta Relin, és még min– dig Saes járt a fejében. – Kész vagy a koordinátákkal? – kérdezte.
Drev kihúzta magát ültében és hivatalos hangon válaszolt:
–	Mindent előkészítettem, mester. 
–	Akkor menjünk, és találjuk ki, mit keres Saes!
Relin kimanőverezte az Infiltratort a csillagködből, és gyorsan leellenőrizte a Drev által betáplált adatokat. A kivetítőn megje– lent a csillagokkal pettyezett, fekete űr.
–	Indulás! – jelentette be Relin.
Drev megnyomott egy gombot az előtte lévő vezérlőpulton, és a páncélüveg buborékablak elhomályosult, hogy megkímélje őket a hiperűr hipnotikus, kék fényörvényétől. Relin beindította a hiperhajtóművet, és a csillagok fénylő pontjai végtelen csíkokká változtak.

Jelenkor:
41,5 évvel a Yavini Csata után

Sötétség vette körül Jadent, tintafekete sötétség. Zuhant, és azt hitte, a zuhanása egy örökkévalóságig tart. Úgy érezte, a gyomra felliftezett a torkába, és elszorította, hogy ne tudjon sikoltani.
Még mindig érzékelte maga körül az Erőt, de csak foszlányo– san, elvékonyodott rétegként, és az érzékszervei eltompultak.
Nyögve beleütközött a láthatatlan talajba, négykézlábra érke– zett, keze és térde alatt hó ropogott. Fagyos szélrohamok lendí– tették félre a köpenyét, hogy megszúrják alatta a bőrét, jégszilán– kokkal szórják tele arcát és zúzmarássá tegyék a szakállát. Jaden még mindig nem látott semmit, de reszketegen, remegve és dideregve felállt.
– Hol van ez a hely? – kiáltott fel. A sötétség olyan sűrű volt körülötte, hogy a saját leheletének párafelhőjét sem látta. A hangja gyengének tűnt, mintha a sötétség azt is elnyelte volna.
– R6?
– kérdezte.
Nem kapott választ.
– R6?
Különös – gondolta –, hogy bizonytalan helyzetbe kerülve előbb a droidomat keresem, és nem egy Jedi társamat!
Érezni akarta kedvenc fénykardjának megnyugtató súlyát, de az övére csíptetett tartót üresen találta. Hátranyúlt a tartalék fény– kardjáért – a durva, de hatékony fegyvert gyerekként készítette a Coruscanton, még mielőtt kitanulta volna az Erő használatát
–, de az is eltűnt. Sugárvetője hiányzott a tokjából, és az izzóru– daktól is megfosztották, amelyeket az övtáskájában tartott.
Fázott, egyedül maradt, elvették a felszerelését, és vaksötét vette körül.
Mi történhetett? Nem emlékezett rá.
Szorosan összefogta a köpenyét, hogy valamennyire védje ma– gát a hidegtől, és megpróbált hallás után tájékozódni, de nem hallott mást, csak a szél zúgását és a saját szívverését. Némi ne– hézség árán az Erő segítségével kiterjesztette a tudatát, hogy így győzze le a vakságot és legalább közvetett módon érzékelje a világot maga körül. Az elméjét borító, mindent eltompító ködön keresztül megérzett valamit...
Mások is voltak vele a sötétségben. Sokan.
Megpróbált erősebben koncentrálni, és a sötét oldal fagyos jelenlétébe ütközött. Sithek!
Vagy mégsem? Nem egészen Sithek voltak; a sötét oldal megtévesztette.
Próbálta kizárni a sötét oldal ismerős, egyszerre kellemetlen és simogató érintését. Jól tudta, hogy a fény és a sötétség közötti vonal vékonyabb egy vibropenge élénél. A mestere, Kyle Katarn többek közt erre is megtanította, ahogyan arra is, hogy minden Jedi ezen a vékony határvonalon táncol. Néhányan megértették, miféle feneketlen szakadék tátongott alattuk, mások nem. Ez utóbbiak többsége bele is zuhant, de az előbbiek szenvedték meg a következményeket. Jaden gyakran kívánta, hogy bárcsak tudatlan maradt volna, mint gyerekkorában a Coruscanton, amikor az Erő használata még színtiszta mágiának tűnt.
Akaratlanul felidézte mestere tanításait, a szavak beleégtek az agyába: „Az Erő eszköz, Jaden! Egyszer fegyver, máskor gyógyír. Sötét oldal, világos oldal, jelentéktelen köztük a különbség. Ne ess abba a csapdába, hogy kategorizálod őket! Az értelem arra kárhoztat, hogy osztályozzunk és határvonalakat húzzunk, s hogy eljövendő sárkányoktól rettegjünk. Csakhogy mindez nem több káprázatnál. Nem sárkányok jönnek, hanem még több tudás és mélyebb megértés. Ki kell békülnünk ezzel a ténnyel.”
Jadennek sohasem sikerült kibékülnie vele, és attól tartott, hogy a jövőben sem fog sikerülni. Még rosszabbnak tűnt az a
gondolat, hogy talán nem is kellett kibékülnie vele. Miután be– fejezte a tanulmányait, kutatni kezdett a kevésbé elfogadott el– méletek után az Erővel kapcsolatban. Idővel arra a kellemetlen következtetésre jutott, hogy a mesterének igaza lehetett.
– Mutassátok magatokat! – kiáltott bele ismét a sötétségbe, de a vonyító szél felfalta a szavait. Tudta, hogy a Sithek már ugyanúgy megérezték volna a jelenlétét, ahogyan ő is érezte maga körül... amazokat.
Körülötte voltak, és gyorsan közeledtek. Jaden sebezhetőnek érezte magát így, vakon és megfosztva eszközeitől. Amennyire csak tudta, átadta magát az Erőnek és megtagadta a félelmet.
Megtalálta önmagában a nyugalmi pontot, és félig guggoló póz– ba ereszkedett. Fókuszálta a tudatát, várakozott, és teste minden izmát felkészítette egy mindent eldöntő ugrásra. Meg akarta mu– tatni a sötét oldal követőinek, hogy még a fénykardja nélkül sem becsülhetik alá, mint ellenfelet.
–	Jaden! – szólalt meg egy suttogó hang a füle mellett. Ezt a hangot eddig még csak egy felvételen hallotta.
A Jedi megpördült, az Erőt már összegyűjtötte az öklében egy telekinetikus csapáshoz... de csak a sötétséget érzékelte.
Lumiya!
Lumiya hangját hallotta. Vagy mégsem? De hát Lumiya már rég halott!
Egy kéz kapaszkodott bele a köpenyébe.
– Jaden! – szólította meg egy másik hang. Lassin hangja.
Hátraugrott, rásegített a mozdulatra az Erővel, és a levegőben megfordulva nagyjából három méterrel Lassin mögött ért földet. Lassin is Jedi volt, és Jaden róla is úgy tudta, hogy már meghalt; nem sokkal a Ragnos–válság után történt. Lassin hangja kirán– totta Jadent az iménti nyugalmából, és kékesfehér, rosszindula– tú Erő–villámok jelentek meg sisteregve az ujjhegyei körül...
Még mindig nem látott semmit.
Felállt a szőr a nyakán. Lepillantott a kezére, a halványkék ki– sülésekre az ujjai körül, amelyeket csak az akarata megfeszítésével sikerült elfojtania.

–	Jaden Korr! – szólalt meg egy hang a balján, Kam Solusar mester hangja, amely ezúttal nem hozta magával a világos oldal megnyugtató jelenlétét, és hagyta, hogy a Jedit továbbra is a sö– tét oldal baljós energiája vegye körül.
Hiába pördült meg ismét, hiába fordult oda.
–	Amit keresel, az a fekete lyukban található a Fhoston – mond– ta Mara Jade Skywalker, de Jaden őt sem látta.
Mara Jade Skywalker sem volt már az élők között.
–	 Ki beszél? Hol vagyok? – kiáltotta, de csak a szél jeges sikolya válaszolt.
–	Ismét kiterjesztette az érzékelését, próbálta megtalálni Lumiyát, Lassint, Solusart és Skywalkert, de mind eltűntek.
Magára maradt a sötétségben. Mindig magára maradt.
Ekkor döbbent rá, hogy álmodik, és az Erő szólt hozzá. Már korábban fel kellett volna ismernie.
A felfedezés megállította a világot. A szél elállt, a jeges hideg megszűnt.
Jaden mindenre felkészülve, feszülten állt.
Távoli, formátlan kiáltás hallatszott, és hamarosan ismétlőd– ni kezdett, felvett egyfajta ritmust, mi több, a hangszín gépiessé vált. Akár a bolygó másik feléről is jöhetett.
–	Segítség! Segítség! Segítség...!
Jaden körbefordult, keze ökölbe szorult.
–	Hol? – kérdezte.
A sötétség hirtelen szertefoszlott, fénypontok jelentek meg a Jedi felett húzódó, fekete boltozaton. Csillagok. Jaden az eget fürkészte, ismerős alakzatokat keresett. Ott! Csak annyit ismert fel, hogy elhelyezze magát valahol az Ismeretlen Régiók egyik peremvidéki szektorában. A fekete égen egy távoli gázóriás vilá– gított halványkék izzással, fénye félénken közelítette meg a bolygót. A gázóriást jég– és kősziklákból álló, vastag gyűrűk övezték.
Jaden a gázóriás egyik holdján állt.
Szeme egyre jobban hozzászokott a sötétséghez, és már látta maga körül az elhagyatott, szél tépte, jeges síkságot az épület– magas hótorlaszokkal, amelyektől a táj úgy nézett ki, mint egy 

viharban megfagyott óceán. A jeges felszínt repedések hálózták be, mint erek a mozdulatlanná dermedt élőlény testét. A hasadé– kok éhes szájakként tátongtak itt és ott, a távolból gleccserek nyögése hallatszott, mint egy dühös világ panaszai. Jaden nem ta– lálta nyomát sem Lumiyának, sem Lassinnek, sem pedig azok– nak a Sitheknek, akiknek a jelenlétét érzékelni vélte. Nem látta jelét életnek.
Lehelete apró ködfelhővé változott az arca előtt. Bal keze ref– lexszerűen markolászta a levegőt a fénykardja helyett.
Az ég váratlanul felrobbant, tűzfelhő tört át a légkörön menny– dörgő zajjal, füsttel és lángokkal telítette meg a levegőt. Fém csikorgására hasonlító sikoly hallatszott, és a felszíni jég nyögverecsegve hasadt fel.
Jaden hunyorogva nézte a halványan még mindig izzó eget, és parázsló törmelékesőt látott lehullani, a hold felszínére záporo– zó szikrák hipnotikus mintákat rajzoltak a levegőbe.
Azonnal tudta, mit lát: a sötét oldal megtestesülését. Túl las– san húzta vissza kiterjesztett Erő–érzékelését, és a gonoszság koncentrált tömegének puszta jelenléte is elég volt, hogy úgy érezze, mintha megütötték volna. Összeroskadt, közben lehányta a köpenye elejét, és a sötét oldal erejétől elborítva képtelen volt bármi másra, mint hogy összegömbölyödve heverjen a hold fa– gyott talaján.
Sehol sem rejtőzhetett el, nem lelhetett menedékre. A sötét oldal energiája rázuhogott, elborította, átitatta...
Izzadva és szédülve riadt fel a coruscanti lakása előtt zajló sikló– és robogóforgalom zúgására. Szíve olyan hévvel ütötte a bordáit, ahogy egy rab rázza a ketrecét. Ha lehunyta a szemét, még mindig a záporozó szikrákat, a gonoszság esőjét látta. Megköszörülte a torkát, és a lakás szenzorai gyenge fényt kapcsoltak, mert érzékelték, hogy felébredt.
– R6? – szólította Jaden a droidját.
Nem kapott választ. A férfi riadtan felült.
– R6?
Kiáltások és sikolyok hallatszottak kintről. Jaden felugrott az 
ágyból, és az Erő segítségével a kezébe rántotta az ágy melletti
 kis asztalon nyugvó kardmarkolatot. Bekapcsolta, a zölden izzó penge beleszúrt a szoba félhomályába.

A Korriban fekete gömbje betöltötte Kell Douro hajójának monitorait. Az atmoszférában felhők járták dühödten kavargó táncukat.
Orbitális pályán lebegett a Predatorral, a saját CloakShape va– dászgépével, amelyet hiperűrszánnal és egy lopott StealthX–ről másolt szenzorzavaró rendszerrel szereltek fel. A hajó hányko– lódni kezdett a bolygót körülvevő, sötét energiák hömpölygő ára– datában, és a burkolat recsegve küzdött a külső erőhatások ellen. Kell ráhangolta látását a Sorsra, és nézte a száz meg száz egybe– futó daen nosi – sorsfonál, egyes vagy többes számban, ahogy egy coruscanti tudós lefordította az anzati fogalmat – által alko– tott csomópontot, amelytől a Korriban gömbölyű hátú, fekete pókra hasonlított lehetőségekből szőtt, fénylő hálója közepén. A Galaxis elmúlt, jelenbeli és eljövendő sorsának fonalai áthalad– tak a Sith–kriptavilág lakóin, a bolygót izzó zöld, narancssárga, vörös és kék szövevény terítette be.
Az idő és a tér egyformán a lehetőségektől volt terhes, és az ettől gazdaggá váló „szósz” – ezt a kifejezést is az a coruscanti nyelvészprofesszor találta ki, jobb híján – felkorbácsolta Kell éh– ségét. Először gyermekkorában látta a sorsfonalakat, az első gyilkossága után, és azóta bármikor képes volt érzékelni őket. Úgy vélte, bár nem lehetett biztos benne, hogy egyedi az anzatiak között, különleges és kiválasztott.
Az első általa okozott halál gondolatáról eszébe jutott a Pre– dator rakterében tartott élelem, de egyelőre még elfojtotta e tes– ti szükségletét.
A saját sorsfonala messzire nyúlt előtte, kijelölte az általa be– járható ösvényeket, és ez az ezüstös szálakból szőtt háló túlmu– tatott a pilótafülke páncélüveg ablakán, leereszkedett a bolygó– ra, átnyúlt a sötét örvénylésen, le egészen a Sith–sírokig, a titkos 
helyig, ahol az Egyetlen Sith rejtőzködött. Kellnek dolga volt
odalent, és a lentieknek dolga volt vele. Sorsfonalaik találkoztak, és összefonódtak.
Beütötte a cél kódolt koordinátáit a navigációs számítógépbe, és bekapcsolta a robotpilótát. Miközben a Predator ereszkedni kezdett a fekete légkörben, Kell felállt, és kiment a pilótafülké– ből, le a raktérbe. Érkezés előtt még volt fél órája, ezért megen– gedte éhségének, hogy ismét előtörjön. A várakozás mindig fel– fokozta az étvágyát.
A raktér egyik fala mellett öt sztázistartály állt, mint öt kopor– só. Kell saját helyet biztosított nekik, elválasztotta őket a tér nagy részét megtöltő felszereléstől és járművektől. Minden egyes tartályban egy humanoid hevert, három ember és két rodiai. Az anzati megnézte a kijelzőket és ellenőrizte az életjeleket. Mind– egyikük jó egészségnek örvendett.
Az arcokon végignézve Kell azon tűnődött, vajon mi zajlott a lehunyt szemhéjak mögött, az álom magányában? Elképzelte a szósz ízét, és az éhség újult erővel támadta meg bensőjét. A tar– tályokban lakók egyike sem volt Erő–érzékeny, pedig attól még ízletesebbek lettek volna.
Egyik tartálytól a másikig ment, ujjai hegyével végigsimított a hűvös üvegfelületeken, amelyek elválasztották a zsákmányától. Foglyainak sorsfonalai őfeléje nyúltak ki a tartályokból, és tőle is elindult egy–egy fonál a foglyok felé. Kell megállt egy középkorú ember férfi előtt, akit a Korélián gyűjtött be.
– Te – mondta, és nézte, ahogy saját ezüstös sorsfonala egybefonódik a koréliai zöld fonalával.
Elindította a tartály kiolvasztó ciklusát. A kiszökő gáz az em– ber végzetéről sziszegett. A kijelző szerint a tartályban egyre emelkedett a hőmérséklet, ennek megfelelően az ember bőrébe is visszatért az élet színe. Kell bensőjét mardosta az éhség, táp– csápjai megvonaglottak az arcán lévő tokjaikban, de meg kellett várnia, amíg áldozata eszméletre tér, mert csak így juthatott hozzá az annyira vágyott élelemhez.
Egybeszövődött sorsfonalaikon keresztül kinyúlt akaratával a koréliai felé. Ébredj! – üzente hangtalanul.

A férfi szemhéja hirtelen felnyílt, szeme elkerekedett, pupillája kitágult. Kell kéjesen ízlelgette a mentális kapcsolaton átszáguldó félelmet. A tartály műszerei szerint a koréliai szíve hevesen vert, és a férfi egyre gyorsabban vette a levegőt. Kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de motorikus funkciói még nem működtek, így csak elfojtott mormolásra futotta az erejéből.
Kell megnyomta a zár nyitógombját, és a tartály fedele oldal– ra csúszott. Maradj nyugton! – küldte a következő gondolatot, amely parancsként fúrta be magát az ember agyába, s elfojtotta a félelmet.
Csakhogy Kell óvatlan volt, pszichikai szorítása gyengének bizonyult a koréliai egyre növekvő rémületével szemben. Az ember küzdött a mentális béklyó ellen, és végül megtalálta a hangját:
–	Kérem! Nem tettem semmit!
Kell előrehajolt, két kezébe vette az ember holtsápadt arcát. Áldozata megrázta a fejét, de nem sikerült kiszabadulnia az an– zati erős markából.
–	Kérem! – könyörgött a koréliai. – Miért teszi ezt velem? Ki maga? Mi maga?
Kell az ember sorsfonalát nézte, amely tartalmazott minden lehetséges jövőbeli ösvényt, de zöld köteggé fonódva egy ponton keresztezte az ő ezüst fonalát... és ott megszakadt.
–	Szellem vagyok – válaszolta Kell, és kinyitotta a tokokat az arcán. A két csáp kinyúlt, vékonyan, mint egy–egy huzal, amely képes befúrni magát az áldozat fejébe, át a koponyán, hogy ki– szívja onnan az anzatiak nyelvén csak „szósznak” nevezett élet– erőt.
Az ember felsikoltott és vonaglani kezdett, de Kell erősen tar– totta.
Maradj nyugton! – üzente áldozatának az elmekapcsolaton keresztül. Ezúttal erélyesebb parancsot adott, és a koréliai elcsendesedett. A csápok felkúsztak a meleg, nedves orrlyukakba, és fúrni kezdtek a koponyaüreg felé. Kell nyáltermelése megindult az ízletes szósz közelségétől. Az 

anzati belenézett áldozata tágra nyílt, véreres szemébe, miközben a csápjai átszúrták az agyhártyát, és megtalálták a puha, szaftos szürkeállományt. Az ember teste gör– csösen megrángott, könnyek gyűltek a szeme sarkába, és csillog– va lecsorogtak az arcán. Az orrából vér szivárgott.
Kell elégedetten felnyögött, miközben felfalta a koréliai lehetséges jövőjét, és a két daen nosi egybefonódott. Az ember sorsfonala feloldódott az övében, amely megnyúlt, és Kell fennakadt szemmel szívta magába a Sors hordozóanyagát. Tudata kitágult, hirtelen képessé vált befogadni az egész Galaxist, átlátta a lehetőségeket. Az idő összesűrűsödött, az univerzumot átszövő, számtalan daen nosi hálózata veszített kaotikus jellegéből, és rendezettséget mutatott. A felismerések még csupán megkörnyékezték Kell tudatát, miközben minden szívverése bizsergő remegést indított el a testében.
Mutasd meg! Hadd lássam! – gondolta.
Azután az ember kifogyott, a pillanat elmúlt. Kell elengedte a testet, és az a padlóra omlott.
Az anzati zihálva lépett hátrébb, tudata összezsugorodott. Is– mét önmagává vált, csupán hússá, korlátozott megértéssel.
Lenézett a gyorsan kihűlő testre, és teljes mértékben a tudatá– ban volt, hogy csak gyilkosság közben léphetett túl a határain.
Visszahúzta a két vértől, nyálkától és agyvelőtől iszamós csá– pot, és azok mozdulatlanul pihentek meg a tokjukban.
Egy sóhajtás kíséretében Kell felemelte a koréliai tetemét, bedobta a légzsilipbe, azután beállította a vezérlést, hogy lökje ki a testet. Az évszázadok során bolygók százai körül hagyott ott efféle űrhulladékot.
Figyelte, ahogy az automatikus ciklus kiüríti a légzsilipet, köz– ben azzal vigasztalta magát, hogy egy nap majd sikerül erősebb szószt szereznie, amely felfedi előtte a Sors teljes igazságát.
Jóllakottan tért vissza a pilótafülkébe, és rákapcsolta az adó– vevőjét a navigációs számítógépre, ahogyan az utasítás szólt. A robotpilóta másodperceken belül kikapcsolt – kihunyó jelzőlám– 

pája a koréliai tekintetére emlékeztette Kellt, arra, ahogyan az ember szeméből kiveszett a csillogás, majd egyik pillanatról a másikra a férfi élettelen húsdarabbá változott –, és egy másik erővette át a Predator irányítását. Kell elhelyezkedett a pilótaülésben, közben a hajó belépett a Korriban beteges légkörébe, és elindult a bolygó sötét oldala felé.
Nem sokkal később a Predator ősi építmények között ereszke– dett le. A villámok fénye időjárás–verte piramisokat, himlőfoltos kőtornyokat és kristálykupolákat világított meg, a Sithek temp– lomait és kriptáit, melyek mind a sötét oldal geometriáját tük– rözték. Felettük fekete felhők hömpölyögtek, villámok rajzoltak tépett hálót az égre.
Kell felállt, felvette álcázó öltözékét, ellenőrizte kortózisbe– vonatú iker–vibropengéit, azután becsúsztatta őket az övén lógó tokokba, és elindult a Predator leszállórámpája felé. Mielőtt le– eresztette volna a rámpát, elővett egy sugárvetőt és egy csípőre csatolható pisztolytáskát a fegyverszekrényből. Nem tekintette elegánsnak a sugárvetőket, de mindig szívesebben volt túlfegy– verkezve, mintsem túl kevés legyen nála.
Így felszerelkezve megnyomta a nyitógombot. A hidraulika fel– zúgott, és leeresztette a rámpát, a kinti szél esőcseppeket csapott be a kinyíló ajtón. A Korriban levegője az évezredes elmúlás szú– rós szagával telítette meg Kell orrát. Mennydörgés robajlott.
Az anzati kinézett a sötétbe, és lebegő, vörös fénypontokat fe– dezett fel a mélyén. Izmait elernyesztve felkészült a harcra, köz– ben a fénypontok közelebb értek, és a sötétségből ezüstös borí– tású protokolldroid bontakozott ki, daen nosi nélkül. A droidok csak a programjaikat követték, nem voltak önálló döntéseik, ezért nem lehetett sorsfonaluk sem. Kellt mindig is nyugtalaní– totta a droidok hamis értelme, és inkább nem figyelte tovább a sorsfonalakat.
A többé–kevésbé humanoid gépezet nem törődött a széllel és az esővel, csak határozottan ment, amíg el nem érte a rámpa tö– vét, ahol halkan zúgó szervókkal meghajolt.
– Anzati úr! – szólalt meg a galaktikus közös nyelven. – A ne– vem Deefourfive. Kérem, kövessen! A Mester már várja.
A szavak a padlóhoz szegezték Kellt. Általában megőrizte a hi– degvérét, de ezúttal kettős szíve kétszer olyan gyorsan vert, mint szokott, és ereit elöntötte az adrenalin. A csápok nyugtalanul

megvonaglottak az arcában. Mély lélegzetet vett, és összpontosí–
tania kellett, hogy visszanyerje a nyugalmát, normalizálja a hor–
monszintjét.
–	A Mester? Maga Krayt?
–	Kérem, kövessen! – ismételte meg a droid, azzal megfordult
cs elindult.
Kell felhúzta az öltözékéhez tartozó csuklyát, de a maszkot nem
eresztette le az arca elé. Lement a rámpán, és kilépett az esőbe.
A Korriban azonnal eláztatta, és módosítania kellett a testhőmér–
sékletét, hogy kompenzálja a hideget,
A droid régóta kihalt sugárutakon vezette végig, a Sith–rend
ősi kő és acél emlékművei között. Kell sehol sem látott tartós be–
tont, páncélüveget vagy bármi más modern anyagot, pedig a
Korriban java részén rendszeresen épültek újabb rétegek a régi
alapokra az évezredek során. Egy mélyfúrás a Sith–korok egész
sorának lenyomatát fedte volna fel.
Kivéve ott, ahol jártak, ahol a Sithek legősibb templomai és
kriptái pihentek háborítatlanul. Ahol Krayt kóborolt, hódításról
szóló terveket szövögetve.
Villanás hálózta be az eget és festette tele árnyakkal a nekro–
poliszt. Kell álcázó öltözéke azonnal a megváltozott fényviszo–
nyokhoz igazította a színét. Miközben haladtak, az anzati egyre
inkább úgy érezte, hogy figyelik.
Kortól málló, zömök kis tornyot pillantott meg, és tudta,
hogy ez csak Krayt szentélye lehetett. A csúcsa körül sötét ener–
gia örvénye kavargott és húzott erőtlen íveket. Az építmény jel–
legtelen külsejét alig néhány ablak törte meg, fekete lyukak,
amelyek sötét belső térbe engedtek betekintést. Kellt leginkább
sikoltó, a bent zajló eseményekkel ellenkező szájakra emlékez–
tették.
A droid elindult felfelé egy széles, szakaszos lépcsősoron, amely
kétszárnyú vasajtóhoz vezetett a torony tövében. Az ajtószár–
nyak felszínén időtől elrozsdásodott felirat kanyargóit díszesen,
de az anzati nem tudta elolvasni.
– Kérem, itt várjon! – mondta a droid, és eltűnt az ajtó mögött.

Kell türelmesen várakozott a Korriban dühödt ege alatt, a ha–
lott Sith–nagyurak kriptái között. Időnként rápillantott az idő–
kijelzőre a csuklóján, közben fokozatosan a környezetéhez igazította az érzékei működését.
Halk léptek közeledtek, alig hallatszottak az esőben. Miköz–
ben megfordult, Kell sorslátásra váltott, és sűrű daen nosi–háló–
zatot pillantott meg, amely egyszerre nyúlt ki a jelenbe és a jövő–
be is, tekergő kígyóként fonta körbe a Galaxist.

Második
fejezet
Múlt:
5000 évvel a Yavini Csata előtt
Relin és Drev tűnődő hallgatásba merültek, miközben az Infiltrator a hipertér kavargó, kék alagútjában suhant. Feszülten figyelték a műszereiket, várták a beszédes csipogást, amely a
Harbinger fedélzetén elrejtett hiperűri nyomkövetőt jelezte. Az elhúzódó csend akár azt is jelenthette, hogy elveszítették Saest.
–	A szenzorok jól működnek – jegyezte meg Drev. Oldalvást Relinre pillantott, és dúdolni kezdett egy gyors ütemű dalocskát, ami a szülőbolygójáról szólt.
–	Muszáj? – kérdezte Relin, de komor hangulata ellenére elmosolyodon. Állított az egyik műszeren.
–	Igen – válaszolta Drev szintén mosolyogva, de fel sem pillantott az előtte lévő vezérlőpultról. – Muszáj – tette hozzá.
Relin őszintén csodálta padavanja képességét, hogy bármiben talált élvezetet, amit csak tett, holott ő maga úgy vélte – és ezt is tanította, hogy az érzelmi kiegyensúlyozottság fontosabb. Az érzelmi kilengések a sötét oldal felé mutattak.
Mégis néha eltűnődött rajta, hogy esetleg nemcsak Drev tanult a kapcsolatukból. Úgy tűnt, csak a tanítványa társaságában tudott mosolyogni. Saes árulása egy sebész szakértelmével vágta ki belőle az örömöt.
Egyik vaskos ujjával Drev megkopogtatta a letapogató képernyőjét.
–	Gyere elő, bárhol bujkálsz is! – suttogta.

Mintha csak meghallgatta volna a kérését, a műszer gyenge jelet érzékelt. Relin és Drev egyként sóhajtott fel, miközben előredőlve figyeltek.
Drev váratlanul felkuncogott, és rámutatott a képernyőre.
–	Ott van. Megcsinálták – mondta.
Relin megvárta, amíg a navigációs számítógép megemészti a
bejövő adatokat, azután ellenőrizte a koordinátákat.
–	A Phaegon–rendszer – jelentette be.
Tanítványa nem várt további utasításokra, rögtön lekérte a
rendszer adatait a fedélzeti számítógépből.
–	Nincs ott semmi – jegyezte meg olvasás közben. – Miért mehetett oda?
–	Lehet, hogy még ő is csak keresi. Hamarosan megtudjuk válaszolta Relin, és átvette az irányítást a robotpilótától.
Az Infiltrator tovább vágtatott a hiperűrben, és a nyomköve–
tő jelei egyre erősödtek.
–	Még a rendszerben van – mondta Relin hosszas, feszült csendet követően. – Tíz fénymásodperccel arrébb lépünk ki.
Drev bólintott, és betáplálta a parancsokat a navigációs számítógépbe.
–	Négy bolygó van a rendszerben – mondta mindegyik körül több holddal. Egy aszteroidaöv választja el a harmadikat a
negyediktől.
–	Azt használhatjuk fedezéknek, amíg rájövünk, hogy mire készül Saes.
–	Hiperhajtómű deaktiválása. Öt, négy...
–	Kibocsátás–zavaró aktív – jelentette be Relin, közben az Erő-segítségével önmagukat is elrejtette, nehogy Saes megérezze a jelenlétüket.
–	... kettő, egy – fejezte be a padavan a visszaszámlálást, és kikapcsolta a hiperhajtóművet.
A hiperűr kék alagútja eltűnt, átadta a helyet a mélyűr fekete–
ségének, csillagainak, bolygóinak és aszteroidáinak.
A következő pillanatban a sötét oldal nyers, maró energiájá–
nak hulláma borította el a hajót. Relin nem volt felkészülve a támadásra, és szédülve levegő után kapkodott. Mellette Drev fel–

nyögött, összerándult az ülésében, mintha megütötték volna, az–
után lehányta elől összefogott köpenyét.
–	Ez meg honnan jöhetett? – kérdezte Relin, összeszorított fo–
gain szűrve át a szavakat.
Drev megrázta a fejét. Még mindig zihált, de összeszedte ma–
gát, és a letapogató vezérlése felé nyúlt.
–	Hagyd! – utasította mestere, és maga állította be a szenzo–
rokat.
A műszerek csak az aszteroidaöv kavargó káoszát mutatták a
Phaegon III és számos holdja körül.
Néhány másodperc alatt Relin kitisztította a fejét, azután az
Erő segítségével burkot vont maguk köré, hogy kizárja a sötét
oldal mindent körbelengő energiáját. így védekezve már csak
gyenge, kellemetlen nyomást érzett az elméjében, mintha folya–
matosan hulló esőcseppek kopogtak volna a koponyáján – de az
érzékeit már nem befolyásolta a sötét oldal jelenléte.
–	Minden rendben? – kérdezte Drevtől.
Tanítványa megköszörülte a torkát, és pironkodva végignézett
magán.
– Jól vagyok – válaszolta. – És sajnálom, mester!
Relin csak legyintett egyet. Erre ő sem volt felkészülve.
–	Elsőre ízletcsebb volt ez az étel – jegyezte meg Drev, és za–
vara ellenére máris mosolygott.
–	A szaga is jobb volt – mondta Relin szintén elmosolyodva.
Közben a szenzoradatokat figyelte.
–	Szóval, a hányás meghozza a humorodat, mester? – kérdez–
te Drev. Felállt, levette magáról a köpenyt, gombóccá gyűrve fél–
retette, azután ismét elhelyezkedett az ülésében. Kortyolt egyet
az ízesített proteinjaiból, amelyet egy műanyag palackban tar–
tott. Megforgatta a kortyot a szájában, mielőtt hozzátette: – Ezt
észben tartom. Talán a trágár vicceket is kedveled?
Relin arcán már csak félmosoly időzött, gondolatai a helyzet
körül forogtak. Azon tűnődött, hogy vajon mibe botlottak bele.
Korábban meg soha nem tapasztalta a sötét oldal energiájának
ilyen erőteljes kiáradását. Bármit is keresett Saes, bizonyára megtalálta a Phaegon–rendszerben.

Drev is észrevette mestere komolyságát.
–	Szerinted mi lehet az? – kérdezte. – A sötét oldal új fegyve–
re? Talán egy Sith–ereklye?
Relin megrázta a fejét. A hajón átsöprő energia nem volt in–
tenzív, inkább csak kiterjedt.
–	Hamarosan megtudjuk – válaszolta a Jedi.
Bekapcsolta az ionhajtóművet, és elindult az aszteroidaöv felé,
de hirtelen meggondolta magát, és levette a kezét a kormányról.
–	Drev! – szólt oda tanítványának. – Vigyél be minket!
Erezte, hogy a padavan őt nézi.
–	Az övbe? – kérdezte az askaji.
Relin bólintott. Az Infiltrator zavarója és az aszteroidaöv ka–
vargása együtt elegendő védelmet nyújthatott a Sithek szenzo–
raival szemben.
–	Biztos vagy benne, mester?
–	Csitítsd le az elméd! – tanácsolta Relin a padavanjának.
– Érezd az Erőt, és bízd rá magad!
Drev az egyik legjobb ösztönös pilóta volt a Rendben, Idővel
és az Erő használatában való további jártassággal nagy Jedi lehe–
tett belőle.
–	Vigyél be minket! – ismételte meg Relin.
Drev kibámult az ablakon az örvénylő szikladarabok óceánjá–
ra, azután megrázta magát, egy hosszú, lassú lélegzettel nyugal–
mat erőltetett magára, és bevezette a hajót az aszteroidák közé.
Tétovázás nélkül gyorsított, és a hajó elszáguldott a lassan for–
gó kövek között, lebukott és kitért előlük, elkerülte őket. Tépett
sziklatömbök jelentek meg előttük egy–egy pillanatra, majd rög–
tön el is tűntek, amikor Drev elszáguldott alattuk, felettük vagy
mellettük. Az Infiltrator súrolt egy hosszúkás aszteroidát, és megrándult, pörögni kezdett.
–	Mester...?
–	Nyugalom, Drev! – válaszolta Relin, és megállította a vadászgép forgását. Tanítványa máris kitért egy újabb aszteroida elől.
– Jól csináltad, padavan! Szép munka volt!
Drev arcán mosoly terült szét, de töretlen figyelemmel vezette tovább a gépet.

Relin a szenzorokat figyelte.
–	Van egy aszteroida az öv szélén – mondta. – Több mint tíz
kilométer átmérőjű, és nagyon lassan forog.
–	Látom.
–	Szálljunk le rá, de maradjunk készenlétben! Lássuk, amit
látni kell!
Drev ügyesen odamanőverezett a hatalmas sziklatömbhöz, és
letette az Infiltratort. A Phaegon III képe majdnem betöltötte a
kivetítőt, mögötte a csillagos háttér húzódott.
Drev még mindig mosolygott, és Relin úgy döntött, ezúttal
nem figyelmezteti tanítványát a túlzott érzelmi kilengés veszé–
lyeire.
–	Adj távolsági képet, és nagyíts!
A pilótafülke ablakára kivetülő képen megjelentek a bolygó
holdjai. Drev parancsokat táplált be, és a kamera ráközelített az
egyik égitestre.
A felégetett gömböt füstfelhő vette körül. A Harbinger és az
Omen két dögevőként lebegett a halott hold teteme felett, a két
csatahajó hasa és a tönkretett bolygó közötti pályán szállítókompok áramlottak folyamatosan.
Drev mosolya hamar lehervadt, miközben a szenzorokat ke–
zelte.
– Ez nem... Hogyan...? – kezdte, de nem sikerült megfogal–
maznia döbbenetét. – Mester! Azt a holdat növényzetnek kelle–
ne borítania! – Hitetlenkedve felpillantott, így tette hozzá; – És
életnek!
Relin megérezte, hogy tanítványa feldühödött a pusztítás lát–
tán, és tudta jól, hogy ez hová vezethet. A fiatal padavan érzel–
mei ingaként lengtek az öröm és a düh között.
–	Koncentrálj a feladatunkra! Az ügy kiterjedése nem lehet
kihatással az elménkre. Nem hagyhatjuk, hogy a düh elfelhőzze
a tudatunkat!
Drev úgy bámult rá, mint valami megdöbbentő dologra, amit
a bakancsa talpán talált.
–	Ügy? – kérdezte. – Ez nemcsak egy ügy! Felégettek egy
egész holdat! Ez már színtiszta kegyetlenség!

Relin bólintott, és így válaszolt:
–	Szavaid helyénvalóak, de ne feledd, hogy Jedi vagy! Uralnod
kell az érzelmeidet. Különösen most. Különösen most, padavan!
Néhány másodpercig Drev még a mesterére nézett, de azután
visszafordult a szenzorokhoz. Feszült hangon szólalt meg:
–	Bányagépek százai vannak a holdon.
–	Saes felégette a kérget, azután ráeresztette a kitermelő droi–
dokat – mondta Relin inkább csak magának, mintsem tanítvá–
nyának. Erőérzékelésével a szállítókompokra és rakományukra
összpontosított, és bár ezúttal mindenre fel volt készülve, a sö–
tét oldal energiája olyan erővel ütött vissza, hogy levegőért kap–
kodva összerándult az ülésében.
–	A rakomány!
–	A rakomány? Mit talált a holdon?
Relin megrázta a fejét.
–	Nem tudom – felelte. – Valamiféle ásvány lehet. Valami,
amit átjár a sötét oldal. – Hallott már ilyesmiről, – Bármi is le–
gyen az, nagyon erős. Talán ahhoz is elég erős, hogy eldöntse a
kirreki támadás kimenetelét. Tehát ezt kereste Saes, és emiatt
halasztotta el Sadow a támadási! Nem engedhetjük meg, hogy az
a rakomány kikerüljön a rendszerből.
–	Bízom benne, hogy van egy terved, mester – mondta Drev,
sokkal inkább állításként, mintsem kérdésként.
–	Elintézzük azokat a csatahajókat. Vagy legalábbis itt tartjuk
őket.
Drev megnyalta vaskos ajkát. Gondolatban összehasonlította
az Infiltrator és az ellenséges hajók méreteit. Két rancor jutott
eszébe, akiket egy légy kerülget.
–	Hogyan? – kérdezte.
Relin felemelte a vadászgépet az aszteroidáról.
–	Átszállók a Harbingerre – válaszolta. – Ideje, hogy Saes és én újra megismerkedjünk egymással.
Ezúttal arra számított, hogy padavan ja legalább felkuncog, ám
Drev még csak cl sem mosolyodon. A halott holdat és a Sith–ha–
jókat nézte a kivetítőn, ajka vékony vonallá keskenyedett.

Relin kioldotta magán a biztonsági hámot, és a tanítványa vál–
lára tette a kezét.
–	Te vezetsz – mondta. – A zavarórendszerek nem sokáig aka–
dályozzák meg, hogy észrevegyenek, de csak kevés időre van
szükségem.
Az Infiltrator elindult a két csatahajó felé.
–	Megkapod, mester – felelte Drev egy bólintás kíséretében.
– Az egyik kompra akarsz átszállni?
–	Erre gondoltam – válaszolta Relin, és átment a vadászgép
szűkös hátsó részébe. Gyorsan lehámozta magáról a köpenyét, és
felvett egy vákuumruhát, közben kigondolta a terve részleteit.
A rugalmas, hajszálvékony titánhálóval átszőtt ryon vákuum–
ruha viselése olyan érzés volt, mintha egy második bőrt húzott
volna magára. Ellenőrizte az oxigénellátást és az akkumulátort,
és mindkettőt rendben találta. Belebújt az energiaegység hámjá–
ba és összecsatolta az övét, eligazgatta magán az eszközt. A táp–
vezeték megnyugtató kattanással kapaszkodott bele a ruha hasi
csatlakozójába, és az öltözék halk zúgással életre kelt. A hálót
megtelítő energia kissé megkeményítette a vákuumruhát, és bi–
zsergető érzést keltett Relin bőrén. Végül a Jedi a fejére húzta a
sisakot, amelyet elektromágneses gyűrű rögzített a gallérhoz, így
légmentesen lezárta az űrsétára készült öltözéket.
A vákuumruhába épített rendszer lefuttatta az Önellenőrzést,
gazdája a sisak belső oldalára kivetített adatokat figyelte. Léleg–
zetvételét hangosnak érzékelte a páncélüveg zárt magányában.
Bekapcsolta az adó–vevőt.
–	Teszt.
–	Tiszta – válaszolta Drev. Az ő hangja is túl erősnek tetszett
a sisakban.
Az önellenőrzés nem talált hibát.
–	A ruha működik és légmentesen zárt – jelentette Relin.
–	Észrevétlenek vagyunk – jelzett vissza tanítványa komoly
hangon. – Legalábbis egyelőre,
Annak ellenére, hogy Relin hónapok óta próbálta rávenni a
padavant némi komolyságra, aggasztotta Drev hangulatának ez
a hirtelen komorsága. Hiányolta az életnek azt az általános élve–

zetét, amelyet tanítványa még a veszéllyel szemben is kimuta–
tott. A mestert egyre jobban foglalkoztatta a kérdés, hogy ha Je–
dit akar faragni Drcvből, akkor mennyire kell megváltoztatnia a
személyiségét.
–	Milyen közel vagyunk? – kérdezte. Berakott egy tucatnyi
mágneses gránátot és néhány másik felszerelési tárgyat a ruha
egyik méretes combzsebébe, azután felcsatolt egy sugárvetőt az
övére a fénykardja és néhány energiatár mellé.
–	Húszezer kilométer, de gyorsan csökken – jött a válasz. Drev elcsukló hangjából tudni lehetett, hogy valami nincs rendben,
–	Az a hold, mester! Teljesen letarolták! – mondta a padavan
halkan.
–	Tudom – felelte Relin. – Ezt teszik a Sithek. Pusztítanak. Elvesznek, Ezt kínálja a sötét oldal. Most pedig összpontosíts, pa–
davan! Igazítsd az irányvektorunkat a legközelebbi olyan szállí–
tóéhoz, amely a Harbinger felé tart, de egy másodpercnyi közelség
elegendő lesz! Átszállók rá, és a komp bevisz a csatahajó egyik
hangárjába. – Egy pillanatra eltűnődött, hogy mit kezd majd a
gránátokkal. – Ha már ott leszek, majd kiderül, hogyan tovább
–	tette hozzá.
Egy ideig nem kapott választ, azután Drev így szólt:
–	Biztos vagy benne, mester, hogy ez a módja? Ha sikerrel
jársz, akkor is csak az egyik csatahajót állítottad meg.
–	Nem tehetünk meg mindent, de ez még nem ok arra, hogy
ne tegyünk semmit. Nem hagyhatjuk, hogy ez a szállítmány
eljusson a Kirrekre. Vagy legalább egy részét vissza kell tarta–
nunk. Megállítunk belőle annyit, amennyit tudunk, megtesz–
szűk, amit meg kell tennünk. Ha az első hajót már sikerült el–
pusztítani vagy megbénítani, akkor majd kitaláljuk, hogy mit
tegyünk a másikkal.
–	Értettem.
–	Belépek a légzsilipbe – mondta Relin. Kinyitotta a légzsilip belső ajtaját, bement, és magára zárta. Kioldotta a biztonsági zárat, azután megnyomta a külső ajtó nyitógombját. Vörös lámpa
világított három másodpercig, hogy jelezze a folyamatban lévő
kiürítést. Relin megragadta a biztonsági kapaszkodót, és erősen

tartotta magát, miközben a levegő zúgva kiszáguldott a kinyíló
ajtón.
–	Mester! Most erünk a komphoz!
Relin közelebb lendült a nyitott külső ajtóhoz, közben a tanít–
ványa a szállító mellé vezette az Infiltratort, és amennyire csak
tudta, egyeztette a pályát és a sebességet. Az esetlen komp nem
volt több egy repülő konténernél – ék alakú, szürke raktér a pi–
lótafülke páncélüveg buborékjával az alján. Ennek ellenére sike–
rült úgy kialakítani, hogy a többi Sith–hajóhoz hasonlóan ez a
gép is pengére hasonlítson.
A raktárból szinte tapintható sűrűségben szivárgott a sötét ol–
dal energiája. Relin megszédült tőle egy pillanatra.
–	Mester?
Másodperceken belül kiszúrhatták őket. Cselekednie kellett.
–	Drev! Horgásztál már valaha? – kérdezte Relin hirtelen.
–	Horgászni?
–	Tudod, halászni...
–	Nem, mester, meg sohasem horgásztam.
Relin megpróbált elmosolyodni, de nem járt sikerrel. Ebben a
pillanatban hajlandó lett volna kifizetni ezer kreditet, csak hogy
hallja Drev nevetését.
–	Az Erő legyen veled, mester!
Relin kinézett magának egy pontot a komp gerincén, lehuny–
ta a szemét, és összpontosított. Nem volt elég jártas az Erő tele–
kinetikus használatában ahhoz, hogy magához húzzon egy moz–
gó hajót, de nem is erre készült.
–	Egy szenzor kiszúrt minket – közölte Drev feszülten.
–	Használjuk a szokásos kódolt sávot! És kevés csevegés, Drev!
–	Igenis, mester. És... csak óvatosan! – válaszolta a padavan, és felkuncogott.
Ezúttal Relinnek is sikerült elmosolyodnia. Kinyúlt az Erő–
vel, és megragadta a Sith–szállítókompot, azután kiugrott a nyílt űrbe.
–	Kint vagyok – jelentette be, és Drev máris clkanyarodott az Infiltratorral.

Jelenkor:
38,5 évvel a Yavini Csata után

Jaden ablakán túl a sikolyok nevetéssé változtak, amikor egy
nyitott tetejű sikló húzott cl a közelben. A sikló hangszóróiból
zene dübörgőn. A jármű hamarosan eltűnt a távolban, és magá–
val vitte a hangokat.
Beletelt néhány másodpercbe, mire a Jedi megértette, mi tör–
tént.
Fiatalok. Valószínűleg csak tartottak egy késő éjszakai borzongástúrát.
–	A fenébe! – suttogta Jaden, de nem kapcsolta ki a fénykardját. A fegyver megnyugtató zümmögése betöltötte a helyiséget. Még mindig túl élesen emlékezett a látomása képeire.
Szervók halk zúgása jelezte, hogy R6 bejött a szobába. Amikor
meglátta Jadent hálóruhában és bekapcsolt fénykarddal, félbe–
szakította üdvözlő csipogását, és elfüttyentett egy aggódó kér–
dést. A Jedi nem értette meg teljesen a droidnyelvei, de R6 kom–
munikációjának lényeget általában sikerült felismernie. Vagy
csak feltételezte, hogy a droid azt mondta vagy kérdezte, amit ő
gondolt.
–	Gondolom, így te leszel a gyóntatom – válaszolta az asztrodroidnak. – Gratulálok a kinevezéshez!
R6 ismét elfütyülte az iménti kérdését, és Jaden elmosolyodott.
–	Rossz vicc volt, ne is törődj vele! És jól vagyok, csak... volt egy szokatlan álmom.
Csakhogy a Jedi tudta, hogy nem álmot látott. Látomása volt,
amelyet az Erőtől kapott.
R6 egyetértő hangon felzümmögött, azután elfütyülte egy altatódal első dallamait.
Jaden rámosolygott a droidra, de a képek még mindig megtelítéttek a tudatát. Még sohasem volt része ilyen élénk látomásban.
Mit jelenthet?
Halott Jedik és Sithek feltámadása egy jeges holdon az Ismeretlen Régiókban, záporozó gonoszság és ismétlődő segélykiáltás. Nem tudta kibogozni a látottak értelmét, ezért inkább azt

próbálta meg felidézni, amit közben érzett — a sötét oldal kelle–
metlenül ismerős érintését, az egyre gyengülő kapcsolatot a vi–
lágos oldallal, és a kettőt összekötő szavakat, melyeket a meste–
rétől hallott: „Az Erő eszköz, nem világosság vagy sötétség.”
–	Hogyan lehetséges ez? Csak eszköz? Nem több?
R6 értetlenül csipogott.
A férfi türelmetlenül leintette.
–	Lehetetlen – válaszolt a saját kérdésére. Az Erő évtizedek óta szolgált erkölcsi iránymutatással Jaden számára, és ha eszközként, pusztán lehetőségként gondolt rá, attól úgy érezte magát... mint egy kormányát vesztett hajó. Lepillantott a kezére. Arra a kézre, amelyből a látomásban Erő–villámot szórt.
– Azok a sárkányok el fognak jönni – motyogta maga elé, és
kikapcsolta a fénykardját.
R6 elzümmögött egy kérdést.
–	Próbálom megfejteni a látomásom jelentését, de... bizonytalan vagyok.
A Centerpoint Állomásnál vívott csata óta egyfolytában gyö–
törte a bizonytalanság, bár már korábban is küszködött kétsé–
gekkel, Az ő személyes meggyőződése is a csata feljegyzetlen veszteségei közé tartozott. Tett olyan dolgokat, amelyeket megbánt.
A koréliaiak csupán függetlenséget akartak. Visszatekintve Ja–
den politikai afférnak látta az egész ügyet, tehát olyasminek, ami
méltatlan arra, hogy a Jedik beleavatkozzanak. Politikai okból
ölt. A Jedi–rend politikai okból ölt.
Mivé tette ez a Rendet? Miben különböztek még a Sithektől?
Talán nem használták a világos oldalt morálisan megkérdőjelezhető tettekre? És mivé tette mindez Jadent? Úgy érezte, bemocskolta magát azáltal, hogy részt vett a csatában.
–	Valaha a Galaxis békéjének őrzői voltunk – mondta R6–nak.
A droid bölcsen hallgatott.
Úgy tűnt, a Jedikből csak bizonyos politikusok őrzői lettek.
így miféle alapelveknek felelhettek még meg?
Az Erő csupán eszköz.
Megrázta a fejét, és felvette a köpenyét. Az Erőnek többnek
kellett lennie ennél, máskülönben ő maga évtizedek óta hazug–

ságban élt volna. A fénykardja csak egy eszköz volt. Viszont az
Erő... több. Többnek kellett lennie.
Jaden attól tartott, hogy a Jedik ábrándokat kergettek. Azt hit–
ték, hogy csak mert az Erő világos oldalát használták, követke–
zésképpen minden cselekedetük jó volt. Csakhogy Jaden téves–
nek vélte ezt a gondolatot, és egyben veszélyesnek is.
A centerpointi csata óta elszigetelődött a Rendtől. Valintől és
Kyle–tól is. Céltalannak érezte magát, és úgy tűnt, nem is látják
szívesen. Úgy vélte, a kétségei nyilvánvalóak a többiek számára.
Tudta, hogy a mesterek átláttak rajta. Nem talált senkit, akivel
megoszthatta volna a gondolatait.
–	Senkit. Rajtad kívül – mondta a droidnak.
Sugárvetője és tartalék fénykardjának kicsi, egykezes marko–
lata az asztalon hevert. Jaden felcsatolta a tokot, és belecsúsztat–
ta a pisztolyt, azután a kis fénykardot is rögzítette az öve hát–
részén. Fogalma sem volt, miért tartotta még meg ezt a régi
fegyvert, és miért hordta magánál, mint egy szerencsetalizmánt.
Úgy érezte, az energiapenge lila kötelékként kapcsolja össze egy
egyszerűbb múlttal. Még akkoriban készítette, amikor az Erő
nem volt több számára egy szónál. Akkoriban még nem birto–
kolt semmiféle bölcsességet, mégis képes volt használni az Erőt,
hogy készítsen magának egy fénykardot.
Ez talán nem azt jelentette, hogy Kyle–nak igaza volt, és az Erő
nem több eszköznél, szabad energiánál, amelyet bárki használ–
hat, akár egy sugárvetőt? Jaden gyorsan kirázta a fejéből a hasonlatot, mert ha igaz volt, akkor morális szempontból, a jó és a gonosz kérdését tekintve a fény és a sötétség semmit sem jelentett.
–	Ezt nem fogadom el – mondta R6–nak. – Képtelen vagyok rá.
Segítség! Segítség!
A látomás hangjai újra meg újra megszólaltak a fejében, emlékeztették rá, hogy ki és mi volt ő. Egy fagyos, sötét holdon állt az Ismeretlen Régiókban, halott Jedikkel beszélgetett, miközben gonoszság hullott alá az égből, és valaki a segítségét kérte. Segíteni akart. Muszáj volt. Az erkölcsi tisztaság a másoknak nyújtott segítségben rejlett, és ő úgy kapott utána, mint fuldokló a mentőöv után.

Amit keresel, az a fekete lyukban található a Fhoston,
Értelmetlen szavak. A Fhoston vagy a közelében nem volt fe–
kete lyuk. Meg kellett tudnia, hogy mit jelentett ez, mert csak
így találhatta meg, amit keresett.
–	R6! Kapcsolódj rá a HoloHálózatra!
A droid füttyentett egyet, azután kitolt egy antennát, és létre–
hozta a kapcsolatot.
–	Mutasd az Ismeretlen Régiók feltérképezett vagy részben feltérképezett szektorait! – utasította Jaden.
Az R6–os háromdimenziós szektortérképeket vetített ki ön–
maga és a gazdája közé. Nem sokat talált. Azokról is szánalma–
san kevés információt lehetett szerezni.
–	Keress olyan rendszereket, amelyekben van az emberi szem
számára kéknek látszó gázóriás gyűrűvel és legalább egy olyan
jeges holddal, amelynek a légköre alkalmas az emberi élet fenn–
tartására!
A droid processzorai zúgtak, miközben egyezést keresett a há–
lózatban a megadott részletekkel. Bolygók hologramjai jelentek
meg és tűntek el olyan gyorsan, hogy Jaden hamarosan beleszé–
dült a látványba, Negyedóra alatt R6 átnézett több ezernyi boly–
gót, de egyik sem felelt meg a látomásbeli helynek. Valójában
Jadent nem lepte meg az eredmény; az Ismeretlen Régiók pont
azért tartotta még meg a nevét, mert a java részét nem tartalmaz–
ták a Galaktikus Szövetség térképei. A chissek éltek ott. A yuuz–
han vongok maradéka élt ott. Ki tudja, mi mindent találhatott
még ott?
–	Talán válaszokat – mondta ki hangosan. Csakhogy előbb
még ki kellett találnia a kérdést, meg kellett fogalmaznia, hogy
mit keres. Úgy érezte, pengeélen táncol, és már elveszítette az
egyensúlyát.
A droid kérdőn csipogott.
Az Erő látomást küldött, ezt Jaden biztosan tudta. És követ–
hette is.
–	Mutasd a Fhostot!
Az Ismeretlen Régiók különféle rendszereinek képei eltűntek, helyet adtak egy poros világnak, amelynek a fele napfényben für–

dött, a másik fele sötétségbe borult. Jaden a két részt elválasztó
vonalat nézte. Vékonynak tűnt, mint egy cérnaszál. Vagy mint
egy penge.
–	Információk! – utasította a droidot, és az R6–os kivetítette az
elérhető adatokat. Csakhogy ez a kevéske információ is több
mint három évtizedes volt, és egy birodalmi földmérő csapattól
származott.
A rendszerben a Fhost volt az egyetlen olyan bolygó, amelyet
intelligens lények laktak, bár ők sem voltak őshonosak, és a tel–
jes vándorló populáció sem töltött volna meg egy stadiont a Co–
ruscanton. A legnépesebb település, Farpoint egy ismeretlen ere–
detű, lezuhant csillaghajó roncsaira épült. Jaden könnyen el tudta
képzelni, hogy a hely főleg kalandorok, bűnözők és egyéb olyan
nemkívánatos elemek menedéke lehetett, akik szívesebben éltek
az ismert űr szélén, egy hajó teteméből kialakított, szedett–ve–
dett menedékben, mint akár csak egy kilométerrel is közelebb a
Maghoz.
A Fhost volt az egyetlen nyom. Ha hitelt adott az Erő által
küldött látomásnak – hogy is kételkedhetett volna benne? ak–
kor követnie kellett az útmutatást.
–	Készítsd fel a Z–95–öst! Elmegyünk a Fhostra – mondta a
droidnak. Egy másodpercnyi gondolkodást követően hozzátet–
te: – Ne küldj másolatot a repülési tervről a Rendnek!
R6 figyelmeztető hangon csipogott egyet.
–	Csak csináld! Kérlek!
A droid beleegyező hangon felzúgott, azután kigurult a helyiségből.
Bármit is akart mutatni a látomással az Erő, azt csak neki mutatta meg. Jaden nem akart belekeverni más Jediket, és azt sem akarta, hogy a Rend tudja, hová indul.
Ez most csak neki szólt, egyedül neki. Meg kellett találnia azt, amit keresett. Egyedül kellett megtalálnia a válaszokat.
– Darth Wyyrlok! – mondta Kell, miközben megfordult. A
megtisztelő cím nehezen jött a szájára. Wyyrlok és Krayt egyfor–

mán olyan címet vett fel, amelyet korábban jóval nagyszerűbb
lények viseltek.
A chagriai Sith–nagyúr ajka keskeny mosolyra húzódott, mintha megérezte volna Kell gondolatait. Wyyrlok olyan magas volt, mint az anzati, de a bal oldali szarva még fel métert rátett. A
jobb oldaliból csupán néhány centiméteres, törött csonk maradt,
a többit elvesztette egy csatában vagy balesetben. Kellt romló fogra emlékeztette. A chagriai arcán hosszú heg húzódott, összekötötte a szarvcsonkját a szája sarkával. Wyyrlok éjfekete köpenye esőtől ázottan lógott széles vállán, a ráncok alól fénykard markolata kandikált ki övmagasságban.
Kell elképzelte, hogy a Sors miféle nagyszerű megértését kap–
hatná a Sith Erőben gazdag esszenciájának felemésztésétől. A
chagriai körül egész daen nosi–ciklon örvénylett, és a látványtól
Kell csápjai megvonaglottak tokjukban.
–	Anzati! – üdvözölte Wyyrlok egy biccentés kíséretében.
–	A droid szavai alapján azt hittem, maga Darth Krayt akar ta–
lálkozni velem. Úgy tűnt, mintha az üzenet is tőle jött volna.
Wyyrlok tekintete egy pillanatra sem eresztette el Kellt.
– A Mester most az álmokban jár – válaszolta. – Ezt jól tudod,
Kell Douro. Amit te csupán akkor tapasztalhatsz meg, amikor
táplálkozol, azt ő bármikor elérheti pusztán az akarata erejével.
Számára a múlt, a jelen és a jövő egy és ugyanaz. Ennek okán én
vagyok a hangja, míg ő alszik. Ezt is jól tudod.
Kell bólintott, de valójában egyáltalán nem értett egyet az elhangzottakkal. Amit ő táplálkozás közben megtapasztalt, azt más nem élhette át. Akárcsak a Jedik, a Sithek is az Erő szűrőjén keresztül érzékelték a Galaxist, de Kell tudta, hogy az Erő is csak
a Sors mindent átható energiáinak egyik aspektusa. Sem a Si–
thek, sem a Jedik nem láthatták át az igazságot a maga teljes va–
lójában. Úgy, ahogy Kell látta, amikor magába szívta a Sors megnyilatkozásait tartalmazó szószt.
–	Ahogy mondod, Darth Wyyrlok – válaszolta.
–	Ahogy mondom – helyeselt Wyyrlok, és ismét elővette azt a mindentudó mosolyát, amelytől úgy nézett ki, mintha olvasta volna Kell gondolatait.

Mennydörgés morajlott végig az égen. Kell megérezte, hogy
mások is rejtőzködnek körülöttük a sötétben. Wyyrlok szolgái.
–	Naga Sadow is járt ezen a földön – jegyezte meg Wyyrlok, és karmos kezével intett a kockaköves út felé. – És őutána Exar
Kun. Akkoriban az a nyomorult Kettő Szabálya még nem kor–
látozta a Sithek hatalmát. Darth Krayt bölcsen letért Bane tév–
út járói. Ennek okán a Kettő Szabálya ma sem korlátozza az
Egyetlent.
Kell hallgatott. Kevéssé érdeklődött a Sith–vallás zavaros elvei iránt. Ráadásul bosszantotta, hogy a chagriai újra meg újra az „ennek okán” kifejezést használta.
–	Miért szólíttattam? – kérdezte.
Wyyrlok közelebb lépett, és vele együtt a sötétség leple alatt
rejtőzködő többi Sith is közelebb húzódott. Kell úgy érezte ma–
gát, mintha egy egyre jobban megszorított csomóba került vol–
na, ezért eltompította jelenlétét, lefojtotta saját sorsfonalát, hogy
ezáltal megcsalja az érzékeket. Az álcázó öltözékét pszichikai ál–
cával egészítve ki szinte láthatatlanná válhatott a körülötte lé–
vők számára.
Wyyrlok hunyorított, egy pillanatig elnézett mellette, vagy in–
kább átnézett rajta, mielőtt a szeme újra Kellre fókuszált.
–	Okos húzás, anzati – ismerte el, és biccentett a sötétség felé,
amitől alsó szarvai megreszkettek –, de csak a parancsomra tör–
hetnek ellened. Ennek okán nincs mitől tartanod.
Kell bólintott, de azért fenntartotta pszichikai álcáját.
–	Egy lehetőség tárult fel a Mesterem előtt – mondta Wyyrlok,
és ismét közelebb lépett.
Villám hasította ketté a fekete eget. Kell a helyén maradt.
–	Miféle lehetőség? – kérdezte.
–	Megmutatom – felelte a chagriai, és ismét elmosolyodott, ezúttal kivillantak az agyarai.
Wyyrlok összehúzott szemöldökkel összpontosított, és a sorsfonalaik egybefonódtak. Kell viszketést érzett a szeme mögött, azután szúró fájdalmat. Felsikoltott, amikor képek robbantak fel az elméjében: megfagyott holdat látott egy gyűrűvel övezett, kék

gázóriás mellett, és az éjszakai eget aláhulló hatalom szikrái bo–
rították el.
Kell a fejét fogta, térde megrogyott, amikor a képek beleégtek
az emlékezetébe. Elveszítette az uralmat az izmai felett, tápcsáp–
jai előbújtak tokjukból, és elvágott vezetékekhez hasonlóan vo–
naglottak. Küszködve a fájdalom ellen az orgyilkos megragadta
és előhúzta az egyik vibropengéjét.
Az elméjébe betolakodó akarat visszahúzódott, ezzel együtt a
fájdalom is enyhült. Kell vicsorgott, megforgatta a kezében tar–
tott pengét, és előhúzta a másikat is.
Wyyrlok meg se moccant, nem nyúlt a fénykardjáért, csak ki–
fejezéstelen tekintettel nézte Keik.
–	Nincs szükségem a fénykardomra, hogy megöljelek. Ennek
okán ostobaság lenne megtámadnod. Ostoba vagy, Kell Douro?
Kell megfontolta a hallottakat, azután nyugalmat erőltetett ma–
gára, és eltette a két pengét.
–	Mit jelent a látomás? – kérdezte.
A chagriai újfent a hamis mosoly kíséretében válaszolt:
–	Ezt kell kiderítened. A látomás fontos eseményeket jelez, anzati. És a Mester arra következtetett, hogy ezek az események a
Fhoston kezdődnek. Ott jelet kapsz majd. Talán pont azt a jelet,
amelyet oly régóta keresel.
Kell megpróbálta elrejteni a Sith szavai által keltett izgalmát.
Elképzelte a Fhost körül összesűrűsödő sorsfonalakat, amint a
végzet hálóját szövik a bolygó köré.
–	Tudom, hol van a bolygó – mondta.
–	Ennek okán odautazol. Keresd a jelet! Tudd meg, amit meg lehet tudni! És akár el is veheted, amit cl lehet venni.
Kell megdörgölte a szemét, mintha a fájdalom emlékét akarta volna kitörölni belőle.
–	Miért én? – kérdezte. Intett a körülöttük terjengő sötétség
felé, úgy kérdezett újra: – Miért nem közülük valaki?
–	Mert a Mester akarata szerint az Egyetlen tétlen marad. Ennek okán közvetítőket kell alkalmaznunk.
Kellnek hirtelen elege lett Wyyrlok „ennek okán”–jaiból.
–	Kinek tegyek jelentést mindarról, amit megtudok? – kérdezte.

–	Nekem tégy jelentést! – jött a válasz. Egy pillanatig a Sith
enyhén hunyorított, mint akinek újabb gondolata támadt, az–
után így folytatta: – A Mester meglehetősen valószínűnek véli,
hogy a Jedik is hasonló látomást kaptak. Az Erő mozgásba len–
dült. Ennek okán közbeavatkozhatnak. Ez nem engedhető meg.
Kell a két markolatra tette a kezét.
–	Értettem – válaszolta. – Milyen alakot vesz fel ez a jel?
Wyyrlok vállat vont.
–	A Mester úgy véli, hogy fel fogod ismerni, amikor meglátod
– felelte. – Bízik a leleményességedben. És abban is, hogy meg–
találod, amit keresel.
Kell megnyalta az ajkát. Tudta, hogy felesleges lenne ennél
többet várnia, bár az a kevés is értékes volt, amit kapott.
–	Ennyi hát? – kérdezte.
Wyyrlok kitárta karját, mintha csak azt akarta volna megmu–
tatni, mennyire ártalmatlan.
–	Szabadon elmehetsz – mondta.
Kell elhátrált a Sith közeléből, azután elindult vissza, a hajó–
jához. Útközben rápillantott az időkijelzőjére. Alig félórával a
találkozó előtt táplálkozott, de máris szükségét érezte, hogy újra
megtegye, és megkapja az ezzel együtt járó bizonyosságot. Wyyr–
lók szavai lyukat ütöttek bizonyosságának védőfalába. Mindig ez
történt. A chagriai közelsége émelyítette.
Wyyrlok utána kiáltott az eső függönye mögül:
–	Miért szolgálod a Mestert, Kell Douro?
A kérdés összezavarta Kell gondolatait. Megállt, és megrázta a
fejét. Köd ereszkedett az elméjére, a gondolatai befejezetlenek
maradtak.
–	Tessék? – kiáltott vissza. – Mit mondott?
–	Gondolkodj cl a válaszon, anzati! Azután gondold végig új–
ra azt is, hogy ki látja az igaz valóságot, és ki nem! Nemcsak te
tudod megváltoztatni az érzékelésed!
Kell még a sűrűn zuhogó csőben is látta, hogy a chagriai he–
gyes fogai kibukkannak egy mosoly mögül, amely ezúttal nem
volt hamis. Mennydörgés morajlott, villám színezte kékesfehérre az eget.

Az orgyilkos még egyszer megrázta a fejét. Válaszolt volna, de
látta, hogy Wyyrlok már eltűnt. Kell úgy érezte, mintha az elmé–
je telítődött volna sárral, tompa sajgás fészkelte be magát a ko–
ponyája mélyére. Puszta megszokásból ismét ránézett az időki–
jelzőjére.
Negyed standard óra telt el, mióta legutóbb megnézte, meny–
nyi az idő. Fogalma sem volt, hová tűntek ezek a percek.

Harmadik
fejezet
Múlt:
5000 évvel a Yavini Csata előtt
Relin abban a pillanatban veszíteni kezdett a lendületéből,
amint kiugrott a légzsilipből. Zuhanás közben bekapcsolta kesz–
tyűje és csizmája mágneses rögzítését. Az idő lelassulni tűnt, mi–
közben a teherkomp felé repült. A jármű képe a csillagos háttér
előtt beégette magát az emlékezetébe. Relin összpontosítása egy
pillanatra sem enyhült, akaratával telekinetikus fogásban tartot–
ta a kompot, így kormányozta és húzta magát közelebb hozzá.
Nem tehette meg, hogy megosztja a figyelmét, és az Erő segítsé–
gével lelassítja magát, ezért keményen érkezett a felszínre. Sisak–
ját beverte a burkolatba, a rendszer által kivetített adatok olvas–
hatatlanná váltak egy másodpercre.
A komp is rándult egyet, és a lendület hirtelen megváltozása
miatt majdnem ledobta Relint. A Jedi szitkozódva kapaszkodott
bele a burkolat legközelebbi kiemelkedésébe; az Erő és a mág–
neses kesztyű épp csak megtartották. Aggódott, hogy a gép le–
génysége észrevette, de a mozgó konténer csak elkanyarodott
balra és le, hogy eltávolodjon az imént túl közeire merészkedett
Infiltratortól.
Ez azt jelentette, hogy Drev hamarosan veszélybe kerülhet.
Relinnek gyorsan kellett cselekednie.
A komp folytatta útját a csatahajók felé, és a Jedi a burkolatá–
ba kapaszkodva várta a megérkezést, A Harbinger és az Omen
hosszú, karcsú testét forgó tornyokra szerelt lézerágyúk védel–

mezték, amelyeket hajók elleni küzdelemre terveztek. Relin lát–
ta, hogy az ütegek egy része az Infiltrator után fordult, de nyil–
vánvalóan nehezen fogták be a kisméretű, lopakodásra felszerelt
vadászgépet.
Nem kellett sokáig várnia a gyors reagálású osztagra; a Sithek
vadászgépei repülő késekként áradtak ki a hangárjukból.
– Ellenség! – szólt bele Relin az adó–vevőbe. – Tíz Blade osz–
tályú vadász! Maradj a kisebb járművek közelében, és legalább a
csatahajók nem fognak lőni rád!
Hátrapillantott, de már nem látta a hajóját, csak a Phaegon III
sötét oldalát, az elkerülő manővereket végző teherkompokat, és
a halott hold izzó tömegét. Visszafordult a csatahajók felé, és in–
kább a küldetésére összpontosított; a kompja lassan elérte a Har–
bingert.
A két monstrum oldalán végig megfigyelőablakok fénylettek. A
Harbinger és az Omen alakja gigantikus lanvarokra emlékeztette
Relint, arra a pengével ellátott szálfegyverre, amelyet a Sithek
annyira kedveltek. A mentőkapszulák buborékszerű dudorok–
ként sorakoztak a hajók gerincén, amely összekötötte a parancs–
noki hidat a tatban elhelyezett hangárral és a hajtóműmodullal.
Akárcsak a Jedik többsége, Ő is tanulmányozta a Sithek hajói–
nak beszerezhető tervrajzait, így már ismerte a belső elrendezést.
Azt is kitalálta, hogy hova menjen először, miután feljutott a fe–
délzetre.
A komp igazított a pályáján, célba vette a hangárkaput. Relin
megbecsülte a dokkolásig hátralévő időt, elővett három mágne–
ses gránátot, azután mászni kezdett a burkolaton hátrafelé, amíg
el nem érte a hajtóműgondolákat. A három gránátot rögzítette
az egyik gondolán, és kivárt.
Amint a komp áthaladt a csatahajó pajzsán és lassítani kezdett,
Relin aktiválta a gránátokat. Az időzítőt tíz másodpercre állítot–
ta, és fejben elkezdett visszaszámolni. Közben meg két Blade hú–
zott el mellette.
Tíz, kilenc...

A Jedi aggódott a tanítványáért. Drev kivételes pilótának szá–
mított, de a két csatahajó számlálatlanul Önthette rá a vadászgé–
peket. Relinnek minél előbb el kellett végeznie a feladatát.
Nyolc, hét...
A hangárban zajló tevékenység egy eesin kaptárát idézett.
Felszállásra kész vadászpilóták tartottak lebegőplatformokon a
Blade–ek fülkéi felé, droidok gurultak és mentek ide–oda, élőlé–
nyek segítségével nyers kristályokkal átszőtt kőtömböket rakod–
tak ki lebegő raklapokra. Az ásvány látványától és fülledt, zsíros
érzetet keltő kisugárzásától émelygés fogta el Relint.
Eszébe jutott, hogy évekkel korábban ő és Saes – aki akkor
még Jedi volt – hozzájutottak egy kristályhoz, amely felerősítet–
te a sötét oldal használóinak kapcsolatát az Erővel. Nem kellett
sokat gondolkodnia, hogy eszébe jusson a kristály neve is: lignan.
Ugyanezt érezte a közelében. Azokban a kövekben lignankris–
tálynak kellett lennie.
Almában sem képzelte volna, hogy ennyi lehet belőle.
Női hang adott utasítást a hangszórókból:
– Négyes rakodódroid–csapat a 163B leszállóplatformhoz!
Relin kinyúlt az Erővel, hogy érzékelje a közelben lévő el–
méket. Időközben a komp leereszkedett az egyik leszállóplat–
formra, és kikapcsolta a hajtóműveit. Automata befogópofák
rögzítették le a gép talpait, azután kiszökő gázok sziszegése kí–
séretében nyílni kezdett a raktér zsilipje. Relin legalább tíz
lényt érzékelt a közelben, mind gyenge akaratú volt, és egyikük
sem Erő–használó.
Öt, négy...
Az Erő segítségével a Jedi behatolt az elméjükbe, és kitörölte
a jelenlétét az emlékeik közül.
Három, kettő...
Leugrott a hajóról, a hangárpadlón oldalra gurult, azután fel–
pattant, és futni kezdett. Az Erő segítségével megnövelte a gyor–
saságát, így száz métert tett meg másodpercenként.
Zéró.
A mágneses gránátok lángszirmú hővirágot bontottak, és a má–
sodik robbanás, a komp hajtóműveinek pusztulása megrázta a

hangárt. A lökéshullám Relint is majdnem leverte a lábáról, si–
kolyok kíséretében fémszilánkok, húscafatok és a rakomány szi–
lánkokra tört maradványai szórták be a teret. Gyomra felkavaro–
dott a nyers formában előbukkanó kristályoktól, és minden tőle
telhetőt megtett, hogy ne érjen hozzájuk.
Riadójelzés rikoltott fel, és többen is tűzoltó felszerelésért ro–
hantak. Egy orvosdroid gurult el Relin mellett.
– Tűzoltócsapat a főhangárba! – adta ki a következő utasítást
az enyhén gépies női hang.
Relin csengő füllel sietett végig egy folyosón a hiperhajtómű
gépterme felé. Hátradobta a sisakját, hagyta lógni a ruha gallérjá–
nak hátsó részéhez rögzítve, és a fülébe tette a kivehető adó–vevőt.
Kisebb–nagyobb csoportokban egy tűzoltócsapat, a hajózósze–
mélyzet kíváncsi tagjai és három vörös bőrű, fölébe tornyosuló,
egyenruhát viselő massassi viharzottak el mellette. Az Erő segít–
ségével Relin elfedte magát előlük, megtévesztette az érzékeiket,
hogy megtorpanás nélkül továbbsiethessen. A hajó belseje is a
Sith–tervezők gondolkodásmódját tükrözte: csupa éles sarok, ke–
mény szöglet és színtiszta funkcionalitás. Az esztétika és a ké–
nyelem nem kapott helyet.
A riadójelzés hangja egyre halkult, és Relin enyhe megköny–
nyebbülést érzett. Elért egy kereszteződéshez, és megtorpant egy
pillanatra, hogy összeszedje a gondolatait. Gyorsan átfutotta az
emlékeit, hogy merre menjen tovább a hiperhajtómű felé.
Balra. És már nincs messze.
Baloldalt kinyílt egy ajtó, hogy utat adjon egy izmos, enyhén
gyíkszerű massassi harcosnak éjfekete egyenruhában és a biz–
tonsági személyzetnél rendszeresített váll–lappal. A hátán lanva–
rokot vitt, az oldalán sugárvető lógott, és a bütykeiből csonttüs–
kék álltak ki. Széles orrát és kis fülét fém ékszerekkel díszítette,
alkarjának, bicepszének és tar fejének vörös bőre alá szegecseket
ültettek. Tekintete megállapodott Relinen, még mielőtt a Jedi az
Erőhöz folyamodhatott volna, hogy elfedje vagy elfeledtesse ma–
gát. A massassi szakállcsápjai megvonaglottak a széles békaszáj
körül. A fickó halántékán ki dagadt egy ér.

–	Segítségre van szükségünk a hangárban – mondta gyorsan a
Jedi. – Valami elromlott a...
A massassi végignézett a vákuumruhán, és a tekintetén látszott,
hogy már felfedezte az egyenruha hiányát. Összevonta a szemöl–
dökét, karmos kezével megragadta a lanvarok nyelét, és lekapta
a fegyvert a hátáról. A hosszú szálfegyver megpörgetésével éle–
zett szélű korongokat lehetett útjukra indítani, de a fűrészes élű
penge sem biztatott jó kilátásokkal. Egyszerű, alacsony techno–
lógiájú, de annál veszélyesebb eszköz volt.
–	Ki a parancsnokod? – kérdezte a massassi olyan torokhangon,
mintha egy adó–vevő sztatikus zörején keresztül beszélt volna.
Pengéje hegyét Relin mellkasára szegezte, és a falhoz szorítot–
ta vele az idegent.
Relin sejtette a folytatást. Mindkét irányban végignézett a fo–
lyosón, de senki sem közeledett.
Szabad kezével a massassi a gallérjára tűzött adó vevőért nyúlt.
–	Itt Dorphan, ötös biztonsági színt! Találtam egy...
–	A parancsnokom Memit Nadill – mondta Relin.
–	Folytassa! – szólt egy hang az adó–vevőből.
Csakhogy Relin szavainak hatására a massassi összeráncolta a
homlokát, azután elengedte a gallérját.
–	Ki az a Memit? – kérdezte. – Nem ismerem ezt a nevet.
–	Egy kirreki Jedi–mester.
–     Jedi micsoda?
–	Mondd utánam, Dorphan! Talán nem érted? Csak ismételd
el!
A szavak végre áttörték a massassi hitetlenségének páncélját,
és a sárga szempár elkerekedett. A fickó ráhajolt a lanvarokra, a
másik kezével a sugárvetője után kapott.
Relin elindított egy taszítóhullámot, amivel a falhoz vágta az
ellenfelét. Az ütközés hatására a massassi tüdejéből kiszaladt a
levegő, és a félig előhúzott lőfegyver a padlón koppant, A gyík–
szerű férfi nem hajolt le érte; felmordult, cs a kezében maradt
lanvarokkal támadt ismét Relinre.
A Jedi bekapcsolta a fénykardját, és a zöld penge vörös bőrrel
találkozott, egy keresztvágás nyomán lehullott egy kar, azután a

visszafelé suhanó energiapenge nyomán a fej is követte. A mas–
sassi teteme Relin lába elé omlott.
–	Dorphan! Tegyen jelentést! – mondta a hang a gallérra csíp–
tetett adó–vevőből.
Relin nem látta értelmét, hogy elrejtse a testet. Mindenkép–
pen hamar rájönnek majd, hogy potyautas van a fedélzeten. Ki–
kapcsolta a fénykardot, és futásnak eredt, közben megkockáztat–
ta a kommunikációt.
–	Drev? – kérdezte az adó–vevőjétől.
–	Van mivel elfoglalnom magam, mester, de egyelőre még jól
elvagyok.
Relin hallotta a feszültséget a padavan hangjában. A követke–
ző pillanatban egy célt tévesztett, de nagyon közeli lövés robaja
hallatszott, amelyet Drev nyögése kísért.
–	Hamarosan nekem is lesz mivel elfoglalnom magam – mond–
ta Relin. – Már nem tart sokáig, Drev! Bízd magad az Erőre és
tarts ki még egy kicsit!
Saes a parancsnoki hídon járkált fel és alá, köpenye suhogása
szokatlanul hangosnak tűnt a várakozással telt csendben. A sze–
mélyzetből senki sem mert a szemébe nézni. Mögötte az óriás ki–
vetítőn a Jedi Infiltrator kitérő manőverek sokaságával vágott át
az űrön, miközben tizenkét Blade üldözte. Lézernyalábok cikáz–
tak át a képen és alkottak izzó vonalakból szőtt hálót. A hang–
szórókból a Sith–vadászpilóták nyugtalan beszéde hallatszott.
A sötét oldal segítségével Saes megpróbálta kideríteni az In–
filtrator pilótájának kapcsolatát az Erővel, de sokkal inkább a
lehetőségek tárházának érzékelte az illetőt, mintsem kifejlett
Erő–használónak. Ennek ellenére rendkívül ügyes és leleményes
pilótának bizonyult,
És nem lehetett egyedül.
A Blade–ek körbevették az Infiltratort két oldalról és alulról.
Szakszerűen kivitelezett karomfogás volt.
– Most elkapják – mormolta maga elé egy altiszt.

A Jedi keményen balra húzta a gépe orrát és gyorsított, köz–
ben leszedett egy Sith–hajót, és ezzel helyet csinált magának, hogy
eltávolodjon a többitől. A parancsnoki hídról halk szitkozódás
hallatszott.
–	Rákanyarodott egy másik kompra – jegyezte meg Dór.
Az Infiltrator körbefordult, és a teherhajó pilótája kitérő ma–
nőverbe kezdett, de már elkésett vele. A Jedi–hajó lézernyalábo–
kat köpött rá, és a komp a rakományával együtt felrobbant.
Saes végképp feldühödött. Nem engedhette meg magának, hogy
még több kristályt veszítsen. Megszokásból kopogtatni kezdte uj–
jával az egyik állkapocsszarva végét.
–	Állítsák erősebbre a szenzorokat, és vizsgálják át a rendszert!
– parancsolta. – Ez a Jedi nem lehet egyedül. Többen is lesznek.
–	Igenis, kapitány!
Amikor az Infiltrator kikerült egy újabb csapdát, Saes a foga–
it csikorgatta. A fegyvertisztre nézett, egy aggodalmas tekintetű,
őszülő halántékú ember férfira.
–	Sikerült befognia? – kérdezte.
–	Nem, kapitány. A hajón valamiféle szenzorzavaró van. Bete–
ríthetünk egy sávot és leszedhetjük úgy is, ha nincs befogva, de
túl közel van a saját hajóinkhoz.
Saes bólintott.
–	Számítsanak lőelemeket, amellyel létrehozhatnak egy bizton–
ságos folyosót a szállítókompoknak! Küldjék át a Blade–ek navi–
gációs számítógépeinek, hogy elkerüljük a baleseteket! – adta ki
az utasításokat.
–	Igenis, kapitány!
Saes a segédjéhez fordult, cs így szólt:
–	Fejezzük be a bolygóműveleteket! Amint létrejön a tűzmen–
tes zóna, hívjon vissza minden teherhajót a Harbingerre és az
Ómenre!
–	Értettem, kapitány! – válaszolta Dór bólintva, és rögtön to–
vábbította a parancsokat.
–	Lőelemek kész vannak, kapitány! – jelentette a fegyvertiszt.
–	Tűz! – parancsolta Saes.

A Harbinger ágyúi lézerfüggönyt húztak a szállítókompok kö–
ré, elválasztották őket a Jedi–hajótól és üldözőitől. A kompok té–
továzás nélkül kihasználták a helyzetet, és gyorsítottak.
– Amint minden szállítmány beérkezett, hívja vissza a vadá–
szokat is! – mondta Saes a másodtisztnek, azután a fegyvertiszt–
hez fordult, és így folytatta: – Azután lerobbanthatják onnan azt
a férget!
–	Hogyan? – kérdezte Dór a szokásosnál hangosabban, és a
parancsnoki hídon minden fej a kiáltás forrása felé fordult. Saes
először arra gondolt, hogy az ezredes az ő parancsait kérdőjelezi
meg, de azután látta, hogy a férfi félrefordított fejjel hallgatja az
adó–vevőjét. Közben a bőre sötétvörösre színeződött, és csáp–
szakálla reszketett a haragtól. – Kétszerezzék meg az őrséget a
fontos területek körül! Állítsanak ki keresőcsapatokat, és fésül–
jék át a hajót! Dór vége! – mondta.
–	Mi történt? – kérdezte Saes.
Dor csápszakálla még mindig reszketett. Közelebb hajolt, és
halkan válaszolt:
–	Egy biztonsági őrt holtan találtak a hangárba vezető egyik fo–
lyosón. Levágták az egyik karját és a fejét. Úgy tűnik, fénykard–
dal tették.
Az adrenalin mindig felfokozta Saes feromontermelését, így a
testszagát is.
–	Fénykard? – mormolta maga elé. – Akkor azt a robbanást a
hangárban nem hajtóműhiba okozta.
–	Úgy tűnik, nem.
–	Van egy Jedi a fedélzeten.
Mormolás futott végig a híd személyzetén. Izzadságuk szaga
édesebb lett az izgatottságtól.
Dor megpaskolta a lanvarokot, amelyet még a parancsnoki hí–
don is magánál tartott.
–	Ha ezek kelten egy nagyobb csapat előőrse... – kezdte.
Saes bólintott. Nem vállalhatta a kockázatot. Sadow elégedet–
len lett volna, ha késlekednek a lignanszállítmánnyal. A kapi–
tány így szólt a kormányoshoz:

–	Távolodjunk el a bolygótól, és készítse fel a hajót a hiperür–
ugrásra! A Primus Goluud felé tartunk. Amint minden hajónk
visszatért a fedélzetre, ugrunk.
Ezután Dorhoz fordult, és csak ennyit mondott:
–	Öné a híd.
A másodtiszt bólintott.
–	Értettem, uram! – válaszolta. – Mit fog tenni?
Saes a fénykardja markolatára tette a kezét.
–	Elmegyek az álarcomért, és megkeresem a potyautasunkat–
felelte. – Egy elfogott Jedi remek ajándék lenne Sadow mester–
nek a lignan mellé.
Relin megérezte egykori tanítványa tapogatózó mentális uj–
jait, és tudta, hogy megtalálták a halott massassit. Saes őt keres–
te. Ellenállt a késztetésnek, hogy leengedje mentális pajzsát és
felfedje hollétét. El kellett végeznie a feladatát, és nem az volt a
dolga, hogy helyrehozza a múltbeli hibáit.
Végigsietett a folyosók útvesztőjén, közben, ha összefutott a
hajó személyzetének tagjaival, az Erő segítségével törölte magát
az érzékelésükből. Mindenki éber volt és a betolakodót kereste,
ezért egyre nehezebben tudta elfedni magát előlük.
Nehéz bakancsok dobogását és massassik dörgő hangját hallot–
ta szemből; a zajból ítélve hatan vagy heten lehettek. Éberségü–
ket és a sötét oldallal való kapcsolatukat tekintve valószínűnek
tűnt, hogy Relin nem tud elrejtőzni előlük az Erő segítségével,
ezért gyorsan megnézte a legközelebbi ajtót, de zárva találta. Meg–
nézte a következőt, de az is zárva volt.
A hangok egyre közeledtek, de a Jedi nem értette a szavakat.
A massassik a saját nyelvükön beszéltek.
Előhúzott egy kioldót – egy elektromos tolvajkulcsot – az öv–
táskájából, és rácsatlakoztatta a legközelebbi ajtó vezérlőpaneljé–
re. Fények villantak fel az eszközön, jelezték, hogy máris keres–
ni kezdte az ajtó nyitókódját. A massassik a legközelebbi sarok
mögött jártak, és nem hagytak elég időt Relinnek, hogy eltűn–
jön. A Jedi működő fénykarddal várta őket.

A beszéd hirtelen elhallgatott. A massassik meghallhatták a
fegyver jellegzetes zaját.
A kioldó jelzőfényei zöldre váltottak, és az ajtó fémes szissze–
néssel csúszott oldalra. Relin gyorsan lekapta a kioldót a vezér–
lőpanelről, és beugrott a nyitott ajtón, még mielőtt a massassik
befordultak a sarkon.
Egy tárgyalóterembe jutott, nagy asztallal, amelyet székek vet–
tek körül, és középen három számítógépes állomás állt. Az egyik
falat méretes, kikapcsolt monitor foglalta el, egy másikon pedig
páncélüveg ablak nyújtott kilátást a Phaegon–rendszerre.
Relin lekuporodott az ajtó mellett, és hallgatózott, a massassik
által keltett zajokat figyelte. Suttogva beszéltek, és úgy tűnt, köz–
vetlenül az ajtó előtt járnak, csupán ez a vékony fémlap válasz–
totta el őket a Jeditől. Relin összerezzent, amikor az adó–vevője
bekapcsolt, és Drev szólalt meg a fülében:
–	Mester! Minden komp visszatért a hangárokba, és a csataha–
jók elindultak.
Relin hallotta a lézertűz zajait a háttérben, de nem hagyhatta,
hogy bármi elterelje a figyelmét az ajtó túloldalán lévő ellenfe–
lekről.
–	Állj készen! – suttogta az adó–vevőbe.
A massassik elhallgattak, talán meghallhatták a beszédet. Egy
ember nem lett volna képes rá, de a gyíkszerű lények érzékei éle–
sebbek voltak az emberekénél. Relin az ajtó mögött állt, kezében
halkan búgott a fénykard, mellkasában szétáradt az Erő nyugal–
ma, és csak várt, várt...
Semmi.
Kipillantott az ablakon. A csillagok lassan mozogtak, tehát a
Harbinger elhagyta a Phaegon III orbitális pályáját.
–	Ugrásra készülnek! – súgta Relin a padavanjának. Minél
előbb el kellett jutnia a hiperhajtóműhoz.
–	Hagyd ott a hajót, mester, különben elvisznek!
–	Még van időm – válaszolta, és megnyomta az ajtó nyitógombját. – Közel vagyok a hiperhajtóműhoz...
Szemben találta magát egy lanvarokot tartó biztonsági tiszt
egyenruhás mellkasával. A bőr alatti csontkinövések és a beülte–

tett szegecsek olyan külsőt kölcsönöztek a fickónak, mintha va–
lamilyen daganatos betegségben szenvedett volna.
– Ide! – kiáltott fel a massassi, és máris a betolakodó feje felé
sújtott a lanvarok fűrészes élével. Relin oldalra lépve elkerülte a
csapást, amely a padlón fejezte be ívét, közben a fénykard fel–
metszette a biztonsági tiszt hasát. A massassi felnyögött, és elej–
tette fegyverét, karmos keze még reflexszerűen Relin torka felé
kapott, de már nem érhette el.
A folyosóról jövő kiáltások arra utaltak, hogy a fickó társai
meghallották az iménti hívást. Relin előkapott egy gránátot, és
kilépve a tárgyalóból a felé rohanó, sugárvetőt és lan varokot len–
gető massassik elé dobta. Amikor felismerték, mi repül feléjük,
elkerekedett szemmel megtorpantak, azután fedezéket keresve
oldalra vetődtek, de az egyiküknek meg sikerült leadnia egy lö–
vést.
Relin félrecsapta az energianyalábot a fénykarddal, azután
visszaugrott a szobába, és a gránát felrobbant.
Lángnyelvek festették narancssárgára a folyosói, a dörej elfoj–
totta a massassik sikolyait, és a lökéshullám meg a falakon ke–
resztül is érezhető volt. Megszólalt a riasztó, és a mennyezeti szó–
rófejek oltóhabbal borították el a tüzet.
Kiáltozás és bakancsok dobogása hallatszott a folyosó másik
vége felől. Valószínűleg a hajó teljes biztonsági személyzete Re–
lin felé tartott. És persze Saes is jön, gondolta a Jedi. Tovább kel–
lett állnia.
Baljával elővette a sugárvetőjét, és elindult a folyosón a hiper–
hajtómű felé, elsietett a halott massassik között. A lopakodás ide–
je lejárt.
Két massassi bukkant fel előtte egy keresztfolyosóról, mind–
ketten a kezükben tartották a sugárvetőiket. Mielőtt célozhattak
volna, Relin lelőtte az egyiket; a lövedék füstölgő lyukat ütött a
fekete egyenruhába, a férfi rangjelzése elszállt, és halk csörgéssel
érkezett le a padlóra. Társa tüzet nyitott, közben hátrálni kezdett
és támogatásért kiáltott.
Relin egy pillanatra sem torpant meg, a lövéseket a fénytani–
jával térítette cl, égésnyomokat hagyott maga mögött a falakon

és a mennyezeten. A massassi még öt lépésre volt tőle, amikor
megpróbálta előhúzni a lanvarokját, de Relin előrelendült, már–
is elérte, és kettévágta a harcost. A fénykard tiszta, búgó énekét
elfojtotta az clforró vér sistergése.
A Jedi nem lassított, mert nem lassíthatott. A kiáltások elárul–
ták, hogy az üldözői a nyomában járnak, és a riadójelzés visítva
üzente az egész hajónak, hogy idegen van a fedélzeten. Relin elért
egy vastag páncélajtóhoz, és hirtelen támadt ötlettől vezérelve be–
lenyomta a fény kard hegyét a vezérlőpanelbe. Az áramkörök füs–
tölögve adták meg magukat az ellenállhatatlan erőnek, és a páncél–
ajtó döngve lezuhant. Feltételezte, hogy az üldözői meg tudják
kerülni az akadályt, de így is nyerhetett vele valamennyi időt.
Eltette sugárvetőjét, és az Erő segítségével megnövelte a gyor–
saságát, emberfeletti sebességgel futott tovább a hiperhajtómű
gépterme felé.
A fiatal kormányos fel sem nézett az előtte lévő képernyőről,
úgy tett jelentest Dórnak:
– Ezredes! Eltávolodtunk a bolygótól. Letapogattuk a rend–
szert, és nem találtunk másik Jedi–hajót.
A rangidős parancsnok bólintott.
–	Készítsék elő az ugrást!
A kormányos engedelmeskedett, és a fegyvertiszt vette át a szót:
–	Dór ezredes! Minden Blade visszatért a hangárokba!
A parancsnok kihallotta a kérdést a jelentés mögül.
–	Az Infiltrator még lőtávolságban van? – kérdezte.
–	Igen, ezredes.
Dór végigsimított csápszakállán.
–	Az ugrásig van idejük lelőni – mondta.
Miközben a fegyvertiszt szabad kezet adott a tüzéreknek, a
kormányos elindította a visszaszámlálást.
Nyolc massassi harcos álldogált a hiperhajtómű gépterme előt–
ti, nagy helyiségben, sugárkarabélyokkal és lanvarokokkal fegy–

verkeztek fel. Egészen torznak tűntek a bőrüket borító tollaktól,
kinövésektől és sebhelyektől.
Relin csak annyira lassított le, hogy meg tudja számolni őket,
és meggyőződjön róla, hogy nincsenek társaik a közelben. Mit
sem törődött a rejtőzködéssel; ahhoz már mind túl éberen fi–
gyeltek. Meglátták, rámutattak, a fegyvereikért nyúltak, és vicso–
rogva felmordultak. Hatan a vállukhoz emelték karabélyaikat,
míg a hetedik beleszólt az adó–vevőjébe, és a nyolcadik elindult
a riasztó fali vezérlőpanelje felé.
A Jedi töretlen lendülettel haladt tovább, közben felemelte bal–
ját, megragadta a ráirányított fegyvereket az Erővel, és kirántot–
ta őket a massassik kezéből. Áthajította a karabélyokat a helyi–
ségen, és amikor földet értek, az egyik elsült, ellőtte az egyik
harcos lábát. A férfi clvágódott, a saját nyelvén átkozódott, és le–
szakadt bokájának csonkját markolászta, ujjai közül pedig feke–
te folyadék szivárgott.
Relin tüzet nyitott a sugárvetőjéből, és ökölnyi lyukat égetett
a riasztó felé tartó massassi tarkójába. A test a lendülettől neki–
csapódott a falnak, azután ernyedten lecsúszott a tövébe, fekete
vérnyomot hagyott maga után.
A Jedi kényszerűen megtorpant.
–	Futás! – kiáltott rá a többi harcosra.
A hat massassi hegyes fogakkal teli szája vigyorra húzódott, mi–
közben elővették a lanvarokjaikat. Meglengették a hosszú fegy–
vereket, és azok zümmögni kezdtek. Relin tudta, mi következik.
Vigyáznia kellett a vákuumruhára, nehogy megsérüljön.
A massassik egyként rántották hátra lanvarokjaikat, majd né–
hány centiméter átmérőjű, éles szélű korongok sokasága záporo–
zott Relinre. A Jedi készen állt a támadásra, és az Erő segítségé–
vel átugrotta a lövedékeket, majdnem felszökkent a tízméteres
magasságban lévő mennyezetig. Egy kivételével az összes ko–
rong ártalmatlanul elrepült alatta, és bár az utolsó érintette az al–
karját, csak megkarcolta és nem ütötte át a vákuumruhát.
Relin izzó fénykarddal a kézben érkezett le, behajlított térd–
del enyhítette a becsapódás erejét.
–	Azt mondtam, futás! – szólt rá a massassikra.

–	Hatan vagyunk egy ellen, Jedi – válaszolta a legnagyobb ter–
metű. – És leszünk még többen is.
Relin oldalra billentette a fejét, és két kézre fogta a fény kardját.
Az ellenfelei mögött álló, kétszárnyú ajtó mögül hallotta a hi–
perhajtómű egyre erősödő zúgását, amely egyértelműen jelezte,
hogy a hajó ugrásra készül. Ezt támasztotta alá a Relin dobhár–
tyáját feszítő nyomás erősödése és a karján felmeredő szőr is.
Nem maradt vesztegetni való ideje.
–	Másodperceken belül már nem lesztek hatan. Meneküljetek,
amíg még van rá lehetőségetek!
A massassik mosolya lehervadt, de a harci kedvük nem csök–
kent. Felmordultak, és ellenfelüket félkörbe fogva támadásba len–
dültek. A Jedi egyetlen hang nélkül, összpontosítva rontott ne–
kik, az Erő szabadon áradt végig a testén.
Amikor már csak kétlépésnyire voltak egymástól, Relin a mas–
sassik fölé ugrott, és a levegőben félfordulatot téve lefejezte az
egyiküket, majd mögöttük érkezett le. Mire a harcosok megfor–
dultak, hogy újra szembenézzenek vele, a fénykard ismét elve–
szejtette az egyik társukat.
A Jedi oldalra lepve elkerült egy lefelé sújtó lanvarokot, cs visz–
szakézból kettévágta a fegyvert, azután lebukott egy keresztvá–
gás alá, és még ugyanezzel a mozdulattal lemetszette a legköze–
lebbi ellenfele két lábát. A következő pillanatban hátraugrott,
hogy kikerüljön a szálfegyverek veszélyzónájából, a haldokló fül–
siketítő sikolya nem törte meg az összpontosítását.
A nagydarab massassi beledöfte lanvarokja hegyes végét cson–
kolt lábú társa fejébe, hogy elhallgattassa, azután felüvöltött, és
két életben maradt társával ismét rohamra indult.
Relin elhajította a fénykardját, és átszúrta vele az egyikük nya–
kát. A többiek egy másodpercre lelassultak a meglepetéstől, és a
Jedi kihasználta az adódó lehetőséget: az Erő segítségével visz–
szahúzta fegyverét a kezébe.
Két ellenfele az agyarait nyalogatta, de továbbra is támadó
szándékkal közeledtek.
Relin nem várta meg őket: rájuk rontott, lebukott, megpördült,
vágott és ölt. A massassik nem vehették fel a versenyt a gyorsa–

ságával vagy a jártasságával a fénykardvívásban, és alig öt má–
sodpercen belül a harcosok fegyverei és teste darabokban borí–
tották a veres padlót. Már csak az maradt életben, amelyiknek a
karabély ellőne a bokáját.
–	Engem is meg kell ajándékoznod a halállal, Jedi! – üvöltött
rá az emberre. – Ettől olyan leszek, mint egy gyerek! – mondta
a sebére mutatva.
Relin megvetően nézett le rá. Tudta, hogy a massassikat har–
cosoknak nevelték, de undorította, hogy ennyire nem törődtek
a saját életükkel.
–	Mindenkinek együtt kell élnie saját magával – vetette oda.
–	De nem így! Ölj meg! Követelem!
A harcos odamászott a legközelebbi karabélyhoz, szétkent vér–
nyomot hagyott a padlón.
–	Akkor mégis megkapod hát – mormolta Relin, és sugárvető–
jét előkapva főbe lőtte a fickót.
Még mindig elárasztotta az Erő nyugalma. Kikapcsolta a fény–
kardját, és az ajtó fele fordult. Teste és elméje felett kezdett el–
uralkodni a fáradtság, de ő kitartott. Erezte az ajtó mögött, a hi–
perhajióműben gyülekező energiát, a levegőben a változást. Nem
sok idő maradt az ugrásig. Az Oment nem állíthatta meg, de a
Harbinger esetében meg cselekedhetett.
Rácsatlakoztatta a kioldót a vezérlőpanelre, es remélte, hogy a
szerkezet gyorsan elvégzi a dolgát. Felvillanó fény és halk csipo–
gás jelezte a titkosítási holosakkmeccs kezdetét. Relin nem tehe–
tett mást, mint várakozott, így annak ellenére, hogy sietnie kel–
lett, hátát az ajtónak vetve, keresztbe tett lábbal leült a padlóra,
nézte a halott massassikkal teli helyiséget maga előtt, és őrizte a
nyugalmát.
A teremből számos folyosó nyílt, és Relin kettő felől is kiáltásokat hallott. Újabb ellenfelek közeledtek, de ennek felismerése sem izgatta fel. Vigaszt talált az Erőben, a fénykardja markolatát a kezében tartotta, erezte a fém hűvösségét, tanulmányozta a kialakítását, felidézte a megalkotása folyamatát.
Hosszú sípolás jelezte, hogy a kioldó győzött.
–	Sakk, matt – mormolta Relin, miközben felállt.

A hiperhajtóműhöz vezető ajtó két szárnya eltávolodott egy–
mástól. Száraz, meleg levegő áradt ki a gépteremből, A bent fel–
gyülemlő energia erős sztatikus elektromosságot keltett; Relin
haja és minden szőrszála felmeredt, és úgy erezte, mintha rova–
rok másztak volna a bőrén. Köpenye úgy tapadt rá, mintha meg
akarta volna akadályozni, hogy bemenjen.
A hiperhajtómű fémkockája a mennyezetre rögzítve függött a
helyiség közepén, karnyi vastag tápvezetékek vettek körbe min–
den oldalról. Alatta a padlón nagy, korong alakú lyuk tátongott,
mint egy nyitott száj, amelyet a hajtómű etetett. A hiperhajtómű
felszínét áramkörök sokasága, a csillagközi utazás keringető rend–
szere tarkította.
A terem túloldalán páncélüveg ablak nyílt a szomszédos he–
lyiségbe. Két elkerekedett szemű ember gépész mutogatott a be–
lépő Jedire. Sadow seregének fekete egyenruháját viselték, és va–
lamit kiáltoztak, azután ijedten az adó–vevőik után kaptak. Relin
egyetlen telekinetikus csapással a falhoz kente mindkettőt, és a
két alak ernyedten omlott a padlóra.
Egyszer látott egy hiperhajtóművet, amelyet felboncoltak, hogy
a mérnökök és a gépészek tanulmányozhassák. Az áramkörök
bonyolultsága, a belső kialakítás különös geometriája megszédí–
tette, szinte émelygett tőlük. Ez a bonyolultság és geometria dol–
gozni kezdett; a gépezet kattogott, kapcsolatokat hozott létre és
működésbe lépett. Az egyre több átáramló energiától a tápveze–
tékek kígyókként vonaglottak körülötte, a szerkezet zúgása fel–
erősödött, Relin kábultnak érezte magát, és tudta, hogy a helyi–
séget sugárzás telítette meg. Azt is tudta, hogy ha túléli e2t az
akciót, akkor gyógykezelésre lesz szüksége a sugárfertőzés miatt.
Ha túlélem.
Egyik kezet a hiperhajtómű felszínére tette. A fém meleg volt
és enyhén csúszós, mint a zsírkő. Lüktetett, mint egy élőlény, és
mintha meg is mozdult volna az érintéstől. Relin halántéka mö–
gött sajgás jelent meg, és egyre erősödött, gyomra azzal kacérko–
dott, hogy megszabadul a tartalmától,
A Jedi elővett három mágneses gránátot, kettőt felrögzített a
hiperhajtómű felszínére, és a harmadikat a fő tápvezeték fémcsat–

lakozójára. Beállította a gránátok időzítését, azután összehangol–
ta azt a saját időkijelzőjével.
A gránátok halk kattogással számolni kezdték a Harbinger lé–
tezésének utolsó másodperceit.
Relin az ajtó felé fordult, és bekapcsolta az adó–vevőjét.
–	A robbanótöltetek a helyükön vannak – szólt Drevnek. – In–
dulok kifelé.
–	Értettem. A Blade–ek eltakarodtak. Lehet, hogy megijesztet–
tem őket.
Az utolsó szavaknál érezni lehetett, hogy a padavan elmoso–
lyodott.
így folytatta:
–	Egyedül maradtam idekint. Persze leszámítva két hatalmas
csatahajót, tele ágyúkkal.
Relin már kint állt a gépterem előterében, a legyilkolt mas–
sassik tetemei között.
–	Ugorj ki a rendszerből! Ha már nincsenek körülötted a ha–
jóik, akkor lőhetnek is rád azokkal az ágyúkkal.
–	Ugrásra készülnek, mester. Nem kockáztatják meg, hogy lő–
jenek.
–	Megkockáztathatják, Drev! Ugorj ki!
–	Nem hagylak itt, mester!
–	Ugorj, Drev! Ez parancs!
–	Nem.
Relin oldalra billentette a fejét, úgy kérdezte:
–	Nem?
–	Nem hagylak itt, mester – ismételte meg a padavan. – Mind–
két hajó ugrani készül. Egyik sem fogja megkockáztatni, hogy
közben lőjön.
Relin megrázta a fejét. Nem hitte el, hogy a tanítványa szem–
beszállt vele.
–	Menj! – utasította ismét. – A Harbinger nem lesz képes ug–
rani, de az Omen útnak indul, és ezzel már nincs mit tenni. Va–
lakinek figyelmeztetnie kell Odan–Urrt és Memit Nadillt a kris–
tállyal kapcsolatban, és hogy mit kezdhetnek vele. Ez most a te
feladatod.

–	Nem. Nem megyek. Vagy együtt megyünk, vagy mindketten
maradunk.
Relin először veszítette cl a nyugalmát, mióta a csatahajó fe–
délzetére lépett.
–	De igen, és most azonnal elindulsz! Nem szegheted meg a
parancsaimat!
–	Egyre rosszabbul hallak, mester!
–	A fenébe is, Drev! Hallottad jól...
–	Értettem, mester! Menjek közel, és repüljek a hajóburkolat
mentén. Az Ómen lézerágyúi tehetetlenek lesznek, a Harbinger–
nek pedig ez olyan, mint bunkóval vadászni légyre. Juss el egy
mentőkapszulához, mester, és lelépünk! Drev vége! És mint
mondtam, nem fognak lőni. Megint vége!
A kapcsolat megszakadt.
–	Drev? – hívta Relin a tanítványát. – Drev?
Nem kapott választ.
–	A francba!
–	Valahogy mindig elveszíted a padavanjaidat – jegyezte meg
mögötte egy érdes hang, egy olyan hang, amelyet Relin máskor
is hallott, élete csendes és magányos pillanataiban, amikor a té–
vedései és bukásai társaságában időzött.
–	Saes! – mondta egyszerűen, de ő maga szitokszónak érezte a
nevet, és a fénykardja bekapcsolásának sistergő zajával festette
alá.
A Sith ugyanarról a folyosóról érkezett, amelyiken ő is végig–
jött. A sötét oldal hívei által kedvelt, bő szabású, barna és fekete
öltözéket viselte. Fénykardjának vörös fénye betöltötte a teret kö–
rülötte, vérszínűre festette pikkelyes, vörösesbarna bőrét. Rez–
zenéstelen tekintettel ment el a massassik szétszórt tetemei kö–
zött, szemöldök taréja enyhén megemelkedett, ajkán megvető
mosoly játszott, amitől az állkapcsából kinőtt kis alsó szarvak
megemelkedtek. Hosszú, derékig érő haját csontkarikák fogták
kötegbe.
–	Tudnom kellett volna, hogy te vagy a hajómon – mondta.
– Ki más, mint egy Jedi? Ki más, mint Relin Druur? Én is ta–
nultam tőled ilyesmit. – Megrázta a fejét, lepillantott, és a csiz–

mája orrával megbökte a legközelebbi massassi tetemét. – Mi–
lyen rég volt már! – tette hozzá.
–	Minden életet elpusztítottál azon a holdon. Semmit sem ta–
nultál tőlem.
Saes felnevetett. A hangja megvetéstől volt vaskos.
–	Igenis sokat tanultam tőled – válaszolta csak nem azt, amit
meg akartál tanítani. Nem kellett volna idejönnöd, Relin. De hát
mindig is bolond voltál...
–	Sok olyan dolog van, amit nem kellett volna megtennem.
Erre Saes is elkomorodott.
A terembe vezető folyosók közül három felől is kiáltások har–
santak.
–	Hamarosan megérkeznek a szolgáid – mondta Relin.
Saes felemelte egyik karmos kezét, és a páncélajtók sorban be–
csukódtak, lezárták azokat a folyosókat is, ahonnan az üldözők
kiáltásai hallatszottak.
–	Ez csak ránk tartozik, és már rég esedékes, hogy rendezzük
a számlát. Ugye, egyetértesz?
Közelebb léptek, egymástól négylépésnyi távolságban, izzó
fénykardokkal a kézben körözni kezdtek. Kettejük közül Saes
volt a magasabb, az erősebb alkatú, de Relin gyorsabban mozgott.
–	Persze – válaszolta a Jedi.
Relin időkijelzője folytatta a visszaszámlálást. Harminchárom
másodpercet mutatott.
–	Időnként hiányolom a társaságodat – mondta Saes, és Relin
őszinteséget hallott ki a hangjából.
–	Magányos utat választottál. Sohasem késő letérni róla.
Saes elmosolyodott, de a tekintetét már nem érte cl a mosoly
jelentése, amely így üres maradt, és arra a szakadékra emlékez–
tette Relint, amely a két tanítványa természete között tátongott.
–	Te választottad a magányos utat – felelte Saes. – A Jedik ön–
maguk megtagadását tanítják, és ez a gyenge pontjuk. Az érte–
lem nem képes ezt hosszan elviselni. Ezzel szemben a Sithek ki–
teljesítik Önmagukat, és ebben rejlik az erejük.

–	Olyan keveset értettél meg – válaszolta Relin. – A Jedik az
élet kölcsönös függőségét tanítják. Annak megértését, hogy min–
den kapcsolatban áll mindennel,
Saes tekintetében felizzott a harag fénye. Ellenfele lába elé köpött,
–	Hazugság! – acsarogta. – Megpróbáltad ellopni a legjobbat
belőlem, hogy ugyanolyan üres legyek, mint te magad!
Relin csak gúnyosan elmosolyodott, de a Sith még nem fejez–
te be:
–	Mikor éreztél utoljára szenvedélyt, Relin? Mikor nevettél
utoljára? Vagy mikor érezted egy nó' érintését? Mikor?
A szavak mélyre szúrtak, és visszhangot vertek a Jedi lelké–
ben. Visszhangjuk Drev tanításáról suttogott.
Saes kiolvashatta gondolatait a tekintetéből vagy az arckifeje–
zéséből, mert így folytatta:
–	Ó, látom, nem mondtam újat! És nagyon jól teszed, hogy el–
gondolkodsz ezen. Neked sem késő bölcsességet tanulni. Csatla–
kozz hozzám, Relin! Magam mutatlak be Sadow mesternek.
–	Nem hinném, hogy ez megtörténik – válaszolta a Jedi.
– Jól van – mondta Saes. Az övére akasztott kis táskák egyike
felé nyúlt. – Megengeded? – kérdezte.
Relin tudta, mit fog elővenni, ezért bólintott.
A Sith egy kis, fehér emlékező maszkot húzott elő. Amikor fel–
tette, az álarc méretre igazodott, feltapadt a bőrre, és egy erkush,
a Kalee legnagyobb ragadozójának koponyájához hasonló alakot
vett fel.
–	Valaha igazi csontmaszkot viseltél – jegyezte meg Relin.
– Azt csak különleges zsákmány tiszteletére veszem fel – felel–
te Saes, és támadásba lendült.
Jelenkor:
41,5 évvel a Yavlni Csata után

Jaden hajója kitört a hiperűrből, és a fedélzeti számítógép auto–
matikusan megszüntette a pilótafülke ablakának árnyékolását,
közben az R6–os asztrodroid megerősítette a koordinátákat. Ja–

den ellenőrizte a műszerek által közölt adatokat. Az ugrás jól si–
került, az Ismeretlen Régiók szélén tértek vissza a mélyűrbe.
–	Szép volt, R6!
Előttük ott forgott a Fhost, a sötét oldalához érkeztek meg. A
bolygó orbitális pályáin csupán egy régi meteorológiai és egy
kommunikációs műhold keringett. Mint sok másik világnak a
Külső Gyűrű peremén, a Fhostnak sem volt orbitális kikötője,
feldolgozó állomása vagy bolygóvédelme, és a Galaktikus Szö–
vetség bürokráciájának sem látszott semmiféle nyoma. A helyi–
ek csak magukra számíthattak.
Jaden hirtelen késztetést érzett, hogy dobjon el mindent és
kezdjen új életet valamelyik vad és független, a Fhosthoz ha–
sonló elmaradott bolygón, szabaduljon meg a szabályoktól és a
kötelezettségektől – de elég öntudatos volt ahhoz, hogy felismer–
je az érzés igazi hátterét: a vágyat, amely nem az újrakezdésre
irányult, hanem arra, hogy elfusson korábbi élete elől.
Bekapcsolta az átalakított Z–95–ös ionhajtóműveit, és körbere–
pülte a bolygót. Gyorsabban haladt, mint ahogy a Fhost forgott,
üldözte a rendszer napját, amíg az ragyogó ívet nem képezett a
planéta felett.
–	R6! Állj geoszinkron pályára! – mondta Jaden, és a droid en–
gedelmeskedett.
Jaden az ablakon keresztül figyelte, amint a bolygó elfordult.
A nap fénye megtöltötte a pilótafülkét, fokozatosan elborította a
Fhost felszínét, és felfedte a roppant kiterjedésű, vörös, narancs–
sárga és rézszínű sivatagok felett lebegő felhőfoszlányokat, az
óceán kék foltját és egy hegyvonulatot, amely végigfutott a fő–
kontinensen. Jaden egy műremek leleplezéséhez érezte hason–
lónak a látványt, mintha földből, kövekből és vízből készült
szobrot szemlélt volna, amely magányosan forogva járta útját a
végtelen ürességben. Mielőtt leszállt egy bolygóra, mindig meg–
próbált időt szakítani rá, hogy megnézze a csillagkeltét orbitális
pályáról. Maga sem volt biztos benne, hogy miért tette ezt – ta–
lán csak a lehető legszebb arcát akarta látni minden bolygónak,
mielőtt a felszínére lépett.

Hívatlanul az elméjébe tolakodott a koréliai csillagkelte, ame–
*
lyet a Centerpoint Állomás ablakaiból látott, miközben a csapa–
tával átfésülték a folyosók fém útvesztőjét.
Gyorsan elűzte az emléket, mert fájt, hogy tettei beszeny–
nyezték már ezt az apró örömöt is, amelyet még a magáénak
tudhatott.
Hunyorogva nézett ki újra a pilótafülke ablakán, elnézett a
bolygón túlra, a csillagpettyes kárpit felé, amely már az Ismeret–
len Régiókat jelentette.
–	Lesznek még itt sárkányok – mormolta maga elé, és elmoso–
lyodott.
R6 elcsipogott egy kérdést.
–	Kyle mondott egyszer ilyesmit – magyarázta Jaden,
Amit keresed az a fekete lyukban található a Fhoston.
Farpoint volt a legnagyobb település a Fhoston. Akár ott is
kezdhette a nyomkeresést, hogy vajon mi indulhatott el egy fe–
kete lyuk fénytelen mélyéről. Úgy döntött, roncsvadásznak adja
ki magát, aki Birodalom–kori roncsokat keres, hogy eladja őket
ócskavasnak. A Z–95–ös jól kiegészítette az álcát.
–	R6! Szerinted miért vezetek egy régi Z–95–öst?
A droid fünyögött és csipogott, de Jaden nem azért kérdezte,
hogy választ kapjon. Ugyanazért repült egy régi vadászgéppel,
mint amiért megtartotta a régi fénykardját.
–	Ró! Állítsd az adó–vevőt standard forgalomirányítói frekven–
ciára!
A droid ciripelve jelezte, hogy végrehajtotta az utasítást.
–	Farpoint kikötői irányítás! Itt a Far Wanderer! Leszállási en–
gedélyt kérek!
Eleinte csak hosszas hallgatás és sztatikus recsegés válaszolt a
hívására. Meg akarta ismételni, de végül megérkezett a kikötő vá–
lasza galaktikus közös nyelven:
–	Far Wanderer! Engedély megadva! Küldjük a leszállóhely
koordinátáit! Mi ez, egy Z–95? Hogy tudja rajta tartani a hiper–
űrszánt ezen az öreglányon? Nem hittem volna, hogy még van,
aki ilyennel repül!
–	Van, Farpoint irányítás, de nem mindig egyszerű a dolog.

A hangszóróból nevetés hallatszott, azután:
– Óvatosan tegye le a madárkát!
A Predator orbitális pályán keringett a Fhost körül, és Kell a
bolygót méregette. A felszínt többnyire sivatag borította világos
és sötétebb barna sávokkal, amelyeket vörös és fekete foltok tar–
kítottak. Ezektől úgy nézett ki a felszín, mintha megütötték, fel–
sebezték és megégették volna. Kell elgondolkodva lebegett felet–
te egy ideig, hajója láthatatlan volt az ócska technológia számára,
amit a helyiek megengedhettek maguknak. Az anzati tekintete
még egyszer végigfutott a Fhost adatain.
A sivatagok szélén álló, egymástól elszigetelt településeket le–
számítva a bolygón egyetlen nagyobb központ volt: Farpoint,
nagyjából háromezer–ötszáz átmeneti lakossal. Kell eltűnődött
rajta, hogy egy ilyen kis településen esetleg érdemes lesz titok–
ban tartania a táplálkozási szokásait – másrészről, az alacsony né–
pesség megkönnyítette a nyomozást. Képességeinek biztos tuda–
tában az anzati gyors eredményre számított.
Gondolatai mögött folyamatosan ott lebegtek a képek, ame–
lyeket Wyyrlok beleégetett a tudatába: a jeges hold egy kék gáz–
óriással a háttérben, és az égből záporozó tűz. Kell ismét kinézett
az ablakon, el a Fhost mellett az Ismeretlen Régiók feltérképe–
zetlen csillagrendszerei felé. Az a hold bárhol lehetett.
Wyyrlok szerint egy jelet kellett keresnie, de Kellnek jobb ötle–
te támadt. Inkább egy Jedit keresett. Erről eszébe jutott az Erő–
használók gazdag szósza, és két tápcsápja megvonaglott a tokjá–
ban. Az ilyen szósz elhozhatta a Galaxis végső megnyilatkozását,
és ettől a gondolattól Kell bensőjét marni kezdte az éhség.
Lenézett a bolygóra, amelynek felszínén lassan mászott az éj–
szaka vonala, sötétsége elnyelte a sivatagokat és az óceánokat.
– Szellem vagyok – mondta az anzati halkan.

Negyedik
fejezet
Múlt:
5000 évvel a Yavini Csata előtt
A Harbinger parancsnoki hídján mindenki dolgozott.
–	Negyvenöt másodperc az ugrásig – jelentette a kormányos
Dórnak, azután az adó–vevőjébe szólt bele: – Omen! Negyvenöt
másodperc! Megerősítést kérek!
A hangszórók reccsentek egyet, azután megérkezett a másik hajó válasza:
–	 Megerősítve. Negyvenöt másodperc. Negyvennégy...
Dor a fegyvertiszt vállára tette karmos kezét.
–	Huszonöt másodperce van elpusztítani azt az Infiltratort –
mondta. – Vagy megmagyarázni a kapitánynak, hogy miért nem
sikerült.
Saes pengéje szikraesőt szórt az erőteljes csapások sorozatától.
Relin hagyta, hogy az ütések ereje hátrébb kényszerítse, azután
kitért balra, jobbra, felugrott és megpördült, hárított, húzta az
időt. Energiaszikrák sokaságát keltve kivédett egy alulról felfelé
tartó vágást, kiszabadította a pengéjét, és ellenfele felé csapott.
Egykori padavanja kitért balra, megpördült, és visszakézből le–
szorította Relin pengéjét a padlóra. A következő mozdulataként
baljával a Jedi felé könyökölt, az ütés erejét Erővel is megnövel–
te, de Relin számított rá, és az alkarjával kivédte. Ismét kiszaba–
dította a pengéjét, és egy Erővel megsegített rúgással válaszolt.

Saes hasát találta el, és a Sith elemelkedett a padlóról, tizenöt lé–
pést repült hátrafelé, de még a levegőben visszanyerte uralmát a
teste felett, és egy átfordulást követően behajlított térddel talpra
érkezett.
–	Jártasságod a fénykardvívásban meg hagy maga után némi
kívánnivalót – jegyezte meg Relin, közben előrelépett. – Az erőd–
re hagyatkozol a technika helyett.
Saes izmai megfeszültek a haragtól, bőre karmazsinvörösről
mélyvörösre váltott.
–	Még jó, hogy más módszereket is megismertem! – válaszolta.
Egyik kezének fekete karmai körül kék Erő–szikrák gyülekez–
tek és gonosz ígéreteket recsegtek. Mielőtt Relin reagálhatott vol–
na, Saes előrenyújtotta a kezét, és villámmá formázott energia
vágott magának tépett szélű ösvényt.
A Jedi megkésve ugrott félre. Az Erő–villám eltalálta, Relin
jéghideg szúrást érzett a szívében, és nekicsapódott a távolabbi
falnak. A fájdalom ellenére sikerült tompítania az ütést az Erő–
vel, de így is szaggatottan vette a levegőt, amíg az összesűrűsö–
dött energia utolsó foszlányai távoztak a testéből.
Talpra vergődött, és Saest nézve, leeresztett fénykarddal meg–
állt. Egykori padavanjának hatalma jelentősen megnövekedett,
mióta elváltak egymástól.
Mintha csak olvasott volna a gondolataiban, Saes tisztelgett a
fénykardjával. Relin elképzelte, hogy még el is vigyorodott a
maszk mögött.
–	Jobban mint gondolnád – mondta a Sith.
A hiperhajtómű zúgásának hangmagassága megváltozott, a zaj
üteme felgyorsult, míg végül már hevesen verő szívet utánzott.
Relin érezte azt a jellegzetes, enyhén émelyítő kavargást a gyom–
rában, amely általában azt jelezte, hogy a hajó hamarosan a hi–
perűrbe ugrik.
Nem vette le a tekintetét Saesről. Elhatározta, hogy nem baj–
lódik a meneküléssel. Elvégezte a feladatát, és lehetőséget ka–
pott, hogy halála előtt még helyrehozhassa egy korábbi hibáját.
Úgy érezte, mintha fejest ugrott volna az Erőbe. Hagyta, hogy
szabadon áramoljon a testében, felgyorsítsa a reflexeit, megnö-

velje erejét és kitartását. Saes hozzá hasonlóan komor tekintettel
nézett rá, szeme fekete lyuknak tűnt a fehér álarcban, ujjai körül
apró villámok sisteregtek és végigkúsztak a fénykardja vörös pengéjén.
–	Befejezzük – mondta Relin.
Az egykori mester és tanítványa ellenségként indult egymás
felé, mindketten halálos szándékkal emelték fel fegyvereiket.
Relin adó–vevője reccsent egyet.
– Mester! Eltaláltak! – szólt az apró hangszóróból.
Drev rémült hangja eltörölte a Jedi elszántságát, az Erő kifutott
a tagjaiból, és magával vitte a haragot is, amely a férfit vezette.
Saes észrevette a tétovázást, és előrelendült, fénykardját gyil–
kos vágásra emelte. Relin túl lassan hárított, és a vörös penge
könyékből lemetszette a bal karját.
Mindent elárasztó kín robbant fel a Jedi elméjében, sikolya át–
törte összeszorított fogainak gátját. Érezte, hogy elesik, de mint–
ha magasból zuhant volna le. A világ lelassulni látszott körülöt–
te. Az érzékei eltompultak, kivéve a karjában lüktető éles kínt.
Fülében ott dobolt a hiperhajtómű szívverése, és minden ütem
késszúráshoz hasonló fájdalmat küldött a felkarjába.
Saes fölébe magasodott, fénykardja gonoszul sistergett. Relin
bukásának álarcos megtestesüléseként állt ott.
–	Nincs jó és nincs rossz – mondta az egykori padavan, és fel–
emelte a fegyverét. – Csak a hatalom létezik.
Relin időkijelzője csipogva figyelmeztetett, és a Jedinek a fáj–
dalom ellenére is sikerült elmosolyodnia.
Ellenfele arckifejezésétől Saes megtorpant egy pillanatra, és ez
pont az a pillanat volt, amikor a hiperhajtóműre rögzített gráná–
tok felrobbantak. Lángcsóva és lökéshullám csapott ki a gépte–
rem ajtaján, elborította a küzdő feleket. A robbanás leszorította
Relint a padlóra – a Jedi úgy érezte, mintha a bordái összerop–
pantak volna, a fájdalom összeadódott a levágott karja és meg–
égett arca okozta agóniával és átröpítette Saest a helyiségen,
ellenállhatatlan erővel kente fel a falra. Repeszek záporoztak rá–
juk. Az egész hajó beleremegett a robbanásba.

Relin teljesen megfeledkezett Saesről és a Harbingerről. Félig
kábultan valahogy sikerült felülnie. Egyetlen dolog járt a fejében.
–	Drev?
–	Semmi... Minden rendben, mester. Azt hiszem, sikerült helyrehozni a dolgokat, bár el kell ismernem, hogy korábban tévedtem. A Sithek hajlamosak lőni ugrás előtt – jött a válasz, és a padavan felnevetett, bár Relin kiérzett a hangjából némi hisztériát.
– Mi történt a Harbingeren? – kérdezte Drev.
Relin lézertűz folyamatos zaját hallotta a háttérből Az adó–vevő
közvetítette tanítványa feszült nyögéseit is, és ahogy Drev időnként visszatartotta a lélegzetet. A Jedi oldalra pillantott; Saes mozdulatlanul hevert a távolabbi fal tövében. Relin leküzdötte a bosszúállás kényszerét, mert a gyilkosság nem oldott volna meg semmit, és mert az imént is a haragja miatt ítélte meg helytelenül a helyzetet.
Kikapcsolta a fénykardját, és egykori padavanjával együtt a bal
karját is otthagyta a Sith–csatahajó fedélzetén.
–	Jövök! – szólt bele az adó–vevőjébe. – Maradj távol azoktól
az ágyúktól!
–	A csatahajók már majdnem befejezték a felkészülést. Az utolsó pillanatig az ugrómezejükben kell maradnom, különben túl
tiszta célpontot nyújtanék.
–	A Harbinger nem fog ugrani – mondta Relin. A következő
pillanatban ismét robbanás rázta meg a hiperhajtómű gépter–
mét. Füst ömlött ki az ajtónyíláson, és a Jedinek a szája elé kel–
lett emelnie a köpenyét, hogy megállítsa a köhögőrohamot, amelytől a törött bordái szinte elviselhetetlenül szúrtak. A tőle telhető legnagyobb gyorsasággal maga mögött hagyta a gépterem nagy előterét, közben a riasztók ismét énekelni kezdték rémült dalukat. Még ha a gránátok nem is verték szét teljesen a hiperhajtóművet, a Harbinger nem kockáztathatta meg az ugrást. Relin és padavanja tett valamit, hogy segítsen a Kirreken. Nem tudtak mindent megtenni, de mégiscsak tettek valamit.
A parancsnoki hidat kürtszó töltötte meg. Az arcokra kiült feszültség, amely mindent beterítő lepelként borult a némán

dolgozó személyzetre. Dor a kormányos munkaállomásához ment.
–	Szakítsa meg az ugrást! – parancsolta, és karmos kezével
olyan erősen szorította meg a fiatal kormányos vállát, hogy a fér–
finak kiserkent a vére.
–	Próbálom, uram, de valami meghibásodott!
A többiek meredten néztek hol a kormányosra, hol a kivetítő–
re, néhányan akaratlanul fel is álltak, tettek egy–két tétova lépést.
–	Mindenki maradjon a helyén! – parancsolta Dor. Pusztán a
tekintetével visszaküldhette volna az embereit a helyükre. – Le–
ülni! – kiáltotta.
Szó nélkül engedelmeskedtek. A rangidős parancsnok a kor–
mányos mögött maradt, mint valami őrző szellem, de akarhatta
bármennyire, sérült hajtóművel a Harbinger nem ugorhatott.
Egy sikertelen hiperűrugrás széttéphette a hajót.
–	Uram! A hajtómű nem reagál! – jelentette a kormányos, a
hangjában pánik bujkált.
–	Vészleállás! – parancsolta Dor. Nem tetszett neki, hogy a saját hangjából is kihallotta a személyzeten eluralkodó feszültséget.
A kormányos gyorsan dolgozott a vezérlőpultján, de végül eluralkodott rajta a harag, és öklével beleütött az előtte lévő kijelzőbe.
–	Nem válaszol! – mondta összeszorított fogakkal. – Huszon–
három másodperc maradt az ugrásig!
–	Küldjék le a gépészeket! – parancsolta Dor.
–	Már próbáltam – jelentette a kommunikációs tiszt de sen–
ki sem válaszolt. A Három–G folyosóról jelentette egy biztonsá–
gi csapat, hogy minden páncélajtó le van zárva, és nem veszik be
a nyitókódokat.
–	Hát akkor kerüljék meg őket! Gyorsan! – adta ki az utasítást
Dor, és a kommunikációs tiszt továbbította a szavait.
A Harbinger farában újabb robbanás történt, megrázta az egész
hajót. Dor a csontjaiban érezte, a falakon keresztül nem is hall–
hatta volna az aktiválódó hajtómű mély hangú zúgását. A hídon
szolgálatot tevő biztonsági tiszthez fordult. A nála egy fejjel ma–
gasabb massassi közel annyi fémet ül tettetett már a bőre alá, mint
amennyi csontja volt.

–	Vigyen egy csapatot a hiperhajtóműhöz robbanószerekkel,
és szakítsák meg az energiaellátást! Most!
A biztonsági tiszt csak bólintott és elsietett, menet közben pa–
rancsokat vakkantott az adó–vevőjébe, Dor jól tudta, hogy már
semmire sem maradt idejük; lángoló farral, sérült hiperhajtómű–
vel fognak ugrani. A kormányos elkezdte a visszaszámlálást, és
a parancsnok tehetetlen haraggal belesüppedt az ülésébe.
–	Tizenkilenc, tizennyolc...
A parancsnoki hídra telepedett csendet Korsin kapitány hang–
ja törte szilánkokra;
–	Harbinger! Szokatlan adatokat kapunk az ugrómezejükről!
Az óriás kivetítő szélén látszott az Omen orra. A Jedi Infiltra–
tor pimaszul közel repült a Harbinger parancsnoki hídjához, pö–
rögve–forogva kerülte ki a körülötte záporozó lézernyalábokat,
egyik megsérült hajtóművéből füst szivárgott.
Dór százszorosán elátkozta a Jedit a vadászgépben, és a másik
Jedit a Harbingeren ezerszeresen is, mert félmunkát végzett a
hiperhajtóművel, és arra kárhoztatta a csatahajó minden utasát,
hogy a hiperűrben lelje vesztet.
–	Lőjék le azt a hajót! – követelte üvöltve a fegyvertiszttől.
– Addig ne hagyja abba a tüzelést, amíg nem kap más parancsot!
Ila már meg kell halnunk, akkor vigyük magunkkal azt a Jedit is!
–	Uram! Az ugrás...
–	Csak csinálja, amit mondtam!
A fegyvertiszt bólintott, és az Infiltrator körül még heveseb–
ben izzott fel az űr a folyamatosan csapkodó lézersugaraktól,
– AD fedélzeten kigyulladt a tízes, a tizenegyes és a tizenket–
tes szekció! – jelentette valaki. – Küldöm a tűzoltócsapatokat!
Dor csak egy intéssel hagyta jóvá. Már nem számított.
–	Saes kapitány! – jött ismét Korsin hangja. – Vette a legutóbbi adást?
–	Tizenkettő, tizenegy...
Levágott karja és törött bordái folyamatosan kínozták, de Re–
linnek még sikerült összeszednie magát és megnövelte gyorsasá–

gát az Erővel. Érzelmei örvényként kavarogtak: aggódott Drevért,
dühös volt Saesre, és csalódott önmagában. Az Erő szétáradt ben–
ne, és a Jedi sebesen futott a csatahajó folyosóin, kívülről szinte elmosódtak a körvonalai. Riadójelzés kísérte mindenfelé, droidok, a hajó személyzete és massassi biztonságiak mellett rohant el.
A káosz elrejtette, zavartalanul siethetett a gerincen sorakozó
mentőkapszulák felé.
–	A Harbinger még mindig ugrásra készül – mondta Drev, A
háttérből robbanás hallatszott, az Infiltrator egyik riasztója visí–
tani kezdett, és a padavan elkáromkodta magát. – Leállt az egyes
hajtómű!
–	Nem tudnak ugrani. Tönkretettem a hiperhajtóművet.
–	A szenzorok még mindig aktív hajtóművet mutatnak.
Relin szitkozódott, lelassított, majdnem meg is fordult. Végül
győzött a józan ész, és ment tovább a mentőkapszulák felé; sebe–
sülten és fáradtan talán el sem jutott volna újra a hiperhajtómű
gépterméig. Remélte, hogy sikerült legalább megkárosítania, és
a Harbinger nem tud a kívánt koordinátákra ugrani.
–	Drev! Tűnj el a közelből! – utasította a tanítványát. Elérte a
csatahajó hosszú gerincfolyosóinak egyikét. Mindkét oldalon aj–
tók sorakoztak, amelyek egy–egy mentőkapszulához vezettek az
összesen 288–ból.
–	A kettes is elszállt. Már csak a manőverező hajtóművekkel
repülök.
A háttérből még mindig hallatszottak a lézersugarak, és Relin
ismét elkáromkodta magát. Ha a főhajtóművek leálltak, akkor
az Infiltrator könnyű célponttá vált.
–	Hagyd el a hajót! Felszedlek egy kapszulával!
–	Nincs rajtam vákuumruha, mester – válaszolta Drev, azután
köhögött. – Tudod, milyen nehéz felvennem – tette hozzá.
Relin tudta. Az askaji alkata miatt egy vákuumruha felvétele
egészen hosszadalmas procedúrává vált. A Jedi akaratlanul is ma–
ga előtt látta a füsttel megtelő pilótafülkét. Elképzelte az érzést,
amelyet tanítványa ismételt elvesztése okozna.
Odalépett a legközelebbi ajtóhoz, és fénykarddal vágott utat
magának, közben majdnem rövidre zárta a fegyver energiatárát,

de cserébe hamar bejutott egy kapszula szűkös belsejébe. Nem
sokat foglalkozott a műszerekkel, be sem kötötte magát a négy
szék egyikébe, csak megkereste a vészkioldó gombot, és rácsapott.
A mentőkapszula olyan erővel lőtte ki magát a csatahajóból,
hogy Relin a falnak csapódott. Sérült karja és bordái a fájdalom
nyelvén ellenkeztek, de ő kitartott. Kinyúlt az Erővel a pada–
vanja felé, és a létrejött kapcsolat megnyugtatta. Érezte tanítvá–
nya szellemének könnyedségét és életörömét.
–	Kint vagyok! Állítsd a hajót automata elkerülésre, rángass
magadra egy vákuumruhát, és ugorj! Felveszlek a kabinnal!
–	Nem – ellenkezett Drev, de ezúttal ismét vidámság csendült
a hangjában. – A Harbinger ugrani fog, mester. Nem működött
a terv, és nem hagyhatjuk, hogy mind a két hajó visszatérjen. Te
magad mondtad.
Beletelt néhány másodpercbe, amíg Relin rájött, mire gondolt
a padavanja. Kinézett a mentőkapszula kis ablakán, az Infiltra–
tor! kereste, de az túl messze volt. A kapszula gyenge szenzorai
is csak egy pontot láttak a csatahajó alatt, amint szűkös ívben a
parancsnoki híd felé kanyarodik. Hihetetlen módon Drev csu–
pán manőverező hajtóművekkel tért ki a rázáporozó lézersuga–
rak elől.
Relin halkan szólalt meg, ugyanolyan hangsúllyal, mintha egy
felingerclt banthát akart volna lecsillapítani:
–	Drev! Hallgass meg! Figyelj! Van más mód!
Tanítványa hangosan, teli szájjal felnevetett, de nem válaszolt.
Relin elképzelte, amint Drev hátravetett fejjel kacag, tokája meg–
remeg a túláradó örömtől.
Temetői csend telepedett a parancsnoki hídra. Minden tekin–
tet az óriás kivetítőre tapadt; várták, hogy a mélyűr feketeségé–
nek helyet átvegyék a hiperűr csillagvonalai, azután a semmi.
– Hét másodperc az ugrásig.
A képen megjelent a Jedi Infiltrator, pusztán manőverező haj–
tóműveket használva a parancsnoki híd felé fordult, közben lé–
zersugarak elől táncolt el. Apró manőverező sugárzói fel–feliz–

zottak, és a vadászgép elindult egyenesen a csatahajó hídja felé,
a kitérő manőverek ellenére folyamatosan növekedett az óriás
kivetítőn.
–	Ez meg mit művel? – kérdezte valaki.
Dór pontosan tudta, mi következik, és bár erőt vett rajta a fa–
talizmus, szívesebben halt volna bele egy rosszul sikerült ugrás–
ba, mint egy Jedi öngyilkos támadásába.
– Robbantsák le onnan! – kiáltott rá a fegyvertisztre.
– Nem tudom befogni! – felelte a férfi hisztérikus hangon.
– Nem tudom befogni!
A kis hajó egyenesen feléjük tartott, közben pörögve–forogva
és oldalazva tért ki az újabb lövések elől, amelyek végül mégis el–
találták, ismét súrolta egy energiasugár. Lángok lobbantak fel a
gép egyik szárnyán cs az orrán, de így is egyre csak közeledett,
mígnem a képe végül szinte teljesen betöltötte az óriás kivetítőt.
A személyzetből valaki felkiáltott, dacos csataüvöltést hallatott.
Egy pillanatra Dór belátott az Infiltrator pilótafülkéjének abla–
kán, megpillantotta a Jedi–pilótát, egy fiatal embert vagy askajit,
aki mosolyogva rohant a halálba, kövér ábrázatát a kiteljesedett
öröm ráncolta, tekintetében végső elszántság ült.
–	Ütközésre felkészülni! – kiáltotta a parancsnok.
Saest a füst és saját megperzselt bőrének bűze ébresztette fel.
Kinyitotta szemet, és csak ekkor hallotta meg a riasztó vonyítá–
sát, ekkor érezte meg a sérült hiperhajtómű ritmustalan vibrálá–
sát. Már inkább hasonlított fibrillálásra, mint egészséges szív–
verésre.
Az első másodpercekben a Sith még kábultan nézte a helyi–
ség pislákoló fényeit, gondolatai olyan lassan követték egymást,
mintha ragadós masszába süllyedtek volna. Az események újra
lejátszódtak előtte, látta Relint, érzékelte a robbanást a szom–
szédos gépteremben. Amint a tompasága csökkent, égéseinek
fájdalma hirtelen felerősödött. Saes nehézkesen felkönyökölt, és
körülnézett.

Relin eltűnt. A Sith kinyúlt az Erővel, hogy megkeresse, de
már nem érezte volt mestere jelenlétét a hajón.
A hiperhajtómű gépterméből még mindig ömlött a füst, egy
leszakadt tápvezeték szikrákat köpködve vonaglott a kirobbant
ajtónyílásban. A fájdalomtól nyögve Saes talpra vergődött, és ak–
tiválta az adó–vevőjét, amelyet a párbaj előtt kikapcsolt.
–	Dor! Azonnal állítsa le az ugrást! A hajtómű megsérült!
Hatalmas robaj válaszolt, és úgy megrázta a hajót, hogy Saes
majdnem elveszítette az egyensúlyát.
–	Dor! Jelentést kérek! Mi történt?
A hiperhajtómű nyüszítése sikolyba váltott, a vibráció még
inkább felgyorsult és hevesebbé vált, a hibás működés émelyítő
disszonanciát okozott. Saes a bőre alatt, vagy még mélyebben, a
csontjaiban érezte, hogy maga a valóság szövete remegett meg körülötte. A tények táncot jártak elméjében.
A Harbinger ugrani készült.
Sérült hajtóművel.
Még ha át is juthatott így a hiperűrbe, ez azt jelentette, hogy a
hajó valószínűleg darabokra szakad. Saes kikerülte a vergődő táp–
kábelt, és közelebb bicegett a hiperhajtóműhöz, közben folyama–
tosan hívta a másodtisztet:
–	Dor! Szakítsa meg az ugrást! Dor! Jelentkezzen!
Lángnyelv csapott ki a Harbinger parancsnoki hídjának ron–
csaiból és belenyalt az űr sötétjébe. Relin számára lassúnak tűnt
minden: a tűzcsóva mintha megdermedt volna néhány másod–
percre, azután vonakodva mégis semmivé foszlott, magával vit–
te a Jedi reményeit is, aki eltompult aggyal bámulta a jelenetet,
lelki fájdalma elfeledtette vele meggyötört teste kínjait. Padavan–
ja nevetése még mindig ott lebegett a tudatában, végtelen vissza–
játszásként hallotta újra meg újra.
A mentőkabin ablakán keresztül nézte a fekete füstöt, amelyet
a vákuum kiszippantott a sebesült csatahajóból, és ha tehette vol–
na, akaratával visszaforgatta volna az idő kerekét. De a füst to–
vább áradt kifelé, és Drev halott maradt. Tetemek lebegtek ki az

űrbe, végtagjaik örökre kicsavarodva maradtak az űr mindent
konzerváló hidegében, arcukra szó szerint ráfagyott a halálsikoly
grimasza.
Relin úgy érezte magát, mintha kiüresedett volna, mintha ta–
nítványa rajta is lyukat ütött volna az Infiltratorral, és a vákuum
belőle is kiszippantana mindent, amit csak lehet.
Düh szivárgott a lyukba, és lassan megtöltötte. Relin haragu–
dott Drevre, Saesre és az összes Sithre a világon. Úgy érezte
magát, mintha ő maga lett volna a Harbinger, amelyet arra kár–
hoztatott a sors, hogy agóniába dermedt roncsként lebegjen a
végtelen és szenvtelen űrben. A Jedi tudta, milyen veszélyes utat
engedni ezeknek az érzelmeknek, ám ezúttal túl valóságosnak
érezte őket ahhoz, hogy el tudjon távolodni tőlük.
–Túl keveset nevetsz – mondta magának. Könnyek szöktek a
szemébe. Úgy sejtette, képtelenné vált a nevetésre.
A veszély ellenére közelről akarta felmérni a csatahajó sérülé–
sét. Meg akarta nézni padavanja sírját, hogy az emlékezetébe vés–
sen minden részletet. Közelebb repült a mentőkapszulával.
Drev hatalmas lyukat ütött a csatahajó testébe, sikoltó szájat
szakadozott fémfogazattal, amely mögött kábelek köptek szikrá–
zó energiát. A robbanás által felhevített fém néhol még izzott, de
vesztes csatát vívott az űr hidege ellen. Relin semmit sem látott,
ami legalább nagy vonalakban hasonlított volna az Infiltratorra.
A vadászgép apró darabokra robbant a becsapódáskor.
És vele együtt Drev is odaveszett.
A másodlagos robbanások végképp tönkretették a Harbingert,
amely bizonytalanul sodródni kezdett testvérhajója, az Omen
felé.
Relin elképzelte, hogy a két csatahajó egymásba ütközik, és
lángra kap, mint két üstökös. A Jedi majdnem elmosolyodott a
gondolatra, szívesen végignézte volna. Akkor egyik hajó rako–
mánya sem juthatna el a Kirrekre, és Drev nem hiába halt vol–
na meg.
– Üdv néked, Saes! – morogta, de a következő pillanatban rá
kellett döbbennie, hogy egyik hajó sem szakította meg az ugrási
folyamatot.

Túl közel volt, ezáltal veszélybe került; szitkozódva fordítot–
ta meg a mentőkapszulát, hogy elmeneküljön.
Újabb robbanások robajlották a távolban, erejük baljós rázkó–
dást keltett Saes körül a folyosókon. A hajó durván rándult egyet,
azután hirtelen elfordult. A gravitációs kiegyenlítő nem műkö–
dött százszázalékosan, így a Sith elesett, négykézláb kellett to–
vábbkúsznia. Ismét megszólalt egy riadójelzés, azután a fedélzeti
számítógép női hangon bejelentette:
–	Közelségi riadó! Ütközésveszély! Közelségi riadó!
Saes felállt, és sietve megkereste a legközelebbi ablakot, az elébe táruló jelenettől tátva maradt a szája.
A látószögből ítélve a Harbinger a jobb oldalára dőlt, és maga–
tehetetlenül siklott az Ómen fele. A Sith káromkodva nézte,
ahogy a másik csatahajó egyre inkább betölti a látóterét.
–	Menj már arrébb, Korsin! – üvöltötte az ablaknak.
Úgy sejtette, mindkét hajó személyzete eszeveszetten dolgo–
zik, hogy elkerüljék az ütközést. Korábban mindketten hiper–
űrugrásra készültek, ezért kikapcsolták az ionhajtóműveket.
Végül az Omen megmozdult, de Korsin kapitány már elkésett
a manőverrel. Saes olyan erősen markolta meg az ablakkeretet,
hogy a karmai megkarcolták a fémet.
A csatahajók különböző síkokban mozogtak, de a Harbinger
orr–részének alja így is elérte a hajtóművek feletti részt az Omen
farán. A két hajó méretei és sebessége folytán a jelenet egészen
lassúnak tűnt, a katasztrófa nehezen elképzelhető kecsességgel
zajlott le. A két roppant tömeg megküzdött egymással, és a tehe–
tetlenül sodródó Harbinger megdőlt, fém sikoltott és robaj–
lőtt, mintha istenek téptek volna egymásba dühödten. Saes körül
újabb robbanások reszkettették meg a folyosót, odakint tűzcsó–
vák csaptak ki a csatahajók találkozási pontjából, felhevült fém
izzás füzérei világították meg az egybecsúszó fémrészeket. A robbanások utáni nyomáscsökkenés végigsüvített a monstrumok folyosóin, a vákuum testeket szippantott ki az érintett területekről

az űrbe. Ám hiába súlyosbodott a helyzet, a Harbinger hiperhaj–
tóműve tovább gyűjtötte az energiát.
–	Az ugrási folyamai elkezdődött – jelentette be a fedélzeti
rendszer ugyanazon az egykedvű, női hangon, amellyel a várha–
tó ütközésről értesítette a személyzetet.
Saes elfordult az ablaktól. Látta, hogy a hiperhajtómű gépter–
mében elszabadult energia vihara tombol, és erőteljes hullámok–
ban árad ki a szétroncsolódott ajtó helyén.
–	Ne...! – kiáltott fel a Sith kapitány reménytelenül, de a gé–
pek női hangja kérlelhetetlen maradt.
–	Hiperhajtómű aktiválva – jelentette be.
Relin a lehető legnagyobb tolóerőre állította a hajtóművet,
megpróbált időben eltűnni a Harbinger közeléből. A minimális
felszereltséggel készült mentőkapszulában csupán halk csipo–
gás jelezte a veszélyt, és a férfi szíve a riadójelzés ritmusának két–
szeresével vert.
Nem sikerült elég messzire jutnia. A kapszula erőteljes rándu–
lással állt meg, és Relin kizuhant a pilótaülésből, ráesett a vezér–
lőpultra. Belül maradt a Harbinger ugrómezején, és a csatahajó
magával rántotta. Bár a Jedi sejtette, hogy hiábavaló a próbálko–
zás, talpra vergődött, és még több energiát irányított a hajtómű–
höz, amely nyüszítve küzdött a húzás ellen, de nem volt elég erős.
Relin visszaült a pilótaülésbe, és hosszan babrált a csatokkal, vé–
gül sikerült bekötnie magát a tartóhámba.
A feketéből kék lett, és Relin felkavarodó gyomra jelezte, hogy
a Harbinger belépett a hiperűrbe, magával rántotta a mentőkap–
szulát. A Jedi rögtön látta, hogy valami félresikerült, és a hiper–
űrcsatorna instabilan jött létre. A kapszula pörögni kezdett, új–
ra meg újra véletlenszerűen váltott irányt, és vadul rázkódott,
mint fadugó a folyó gyors áramlatai között.
Relin Összeszorította a fogait, és belekapaszkodott a hámba.
Próbált bízni a szerencséjében, de nem volt mihez viszonyítania.
Az ablakon keresztül hol a valós űr feketéjét látta, hol pedig a
hiperűr kék sávjait.

Megakadlak egy félresikerült ugrás közepén. Relin arra gon–
dolt, hogy ha nem sikerül kikeverednie belőle...
A mentőkapszulát nem hiperűrutazásra tervezték, gravitációs
kiegyenlítője nem tudott megbirkózni a gyorsulással. A szerke–
zet küzdött, megtett minden tőle telhetőt, de Relin így is belela–
pult az ülésbe, a heves irányváltások kihatottak a vérkeringésé–
re. A Jedi hol elveszítette, hol visszanyerte öntudatát, az Erő
segítségével próbált eszméleténél maradni.
A kapszula egyre jobban rázkódott, a burkolat fülsértő han–
gon recsegett. Úgy tűnt, nemsokára megadja magát, és a levegő
kiszökik belőle. Relin könnyezett és hunyorgott, néha megpil–
lantott egy–egy értelmetlen adatokkal telt kijelzőt, egy–egy csil–
lagot, amely irányt vesztett vonallá változott, majd ismét fény–
pontként ragyogott a messzeségben. A látvány megzavarta a Jedi
tájékozódási képességét. Minden alkalommal, amikor a mélyűr
feketéje átszivárgott a csillagvonalak között, a kapszula olyan
hatalmas rándulással jelezte a térváltást, mintha valami nekicsa–
pódott volna.
A Harbinger előtte száguldott, vadul forogni látszott, amikor
egyszer–egyszer belekerült Relin látóterébe. Energiasugarak csap–
tak ki belőle, körbevették és túlvilági izzással világították meg a
csatahajó körvonalait. Darabok váltak le a hajó testéből, és né–
melyik majdnem eltalálta a vadul rázkódó mentőkapszulát. A
törmelék egy részét magával rántotta az ugrómező, és a darabok
önálló életre kelve hol megjelentek, hol átvillantak a másik tér–
be. Relinnek az jutott eszébe az űrszemétről, hogy olyan, mint
az elszórt fémmorzsa, amelyet követve valaki majd eljut a Har–
binger roncsához és az ő halálának helyszínére.
A valós űr és a hiperűr határának újabb csikorgó összeütközé–
se úgy megrázta a mentőkapszulát, hogy Relin véletlenül lehara–
pott egy darabot a nyelvéből. Meleg vér öntötte el a száját, elmé–
jébe újabb fájdalomtüske furakodott be.
Valahogyan ki kellett juttatnia a kapszulát a hiperűrből.
A Harbinger fedélzetén testileg–lelkileg kimerült, de sikerült
összeszednie magát, és az Erőhöz folyamodott segítségért.

Mély levegőt vett, megidézte magában az Erőt, és így küzdött
a nagy sebesség nyomása ellen, miközben próbálta visszanyerni
az irányítást a meghasadt valóság őrjítő kavargásában hánykoló–
dó kapszula felett.
Ismét lassúnak érzékelte az idő folyását, lélegzetvétele nyugodtabbá vált, gondolatai meglódultak és a reflexei kiéleződtek. Hallotta a riasztó csipogását, de úgy érezte, mintha egy standard óra is eltelt volna két jelzés között. A műszerek még mindig nem szolgáltak értelmes adatokkal, ezért teljes mértékben az ösztöneire kellett hagyatkoznia.
Úgy érezte, mintha a lénye egyszerre kiterjedt és megritkult
volna, mintha egyszerre létezett volna mindenhol és sehol. Vé–
gül sikerült átvennie a mentőkapszula irányítását, és megállítot–
ta az őrült pörgést. Várt a megfelelő pillanatra, csak várt, vá–
rakozott, és amikor megérezte, hogy itt az idő, erősen jobbra
rántotta a gépet, a mélyűr feketesége felé.
Csakhogy nem érte el; a feketét elmosódott kék váltotta fel, és
a hirtelen irányváltástól a kapszula a korábbinál is gyorsabban
kezdett pörögni. Harag és csalódottság gyülemlett fel Relin tor–
kában, míg végül már ki kellett üvöltenie őket magából:
– Saes!

Ötödik
fejezet
Jelenkor:
41,5 évvel a Yavini Csata után

A digitális kalibrátor segítségével Khedryn behangolt egy
energiaátalakító relét a Junker meghajtórendszerében. Már órák
óta a teherhajó ionhajtóműveinek optimalizálásával bíbelődött.
Mint minden jó roncsvadász, ő is közel annyit barkácsolta a gé–
pét, mint amennyit vezette, és sohasem engedett a közelébe kar–
bantartó droidot.
–	Muszáj – mormolta maga elé, miközben rákötött egy elosztóvezetéket a relére.
Előhúzott az övtáskájából egy hordozható letapogatót, rákö–
tötte az előtte lévő szerkezetre, és leellenőrizte a relé elméleti ha–
tékonyságát. Elmosolyodott, amikor a kijelző a gyári értékek százkilenc százalékát mutatta.
Úgy mormolta el a személyes mottóját, mint valamiféle varázsigét:
–	Nyomjuk, és engedni fog!
Elővette az adó–vevőjét, és önelégülten mosolyogva beleszólt:
–	Marr! A hármas energiaátalakító hatékonysági mutatója százkilenc százalékon állt meg. Szokj hozzá, cereai barátom, és élvezd!
Navigátora és első tisztje nyugodt hangon válaszolt:
–	Ahogy parancsolod, kapitány!
Khedryn elvigyorodott.
–	Nem megmondtam, hogy megcsinálom? – kérdezte.

–	De megmondtad. Gondolom, ez azt jelenti, hogy tartozom
neked valamilyen általad választott szeszes itallal.
Khedryn bólintva válaszolt:
–	Gondolom, azt jelenti. Sajnos ezen a sárgolyón nincs semmi, ami megütne a kívánt minőséget. Legyen pulkay.
–	Meg a hangárban vagy?
–	Persze. És te?
–	A Lyukban. Találtam egy üres széket a privát szabakkasz–
talnál.
Khedryn megnézte az időkijelzőjét, és elkáromkodta magát.
Máris elkésett.
–	Úgy van – mondta Marr idegesítően nyugodtan. – De tudod, mit? Részemről egyszerűen csak élvezem tovább a százkilenc százalékot.
Khedryn lecsapta a relé burkolatát, és kisietett a nyitott tete–
jű hangárból, a szerszámövét is útközben dobta le.
–	Rakd a helyére! – kiáltott oda egy karbantartó droidnak a közelben.
–	Igen, uram – válaszolta a droid.
–	És nehogy hozzáérj a hajómhoz!
–	Igen, uram.
–	Máris jövök – szólt bele az adó–vevőbe. – Mondd meg Fiú–lánynak, hogy várjon meg az első leosztással!
Marr higgadtan válaszolt:
–	Meglátom, mit tehetek, hogy késleltessem a kezdést. Reegas
is itt van, és úgy tűnik, adódott némi érdeklődés a legutóbbi...
felfedezésünk iránt.
Khedryn megtorpant, még mielőtt odaért volna Searing suha–
nójához. Hunyorgott az erős napsütéstől.
–	A jelről beszelsz? Ez meg hogy szivároghatott ki?
–	Ha jól emlékszem, és biztos vagyok benne, hogy jól emlékszem, akkor kezdett kiszivárogni, amikor néhány pohár fűszeres pulkay után megpróbáltál lenyűgözni három zeltron táncoslányt.
Azt hiszem, sikerült. Khedryn végigsimított háromnapos borostával díszített állán.

–	Zeltronok? És hárman voltak? Tényleg? – kérdezte. A sima, vörös bőrre gondolt, az esztétikus ívekre és a saját, meglehetősen átlagos külsejére. – Ők is részegek voltak? – kérdezett újra.
–	Ez egészen valószínűnek tűnik.
Khedryn felpattant a suhanója nyergébe, és beindította a hajtóművet. A gép felmordult, mint egy vad rancor. A roncsvadásznak csak ekkor jutott eszébe a sisakja. Most már mindegy, gondolta.
–	Még mindig élvezed? – kérdezte.
–	Igenis, kapitányom!
–	Tudod, talán tényleg jobb lett volna, ha másra használom a számat, de gyanítom, hogy így legalább jutottam vele valamire.
Nézd a jó oldalát! Így a szabakk is sokkal érdekesebb lesz. Vala–
ki biztosan tesz majd egy ajánlatot, ha eljutunk odáig.
–	Amilyen szerencséd szokott lenni, szerintem eljutunk odáig.
–	Jól van – mondta Khedryn. Felpörgette a Searinget, és így
folytatta: – Tudsz róla, hogy nem teszel jót az egomnak?
–	Persze.
–	Uton vagyok.
–	Próbálj meg nem nekimenni valaminek!
Khedryn zsebre vágta az adó–vevőt, a sáljával elfedte a száját
és az orrát, hogy ne szívja be a port útközben, és emelkedni kez–
dett. Felrepült ötvenméteres magasságba, azután szabadjára en–
gedte a hajtóművet. Alatta kérdéses minőségű és még inkább
kérdéses bejegyzésű hajók álltak a harminc négyzetkilométeres,
poros síkságon, amely helyet adott a leszállópadoknak és annak
a néhány rozzant hangárnak, amelyek Farpoint hivatalos kikö–
tőiéként szolgálták az erre járókat.
A kidobott alkatrészekből és ócska bádogból épült irányítóto–
rony a terület közepén állt őrt, itt–ott irányfények pislogtak kö–
rülötte. A távolból hangrobbanás jelezte, hogy egy hajó belépett
a légkörbe. Néhány robogó cs egy másik suhanó vágott át a kikötő légterén valamivel alacsonyabban, mint Khedryn, Odalent lánctalpas rakodódroidok pakoltak ki egy teherhajóból, és kezeslábasba öltözött alakok dolgoztak a különféle járműveik hajtóművein és egyéb részein. A Junker kivételével egyik lenti hajó sem lehetett

fiatalabb két standard évtizednél. A Galaxis szélére csak akkor
jutott el a drágább technológia, amikor már lecserélték valami
újabbra, és a régi olcsón is beszerezhetővé vált a használtpiacon.
Amikor kiért a kikötő légteréből, Khedryn lebukott a suhanó
szélvédője mögé, és a legmagasabb sebességre kapcsolt. Hunyo–
rogva próbált látni valamit a felvert por felhőjében, és Farpoint
tíz kilométerrel arrébb csillogó épületei felé kanyarodott, a vá–
ros felé, amely nem nagyon különbözött egy roncsteleptől.
A kisváros közepét egy sok évtizedes csillagcirkáló rozsdáso–
dó, törött maradványa képezte. Még valamikor a yuuzhan vong
háború előtt zuhant le a Fhoston, és senki sem tudta, hogy mi
történt a személyzettel. Azt sem tudta senki, hogy miféle hajó le–
hetett, és ez már örökre titok maradt, pedig elég nagy járműről
volt szó. A darabjai nyolc kilométeres átmérőjű körben szóród–
tak szét, amikor becsapódott.
Khedryn úgy vélte, valószínűleg egy chiss hajó lehetett, de a
chissek sohasem jöttek cl érte. Idővel a rozsdásodó roncs egybe–
nőtt a körülötte tevékenykedő csibészek eredetileg ideiglenes–
nek szánt táboraival, mintha saját gravitációs mezővel rendelke–
zett volna, amely csak bűnözőket és csavargókat vonzott. Meg
olyanokat, akiknek a Galaktikus Mag nem jelentett többet túl–
zsúfolt városoknál és túl sok törvénynél.
Az évtizedek során Farpoint lakói szétszedték és átalakították
a cirkáló részeit, építettek is hozzá, így már csak a többé–kevés–
bé épen maradt parancsnoki híd mutatta, hogy a szerkezet egy–
kor még repülni is tudott – azóta ivók, bordélyházak és drogbar–
langok uralták el a néhai irányítóközpont területét. Persze a
parancsnoki híd egyben Farpoint irányítóközpontja is lett, és ez
sokat elmondott a településről.
A magasból a városka roskatag, hanyagul összetákolt épületei
mindig emlékeztették Khedrynt arra, amikor először pillan–
totta meg Farpointot. Hajósinasként szolgált egy teherszállítón,
gyógyszereket vittek az Ismeretlen Régiókba, és amikor először
látta, a Fhost fővárosa annyira emlékeztette a Kirajzás maradvá–
nyaira az Erőd csillaghalmazban, hogy elakadt a lélegzete. Ab–
ban a pillanatban tudta, hogy megtalálta új otthonát.

Az Erőd halmazban töltött időről alig néhány tiszta emlékké–
pe maradt. A megmentése utáni évek során az ital sokat segített
a felejtésben, de a kisbolygó látképe megmaradt azokból a per–
cekből, amikor elvitték onnan; a Kirajzás merev roncsai olyan
meztelennek tűntek a köveken, mint a testből kiálló csontok.
Khedryn emlékezett a haragra is, amelyet a túlélők tápláltak az
Új Köztársaság és a Jedik iránt. A C’baoth árulásáról hallott tör–
ténetek ellenére ő maga nem osztotta ezt az érzést.
Hamarosan felnőtt, és közben elfelejtette az Erőd csillaghal–
mazban átélteket, járta a Galaxist a Kéz Birodalmától a Magig.
Egy időben a Coruscanton és a Korélián lakott, de csak az Erőd
halmazt és Farpointot nevezte az otthonának – az egyiket kény–
szerből, a másikat egyfajta kelletlen vonzalom okán. Bárhol máshol járt, bolygók százain többtucatnyi csillagrendszerben, azokat a helyeket csak megállóknak tekintette.
A patkányok mindig találnak lyukat, amelyben meghúzhatják
magukat. Úgy tűnt, neki Farpoint volt ez a lyuk. A lenyugvó nap sugarai narancssárga, sárga és piros sávokká változtatták a Fhost légkörében lebegő, ásványokban dús port, hiányos szivárvánnyá, amely körülölelte a bolygót. Khedryn néha eltűnődött,
hogy a Fhost természetes szépsége – nemcsak a
naplemente színei, de a mély kanyonok és a Nagy Sivatagot ha–
tároló, kopár sziklák is – mikor fogja az Ismeretlen Régiók felé
vezető űrutak kiindulási pontjából turisták célpontjává tenni a
planétát. Próbálta elképzelni, hogy a Galaktikus Szövetség jóra–
való polgárai elvegyülnek a helyi csavargók és gazfickók között,
és a gondolat nevetésre késztette.
A városka szélére érve csökkentette a sebességet és a magasságot, amitől a suhanó hajtóművének morgása rekedtesebbé vált. Eldobott anyagokból összetákolt, düledező épületek dőltek neki részegen a lezuhant csillaghajó maradványaiból emelt, erősebb építményeknek. A keményre taposott földutakon a sivatagban őshonos, nagy hüllők – ankaraxok – húztak szekereket és kocsikat,
morogva tűrték a hámot, komótosan lépkedtek el az ősi siklók és
a néhány kerekes jármű között.

Khedryn kanyarogva kerülgette a többieket, mögötte külön–
féle nyelvű szitkok harsantak fel. Hamar elérte kedvenc ivóját, a
Fekete Lyukat.
A Lyuk épületet hullámlemez borítású konténerekből hegesz–
tették össze, de csak annyi alapossággal, ahogy egy kisgyermek
rakja egymásra az építőkockáit. Füst, disszonáns yerk zene, ne–
vetés és beszédfoszlányok szűrődtek ki az ablakként szolgáló,
durván kivágott lyukakon. Khedryn kiszúrta Marr leparkolt ro–
bogóját, mellé állt a Searinggel, leállította a hajtóművet, és be–
kapcsolta a lopásgátló rendszert. Leugrott a döngölt földre, és az
ankaraxok trágyahalmait kerülgetve a bejárat felé indult.
A Lyuk előtt három zabrak időzött, szarvuk méretre és formá–
ra is olyan összevisszaságban állt ki a fejükből, mintha Farpoint
épületeit utánozta volna. A saját gyors, érdes nyelvükön beszél–
gettek, kezükben apró bádogpoharakat tartottak, valószínűleg a
Lyuk lepárlóiból jött pulkayval felöntve. Khedryn nem ismerte
őket névről, csak látásból, de azért odabiccentett nekik. A három
zabrak viszonozta a köszönést.
A bejárat előtt termetes houk ült egy ládán. Sebhelyes felső–
testén átvetve könnyű lézerágyút tartott – egy általában kétfős
kezelőszemélyzetet igénylő fegyvert amely elég réginek tűnt
ahhoz, hogy a Yuuzhan Vong Háború előtti időkből származzon.
A pántnak használt ankaraxbőr sem látszott újabbnak.
–	Khedryn Faal! – köszöntötte a houk kanyonmély hangon, és egy mozdulattal félrehúzta az ajtóként szolgáló fémlapot.
–	Borgaz! – viszonozta a köszönést Khedryn, de még nem lépett be. Megtorpant az ajtó előtt, amikor felfedezte, hogy a ré–
gi feliratra újat pingáltak: A LYUKBÓL MÉG A FÉNY SEM
SZÖKHET KI.
Egy–két másodpercig összeráncolt homlokkal tűnődött a felirat értelmén, azután inkább rákérdezett:
–	Mit akar ez jelenteni?
–	Miisin marketingnek nevezte. Szerinte jól hangzik.
– Jól?
Borgaz jobbra–balra billegette a fejét, ami egy houk esetében
ugyanazt jelentette, mint az embereknél a vállvonás.

Miisin volt a Lyuk tulajdonosa és üzemeltetője, és mindig megpróbálkozott valami trükkel, amit a Magból származó holofilmekből lesett el.
Khedryn megrázta a fejét, és bement az ivóba,
A hely félhomályos belső terét mosdatlan testek, ankaraxragu
és a helyi bothaiok kis közössége által készített, érlelt sajt szűrés
szaga lengte be a más világokról származó fűszerek illata mellett,
amelyeket Miisin valamelyik áthaladó kereskedőtől vásárolha–
tott. Az évek során innen–onnan beszerzett fém–, műanyag, gyanta– és faasztalok, illetve székek eklektikus gyűjteménye híven tükrözte a kocsma közönségének sokszínűségét. Rodiaik, chissek, emberek, sőt még egy trandoshai is evett, ivott, játszott és vitatkozott a Lyukban. Az egyik sarokban két jól öltözött bothan ült ládákon, sikertelenül próbáltak valami félrehangolt yerk zenét előadni népük tizenkét húros hangzódobozain. A falakon régi képernyők lógtak, a legnagyobb pedig a bárpult felett kapott helyet. Az ismert Galaxis peremén a HoloHálózat hol bejött, hol nem, ezért a képernyők többségén felvett műsorok és sportesemények mentek, amelyeket a Magban négy standard hónappal korábban vetítettek le. Helyben nem készült ilyesmi, még hírközlés sem volt, ezért a belépőnek könnyen az az érzése lehetett, hogy a Lyuk – és talán egész Farpoint – négy hónappal a Galaktikus Mag múltjában létezett.
Miközben az asztalok között manőverezett, Khedryn odabic–
centett a különféle ismerős arcoknak. Miisin odaintett neki a bár–
pult mögül. Az idős ember férfi vékony volt, mint a korbácsfű,
és kopasz, mint egy tojás, mégis olyan szívós, mint egy ankarax.
–	Fűszeres pulkay! – kiáltott oda Khedryn, és a csapos bó–
lintott.
–	Látod azt a fickót ott? – kérdezte Stellet, a Starfire kapitánya
jó hangosan, hogy vetélytársa és barátja, Khedryn is meghallja.
Az asztalánál ülő vukihoz, feltehetően a hajója személyzetének
legújabb tagjához beszélt, és így folytatta: – Igazi szemétzsoké,
állítólag esténként kenőanyagban fürdik. Jobban bánik a csavar–
kulccsal, mint a nőkkel.

Khedryn csúnyát mutatott, de egy széles mosollyal enyhítette
a sértő gesztust. Odaért Stellet asztalához.
–	Most jövök a rozoga csónakodról, amit hajónak nevezel –
mondta köszönés helyett. – Csak felmértem, mit lehet majd ki–
menteni belőle, ha a következő utadon kiégne alólad valahol a
chiss szektorok egyikében.
Stellet felnevetett, és koccintásra emelte a poharát.
– Jó uram? – kérdezte.
–	Még nem lehet. Le kell játszanom néhány menetet.
Recsegős hang jött az egyik szomszédos asztal felől:
–	Milyen finom parfümillatod van, Khedryn Faal! – Kolas szólította meg, egy rőt bundájú cathar, akinek nehezen ment, hogy felvegye a Lyukban megszokott, ékelődő stílust.
Khedryn közelebb hajolt – a fickó romlott pulkay szagát árasztotta úgy válaszolt:
–	Ankaraxtrágyára gondoltál? Vagy nyitva felejtett csatornanyílásra, esetleg valami más kellemetlen szagra? Próbálkozz még, Kolas!
A környékbeli asztaloknál ülők gunyorosan vigyorogtak a cat–
harra. A lény sima szőrzettel borított arcára kiült az értetlenség,
azután a fickó felmordult, és elbújt az itala mögé.
Khedryn megpaskolta a cathar széles vállát, azután a bárhoz
lépve felkapta az italát, és máris megpillantotta Marrt az ivó túl–
só falánál, a Lyuk hátsó helyiségébe vezető átjáró mellett. Az el–
ső tiszt hosszúkás feje mintha lebegett volna a vertikálisan több
kihívással küzdő tömeg felett. Marr még a cereaiak között is ma–
gasnak számított.
Mielőtt Khedryn üdvözlésre emelhette volna a kezét, egy em–
ber lépett be a személyes terébe. A fickó egy fejjel magasabb volt
nála. Szépen vágott szakálla és rövid, barna haja űzött, szürke te–
kintetet keretezett, olyat, amilyet Khedryn még csak vallási fa–
natikusok esetében látott. Negyven körül járhatott, pont abban
a korban, amikor az ember férfiak vissza szoktak tekinteni az életükre, sok kívánnivalót találnak benne, és ettől bediliznek.
–	Benne van a gravitációs mezőmben, haver! – szólt rá Khedryn, és megpróbált elmenni mellette.

A férfi nem fogta fel sem a szavakat, sem a mozdulatokat, és
továbbra is elállta az útját, olyan szilárdnak tűnt, mim Kolas. A
válla felett Khedryn látta, hogy első tisztje észrevette a konfron–
tációt, és elindult feléjük. Sok másik vendég is látta, a fele fel is
állt, de úgy tűnt, az idegen végre felismerte a helyzete tarthatat–
lanságát.
–	Faal kapitány? Kaphatnék egy percet? – kérdezte. Hátrált egy lépést, és zsebre tette a kezét.
–	Ne mostl
A férfi belebámult Khedryn arcába.
–	Kérem, kapitány! Rövid leszek – mondta.
A roncsvadász végigmérte. Kezeslábasából és csizmájából ítélve az idegen szakmabelinek tűnt. Az oldalán sugárvető lógott,
de ez része volt a farpointi divatnak.
–	Üzletről van szó? – kérdezte Khedryn,
Az idegen bólintott.
– Potenciálisan nyereséges üzletről – válaszolta.
–	Csak ilyenek iránt érdeklődöm. Beszélhetünk, de csak ké–
sőbb. Vár rám egy szabakkasztal.
A fickó fogva tartotta Khedryn tekintetét, és nem állt cl az út*
iából.
–	Jobb lenne most beszélnünk – mondta. – Üljön le, kérem!
A szavak hangzása különösnek tűnt, körbeugráltak Khedryn
elméjében, és újra meg újra megismétlődtek. A roncsvadász viszketést érzett a szeme mögött, néhány másodpercre elhomályosodott a látása, és amikor újra kitisztult, úgy érezte, legalább meg kellene hallgatnia a férfit.
–	Persze, barátom. Kerítsünk egy asztalt...
Marr hosszú ujjai Khedryn vállára kulcsolódtak.
–	Csak rád várnak – mondta a cereai. – Reegas már így is tü–
relmetlen.
Khedryn egészen vidámnak érezte magát.
–	Reegas? – kérdezte.
–	Igen – válaszolta az első tisztje, és melléjük állt. Kezét a fegyverén tartotta, kérdő arckifejezéssel nézett rájuk.

Khedryn belenézett barátja sötét tekintetébe, és megrázta a fe–
jét, hogy kitisztítsa. Nem volt biztos benne, hogy mit akart az
imént.
–	Persze. Reegas.
A férfira nézett, aki az imént megszólította.
–	Hogy hívják, barátom? És honnan tudja a nevem?
A fickó arcára kiült a csalódottsága.
–	Hallottam magáról, kapitány. És biztos vagyok benne, hogy
felkeltem az érdeklődését – válaszolta.
–	Ebben nem kételkedem. A játék után a magáé vagyok.
–	Kapitány...
–	Azt mondta, a játék után! – szólt közbe Marr nyomatékosan.
–	Mit mondott, hogy hívják? – kérdezte Khedryn.
–	Jaden Korr.
–	Korr barátunk üzleti ajánlattal érkezett, Marr.
Az idegen rá sem nézett a cereaira.
–	Mindig szívesen meghallgatjuk az üzleti ajánlatokat – mondta az első tiszt.
–	A játék után megkeresem. Nézheti is, ha akarja – ajánlotta
fel Khedryn. Intelt a kivetítők felé, úgy folytatta: – Jobb mint
amit négy standard hónappal ezelőtt játszottak le.
–	Gondolom, igaza van – válaszolta Jaden a két férfit méregetve. – Lehet, hogy a szaván fogom, kapitány!
Kell a bothai zenészek mellett ült a Lyuk egyik sarkában. A
szakállas férfit nézte, aki megszólította Khedryn Faalt, és hamar
rájött, hogy megtalálta a Jedijét. Elképzelte az Erő–használó szó–
szának csípős mellékízét, megnyalta az ajkát, és felállt.
Két standard hete járta Farpoint utcáit, ivóit és játékbarlang–
jait észrevétlenül. Ez idő alatt a Predator rakterében tartott lé–
nyekből táplálkozott, információkat gyűjtött a kisvárosról, a
lakóiról, az érkező és távozó hajókról, és mindvégig a Jediket ke–
reste.
Egészen idáig nem talált egyet sem.
A Jedi roncskereskedőnek adta ki magát a Magból. Nyilván–
valóan elrejtette az Erő–érzékenysége jeleit, de Kell megérezte a
hatalma felvillanását, amikor azt az úgynevezett elmetrükköt al–

kalmazta Khedryn Faalon. Ennek okán – az anzati elmosolyo–
dott magában Wyyrlok szóhasználatán – egyértelművé vált, hogy
a Jedinek dolga adódott Faallal.
Ez az információ elég volt ahhoz, hogy Kell megértse Krayt
látomását. Megpillantotta a jelet, amelyről Wyyrlok beszélt. És
talán a saját vágyainak beteljesedéséhez is közelebb került.
Természetesen, már ő is hallotta, hogy a Junker ígéretes ron–
csot talált, de az ilyen pletykák mindennaposak voltak Farpoint–
ban. Az anzati semmit sem talált, ami megkülönböztette volna a
többi szóbeszédtől.
Csakhogy a Jedi úgy vélte, Faal története különbözik a többi–
től, És ez azt jelentette, hogy Kell megtalálta a keresett jelet. A
válaszait is megtalálhatta, ha kiderítette, hol lehet az a roncs.
Fogadni mert volna rá, hogy egy kék, gyűrűs gázóriás jégbe fa–
gyott holdján, amelynek képet Wyyrlok beleégette a tudatába.
Elképzelte, hogy a sorsfonalak egymásba fonódnak, összecso–
mózódnak a Fekete Lyuk hullámlemez falai között, azután együtt
mutatnak ki az Ismeretlen Régiókba, Kell saját végzete felé.
A bothanok zenéje, a beszélgetésből és nevetésből álló kocs–
mai zaj és a kivetítők hangja mellett is hallotta, amikor a Jedi
megmondta a nevét Faalnak.
Jaden Korr.
Az anzati megborzongott. ízlelgette a szótagokat, olyan varázsigének érezte, amely eljuttathatta a végső kinyilatkoztatáshoz.
– Jaden Korr... – suttogta maga elé.
A bothai zenészek eljutottak a játszott darab csúcspontjára, és
bár Kell felé néztek, nem látták őt. Miközben a zene elhalt, az
anzati átváltott különleges érzékelésére, cs figyelte a helyiséget
behálózó, izzó vonalakat, megkereste köztük a vörös és zöld sorsfonalakat, amelyek körbevették a szürke szemű Jedi alakját.
Felállt, és a tömegben kanyarogva elindult, a Lyuk közönsége számára szinte észrevétlenül. Talán néhányan megláthatták egy–egy pillanatra, de olyan könnyedséggel tűnt el az érzékek elől, hogy legfeljebb káprázatnak, a szem sarkából látott árnyéknak vélték.
Vagy szellemnek.

Az egyik asztalnál kiáltozás tört ki, amikor valaki pontot ért
el az egyik képernyőn látható labdajátékban. Korr a helyén ma–
radt, karba tett kézzel állt, és Khedryn Faal után nézett – nyu–
godt sziklatömbre hasonlított, amelyet belevetettek a táncoslá–
nyok, felszolgálók és vendégek zajos áramlataiba.
Kell az egyik ilyen áramlattal közelítette meg, csápjai fészke–
lődé kezdtek tokjukban, amikor Jaden Korr közelébe ért. Tekin–
tetét nem bírta levenni a Jedi tarkójáról, fejében egyre csak az
Erővel telített szósz elképzelt íze járt, az a csípős, mégis krémes
íz, amelyet a szürke szemű férfi által felvillantott hatalom ígért.
Kellt az étvágya vezette, és ez óvatlanná tette. Hamar felis–
merte a hibát, de közben jól tudta, hogy ha valaha is közel kerül–
het az univerzum végső kinyilatkoztatásaihoz, az csak egy Erő–
használó által lesz lehetséges.
Talán pont ez az Erő–használó lesz az – gondolta.
Korr mögé lepett, elég közel ahhoz, hogy megérintse a férfit,
de megállt. Két csápja nyugtalanul remegett, de Kell kezdett ki–
fáradni. Nemcsak hétköznapi lények elől rejtőzködött el az utób–
bi percekben, de egy passzív Erő–használó elől is. Sorsfonala egybefonódott a Jedi sorsfonalával, vonagló ezüstös, zöld cs vörös kígyókként küzdöttek egymással az uralomért.
Az ivó vegyes zaja és még vegyesebb szaga elhalványodott Kell számára, csak ő és Korr maradt szilárd a kavargó sorsvonalak közepén, a lehetőségek sokaságát kifejező daen nosi–örvényben.
Az anzati előrehajolt, vett egy lélegzetet a Korr körüli levegőből.
Korr hirtelen oldalra billentette a fejét, és megfordult. Kell nem készült fel rá, hogy a Jedi Erővel megsegített érzékeinek fókuszába kerülhet, és nem tudott elrejtőzni a mentális pajzsa mögé.
Gyorsan megragadta a Jedi kabátjának szegélyét, és nekiesett
a férfinak, mint aki részegen dülöngélve nyúl kapaszkodó után.
Testük összeütközése a sorsuk ütközésének fizikai visszhangja is
lehetett volna.
– Elnézést! – motyogta Kell közös nyelven, és megpróbált el–
botladozni Korr mellett. Nekiütközött egy fatálcán pulkayval
telt poharakat vivő pincérnőnek, aki zavartalanul ment tovább,
még a mozgásának ritmusa sem tört meg.

A Jedi elkapta az anzati felkarját, és megtartotta. Kell balja le–
ereszkedett az egyik vibropengéje markolatára.
–	Jól van? – kérdezte Korr.
Kell felnézett, tekintete találkozott a Jedi mélyen ülő, karikás,
szürke szemével. A kötőhártya megszakadt hajszálerei feszült–
ségről és vágyakozásról árulkodtak. A bérgyilkosnak elakadt a
szava egy pillanatra. Rokonlelekre talált, akivel ugyanazt keres–
ték: a kinyilatkoztatást. És Kell már biztosan tudta, hogy amim
megízleli a Jedi életerejét, meg fogja kapni ezt a kinyilatkoztatást.
–	Persze – válaszolta kissé elmosva a szót. – Köszönöm!
Korr elengedte, és Kell arrébb botladozott, leült egy üres asz–
tal mellé, ahonnan rálátott a szabakkasztalra.
Erezte a Jedi tekintetét a tarkóján. Az érzet csak akkor eny–
hült, amikor Jaden Korr elment mellette, hogy megnézze Faal
játékát a hátsó helyiségben.
Kell kivárt néhány másodpercig, mielőtt követte.
Marr karon fogta kapitányát, és úgy vezette a szabakkasztal felé, mintha egy leállított robogót tolt volna arrébb.
–	Pontosan tizenkilenc percet és kilenc standard másodpercet késlekedtél – mondta.
–	Nem tudnád egyszerűen csak azt mondani, hogy késtem?
Muszáj úgy mondanod, hogy késlekedtem?
–	Tizenkilenc percet és tizennégy standard másodpercet... késlekedtél.
–	Mi a bajod? Amúgy sem helyesled, hogy szerencsejátékot
játszom.
A cereai egy vállvonás kíséretében válaszolt:
- Kevésbé helyteleníteném, ha kevesebbet veszítenél.
Khedryn kedvetlenül elmosolyodott. Még mindig zavarták az
iménti találkozás különös részletei. A válla felett hátrapillantva
látta, hogy Jaden őt méregeti mélyen ülő, árnyékba rejtőző te–
kintetével.
–	Emlékszel még, amikor elvittük azokat a Szent Út zarándokokat a Hoogon Kettőre, hogy megnézhessék az alapítójuk által építtetett emlékművet? – kérdezte Khedryn. – És arra emlék–

szel, hogy néztek ránk, amikor odaértünk és nem volt ott sem–
miféle emlékmű?
Marr bólintott.
–	Mint akiket rémálmok kísértenek – válaszolta.
– Pontosan – mondta Khedryn. Biccentett a szürke szemű fér–
fi felé. – Azok a zarándokok jutottak eszembe a fickóról. Ugyan–
úgy néz, mint ők. Mint aki megtudott valamit, amit legszíveseb–
ben elfelejtene, és amitől megkérdőjelezte a hitét.
–	Elküldhetem, ha akarod. Amúgy sem nézek ki belőle sokat.
Khedryn megrázta a fejét.
–	Az nem lenne jó üzlet – válaszolta. – Azt mondta, potenciálisan nyereséges, úgyhogy legalább meg kellene hallgatni – tette hozzá, azután Reegas orrhangjára a szabakkasztal felé kapta a tekintetét.
–	Faal! Tedd le a hátsódat egy székre, és fordítsd a dülledt szemedet a kártyáidra!
–	Tényleg azt mondta, hogy dülledt a szemem? – kérdezte
Khedryn az első tisztjétől. Szerette azt hinni, hogy enyhén kan–
csal, gyengébb szeme segít kissé másként látni a világot, mint
ahogyan a többség látja.
–	Én is úgy hallottam.
–	Huh! – fújtatott Khedryn, azután hamis vidámságot erőltetett magára, és leült az asztalhoz.
Reegas kopasz feje izzadságtól csillogott a mennyezeti lám–
pák fényében. Lebernycges arcán mosoly ült, túlsúlyos teste szinte lefolyt a székről. Előtte az asztalon egy pohár tiszta keela állt, átlátszó, mint a víz. Két weequay testőre a falnak támaszkodott mögötte, arcbőrük olyan száraz és repedezett volt, mint a sugárvetőik markolata. Mindketten szenvtelen tekintettel nézték Khedrynt; tipikusan olyan alakoknak látszottak, akik könnyebbés súlyosabb sérülések okozásáért kapják a fizetésüket.
–	Ülj már le! – türelmetlenkedett Reegas.
Khedryn vállon veregette első tisztjét.
–	Hív a kötelesség – mondta.
–	A cereai nem jöhet az asztal közelébe – jelentette ki Reegas.
– Arra tenyésztették ki az agyát, hogy számolgassa a lapokat.

Khedryn arcáról lefagyott a színlelt mosoly.
–	Túl sok időt töltesz a hutt űrben, Reegas – mondta. – Paranoid lettel. Tudod jól, hogy nem csalok.
–	Nem csoda, hogy nem is nyersz – jegyezte meg Earsh, aki
szintén az asztal mellett ült. Hosszú orrával és dús, valamennyi–
re gondozott oldalszakállával a férfi úgy nézett ki, mint aki foly–
ton szagnyomok után kutat. Kapkodós természetű volt, mint a
rágcsálók, és Khedryn tudta róla, hogy legalább háromezer kre–
dittel tartozott Reegasnek.
–	Nem is nyerni jöttem. Azért vagyok itt, hogy megőrizzem a játék tisztességét. Máskülönben csak gazemberek és verőlegények ülnének ennél az asztalnál. Flaygin kivétel.
Az öreg szélesen elmosolyodott, kivillantotta elrothadt fogso–
rát. Farpoint egyik legidősebb lakója, Flaygin maga is roncsva–
dász volt, mielőtt nyugdíjba vonult. Khedryn a saját jövőjét lát–
ta a férfi elvékonyodott, ősz hajában, naptól cserzett bőrében és
szerencsejáték–függőségében. Azt is látta, hogy Flaygin azért hiányolta a korábbi életét, mert soha nem ismert másfélét.
Earsh fel mord ült, és élére tett egy kreditet az asztalon, majd
megpörgette az ujja alatt.
–	Egy szemétzsokétól még nem lesz tisztességes a játék – mondta. – Sikerült mostanában lerángatnod valamit az égről, szemétzsoké?
–	Miért érdekel? – kérdezett vissza Khedryn. – Csak nem elveszítetted a hajódat valahol?
Earsh arckifejezése megkeményedett, oldalszakálla szinte vádlón mutatott előre, bár többnyire kerülte Khedryn tekintetét,
mert feszélyezte a befordult szem.
–	Szemétnek nevezted a hajómat, Faal? – kérdezte fenyegetően.
Khedryn a széke mögött állt, sugárvetője megnyugtatóan húz–
ta a csípőjét, tekintetében ártatlanság ült, így válaszolt:
–	Ha szemétnek neveztem volna a hajódat, azzal megsértettem volna a szemetet...
Earsh felpattant ültéből, egyik kérges kezét DL–21–es sugár–
vetőjén tartotta.
Khedryn állta a tekintetét.

–	Ha valaki előveszi a fegyverét ennél az asztalnál, akkor jobb, ha kész használni is. Gondolkodj el ezen! – mondta Earshnek, közben az ö keze is ott lebegett az IR–5–öse felett.
–	Earsh! Ülj le! – parancsolta Reegas. Az ujjaival megkopogtatta az asztalt, mintha csak egy házi kedvencet hívott volna viszsza. – A játékhoz négyen kellünk – mondta.
A fickó olyan képet vágott, mintha valami rosszízűt kellett
volna leerőltetnie a torkán, de engedelmesen leült.
–	Egy nap, Faal, majd ezt is lejátsszuk – mormolta.
–	Bármikor, amikor kedvet kapsz hozzá.
–	Khedryn Faal, kérem, üljön le! – mondta Fiúlány, az osztó–
droid, és egyik fémes kezével az üres szék felé intett. A hangszó–
rója a mondat kellős közepén váltott férfihangról nőire; a gyár–
tási hiba vagy átcsúszott a minőség–ellenőrzésen, vagy az egyik
munkás furcsa humorérzékét tükrözte. Khedrynnek fogalma sem
volt róla, hogyan kerülhetett a gép Farpointba és Miisin tulajdo–
nába. Fiúlány mindig is a Fekete Lyuk tartozéka volt.
Khedryn teljesítette a droid kérését, közben Flaygin lehajtott
egy hosszú pulkayt, azután lecsapta a poharat az asztalra, és így
szólt:
–	Most, hogy vége a bevezető jellegű pózolásnak, akár láthatnánk néhány kártyát is.
Mindenki felkacagott, bár senki sem nevetett őszintén.
–	A koréliai húzás szabályai szerint? – kérdezte Fiúlány.
Mind a négyen bólintottak, és a droid mechanikus karjai gyor–
san mozogni kezdtek. A kártyák alig értek asztalt előtte, Khed–
ryn máris elmerült a játékban – kelyhek, kardok, botok és érmék.
Az asztalon kreditek csúsztak egyik kézből a másikba. Reegas
körül táncoslányok váltották egymást, hol megállt mellette vala–
melyik, hol az Ölébe ült, vagy akár mélyebbre is befészkelte ma–
gát az elhízott test hájhullámai közé. A kedvencek kaptak né–
hány kreditet is. A tétek növekedésével egyre több bámészkodó
szivárgott be a hátsó helyiségbe, egyre többen találták érdekes–
nek a játékot. Khedrynnek nem kellett hátranéznie, hogy meg–
keresse első tisztjét: magán érezte Marr tekintetét és az elvárásai
súlyát.

A köröket eleinte még hosszas beszélgetések és felröppenő sértések kísérték a nézőtérről, de amint feszültebbé vált a játék, lassan mindenki elhallgatott. Csak Fiúlány szervói zúgtak fel halkan egy–egy mozdulatnál, néha a meglepetés fojtott hangjai jöttek a közönség felől. Reegas mesterkélt hanyagsággal kortyolgatta a keelát, a pohara pereme fölül figyelte a többi játékost. Earsh arca egyre vörösebbé vált a játék előrehaladtával, s majdnem mindig azonnal kiitta a pulkayt, amint a felszolgálók teletöltötték a poharát. Ellenben Khedryn alig nyúlt az italához.
Józansága nem nyerte el méltó jutalmát. A következő négy
standard óra során a kártyái ugyanúgy jöttek, mint mindig, és a
balszerencse, illetve részben a rossz játék lassan leapasztotta a
kis kreditdombot mellette és felduzzasztotta a kredithegyet Ree–
gasnál. Khedryn ügyelt rá, hogy egyre növekvő ingerültsége ne
üljön ki az arcára, de olyan sokáig szorította össze a fogát, hogy
majdnem begörcsölt az állkapcsa, és egy idő után már alig bírta
kinyitni a száját. Bal halántéka mögé sajgás fészkelte be magát,
és bár érdekből játszott, nem a nyerés kedvéért, mégis dühítet–
te, hogy sokat veszített.
–	Újratöltenéd, kedves? – kérdezte Reegas az ölében időző,
rendkívül sovány és szőke táncoslánytól. Megcsörgette a poha–
rában maradt jeget és megeresztett egy önelégült mosolyt, ame–
lyet Khedryn legszívesebben csiszológéppel töröli volna le on–
nan.
–	Az enyémet is! – csatlakozott Earsh, de a lány csak megvetően fújt egyet. – Hé! – méltatlankodott a kártyás.
Miközben a táncos elbillegtette a csípőjét a pulthoz, Reegas
rávigyorgott Khedrynre.
–	Csak nem soványodik a pénztárcád, Faal? – kérdezte.
–	Csak te nem soványodsz – válaszolta Khedryn. – A modorod sem finomodik – tette hozzá.
Halk kacarászás hallatszott a közönség köréből, sőt valaki még fel is mert nevetni. Recgas műmosolya az arcára fagyott, mintha odafestettek volna, és a tekintete megkeményedett.

Mintha csak hívta volna Őket, Reegas két weequay testőre el–
lökte magát a faltól, és addig fészkelődtek a nézők között, amíg
oda nem értek az asztalhoz.
–	Lökött vagy, mint mindig – mondta Reegas.
Khedryn vállat vont és így válaszolt:
–	Van, aki szerencsésnek születik, más meg szépnek. Én egyik sem voltam soha. Te meg inkább szerencsésnek tűnsz.
Ezen még Earsh is elvigyorodott, de megpróbálta elrejteni ne–
vetését egy zavart köhögés mögé.
–	Reegas tétje következik – jelentette be a droid. Az elején a
nevet még női hangon mondta.
–	Mindent vagy semmit – válaszolta a dagadék, és betolta az
előtte álló kredittömeget az asztal közepére. Közben végig Faal–
ra nézett.
–	Reegas Vance tétje: minden – mondta az osztódroid. Izga–
tott mormolás futott végig a nézőkön.
Earsh nyögve rakta le a lapjait az asztalra.
–	Kiszállok! – jelentette be.
Flaygin előbb a lapjaira nézett, azután Reegasre, majd végül
Khedrynre.

–	Úgy nézem, ez csak rátok tartozik – mondta. – Ám legyen!
Kiszállok.
–	Khedryn Faal! Kevés a tétje – mondta Fiúlány a Khedryn
előtt maradt krediteket nézve. – Kérem, tegyen hozzá hatszáz–
negyvenkét kreditet! Ha nem rendelkezik ezzel az összeggel, ak–
kor kérhet, illetve feladhatja a játékot.
A szavak újabb mormoláshullámot indítottak el a tömegben.
Khedryn úgy nézett az előtte lévő pénzre, mintha pusztán az
akaratával osztódásra bírhatta volna. Irtózott a gondolattól, hogy
bármit is feladjon Reegas kedvéért.
– Marr! – szólt hátra a válla felett. Közben kihívóan nézett Reegasre, hogy a kövér bohóc fel mer–e szólalni az első tisztje közelsége ellen.
De Reegas csak legyintett, és fészkelődve elkényelmesedett a
székén – egy király gyakorol így engedékenységet.
A cereai higgadtan lépett oda Khedrynhez.

–	Egy szót se arról, hogy veszítettem! – kezdte a kapitány, és első tisztjének szája csukva is maradt. – Mennyink van még? –
kérdezte Khedryn.
–	Amennyi előtted ül az asztalon – jött a válasz.
Khedryn bólintott: ő is így tudta. Azon gondolkodott, hogy
ha elvicceli a helyzetet, akkor legalább a tekintélyét megőrizhe–
ti, de amikor felnézett, megpillantotta Jaden Korrt a tömegben.
A férfi tekintete szinte a székéhez szegezte, homlokát aggodal–
mas ráncok barázdálták, Khedryn elnézett mellette, rámosoly–
gott egy vadidegenre, és felnevetett, bár ő maga is érezte, hogy a
hangja feszült a haragtól és a csalódottságtól.
–	Van valakinek hatszáznegyvenkét kreditje kölcsönbe? – kérdezte.
Sikerült megnevettetnie a közönséget. Kihörpintette a pul–
kayt az előtte álló pohárból, és amikor ismét felnézett, már nem
látta Jadent az iménti helyén. Gyorsan végigpillantott a töme–
gen, és megtalálta a fal mellett, ügyesen haladt a nézők között. A
fickó nagyon jól mozgott, és Khedryn hirtelen megkérdőjelezte
Marr ítéletét vele kapcsolatban, miszerint nem nézett ki sokat
belőle.
–	Senki? – kérdezte újra Khedryn.
A nevetés hirtelen elhalt.
Khedryn ismét Reegasre nézett, és két kezét feltartva az üres
tenyerét mutatta ellenfele felé.
–	Úgy tűnik, kifogytam – mondta.
Széles vigyor terült szét Reegas lebernyeges képén.
–	Tényleg úgy tűnik – jegyezte meg. – Esetleg megfontolhatnád, hogy nem krediteket teszel meg tétnek.
Khedryn tudta, mi következik, de belement a játékba:
–	Mi mást?
Reegas kortyolt egyet az italából, megnyalta az ajkát, amely
nedvesen csillogott a lámpák fényében.
–	A koordinátákat, ahol elkaptad azt a jelet – kezdte. – Azt beszélik, hogy lehet valami értékes a jel forrásánál. Ha hihetünk a szóbeszédnek, akkor ezt is bedobhatod a kreditek helyett.

–	Nem is tudtam, hogy érdekel a roncsbiznisz. Nem keresel
eleget a narkóból?
A tömeg egy emberként hördült fel, és Reegas vigyora leher–
vadt az arcáról, a férfi felső ajka rángatózni kezdett.
–	Próbálok szívességet tenni neked, Khedryn Faal – mondta.
–	Nem tudhatod, hogy mi van ott. Én sem tudom. Akár értéktelen is lehet. Például egy elromlott kutatódroid.
Ezt maga Khedryn sem gondolta komolyan. Úgy vélte, egy el–
hagyott bázisra vagy valami hasonlóra bukkant, ahol számos ér–
ték rejtőzködhet. Legalább némi elektronikát találhatott, ha mást
nem is. Valószínűleg pontosan ezt mondta részegen a három zeltron táncoslánynak is. Ők persze mindenkinek továbbadták, többek közt Reegasnek is. Khedryn csak saját magát okolhatta, ha a nagy szája bajba keverte. Mindig rosszkor nyílt ki, mint egy elromlott szelep.
Reegas előrehajolt, hája láthatóan rétegekbe gyűrődött a ruha
alatt.
–	Mindig lebeg valami értékes a nagy feketeségben, igazam
van? – kérdezte. – A te szakmádban így mondják, nem?
Khedryn nem válaszolt. Úgy érezte, hogy Reegas szájából va–
lahogy romlottnak hangzott a roncsvadászok mottója.
A kövér férfi bemutatót tartott sóhajtozásból, azután felállt, és
elkezdte besöpörni a téteket.
–	Ha inkább bedobod a lapjaidat, akkor... – kezdte, de Khed–
ryn közbevágott:
– Jól van! – mondta. Nem adhatta fel Reegas Vance kedvéért!
Ki kellett lazítania az öklét és az állkapcsát, hogy folytathassa:
– Felteszem.
Reegas egy pillanatra megdermedt az asztal fölé hajolva, mint
egy félig részeg, önelégült sárkány, amely az összeharácsolt kin–
cseit számolgatja. Végül visszaült a helyére, és ridegen méreget–
te ellenfelét.
–	Akkor tedd az asztalra!
–	Nem elég a szavam?
–	Az asztalra! – válaszolta Reegas.

–	A koordinátákat! – kérte Khedryn az első tisztjétől, aki még
mindig mellette állt.
Marr hezitált egy szívdobbanásnyi ideig, de végül elővett egy
adatolvasót tucatnyi nadrágzsebenek egyikéből, és elkezdett be–
ütni egy kódot.
–	Ugye, nem haragszol? – kérdezte tőle Khedryn.
–	Szükséged van az engedélyére? – kérdezte Reegas.
–	Fogd be a szád, dagadék! – köpte Khedryn a szavakat.
Earsh felpattant a székéről, de Reegas feltartott kézzel megál–
lította.
–	Szükséged van az engedélyére? – kérdezte Khedryn. – Gyere! Gyere csak!
Earsh hol őrá nézett, hol Reegasre, végül visszaült a helyére,
A mellkasa úgy emelkedett és süllyedt, mintha lefutott volna öt
kilométert.
–	Feszegeted a határokat – jegyezte meg Marr.
–	Mindig – válaszolta a kapitánya.
–	A koordinátákat, ha kérhetem, Marr úr – mondta Reegas az első tisztnek.
–	Marr! – szólította meg barátját Khedryn halkan. – Bocsáss
meg!
A cereai nem nézett fel az adatolvasóról, miközben beütötte a
koordinátákat.
–	Te vagy a kapitány – mondta végül ugyanolyan halkan.
Khedryn majdnem meggondolta magái. Társa helytelenítése
ugyanúgy kitöltötte a rendelkezésére álló teret, mint a kintről
beszivárgó hőség, és a Junker kapitánya számára az első tiszt vé–
leménye volt a legfontosabb. Csakhogy Reegas öntch vigyora egy faltörő kos erejével szakította be a bölcsesség páncélját.
–	Minden számot fejben tartasz, cereai? – kérdezte a kövér bűnöző.
Marr nem válaszolt, csak felpillantott rá a szemöldöke alól.
Kivette az adatkristályt az olvasóból, és letette az asztal közepé–
re. Az apró tárgy gyémántként szikrázott a mennyezeti lámpák
fényében.

–	Sok szerencsét! – mondta Marr a kapitányának, azután né–
hány lépéssel újra eltűnt a tömegben. Khedryn érezte a jelenlé–
te hiányát: amíg mellette állt, a cereai valami megfoghatatlan szilárdságot.., egyfajta bizonyosságot kölcsönzött neki.
A tét mértékének és a bunyó lehetőségének híre gyorsan elter–
jedt a Lyukban. Megszaporodtak a nézők, a vérmesebbek helyet
könyököltek maguknak, a többiek csak a nyakukat nyújtogatták.
–	Ha nem a helyes koordinátákat adtátok meg – kezdte Reegas –, akkor... nos, szerintem ismeritek a következményeket.
Khedryn a weequay testőrökre nézett. Jaden Korr ott állt mö–
göttük, és lassan ingatta a fejét. A roncsvadász nem foglalkozott
vele.
–	Ahogy már említettem, én nem csalok. Soha. Ha úgy jönnek a lapok, akkor elfogadom a vereséget.
– Jól teszed – válaszolta Reegas, és kortyolt az italából. – Fiú–
lány! Tét elfogadva!
–	A felek megegyeztek a tétben – jelentette be a droid.
Khedryn a kezében tartott lapokat nézegette, cs a szíve heve–
sebben vert, mint valaha életében. A koordináták elvesztését nem
fájlalta annyira, mint azt, hogy nézők sokasága előtt veszíthetett
Reegas ellenében.
Első négy kártyája között ott ült a mester, és felvitte a pontjai
összegét tizenkilencre. Meglehetősen átlagos lapjai voltak. Ree–
gasre nézett, hátha a fickó szája állásából kitalálhatja, mire számíthat, de semmit sem tudott meg. Nem mert hívni tizenkilencre.
–	Khedryn Faal? – kérdezte az osztódroid.
Khedryn megpróbált biztosra menni, és eldobott két lapot. Fiú–lány elébe csúsztatott két másikat – az Egyensúlyt és a Gonoszt.
Beletelt néhány másodpercbe, mire Khedryn felmérte őket, és
újra meg újra kiszámolta a végeredményt.
Negatív huszonhárom.
–	Reegas? – kérdezte Fiúlány.
–	Lássuk! – válaszolta a kövér férfi, és hátradőlt a székén.
Khedryn próbált hasonló önelégültséggel válaszolni Reegas
gesztusaira. ízlelgette a pillanatot, végül felcsapta a lapjait.
–	Negatív huszonhárom – jelentette ki.

Elakadt lélegzetek zaja jött több oldalról, azután taps tört ki.
Ezt csak egy pozitív huszonhárommal lehetett felülmúlni.
Reegas tekintete lefelé fordult, hosszan nézegette Khedryn lapjait, tokás álla megremegett, mielőtt felcsapta a sajátjait.
–	Huszonhárom. A zérótól jobbra.
A bejelentését az előbbinél is nagyobb taps fogadta.
–	Mi van? – értetlenkedett Khedryn. A kártyákat bámulta, és
túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy bármi értelmeset mondjon.
– Tessék? – kérdezte.
Earsh röhögése ráspolyként tépett bele Khedryn idegeibe. Flaygin csak megrázta a fejét, és számolgatni kezdte a megmaradt kreditjeit.
–	A nyeremény Reegasé – jelentette be Fiúlány. A tömegből
egyformán jött éljenzés és fütyülés, elnyomta Khedryn szitkozó–
dását.
Reegas még nem gyűjtötte be a nyereményét, csak várta, hogy
a nézők clcsendesedjenek. Khedryn gondolatai őrjöngve üldöz–
ték egymást, és mire ellenfele kolbászszerű ujjai a kristályért
nyúltak, rájött a megoldásra.
–	Gondolom, kell néhány nap, mire felbérelsz és kiküldesz egy csapatot – mondta Reegasnek.
–	Gondolom, igen – válaszolta a dagadék. – Talán munka kell?
–	Tőled? Nem. Csak azon gondolkodtam, hogy ideje indul–
nom, ha cló'bb oda akarok érni. De ne aggódj, hagyok neked annyit, hogy legalább az üzemanyagra elég legyen, amit az embereid elhasználnak.
Csend telepedett a helyiségre, Reegas elvörösödő fejjel nézett
ellenfelére, zsírpárnái alatt megfeszültek az izmai. A két weequay a fegyverén tartotta a kezét, csak a parancsra vártak. Jaden Korr kifejezéstelen arccal állt mögöttük, egy rezdüléssel sem árulta el a szándékait.
–	Most mi van? – kérdezte Earsh, értetlenül nézve hol az egyik, hol a másik kártyásra.
–	Csak nem hitted, hogy a koordináták ismerete kizárólagos
jogot biztosít? – kérdezte Khedryn a kövér fickótól, szavai mel-

lé legyintett egyet, mintha maga a gondolat is abszurd lenne,
– Fiúlány! Mondtam én ilyesmit?
–	A kizárólagosság nem hangzott el a tétalku során – válaszolta a droid.
Reegas szája többször egymás után kinyílt és becsukódott, de
hang nem jött ki rajta. Izzó haraggal telt tekintetében megjelent
a gyűlölet hideg csillogása.
A közönségben felhangzott egy–egy elszórt kuncogás, és Khedryn úgy vélte, már eléggé megszorongatta a dagadékot ahhoz, hogy engedhessen egy kicsit. Csúf helyzetbe hozta Reegast.
A gyűlölet és a harag egyszerre tűnt el, és a kövér férfi kifeje–
zéstelen arccal meredt rá. Úgy váltott át, ahogy más a lámpát
kapcsolja le.
–	Rendben van. Nem hangzott el a kizárólagosság. Mindent
vagy semmit a kizárólagos jogért?
Khedryn egy pillanatig sem habozott. Előrehajolt az asztal fö–
lött, úgy válaszolt:
–	Áll az alku. Fiúlány!
A tömeg folyamatosan éljenezte ó'ket, miközben a kártyák táncolni kezdtek az asztalon. Osztás, bedobás, új tét. A helyiségben egybegyűlt testektől jobban felforrósodott a levegő, mint amilyen a sivatagos vidék miatt lett volna, és Khedryn minden alkalommal roppant elégedettséget érzett, amikor ellenfelének meg kellett törölnie izzadó, zsírpárnás arcát egy kendővel.
Miközben a droid ismét begyűjtötte az eldobott lapokat, és ki–
osztotta helyettük az újakat, Khedryn felfigyelt Jaden Korr–ra,
aki lehunyt szemmel állt, mintha elaludt volna.
A kártyák leérkeztek az asztalra. Khedryn végignézett rajtuk,
számolgatott, huszonhármat kapott eredményül, de próbálta ki–
zárni a tudatából. Reegasen volt a sor, hogy hívjon vagy passzoljon.
A kövér alak is a kártyáit nézte, megizzadt, megtörölgette a képét, azután ismét a kártyáira bámult.
–	Reegas! Hívjon vagy passzoljon! – szólította fel Fiúlány.
–	Hívok – jelentette ki Reegas. – Negatív huszonkettő.
Khedryn bizonytalanságban hagyta egy ideig, azután megmu–
tatta a kányáit, és kimondta az értéküket:

–	Huszonhárom. A zéró jó oldalán.
A tömeg örömkiáltásban tört ki, és Earsh felugrott a székéről,
véletlenül fellökte az asztalt. A kreditek szerteszét szóródtak.
–	Csalt! – kiáltotta Earsh. – Csaló nerf! A cereai mondott ne–
ki valamit, amikor odament hozzá! Láttam!
Khedryn idegesen felállt, lába elmerevedett a sok üléstől.
–	Hazudsz, fiú! – válaszolta. – Sohasem csalunk. Sem én, sem Marr.
Mintha a nevével megidézte volna, az első tisztje felbukkant
mellette. Jelenléte nyugalmat és biztonságot árasztott.
Reegas hűvösen méregette őket.
–	Beszéljük ezt meg négyszemközt! – javasolta.
–	Nem – válaszolta Khedryn egyszerűen, és hátrált egy lépést.
–	Nem kérés volt – mondta Reegas, és intett a testőreinek.
Mindkét weequay elővette a sugárvetőjét, és elindult Khedrynék
felé.
A Junker kapitánya és első tisztje szinten a fegyveréért nyúlt,
és amikor Earsh kezében is megjelent a pisztolya, Khedryn rá–
juk rúgta az asztalt. A rajta maradt kreditek az adatkristállyal
együtt átrepültek a helyiségen, a nézők rémülten kiáltozni kezd–
tek és elindultak a kijárat felé. A zűrzavarban évtizedek óta nem
hallott zaj ütötte meg Khedryn fülét: egy fénykard sistergése és
zümmögése.

Hatodik
fejezet
Jelenkor:
41,5 évvel a Yavini Csata után
A két weequay hátrafordult, amikor meghallotta, hogy Jaden
bekapcsolta a fénykardját; szemük elkerekedett aszott, cserzett
üregükben. A Jedi rájuk vetette magát, még mielőtt célozhattak
volna a fegyvereikkel, azután egy lesújtás, egy fordulat és egy csapás visszakézből elég volt ahhoz, hogy mindketten csak fél sugárvetőt tartsanak a kezükben. A tömeg pánikszerűen elhúzódott a közelükből, az ijedt kiáltásokat energialövedékek fütyülése festette alá a szabakkasztal környékén.
Jaden szitkozódva mellkason rúgta az egyik weequayt – érez–
te a páncélt a ruha alatt azután belevetette magát a forgatagba,
hogy elérje Khedrynt és Marrt.
Reegas túlüvöltötte a zajt, hangja magasra váltott, mint egy
sziréna jajongása.
– Hozzátok ide nekem Khedryn Faalt! – ismételgette.
Jaden kiszúrta Khedrynt és Marrt. Összehúzták magukat, és
próbáltak a tömeg fedezékében eljutni a kijáratig. Az Earsh né–
ven megszólított játékos rálőtt a Junker kapitányára, és nagyon
elvétette, célpontja helyett az egyik táncoslányba égetett fekete
lyukat.
Újabb sikolyok vegyültek a kiáltozásba, és a tömeg megőrült.
Khedryn és Marr is fegyvert tartott a kezében, de nem viszonozták Earsh lövéseit. Ellenfeleikkel szemben ők aggódtak, hogy ltalálhatnak egy ártatlan kívülállót.

Earsh következő lövése Marr vállát találta el. A becsapódás ereje hátralökte a cereait, aki elterült a padlón. Khedryn megragadta az ép karját és segített neki felállni, közben Earsh újra célzott.
Jaden megidézte az Erőt, megsegítette vele ugrását, amelynek
a végen Earsh előtt érkezett le, és fénykardjával lyukat fúrt a fér–
fi két szeme közé, füstölgő alagutat hagyva a meglepett arcban.
Máris átlépett olyan határokat, amelyekről remélte, hogy meg
sem kell közelítenie.
Earsh teste összerogyott, a lyuk a koponyájában vádló harma–
dik szemként meredt a gyilkosára. Mellette felsikoltott egy nő.
Még Reegas is döbbenten, elkerekedett szemmel bámult hol a
Jedire, hol a fénykardra.
Jaden egy Erővel megtámogatott hátraszaltóval átugrott a fél
helyiségen, Khedryn és Marr elé. A cereai közelében megérezte
Marr gyenge Erő–érzékenységét, és egy pillanatra elcsodálkozott
rajta, hogy ezt eddig nem vette észre.
–	Maradjanak mögöttem! – utasította a párost.
–	Szerintem úgy lesz – válaszolta Khedryn, miközben próbálta talpon tartani a barátját.
A weequay testőrök több fegyvert is hordhattak maguknál,
mert mindkét kezükben egy–egy sugárvetővel a főnökük mellé
álltak. Jelenlétük újdonsült önbizalmat kölcsönzött Reegasnek.
–	Öljétek meg őket! – üvöltötte a dagadék, haja hullámzott a haragtól.
–	
A két weequay tüzet nyitott, és Jaden olyan gyorsan forgatta a
fénykardját, hogy az szinte búgó pajzzsá változott. Eltérítette az
energialövedékeket, amelyek így ártalmatlanul felröppentek, és
hamarosan egy hold tépett felszínéhez tettek hasonlóvá a meny–
nyezetet. Jaden attól tartott, hogy rászakad a még bent lévő né–
zőkre.
– Erre! – kiáltott rá Jaden a védenceire, és a fal felé irányítot–
ta őket.
A nézők többsége kijutott, így Khedryn és Marr végre viszo
nozhatta a tüzet. A kapitány mellkason találta az egyik weequayi,
de a testőr – ahogy azt Jaden sejtette – sugárálló páncélt viselt a

ruhája alatt. A becsapódástól megtántorodott, de másodperceken
belül újra tüzet nyitott.
–	Csak fejre célozz! – mondta Khedryn a társának.
–	Bukjanak le! – szólt rájuk a Jedi, és felrúgott egy asztalt,
hogy azt használják fedezéknek.
Khedryn és Marr lekuporodott az asztal mögé, amíg Jaden ki–
járatot vágott a Lyuk hullámlemez falába. Nem tartott tovább
egy másodpercnél, de ennyi is elég volt, hogy egy lövés eltalálja
a vállát. Fájdalom futott végig a karján, és haragot ébresztett szí–
vében. jaden visszafordult az ellenfelei felé, védekezésre emelte
a fénykardját, és próbálta visszanyerni a nyugalmát.
–	Kifelé! – parancsolta összeszorított fogakkal.
–	Csaló! – kiabált utánuk Reegas. – Egy átkozott csaló vagy,
Khedryn Faal!
–	Nem csalok, te banthatrágya! – kiabált vissza a Junker kapitánya.
–	De igen! – jegyezte meg Jaden, miközben félrecsapott két
újabb energiasugarat. A mennyezetből levált egy fémlap, és csat–
tanva zuhant a padlóra. – Illetve, én voltam – tette hozzá a Jedi.
–	Majd elmagyarázom. Csak menjenek már!
–	Tessék? – kérdezte Khedryn értetlenül. Jó szeme Jadenre fókuszált, befordult másik szeme kinézett a falba vágott lyukon.
–	A fenébe az egésszel! – csattant fel. – Nekem itt jó nevem...
A falba csapódó energialövedékek sistergése félbeszakította a
mondatot. A következő három sugár találkozott a fénykard izzó
pengéjével, azután ártalmatlanul elhalt a mennyezeten.
–	Nyomás kifelé, kapitány! – mondta a Jedi.
Marr tüzelt, és a testőrök lebuktak az elsőként felborított sza–
bakkasztal mögé. A pillanatnyi tűzszünetet kihasználva Jaden és
a Junker kétfős személyzete kirohant az épületből.
Végigrohantak a lassan éjszakába burkolózó utcán, amelyet
izzópanelek és tákolmány lámpák tettek fénymintás árnyékös–
vénnyé. A Fekete Lyukból kiáltozva, szitkozódva és mutogatva

özönlöttek ki a vendégek. Áthaladó gyalogosok torpantak meg
az utcán, hogy megbámulják a tumultust, és egy ankarax hörög–
ve ágaskodott fel.

–	Van valamilyen járművük? – kérdezte Jaden a karját tapo–
gatva. Örömmel nyugtázta, hogy csak felszíni sérülés érte.
– Ki maga? – kérdezte Marr.
–	Igen. Ki maga? – duplázott rá Khedryn.
–	A barátjuk – felelte a férfi, és kikapcsolta a fénykardját.
–	Hát, ezzel most nehéz vitatkozni – jegyezte meg Khedryn
bár azt sem mondhatnám, hogy számítottam egy Jedi–barátra.
Kövessen!

Átsiettek az utcán, átvágtak a tömegen, és nem törődtek a nyo–
mukban támadt kiáltásokkal. Végül egy leparkolt suhanóhoz és
egy robogóhoz jutottak.
–	Egy Searing? – kérdezte Jaden, megcsodálva a suhanó durva vonalait.
Khedryn csak bólintott, és felült a járműre.
–	Jöjjön velem! – mondta a Jedinek, azután első tisztjéhez fordult: – Vissza a Junkerhez, és húzzunk el erről a szikladarabról, amíg még el lehet simítani ezt az ügyet Reegasszel!
Marr begyújtotta a robogója hajtóművét. Grimaszolt a vállába
hasító fájdalomtól.
– Jól vagy? – kérdezte Khedryn.
–	Igen – válaszolta a cereai. – Semmi komoly.
Khedryn is beindította a hajtóművet, de még nem indult el.
–	Egyáltalán miért maradsz velem? – kérdezett újra.
Marr meglepetten nézett rá, mielőtt válaszolt:
–	Mert a barátom vagy.
A kapitány rábámult, láthatóan kifogyott a szavakból. Jaden
úgy érezte magát, mintha banthaháton robogott volna be valaki–
nek a magánéletébe. Azon gondolkodott, hogy vajon Marr tud–e
a saját Erő–érzékenységéről.
–	Ez már csak így megy – mondta végül Khedryn. Összeszedte magát, és hátraszólt a válla felett Jadennek; – Úgy tűnik, el kell fogadnunk az ajánlatát, bármi legyen is az.
A tömegből jövő kiáltások még a suhanó hajtóművének zaján
is áthallatszottak:
–	Ott! Ott vannak!

A két weequay sugárvetőket lengetve vált ki a tömegből. Egy–
értelműen őket keresték.
–	Ideje indulni – jelentette be Khedryn, cs a Searing kilőtt az
ég felé. Utánuk röppent néhány bizonytalan energianyaláb, de
hamarosan lőtávon kívülre értek, majd Farpoinual együtt a Fe–
kete Lyukat is messze maguk mögött hagyták.
–	Láttad kijönni Flaygint? – kiabált oda Khedryn a barátjá–
nak.
–	Kit? – kérdezte a cereai.
–	Flaygint!
Marr összevont szemöldökkel próbált visszaemlékezni.
–	Nem tudom – válaszolta. – Szerintem igen.
Khedryn bólintott, azután már csak a vezetésre figyelt. Csak
Jaden hallotta, amint maga elé mormolta:
–	Remélem, igen.
Amikor kitört az erőszak, Kell a falhoz simult. Mindenféle ki–
áltozó és sikoltozó lények menekültek ki a főhelyiségbe, azután
az utcára. A káosz közepette Korr vágott egy lyukat a falba, az–
után Khedryn Faallal és a cereaival együtt kimenekült. Kell csak
várt és figyelt akkor is, amikor Reegas, az a kövér ember férfi
megparancsolta a weequay testőreinek, hogy menjenek a szöke–
vények után, és kapják el őket.
Amikor véget ért a zűrzavar, Reegas egyedül állt a hirtelen el–
csendesedett helyiség közepén, mint egy hulladékkirály, körül–
véve felborított asztalokkal és székekkel, szétszóródott kreditek–
kel, kiömlött italokkal és négy tetemmel. Három még mindig
füstölgőn a sugárvetők találataitól.
Reegas odacsámpázott a szabakkjátékoshoz, akit Jaden Korr
ölt meg. Earshnek szólították. A kövér ember megállt a tetem fe–
lett, megbökdöste a lábával, azután megrázta a fejét. Nehézkes
zihálásának zaja a deszkafal résein átfújó szél süvítésére hason–
lított.
–	Hozzatok valamit inni! – kiabált hátra a válla felett bárki–
nek, aki meghallhatja.
Nem kapott választ, már a főhelyiség is kiürült. Reegas szitko–
zódott.

Kintről Kell újabb lövéseket és elszórt kiáltozást hallott. A
hangok arra utaltak, hogy Jaden Korr és a Junker személyzete
megszökött. Nem számított: Kell képes volt követni őket. Ott–
hagyták a koordinátákat az ivó hátsó helyiségében, és ő még utá–
nuk mehetett később. Látta a sorsfonalaikat egymásba fonódni,
és látta őket Összekapcsolódni a sajátjával. A végzetük egy irányba vitte mindannyiukat.
De mindenekelőtt Kellnek ki kellett elégítenie az éhségét,
amelyet a Jedi közelsége felfokozott. Mivel arra készült, hogy
hamarosan elhagyja a Fhostot, már sokkal szabadabban táplál–
kozhatott. Egyébként is, egy szellemnek nem kell túlságosan kö–
rültekintőnek lennie.
Reegas nyögött és zihált, s lassan négykézlábra ereszkedett.
Lihegve kotorászott a padlót borító szemétben, kétségtelenül az
adatkristályt kereste, amely elveszett a zűrzavarban.
Kell elfedte magát Reegas érzékei elől, és közelebb lépett, kö–
vette a Lyuk padlóját borító kreditek között, a koszban kotorá–
szó, kövér embert.
–	Hol van már? – mormolta Reegas két lihegés között. – Hol
lehet?
Krediteket, jégkockákat és poharakat dobált félre, míg végül
megtalálta, amit keresett, és trófeaként tartotta maga elé. Az adatkristály tisztán ragyogott a mennyezeti lámpák fényében.
–	Megvagy!
Újabb nyögések sorozatával aláfestve a férfi maga alá húzta a
lábát, és felemelte túlsúlyos testét.
–	Most pedig jöhet egy kis keela! – mondta csak úgy, magának.
Kell elébe lépett, és felfedte magát.
Reegas szeme ráfókuszált az anzatira, és clkerekedett a csodálkozástól. Szája elnyílt...
Kell az ajkához emelt mutatóujjal intette csendre. Sorsfona–
laikat figyelte, amelyek ott láncoltak közöttük.
Az anzati telepatikus üzenetet küldött áldozatának: Hallgass!
És nyugodj meg!
Reegas tokája megereszkedett, homloka összeráncolódott, te–
kintetében kérdés ült, de engedelmeskedett a mentális parancs–

nak. Kell elvette és zsebre tette az adatkristályt. Érezte, hogy ál–
dozata megpróbál ellenállni az akarati béklyónak, de nem volt
elég erős hozzá.
Kell elmosolyodott, vállon ragadta Reegast, belenézett a sze–
mébe, és kiengedte tápcsápjait. Áldozata ellenállása felerősödött,
küzdött az anzati mentális szorítása ellen, száját sikolyra nyitot–
ta, de csak egy elfojtott nyögést sikerült kierőszakolnia a torkán.
A két csáp felmászott Reegas orrlyukán keresztül a homloká–
hoz, átfúrta a szöveteket, és eljutott az agyhoz. A kövér férfi me–
reven állt, orrából szivárogni kezdett a vér.
Kell táplálkozott. Elméje kitágult, de Reegas gyenge szósza
csak a leghalványabb utalással szolgálhatott a Sors céljait ille–
tően. Az orgyilkos tudata a háttérbe húzódott, átadta a helyet a
tökéletes intuíciónak, és az anzati előtt felsejlett az univerzum
szövedéket alkotó daen nosi–hálózat, minden intelligens lény
döntéseinek összessége. Csakhogy Reegas nem adta meg neki
azt a képességet, amelynek segítségével rendszert találhatott vol–
na a sorsfonalak kaotikus, előzmény cs következmény nélküli
mintázataiban.
Ingerülten és csalódottan falta fel Reegas lényének jelenét, jö–
vőjét és múltját, de csupán minimális kielégülést nyert. A kövér
ember csupán a létfenntartásra volt alkalmas számára, többre nem.
Kihúzta véres agyvelőtől lucskos csápjait, de hagyta őket az ar–
cán lógni, miközben áldozata halk döngéssel terült el a padlón.
Kell lényének mélyen üresség ásított, de az anzati meg tudta
nevezni: Jaden Korr. Minden eddiginél jobban érezte, hogy csak
akkor tudhatja meg az Igazságot, ha magába szippantotta a Jedi
életerejét. A Sors mindkettejüket elhozta a Fekete Lyukba, és
mindkettejüket el fogja vinni a Krayt látomásában szereplő hold–
ra. Kell úgy vélte, ott meg fogja kapni az annyira vágyott kinyi–
latkoztatást, Az adatkristályban levő koordináták rámutattak ar–
ra a pontra, ahol legközelebb találkozhatnak, és ahol az anzati
végre megismerheti a végső, mindent átható Igazságot.
Egy ember nő, a táncosok egyike lépett be a helyiségbe. Fá–
tyolszerű, zöld ruhája legalább ugyanannyit meg is mutatott a
testéből, amennyit elfedett, és a Reegas teteme felett álló lényt

megpillantva azonnal megtorpant. Elejtette a kezében tartott po–
harat, a benne levő keela kiömlött a padlóra. A táncoslány me–
redten bámulta az idegen tápcsápjait, torkából rövid sikkantás
tört elő. Talán túl száraz lehetett a szája, mert nem bírt hosz–
szabb hangot kiadni.
Kell csápjai visszahúzódtak a tokjukba, szétfröccsent vért hagytak maguk után a padlón és Reegas tetemén. Az anzati a nőre nézett, és mutatóujját az ajkához emelve csendre intette.
–	Pszt!
A következő pillanatban láthatatlanná vált az emberi érzéke–
lés számára, és kisétált a falba vágott lyukon, hogy kövesse Jaden
Korrt és Khedryn Faalt.
A táncoslány sikolya csak akkor hangzott fel, amikor ő már
kint járt az utcán.
A suhanó és a robogó együtt vágtatott át Farpoint leszállóte–
rének fénytelen légterén. Jaden a ruhája ujjával fedte el a száját
a por elől, és időről időre visszanézett a település felé, de nem lá–
tott üldözőket.
Az alattuk elterülő, poros síkságot alig néhány tucat jármű foglalta el, többnyire teherhajók, amelyeket véletlenszerűen elhelyezett, háromlábú állványokra szerelt fényszórók világítottak meg. A suhanó és a robogó hangjára számos arc fordult az ég felé.
–	Indítsd el a felszállási folyamatot! – kiabálta túl a szél üvöltését Khedryn.
Barátja csak bólintott, és máris gombokat kezdett nyomkodni
a robogója adatpaneljén, csak a lábával és az egyik kezével irá–
nyította tovább a járművét. A vállán lévő seb miatt összeszorí–
tott foggal dolgozott.
–	Látom, hozzászoktak a gyors távozáshoz – jegyezte meg Jaden, hangja alig hallatszott a suhanó hajtóművének dohogásától.
Khedryn bólintott.
–	Együtt jár a melóval. A maga hajója hol van? – kérdezte.
–	Az a Z–95–ös – felelte a Jedi. – Ott – mondta, és egy sárga–fehér vadászgépre mutatott a leszállótér távolabbi szélén.
A por miatt hunyorogva Khedryn a mutatott irányba nézett,
azután felnevetett, de olyan röviden, mint egy sugárvető–sorozat.
2

–	Manapság a Rend ilyen bádogdobozokban dobálja ki az űr–
be a Jedijeit? – kérdezte. – Az az izé meg itt, a peremen is antik
darabnak számít,
Jaden elmosolyodott.
–  Több van benne, mint amennyi látszik – válaszolta.
– Remélem is – jegyezte meg Khedryn mert csak annyi látszik,
kogy még bádognak is nehéz lenne eladni. – A vadászgép felé kanyarodott a suhanóval. – Leteszem, eltűnünk a bolygóról, és azután beszélhetünk az üzleti ajánlatáról – mondta. – Azt is elmondhatná majd, hogy hogyan csaltam, illetve csaltunk a szabakkban.
– Jobban örülnék, ha együtt maradnánk.
–	Azon kívül, hogy a hajója öregebb a Galaxisnál, nem látom
okát, hogy velünk jöjjön.
Jaden hallotta a gyanakvást Khedryn hangjában. Feltehetően
ez is együtt járt a férfi életmódjával.
–	Meg kell bízniuk bennem – mondta. – A hajójukon mindent
megbeszélhetünk.
–	Bizalom? – horkant fel Khedryn, és gúnyosan elvigyorodott.
– Azt meglehetősen szűkösen mérik errefelé.
–	Ha ártani akarnék maguknak, már rég megtehettem volna.
Khedryn bólintott, és Marr felé pillantott, aki szintén elkanya–
rodott velük a Z–95–ös felé. – Remélem, tényleg Jedi, különben
bajban leszünk – kiabált át a kapitány a barátjának.
–	Sith is lehet – jött a válasz.
– Maga Sith? – kérdezte Khedryn egy félmosoly kíséretében.
–	Természetesen nem.
–	Azt mondja, nem az – kiabált át Khedryn a cereainak.
–	Minden Sith hazudik! – kiabált vissza Marr.
–	Ez igaz.
–	Szerintem már tudják – mondta Jaden. Nem volt biztos ben–
ne, hogy a két férfi csak tréfálkozik–e vele, vagy komolyan beszélnek. – Megbízhatnak bennem. Mindkettejüknek mondom, hogy megbízhatnak bennem.
Khedryn és Marr egymásra nézett a járműveik közötti szaka–
dék felett. Végül a cereai vállat vont – azután grimaszolt a fájda–
lomtól.

–	Megbízom Marr ösztöneiben, úgyhogy szerencséje van ~fe.
lelte Khedryn a Jedinek. – Viszont a Junkeren én vagyok a ka–
pitány, akár jön velünk egy Jedi, akár sem. Megértette?
–	Meg. Van egy asztrodroid a hajómon, amely...
–	Nem engedek fel droidot a hajómra!
A kijelentés meghökkentette Jadent.
–	Soha? – kérdezte.
–	Soha. Még azt is nehezen viselem el, hogy kiosztják a lapjaimat, de ez ellen nem tehetek semmit. Még mindig velünk akar jönni?
–	Igen – felelte Jaden gondolkodás nélkül. Bekapcsolta a csuklóján lévő adó–vevőt, és beleszólt: – R6! Indítási folyamat és
kapcsolj robotpilótára! Állj orbitális pályára a Fhost legnagyobb
holdja körül, és várj meg ott! Ha két standard héten belül nem
jelentkezem, akkor ugorj vissza a Coruscantra, és értesítsd Sky–
walker nagymestert!
Érezte, hogy Khedryn feszültebbé vált a név hallatán.
–	Két hétig fog tartani? – kérdezte a Junker kapitánya.
–	Az attól függ, hová megyünk.
–   Nem tudja, hová megyünk?
–	Én nem is – válaszolta Jaden. – De maga tudja.
–	Rejtélyes egy fickó – kiabált át Khedryn az első tisztjének.
–	Valóban úgy tűnik, kapitány!
–	Emlékszem minden szóra, amit a Lyuk óta mondtam, de amíg nem hallok többet, addig nem tekintem úgy, hogy üzletet kötöttünk – mondta Khedryn a Jedinek.
–	Megértettem.
Látták, hogy a Z–95–ös manőverező hajtóművei felizzanak, és
felemelik a gépet, amely ezután örvénylő porfelhőt keverve az éjszakai ég felé fordult, és elindult. Jaden különösnek érezte, hogy az R6–0s nélküle ment el.
–	Kinek gyónhatnék? – kérdezte halkan, hangját elnyomta a
suhanó hajtóművének dohogása.
–	A droidok gyorsan dolgoznak – jegyezte meg Khedryn. – Úgy tűnik, nemcsak mi vagyunk hozzászokva a gyors távozáshoz.

–	Együtt jár a melóval – válaszolta Jaden, – Honnan ismeri Skywalker mestert?
Khedrvn oldalvást rápillantott, kancsal szemével majdnem úgy
nézett ki, mintha végre sikerült volna egy irányba néznie.
–	Erről is inkább a Junker fedélzeten beszélgessünk – mond–
ta. – Ott is van! – oldalra mutatott egy koréliai teherhajóra a le–
szállótér számos nyitott tetejű, összetákolt hangárjának egyiké–
ben, és ívesen irányba kanyarodva ereszkedni kezdett. A falra
szerelt lámpák oldalról világították meg a gépet.
–	Egy YT–2400–as! – mondta Jaden elismerően. – Nem lóg ki
egy kicsit a többi közül?
–	Vadászom a roncsokra, nem repülök velük.
Jaden ismerte annyira a különféle hajókat, hogy megértse a
kijelentést. A korong alakú teherhajót általában hengeres men–
tőkabinnal szokták felszerelni a hajótest jobb oldalán, de a Jun–
kerhez egy Starhawk komp csatlakozott.
–	Jó nagy munka lehetett lecserélni a mentőkapszulát. Ho–
gyan oldották meg a csatlakozásokat?
–	Droidok nélkül.
A hajtóművek már fújtattak, és láthatóan bemelegedtek. A fa–
li lámpák fényében Jaden újabb módosításokat fedezett fel a ha–
jón, többek közt két univerzális dokkológyűrűt, amit szinte csak
katonai mentőhajókon lehetett látni, és egy különös szerkezetet
hátul, amely halványan emlékeztetett egy lézerágyúra.
–	Az ott egy vonósugár–generátor hátul?
Khedryn bólintott.
–	Persze – mondta, mintha ez magától értetődő lett volna. – Rövid hatótávolságú. Néha dokkolunk egy sodródó roncson, és úgy bontjuk ki, amit érdemes. Máskor vissza kell hozni magunkkal az egészet, hogy szétszedhessük.
–	És ebből meg lehet élni? Nem úgy tűnik, mintha elég magá–
ra hagyott roncs lebegne odakint.
–	Meglepődne, ha látná. Csak tudni kell, hol keresse őket az
ember.
–	Elhiszem.

A hangár nyílott tetején át ereszkedtek le a Junker mellé.
Khedryn és Marr azonnal leugrott a járművekről.
–	Hogy állunk? – kérdezte a kapitány.
–	A manőverező hajtóművek már bemelegedtek. Huszonöt percen belül felszállunk.
– Fejezd be az indítást, azután megnézem a karod! Jaden! –
fordult Khedryn a Jedihez. – Segítsen felvinni a gépeket a fedél–
zetre! – Azután meggondolta magát: – Várjunk csak! Maga nem
kapott egy lövést a Lyukban?
– Jelentéktelen – válaszolta Jaden, és megmutatta a sebet.
Marr besietett a hajóba, közben Khedryn gyakorlott szemmel
nézegette a sérülést.
–	Nekem kicsit többnek tűnik a jelentéktelennél, de maga tudja... – jegyezte meg.
A két férfi feltolta a robogót és a suhanót a leszállórámpán, be
a Junker rakterébe. Amikor Jaden megfeszítette a bicepszet, a
karja minden alkalommal fájdalomlöketet küldött az agyába, de
a Jedi szó nélkül viselte a kínt.
–	Fáj, mi? – kérdezte Khedryn.
A férfi biccentve ismerte be.
–	Majd a fedélzeten megnézem. A sugárnyalábokat nem sza–
bad könnyedén venni, még ha csak súrolnak is.
–	Lőttek már meg korábban is.
–	Engem is. Innen tudom, hogy nem szabad könnyeden ven–
ni – magyarázta Khedryn némileg kioktató hangon. Tűnődve
beszívta az alsó ajkát, azután hirtelen témát váltott: – Azt kér–
dezte, honnan ismerem Luke Skywalkert.
Jaden számára olyan szokatlan volt a nagymester keresztnevét
hallani a címe helyett, hogy a két szó egyenesen Össze nem illő–
nek tűnt. Az evek során csak a nagymester közeli barátaitól és
családtagjaitól hallotta, hogy Luke–nak szólítják.
–	A szüleim gyerekek voltak a Kirajzáson. Túlélték a hajótö–
rést az Erőd csillaghalmazban. Én már ott születtem, harmincöt
standard evvel a baleset után. Plusz–mínusz valamennyi.
A szavak meglepték Jadent. Úgy képzelte, hogy már alig né–
hány túlélő maradt. Nem tudta, mit mondjon.

–	Kamasz lehetett, amikor Skywalker nagymester és Mara Jade Skvwalker megmentette – jegyezte meg, fejben számolgatva az éveket.
–	így van – felelte Rhedryn, és egy pillanatra cllágyult a tekintete, de ráhajolt a suhanóra, és az erőfeszítés elmosta a pillanatot.
– Mara mindenkivel rendes volt. Sajnáltam, amikor a Hálón be–
mondták, hogy meghalt – jegyezte meg.
Jadennek bevillant a látomása, Mara Jade hangja a fagyos hold
szélseperte felszínén.
–	Én is. A szüleivel mi történt?
Khedryn arckifejezése nem árulta el az érzelmeit, de a tekin–
tetében ott ült a bánat.
–	Még a megmentésünk előtt meghaltak – felelte.
–	Sajnálom!
A kapitány legyintett, miközben válaszolt:
–	Régen volt már. Azóta hol ezzel foglalkozom, hol azzal, de
többnyire roncsokra vadászom.
Suhanok száguldottak cl a hangár felett, a két férfi felfigyelt a
hajtóműveik zajára. Mindketten elővették sugárvetőiket, Jaden
szabad keze a fénykardja markolatára tévedt. Fél tucat suhanó és
robogó fényszóróit látták, ragyogásuk kioltotta a csillagokat.
–	Reegas emberei? – kérdezte a Jedi.
–	Lehet. Toljuk fel ezeket, és tűnjünk el innen! – felelte Khedryn. A Junker rakterében a padlótól a mennyezetig konténerek, nyersanyagok, elektronikus eszközök és járművek hasznavehetetlen alkatrészei álltak két sikló társaságában.
Khedryn biccentett egy nagyobb, üres terület felé.
–	Oda! – mondta.
Miután bevitték és lerögzítették a két járművet, a kapitány fel–
csukta a leszállórámpát.
–	Az Erővel befolyásolta a leosztást? – kérdezte, amikor ma–
gukra maradtak.
–	Igen. Befolyásolhattam volna a játék kimenetelét, amikor maga elveszítette a kristályt, de Reegas vagy valamelyik ölebe elektronikus csalót használt. Mire erre rájöttem, maga már veszített.

Khedrvn rávágott öklével az előtte álló suhanóra.
– Az a bánatos banthafattyú csalt? – dühöngött. – És még volt
képe engem csalónak nevezni? – Vastag szemöldöke alól ko–
moran méregette a Jedit. – Gondolom, jövök magának eggyel–
mondta.
Jaden nem válaszolt.
–	Köszönöm, de ennek semmi köze az alkunkhoz. Üzletben
nincs barátság, tudja?
Marr hangja tört elő a raktér rejtett hangszóróiból;
–	Felszállásra kész!
Khedryn a gallérjára csíptetett adó–vevőn keresztül válaszok:
–	Elindultunk feléd.
Mire elérték a szűkös pilótafülkét, az első tiszt már beszíjazta
magát az ülésébe és az utolsó ellenőrzéseket végezte a hajón.
Jaden a szenzorpultnál talált magának helyet, cs egy pillantás–
sal felmérte, hogy a Junker letapogatóit erősítővel látták el, így
azok a gyári beállításoknál hosszabb hatótávolsággal működtek,
és jóval részletesebb adatokat szolgáltattak. A Jedi a cereait néz–
te, próbálta jobban behatárolni Marr Erő–érzékenységét, és vé–
gül meglehetősen gyengének találta. A Junker első tisztjének va–
lószínűleg fogalma sem volt a saját rejtett képességeiről.
Khedryn is leült, bekapcsolta a fedélzeti adó–vevőt.
– Earpoint torony! – szólt bele. – Farpoint torony, itt a Jun–
ker! Befűtöttünk, és már el is tűntünk!
Válaszra sem várva kiemelte a hajót a hangárból, és elindult.
A manőverező hajtóművek az cg felé fordították a Junker orrát,
a csillagpettyes éjszaka betöltötte a pilótafülke ablakát.
–	Van rágód? – kérdezte Khedryn a barátjától.
Marr benyúlt a legalább tucatnyi zsebe egyikébe, előhúzott egy szögletes élénkítőrágót, cs szó nélkül odanyújtotta.
–	Kösz! – mondta Khedryn. Kicsomagolta és bekapta a rágót
Néhány másodperc múlva fújt belőle egy buborékot, amit gyor–
san ki is pukkasztott. – És már megyünk is! – jelentette be.
A Junker főhaj tóművé felizzott, és a hajó meglódult az űr felé
– Jaden remélte, hogy egyúttal a válaszok felé is.

Hetedik
fejezet
Khedryn és Marr kirepült a Junkerrel a Fhost és holdjainak
vonzáskörzetéből. A hajóra és a pilótafülkére rátelepedett az űr
csendes békéje.
–	Merre? – kérdezte Marr. Előbb a kapitányra nézett, azután
Jadenre.
–	Ideje elkezdeni azt a beszélgetést, mi? – kérdezte Khedryn
a Jeditől, azután lenyelte az élénkítőrágóját.
Jaden bólintott,
–	Ideje – válaszolta.
– Jöjjön át az irodánkba! – javasolta Khedryn, és barátjával
együtt átkísérte Jadent a hajó közepén lévő konyhába. Egyikük
sem tette le a sugárvetőjét, és vendég megértette az óvatosságu–
kat. Még nem nyerte el a bizalmukat.
A konyha mennyezetébe épített nagy ablak kilátást nyújtott
az űrre, a csillagok bekukucskáltak rajta. Ülőhelyet a fémasztal
mellett a padlóhoz rögzített padok kínáltak, az egyik falat teljes
egészében elfoglalta egy bárpult és mögötte a falra rögzített szekrények sora.
Khedryn egyenesen a bárpulthoz ment, és az egyik szekrény–
ből elővett egy akkora caffőzőt, amekkora egy étteremnek is elég
lett volna. Megtöltötte vízzel, beledobott három adag őrleményt,
azután beindította a szerkezetet. Alig néhány másodperc eltelté–
vel a főzést jelző vörös fény zöldre váltott, Khedryn levette az
edény tetejét, és a friss caf illata betöltötte a konyhát, A férfi te–
leöntött két bögrét, és Jaden felé intett egy harmadikkal.
–	Caf? – kérdezte. – A hajó és a személyzet ezzel működik.

–	Igen – felelte a Jedi. – Köszönöm! – tette hozzá, és megpróbálta összeszedni a gondolatait.
Khedryn három gőzölgő bögrével a kézben lépett oda az asz–
talhoz. Jaden belekortyolt a sajátjába, és próbált nem grimaszol*
ni az ital keserűsége miatt.
–	Erősen szeretjük – magyarázta Marr.
–	Ha ennél erősebb lenne, már villával is ehetnénk – jegyezte meg Jaden.
Khedryn az asztalra tette a kezét és összefonta az ujjait, Jaden
a bőrkeményedéseket és hegeket nézte rajtuk. Marr egyik kezé–
vel a bögréjét fogta, a másikat az asztal alatt tartotta, közel a su–
gárvetőjéhez.
–	Mindenekelőtt – kezdte Khedryn hadd kérdezzek vala–
mit! Odalent, a Lyukban, amikor megállított az ivóban, elme–
trükköt használt?
Jaden nem látta értelmét, hogy hazudjon.
–	Igen – válaszolta.
Khedryn mereven a szemébe nézett, arckifcjczcsc megkemé–
nyedett.
–	Ne tegye többet! – mondta.
–	Rendben.
–	Szóval? Halljuk az ajánlatát!
Jaden belevágott a közepébe:
–	Én is azokat a koordinátákat akarom, amelyeket Reegas.
A kapitány és az első tiszt egyformán reagált: mindketten fe–
szültebbe váltak.
–	Erre már rájöttem – válaszolta Khedryn. Hátradőlt a székén, és egyik karját maga mögé tette, próbált laza, hanyag pózt felvenni. – Maga is roncsvadász, vagy van ott valami más is? – kérdezte.
Jaden nem válaszolt,
–	Earpointban azt beszelték, hogy a jel automatizált segélyhívás volt – mondta.
–	Úgy véljük, igen – felelte Khedryn. – De nincs már ott élet, amit egy Jedi még megmenthetne.
Kivéve a sajátomat – gondolta Jaden.

–	Nem biztos – ellenkezett Marr. – Lehet még ott élet. Nem
végeztem mindent átfogó letapogatást.
Kapitánya úgy nézett rá, mintha a cereai azt vallotta volna be,
hogy a Sititek közé tartozik.
–	Valóban – mondta. – Köszönjük, Marr!
Jaden így szólt:
–	Úgy tudom, hogy a jel egy holdról ered a rendszer távolab–
bi végéből.
–	És? – kérdezte Khedryn.
Jaden előtt felvillantak a látomása képei, de próbálta megőriz–
ni a nyugalmát. Ekkor döbbent rá, hogy tévedhetett is: a Junker
valóban talált egy holdat, de nem biztos, hogy azt a holdat, ame–
lyiket ő keresett. Próbálta kiolvasni a választ a két férfi tekinteté–
ből. Úgy döntött, ideje ellenőrizni a megérzéseit, és így folytatta:
–	Egy fagyos holdról, amely egy kék, gyűrűs gázóriás körül
kering.
Khedryn és Marr egymásra nézett.
–	Már járt ott? – kérdezte az első tiszt.
Jaden megkönnyebbülten felsóhajtott.
–	Nem – felelte. – De már láttam.
–	Tessék? – kérdezte Khedryn meglepetten.
–	Meséljenek róla! – kérte Jaden. – Mi keltette fel a figyelmüket? Hogyan találtak rá a jelre?
Marr nagyot kortyolt a caíjából. Rövid, Őszülő haja borzasán
koronázta csúcsos fejét. Vastag szemöldöke összeszaladt, miközben próbált visszagondolni, homlokára titkosírással róttak jeleket a ráncok.
–	Egy másik... – kezdte – helyről indultunk vissza, de kerülőútra kényszerültünk.
Jaden megértette, hogy nem egészen törvényes ügyről lehetett
szó, ami rosszul sült cl, ezért menekülniük kellett. Intett a ce–
rcainak, hogy folytassa.
–	Megálltunk egy távoli rendszerben, hogy újraszámoljam a
pályát, és akkor kaptuk cl a jelet.
Jaden karja libabőrös lett.
–	Felvették? – kérdezte.

–	Természetesen – felelte Marr. – De még nem sikerült feltörni a kódolását.
Khedryn kiitta a cafját, és letette a bögrét az asztalra.
–	Lassítsunk! – mondta. Egyik kezével belefésült sötét hajába, fintorogva szipákolt, és így szólt: – Le kell tusolnom. Bűzlök, mint a Fekete Lyuk.
Jaden figyelmen kívül hagyta a kitérőt.
–	Gondolom, szeretnék tudni, hogy miért... – kezdte, de Khedryn közbevágott:
–	Nem! Azt szeretnénk tudni, hogy mennyi. Abból majd kiderül, hogy mennyire akarom tudni a miértet.
Jaden megköszörülte a torkát, lenézett a kezére, végül ismét
felpillantott, és így válaszolt:
–	Kétezer kreditet ajánlok most, és újabb hetet, amikor visszatértünk, miután meggyőződtem róla, hogy azt a bizonyos holdat keresem.
–	Kétezer kredit előre? – kérdezte a kapitány. Hátradőlt a székén, ajkán gúnyos mosoly árnyéka játszott. – Marr? – kérdezett újra.
–	Kétezer kredit épp csak lefedi az operatív költségeket.
–	Épp csak lefedi az operatív költségeket! – visszhangozta Khedryn.
Jaden nem volt alkudozós hangulatban. Előrehajolt a székén,
és határozottan letette a bögréjét.
–	Nincs erre időm, kapitány! – mondta. – Sok minden függhet ettől.
–	Kinek?
Jaden mereven nézte a roncsvadász cserzett, éles vonásait.
–	Nekem – válaszolta.
Khedryn állta a tekintetét.
–	Nem mondtam, hogy úgy néz, Marr? – kérdezte barátjától.
–	De megmondtad.
–	És talán nem?
–	De, igen, igazad volt,
–	Hogyan nézek? – kérdezte Jaden értetlenül, de a két férfi
nem foglalkozott vele.

–	Szerinted hogy fog nézni azzal az űzött tekintetével, amikor
kivisszük a feketeségbe, és nem találja meg, amit keres?
–	Nem jól, kapitány.
–	Nem jól, Marr, Igazad van,
–	Miért nem hagyják ezt rám? – kérdezte Jaden, Erőfeszítése–
ket kellett tennie, hogy leküzdje az ingerültséget,
–	Mert a konyhámban ül, a hajómon – válaszolta Khedryn,
Odament a pulthoz, és töltött meg magának cafot. – Marr? – kér–
dezte.
–	Kérek – felelte a cereai.
A kapitány a főzővei a kezében ment vissza az asztalhoz, ön–
tött a fekete italból barátjának, és még Jaden bögréjét is teletől–
tötte.
–	Azt hiszem, elválnak az útjaink, Jaden Korr – mondta köz–
ben. – Ennek az egésznek afféle nagy Jedi–terv szaga van, és olyat már láttam.
Nyilvánvalóan a Kirajzás szerencsétlenségére utalt, mi több,
Jaden is látta már, mi lehet a nagy Jedi–tervckből. A Centerpoint
Állomás egy nagy Jedi–terv során robbant fel, minden rajta tar–
tózkodó élőlénnyel együtt.
–	Nem igazán így szoktunk dolgozni – tette hozzá Marr, és
Jaden árnyalatnyi mentegetőzést fedezett fel a hangjában.
–	Még azután is ezt mondja, amit Skywalker mester tett ma–
gáért?
Khedryn ledermedt egy pillanatra, ujjai elfehéredtek a caffőző
fogóján.
–	Luke és Mara Jade Skywalkernek tartozom, és nem a Jedi–
rendnek – felelte.
Jaden úgy érezte, hogy a terve összeomlott. A keze ökölbe szo–
rult, de észrevette, hogy Marr feszülten, ugrásra készen figyeli.
Nyugalmat erőltetett magára.
–	Nincs szükségem a roncsra – mondta. – Csak... látnom kell,
A cereai kérdő tekintettel nézett rá.
–	Ez valamivel személyesebben hangzott, mint az eddigiek –
jegyezte meg Khedryn.
Jaden az igazság mellett döntött.

–	A Rendben nem tudják, hogy idejöttem – válaszolta. – Le–
het, hogy ennek az egésznek lesznek következményei a Renddel
kapcsolatban, de most nem erről szól a dolog.
Khedryn visszaült a székére, a hangja is kevésbe volt merev,
amikor arra kérte:
–	Magyarázza meg!
Jaden kortyolt egyet a cafjából. Kezdett ízleni neki az ital szo–
katlanul robusztus keserűsége.
–	Látomást kaptam az Erőtől – foglalta össze röviden.
Észrevette, hogy Marr a tekintetet fürkészi, és eltűnődött raj–
ta, hogy talán a cereainak is lehettek–e már látomásai. így foly–
tatta:
–	Abban a látomásban láttam azt a bolygót, amelyről úgy vé–
lem, hogy a maguk holdja lehet,
Khedryn elmosolyodott, és megrázta a fejét.
–	Tudtam, hogy valami ilyesmiről van szó – mondta. – Láttam a szemén,
–	És? – kérdezte Marr. – Milyen összefüggésekben látta a holdat? Mi vette rá, hogy idáig jöjjön?
Jaden megnyalta az ajkát.
–	A látomás... – kezdte lassan – olyan szimbolikát tartalma–
zott, ami maguknak valószínűleg értelmetlennek tűnne. – Felsó–
hajtott. – Nézzék, arra kérem önöket, hogy bízzanak meg ben–
nem! Nem érdekel a roncs anyagi értéke vagy bármi más, amit
el lehet hozni. Csak... ott kell lennem. Ott, azon a holdon, hogy
megértsem, mit jelent.
Nyomasztó csend telepedett a helyiségre. A csillagok kifejezéstelenül hunyorogtak be a tetőablakon. Khedryn és Marr láthatóan eltűnődött a hallottakon, és Jaden nem tehetett mást, mint várt az ítéletre. Tudta, hogy nem fogja kicsalni tőlük a koordinátákat és nem veszi el azokat erővel. Indokoltan ugyan, de máris megfosztott valakit az életétől, és nem akart ennél messzebbre menni.
Időközben Khedryn kivégezte a második bögre cafot. Végül
így szólt;

–	Látod, Marr, ezt már én is megértem. Személyes ügy. Haj–
landó ezreket fizetni azért, hogy elmenjen egy holdra, ami kint
pörög a semmi közepén. Ezt már tudom támogatni.
–	Ezt én is – válaszolta az első tiszt.
–	Akkor hát eldöntöttük – jegyezte meg Khedryn.
–	Ahogy mondtam, kétezret fizetek előre – mondta Jaden.
–	Ennyit mondott volna?
Jaden elmosolyodott, és megrázta a fejét.
– Jól van – mondta. – Legyen ötl
Erre már Khedryn is elmosolyodott.
–	Kér még cafot?
A kapitány úgy fogyasztotta a cafot, mint egy csillagközi cir–
káló a hajtóanyagot.
–	Köszönöm, nem – válaszolta Jaden. Az előtte ülő két férfi tekintetét fürkészte, végül hozzátette: – És... köszönöm!
–	Marr megtervezi a pályát – mondta Khedryn, cs előrenyúj–
totta a kezét. – Azonnal indulunk, rendben?
Jaden megfogta és megrázta a felkínált kezet
–	Rendben – mondta. – Es kapitány...!
Khedryn kérdőn felemelte a szemöldökét, várta a folytatást.
–	Amikor magára nézek, ugyanazt látom, amit maga lát raj–
tam. Szóval... maga mit keres?
A férfi elmosolyodott, de a Jedi látta, hogy a gesztus nem telje–
sen őszinte. Khedryn a kancsal szemére mutatott, és így válaszolt:
–	Á, csak emiatt van! De legalább segít más szögben látni a dolgokat. Ami engem illet, én csak egy szemétzsoké vagyok, aki szeret kint röpködni a feketeségben. Ennyi elég a boldogságomhoz.
–	Valóban elég lehet – értett egyet Jaden, de sejtette, hogy más is van a háttérben. Biztos volt benne, hogy Khedryn is keresett valamit az űr végtelenjében, akárcsak ő.
Jaden az első tisztre nézett, aki a kapitánytól várt valamit.
–	A felvett jel? – kérdezte a Jedi,
Marr bólintott.
–	Máris – felelte.
Eltűnt egy időre, egy adatkristállyal és az adatolvasójával tért
vissza. Beillesztette a kristályt a megfelelő aljzatba, és megnyo–

mott néhány gombot az érintőképernyőn. A felvétel a nyitott
csatorna üres zajával kezdődött, amelyet halk, ismétlődő szavak
kísértek. Az üzenetet nyelvként nem értelmezhető zajjá kódol–
ták, de így is egy ősi rituálé ritmusával rendelkezett, idéző litá–
niára hasonlított.
Jaden közelebb hajolt, borsódzott a háta, miközben a múlt
visszhangját, az időn átkiáltó szellemeket hallgatta.
Marr szólalt meg először:
–	Ahogy mondtam, még nem sikerült dekód...
–	Nem is kell! – vágott közbe Jaden, és kikapcsolta a lejátszást.
– Nincs kódolva. A hanglejtésekből ítélve birodalmi nyelven szól.
Valószínűleg automata segélyhívás, ahogyan maguk is mondták.
A Jedi tudatának magányában megszólalt egy hang, az egyik
hang a látomásából: Segítség! Segítség!
–	Vigyenek el arra a holdra! – kérte Jaden.

Nyolcadik
fejezet
A Junker készen állt az ugrásra. Khedryn olyan gyorsan fújt
buborékokat a rágójából és pukkasztotta ki őket, hogy a zaj is–
métlőfegyver sorozatára emlékeztetett,
–	Mindig rágózik ugrás előtt? – kérdezte Jaden.
–	Felszállás előtt, leszállás előtt és ugrás előtt. És néha akkor
is, ha úgy vélem, hogy rázós lesz a helyzet.
Jaden elmosolyodott ezen a babonásságon, és felhívta R6–ot.
Az asztrodroid kérdő csipogással válaszolt. A Jedi kibámult az
ablakon a mélyűr feketeségébe, és megerősítette, kiegészítette ko–
rábbi utasításait.
–	Két standard hét, R6 – mondta azután térj vissza a Corus–
cantra, és mondd meg Skywalker nagymesternek, hogy csak azt
tettem, amiről úgy gondoltam, hogy meg kellett tennem. Meg–
értetted?
Khedryn és Marr úgy tett, mintha nem is hallották volna az el–
sípolt választ.
–	Készen állunk – jelentette be az első tiszt.
Khedryn lenyelte a rágóját,
–	Végezzük el a számításokat, és csapjunk a banthák közé! –
mondta.
A cereai sebesen nyomkodni kezdte a navigációs számítógép
billentyűit, és Jaden alig bírta követni. Az előtte lévő képernyőn
bonyolult számítások jelentek meg, olyan összetett egyenletek
formájában, hogy azok akár egy másik nyelven is íródhattak vol–
na. Marr varázslatos gyorsasággal oldotta meg ezeket, számításai–

137

nak ellenőrzését a számítógépre bízta. Miközben dolgozott, jelen–
léte fellángolt az Erőben.
–	Ellenőrzést! – mondta, miután ismét lenyomott néhány gom–
bot– és a navigációs számítógép engedelmeskedett. Újabb szám–
sor következett, amelyet újabb megoldás követett.
–	Ellenőrzést!
Jaden hallott már a cereai matematikai zsenikről, de nem hit–
te volna, hogy az Ismeretlen Régiók szélén találkozik majd az
egyikükkel, aki egy roncsvadász hajó másodpilótája. Ráadásul
meg Erő–érzékeny is. A Jedi megérezte, hogy Khedryn őt nézi.
–	Tiszta varázslat, mi? – kérdezte a kapitány.
–	Pont erre gondoltam – válaszolta Jaden.
Marr annyira elmerült a számok és a függvények világában,
hogy nem is hallotta őket. Neki sem tartott sokkal tovább elvé–
gezni a számításokat, mint a navigációs számítógépnek.
–	Pálya kiszámítva! – jelentette be.
–	Akkor indulhatunk is – mondta Khedryn, és beindította a
hiperhajtóművet.
A csillagpontok vonalakká nyúltak, végül átadták helyüket a
hiperűr kék örvényeinek,
–	Három ugrás lesz egymás után – mondta a kapitány az uta–
sának. – Miért nem alszik egyet? Úgy néz ki, mint akinek jót
tenne. Nyílik néhány utaskabin a konyhából. Fel ébresztem, ami–
kor odaértünk.
Jaden valóban fáradt volt, a csontjaiban erezte a kimerültséget,
és lőtt sebe egyre jobban sajgott.
–	Azt hiszem, tényleg az lenne a legjobb, ha lepihennék – válaszolta. – Köszönöm, kapitány! Mindkettejüknek köszönök mindent!
–	Szükségtelen hálálkodni – mondta Khedryn, és kacsintott
egyet a befordult szemével. – Csak fizessen időben!
Jaden egyedül ment végig a hajón – közben megszokásból me–
morizálta a belső elrendezést megkereste az egyik említett kis
helyiséget, amelyben talált egy priccset, és nyomban le is heve–
redett. Egy ideig csak bámulta az alacsony mennyezetet, nézte a
félhomályt keltő árnyékokat, és azon tűnődött, hogy mit fog ta–
lálni azon a holdon.

Segítség! Segítség!
Idővel eluralkodott rajta a kimerültség, és a Jedi álomba
merült.
Kell felrepült a Predatorral az éjszakai égre, azután kilépett a
Fhost légköréből. Behelyezte a Reegastől szerzett adatkristályt a
navigációs számítógépbe, amely a kapott adatok segítségével már–
is elkezdte kiszámítani a pályát. A kijelzőn megjelenő koordiná–
ták alapján az anzati nem tudta beazonosítani a csillagrendszert.
Az úti cél az Ismeretlen Régiók mélyén bújt meg, és a számító–
gép szerint legalább három ugrást igényelt az elérése.
Nem meglepő módon Kell alig talált róla információkat a ha–
jó adatbázisában. Úgy döntött, ha odaér, majd a helyzetnek meg–
felelően rögtönöz.
Előkészített egy kódolt adatátvitelt a HoloHálózatnak azon a
titkosított sávján, amelyen keresztül felvehette a kapcsolatot
Darth Wyyrlokkal, de csak hangátvitelt használt. Elküldte az el–
ső jelet, és alig néhány másodpercet kellett várnia, mielőtt a sáv
megnyílt. Mintha már várták volna a jelentését.
–	Találkoztam egy Jedivel, és megszereztem a szóban forgó
hold koordinátáit. Valami a holdon automatizált jelet sugároz,
amelynek még nem ismerem a tartalmát. A hold koordinátáit el–
küldöm ezzel az üzenettel együtt.
– Jó munkát végeztél, Kell Douro – jött Wyyrlok válasza. – En–
nek okán a Mester lemosolyog erőfeszítéseidre az álmok biro–
dalmában tett utazása során...
Kell nem válaszolt a dicséretre.
–	Miután kilépek az Ismeretlen Régiókba, nem tudom újra fel–
venni a kapcsolatot, csak az altéren keresztül. Ha jelentenem kell,
a következő altéri sávon teszem – mondta, azután beütötte és el–
küldte a frekvenciakódot.
–	Megérkezett. Nevezd meg a Jedit, akivel találkoztál, Kell
Douro!
– Jaden Korr.

A név kimondása elég volt, hogy Kell akaratlanul is újra el–
képzelje a Jedi szószának ízét és erejét. Tápcsápjai félig kibújtak
a tokjukból, de visszahúzta őket.
–	Ismerjük a nevet. Katarn tanítványa volt, ennek okán ve–
szélyes.
–	Őt akarom – mondta az anzati.
A sáv nyitva maradt, de az adó–vevő csak a hallgatást közvetí–
tette. Kell úgy képzelte, hogy ezalatt Wyyrlok a mesterével kom–
munikált valamiképpen.
–	Úgy véled, hogy az ő elméje hordozza az igazságot, amelyet keresel.
Nem kérdés volt.
–	A sorsunk egybefonódik. Láttam.
–	Ahogyan mi is láttuk – válaszolta a chagriai, és a hangsúlyán érezni lehetett, hogy közben elmosolyodott. így folytatta: – Benne megtalálod az igazságodat. Ennek okán ő a tiéd, ahogyan kívánod. Viszontlátásra, Kell Douro!
Kell lezárta a sávot, aktiválta a hajó szenzorzavaró köpenyét,
és elindította az ugrási folyamatot.
Csak ezután jutott eszébe, és különösnek tartotta, hogy Wyyr–
lok nem utasította jelentéstételre, miután elérte a holdat. Való–
színűleg feltételezte, hogy úgyis megteszi.
Bekapcsolt a hiperhajtómű, és Kell a csíkokká változó csilla–
gokat nézte, amelyek így hasonlóvá váltak az univerzumot át–
szövő daen nosi–fonalak sokaságához. Az anzati már türelmetle–
nül várta a pillanatot, amikor Jaden Korr szósza segít megérteni
ennek a szövevénynek a szerkezetét.
Múlt:
5000 évvel a Yavini Csata előtt
A félresikerült ugrás beletépett a Harbinger felépítményébe,
szétkarmolta a dúracél burkolatot. A szétszakadó fém sikolya vég–
telenbe nyúló, üvöltő torokká változtatta a kék hiperűr és a fe–

kete mélyűr őrjítő módon újra meg újra egymásba villanó alag–
útját. A hajó az univerzum nyelőcsövében úszott.
Egyik oldaláról a másikra dőlt, folyamatosan rázkódott, és az
elejéből darabok váltak le, csak hogy messzire repüljenek vagy
nekiütközzenek az ide–oda csapódó hajófarnak. Mentőkapszulák
szakadtak ki a helyükről, hogy pörögve eltűnjenek a semmiben.
Saes már csak távoli zajként hallotta a riasztót, miközben a ha–
jója megcsonkítását figyelte az ablakon keresztül, egy fali korlát–
ba kapaszkodva. Adó–vevője pániktól eltorzult hangokat közve–
tített, mintha máris a halottak hangjait hozta volna vissza a síron
túlról. Az Erőhöz fordult, hogy nyugalmat merítsen belőle, és
vigaszt talált a hatalomban. A sötét oldal ereje kitöltötte, kiéle–
sítette az érzékelését. Megérezte a hajó személyzetének rémüle–
tét, és egyesekben a rettegéssel átitatott elszántságot. Egy pilla–
natra felmerült benne a kérdés, hogy mi történhetett az Ómennel?
Vajon Relin a testvérhajó hiperhajtóművét is szabotálta? A két
csatahajó ütközése mindenképpen befolyásolta az Ómen ugrását.
Egy érzés bizsergette meg Saes tarkóját, a tudata peremén ott
lebegett a felismerés, azután hirtelen rádöbbent, hogy maga a
puszta levegő is feltöltődött körülötte, megtelítődött lehetősé–
gekkel. Eleinte a félresikerüli ugrásnak és az emiatt eltorzuló
tér–időnek tulajdonította az érzést, de a következő pillanatban
rájött, hogy mi a forrása.
A lignan!
Ugyan Sadow megtiltotta a kristály használatát, de Saes egy
pillanatig sem tétovázott. A lignan menekvést kínált.
Alig egy másodpercre gondolkodott el a lehetőségeken, és azon–
nal megérezte, hogy a lignan megerősíti, kiélezi a kapcsolatát az
Erővel. Túláradó érzelmek rohanták meg, akárcsak az első gyil–
kossága utáni pillanatokban.
Am a megnövekedett hatalom sem volt elég nagy. Csak a lignan
kisugárzásából merített, csupán az árnyékát érintette meg. Kö–
zelebb kellett mennie, hogy kihasználja az ásvány teljes erejét.
Még utoljára kipillantott az ablakon, azután elfordult a káosz–
tól, és végigsietett a Harbinger folyosóin, átrohant az ajtókon,

szitkozódva sürgette a turbólifteket. A hajója haldoklóit és az
idő az ellenségévé vált.
Útközben elhaladt a személyzet számos tagja mellett. Minden–
ki eszeveszetten dolgozott, próbálták menteni a menthetőt.
–	Kapitány! A híd megsemmisült! – kiáltott oda neki valaki,
de Saes nem törődött vele.
–	Uram! A hangár egyharmada megsérült az ütközésben!
Egy protokolldroid bukkant fel a folyosón, tántorogva haladt
a ferde padlón.
–	Kapitány! Úgy tűnik, valami baj történt hiperűrugrás köz–
ben. Ugv vélem...
Saes elsietett mellette, félrelökte a droidot, és az csörömpölve
nekicsapódott a falnak, azután elesett.
Mielőtt a Sith elérte a rakteret, a hajó ismét erőszakosan ráz–
kódni kezdett; szerkezete így reagált a nagy sebességből és az ug–
ráshibából eredő, pusztító vibrációra. Saes tudta, hogy már csak
perceik maradtak. Lignannal felerősített érzékelése közvetítette
számára a személyzeten egyre inkább eluralkodó, végső kétségbe–
esést és halálfélelmet. Az egyik oldalfolyosóról egy massassi biz–
tonsági csapat érkezett; a kialakult helyzet miatti aggodalom még
ezeknek a harcosoknak a vadságát is eltompította. Ennek ellené–
re nem feledkeztek meg a beléjük vert illendőségről, és megha–
jolva köszöntötték, miközben próbáltak megkapaszkodni a ráz–
kódó folyosón.
–	Utánam a raktérbe! Gyorsan!
Az engedelmességre tenyésztett és nevelt, termetes massassik
nem kérdeztek. Fegyvereikkel a kézben futottak előtte, bakan–
csaik mennydörgő ütemet vertek a padlón. Mély hangon kiál–
toztak:
–	El az útból! A kapitány érkezik! El az útból!
A személyzet tagjai a falhoz simultak, amíg Saes elviharzott
mellettük a harcosokkal. Egy részük követte a kapitányát; mire
leereszkedtek a lifttel és elérték a raktér dupla ajtaját, már több
mint egy tucatnyian voltak. Gépészek, biztonságiak és még né–
hány vadászpilóta is akadt közöttük.

Az ajtó nem reagált a nyitókódra, ezért a massassik a lan varo–
kok segítségével és a saját karmos kezük erejével húzták szét az
ajtószárnyakat, A hatalom olyan erővel áradt ki a helyiségből,
hogy majdnem ledöntötte a lábáról Saest.
– Uram! – szólította meg az egyik massassi. lekerekedett a
szeme a csodálkozástól, amikor a sötét erő energiája őt is meg–
érintette,
A hajó hatalmasat rándult, az egybegyűltek közül sokan el–
vesztették az egyensúlyukat és elestek. Egyként kiáltottak fel.
Saes átfurakodott a résnyire kinyitott ajtón a hatalmas raktér–
be. A rakodódroidok közül sokan az oldalukra vagy a hátukra
dőlve kínlódtak, kerekeik és lánctalpaik tehetetlenül forogtak a
levegőben, A konténerek elszórt halmai egy elhagyatott város
romjaira emlékeztettek.
A kapitánynak nem volt szüksége a személyzetre vagy droi–
dokra, hogy megmutassák neki, hová tették a lignant, A kristá–
lyok úgy vonzották, mint mágnes a vasreszeléket. Minden egyes
lépésnél érezte, hogy egyre közelebb kerül hozzájuk, tudata és
lelke egyre inkább megnyílt a sötét oldal energiája előtt, míg vé–
gül Saes már képtelen volt visszafojtani a nevetései. Úgy érezte
magát, mint aki egészen idáig csak egy majdnem kiszáradt kút–
ból húzott volna magának éltető vizet, de hirtelen elébe tárult egy
végeláthatatlan tó.
Miközben a hatalom forrása, a lignan halmait őrző konténe–
rek felé tartott, csak halványan volt tudatában, hogy a személy–
zet követi. Megszédült a kristály közelségétől.
Magába szívta a kiáradó energiát, telítődött vele, az Erő job–
ban átjárta, mim az addigi élete során bármikor. A sötét oldal át–
itatta, a vérével együtt zubogott az ereiben. A személyzet clhát–
rált tőle, kivéve a massassikat, akik fél térdre ereszkedve, lehajtott
fejjel álltak meg mögötte.
A hajó ismét felsikoltott. Saesnek szinte csak gondolnia kel–
lett rá, és akaratával annyi telekinetikus erőt mozgósított, hogy
egyszerre több konténer oldalát is letépte. A lignant rejtő kövek
kiömlöttek a padlóra, szétgurultak a Sith körül, a kristály ener–
giája meg intenzívebbé vált a raktérben, és a Harbinger kapitá–

nya egyre csak szívta magába. Amennyire csak testi valójában
lehetett, teljes egészében eggyé vált az Erővel.
Becsapódás rázta meg a hajót, robbanás kongó döreje adott
hírt az orr újabb javíthatatlan sérüléséről. A következő rándu–
lástól három hatalmas konténer szabadult el társaitól, a megdőli
padlón a kapitány és a mögötte lévők felé csúsztak. Saesnek nem
került erőfeszítésbe megállítani őket.
Az Erő segítségével kiterjesztette tudatát, mígnem az magába
foglalta az egész hajót. A feladat nehéznek bizonyult. Sötét ener–
gia áramlott Saes körül, karomba hajlított ujjaiból és két szemé–
ből Erő–villámok csaptak ki. Kísérete megfordult és elmenekült,
kivéve a massassi harcosokat, akik kitartottak ugyan, de bestiá–
lis arcukra kiült a bizonytalanság.
A Sith felnyögött, miközben akaraterejével megragadta a csa–
tahajót a körülötte lebegő, már leszakadt darabokkal együtt, és
mentális hatalmával megerősítette a maradványokat, egyenesbe
állította a Harbingert.
Mindeközben a padlóra kiömlött, lignankristályokat tartalma–
zó szikladarabok vörösen felizzottak, és sisteregve porrá omlot–
tak körülötte. Csak ennyit adhattak, mielőtt kiégtek. A kapitány
úgy emésztette el a rakományt, ahogyan a futótűz az útjába ke–

rülő, kiszáradt bokrokat. Úgy fúrta át a kőhalmokat, mint a bá–
nyászdroidok a Phaegon III holdjának kérgét.
Összeszorította a fogát, egész testében reszketett az erőfeszí–
téstől, de egyben tartotta a hajóját. Egész testéből Erő–villámok
szivárogtak, és az örvénylő energia hamarosan teljesen körülvet–
te. Saes felüvöltött, amikor végül már csak az ő hatalma akadá–
lyozta meg, hogy a Harbinger darabokra hulljon.
Egyre több lignan égett ki körülötte, míg végül már szürke por
és morzsálódó kövek mezején állt, mintha a Phaegon holdjának
miniatűr mását akarta volna megteremteni a raktárban. Szíve
őrülten rázta bordái ketrecét, kidagadó erei és megfeszülő inai
domborzati térképet rajzoltak csupaszon hagyott alkarjára. Saját
hatalmának kiterjedése végül őt is lesújtotta, térdre esett, és kö–
zel állt az ájuláshoz. Ki kellett rántania a hajót az ugrásból, mi–
előtt mind odavesznek.

Utolsó erőtartalékait élte fel, közben a felizzó, elszikrázó és por–
rá omló lignantömeg tűzijátékot teremtett a raktérben. Saes kör–
beölelte tudatával a csatahajót, és érzékelte körülötte a hiperűr re–
pedezett falú, a mélyűrrel újra meg újra áttűnő alagútját. A hajó
tűként akart áthatolni a tér–idő szövetén, de beleszorult, ezért
nem tudott megállapodni sem a hiperűrben, sem a valós űrben.
Az Erő segítségével időzítve a Sith várta a pillanatot, amikor
a Harbinger a mélyűrben tartózkodott, hogy leállítsa a hiperhaj–
tóművet, de elhibázta. A sérült szerkezet üvöltése torz vissz–
hangként utánozta a burkolat sikolyát, és miközben radioaktív
sugárzással árasztotta el a hajófart, a hajtómű ugyanolyan vissza–
fordíthatatlanul kiégett, mint a lignankristályok a raktérben.
Saes a saját, kíntól terhes kiáltásával válaszolt. Még mindig
küzdött, hogy pusztán az akaratával egyben tartsa és visszarántsa
a hajóját a mélyűrbe. Az Erő hatalmával végül sikerült megváltoz–
tatnia a Harbinger pályáját, és kiragadta a félresikerült ugrásból.
A hajó megnyugodott, a fémes sikolyok sorozata elhallgatott.
Saes kimerültén terült el a padlón. Szaggatottan lélegzett, de
elméjét elborította a diadalérzct.
– Uram? – kérdezte az egyik massassi.
Saes felsóhajtott, azután reszketegen felállt. A biztonságiak
máris odaléptek hozzá, hogy megtámogassák, de ő leintette a
harcosokat. Összeszedte az erejét, és a raktár ablakához ment,
hogy kinézzen.
Odakint a valós űr nyugalma fogadta egy távoli, kék bolygó
látványával, amely narancssárga nap körül keringett. A háttér–
ben pislákoló csillagok egyáltalán nem tűntek ismerősnek. Fo–
galma sem volt, hová vetődhettek, de legalább sikerült megmen–
tenie a hajót. A sötét oldal hatalma megmentette őket.
Jelenkor:
41.5	évvel a Yavini Csata után
Jaden a nyíló ajtó fémes csikorgására riadt fel. A fémlap mö–
gül Marr ráncos homloka és sima, őszülő haja bukkant elő. A

cereai oldalszakálla olyan gondosan volt formára nyírva, mintha
Marr legalább ugyanannyi figyelmet szentelt volna a megfelelő
hossznak és szögeknek, mint a hiperűrpálya kiszámításának.
–	Hamarosan odaérünk – mondta az első tiszt.
–	Mennyit aludtam?
–	Hat standard órát cs tizenegy percet. Caf a konyhában,
Jaden felállt, magában elmosolyodott a cereai pontosságán.
Marr már indult volna, de ő megállította egy kérdéssel:
–	Marr! Hogyan találkozott Khedrynnel? A maga tehetségé–
vel... éppenséggel mást is csinálhatna.
–	Az én tehetségemmel... – ismételte meg a férfi halkan. Fel–
nézett a Jedire. – Régebben talán tényleg csináltam valami mást
is – felelte.
–	Nem akartam megsérteni.
–	Nem sértődtem meg – válaszolta a ccrcai. Kiismerhetetlen
tekintettel nézett Jadenre, és így folytatta: – Egyszer fiatalko–
romban eltöltöttem egy egész hetet azzal, hogy kiszámoljam,
milyen fordulatokat vehet az életem. – Elmosolyodott, és utasa
észrevette, hogy az egyik metszőfoga csúnyán letört. – Odáig is
eljutottam, hogy lenne egy kis esélyem Jedivé válni. Hát nem
vicces? – kérdezte.
–	Talán valóban lehetett volna esélye rá – mondta Jaden, óva–
tosan megválogatva a szavakat.
Marr nem adta jelét, hogy hallotta. Mélyen ülő tekintetét el–
fclhőztek az emlékei, valószínűleg egy veszteség emléke.
–	Természetesen tévedés volt az egész – mondta. – Gyerekes
dolog. Az élet nem követ kiszámítható ösvényeket. Nem lehet
megragadni a végtelen számú változót, amelyet egy–egy életút tar–
talmaz. Az eredmény azt tükrözte, hogy milyennek láttam ma–
gamat akkoriban, vagy inkább a reményeimet.
–	Az élet nem kiszámítható – értett egyet a Jedi, és akaratla–
nul is eltűnődött a saját élete menetén. Eszébe jutott az a légzsi–
lipkapcsoló is, amelyet legszívesebben örökre elfelejtett volna.
–	Később úgy döntöttem, hogy inkább cinem kell az életem,
nem csak gondolkodnom rajta és matematikailag lemodellez–

nem. Nem sokkal később találkoztam Khedryn kapitánnyal. Ő
jóember, tudja?
–	Azt hiszem, ez érezhető. És magát is jónak érzem. Hol tanul–
ta ki a matematikát?
Marr rosszallóan nézett maga elé.
–	Nem egyetemen – válaszolta. – Voltak magántanáraim, de
többnyire autodidakta módon tanultam. Gondolom, valóban szü–
lettem bizonyos tehetséggel.
–	Ösztönösen csinálja? – kérdezte Jaden. Nem lepődött meg a
hallottakon.
–	Igen.
A Jedi bólintott. A fejében megfordult az ötlet, hogy mcgemlí–
ti az Erő–érzékenységet, de végül elvetette. Minek terhelni? En is
boldogabb voltain, amíg öntudatlanul használtam az Erőt – gondolta.
–	Menjünk egyenesen a pilótafülkébe! – javasolta. – Látni aka–
rom azt a holdat.
Khedrynt már ott találták, az ülésében pihent, lábát feltette a
műszerfalra. Amikor beléptek, a kapitány biccentett az ablakon
túli, kék örvénylés fele.
–	Szép, mi? – kérdezte. – Azt hallottam, hogy bele lehet őrül–
ni, ha sokáig bámuljuk. Mondjuk, én már évek óta nézem.
–	Ez nem feltétlenül támasztja alá az előző állítás ellenkezőjét
– válaszolta Marr mosolyogva, és Ő is leült.
Khedryn elvigyorodott.
–	Hat éve vagyok összezárva vele, Jaden! Hat éve! – mondta.
–	Hat standard éve, négy hónapja és tizenkilenc napja – he–
lyesbített Marr.
–	Látja? – kérdezte a kapitány, és Jaden nem tehetett róla, mo–
solyognia kellett ezen az évődésen. A páros bajtársiassága fertő–
zőnek tűnt, főleg hogy régebben Jaden is hasonló kapcsolatban
volt Jedi–társaival. Sajnálta, hogy az az idő már elmúlt, de a két
gazfickóval túlrepülve az ismert Galaxis szélén valahogy meg–
könnyebbült és nyugodtabbá vált, pedig már kezdte elfelejteni
ezt az érzést.
–	Kilépünk a hipcrűrből – jelentette be Marr. – Három, kettő,
egy...

– Kikapcs! – válaszolta Khedryn, és leállította a hiperhajtó–
művet.
A kék átadta a helyét a feketeségnek, csillagok jelentek meg az
űr sötét takaróján. Az ablak felét egy kék gázóriás napos oldala
töltötte be, a légkörében gázfelhők örvénylettek, mintha a hiper–
ür kavargását utánozták volna. Az egyenlítő környékéről sötét–
kék ovális, kilométerek százait elborító vihar szeme bámult a
Junkerre, és várta, hogy szemtanúja lehessen Jaden sorsának. A
bolygó körül jégből és kőből álló gyűrűrendszer forgott, a leg–
nagyobb, amit a Jedi valaha is látott.
–	A szenzorok szerint egyedül vagyunk – mondta Marr.
–	Lehetetlen, hogy Reegas ilyen gyorsan találjon és ideküld–
jön valakit – válaszolta Khedryn. – De a táncrendünk szoros,
úgyhogy mozogjunk!
Jaden meg akart szólalni, de a torka hirtelen úgy kiszáradt,
hogy újra meg kellett próbálnia.
–	A hold? – kérdezte nagy nehezen.
–	Mindjárt jön – felelte Marr, és kimutatott az ablakon. Néz–
ték a távolban feltűnő, jeges kis bolygót, amely sápadtan és áttet–
szően ragyogott a gázóriás fürkésző szeme előtt, mint egy hatal–
mas opálgolyó.
Jadennek elakadt a lélegzete a látványtól. Egy ideig csendben
nézte a holdat, végül valahogy sikerült megszólalnia:
–	Ez az! Marr! A hangszórókat!
–	Mit csináljunk velük? – kérdezte Khedryn, de cereai barát–
ja értette a kérést. Átállított néhány kapcsolót, megnyomott egy–
két gombot, és a pilótafülkét betöltötte a birodalmi segélyhívó
jel. Ezúttal nem a felvételt hallották, hanem az eredeti jelet, bár
alig erősebben és hangosabban egy újszülött szívverésénél.
Segítség! Segítség!
–	Jól van? – kérdezte Khedryn. Felállt, és karon fogta Jadent;
a férfinak láthatóan meg kellett támaszkodnia. – Ez csak egy se–
gélykérés, ugye? – kérdezte a kapitány.
A Jedi számára az adás sokkal többet jelentett ennél.
–	Le kell jutnom annak a holdnak a felszínére – mondta.
–	Mi van odalent? – kérdezte Marr.

–	Nem tudom. Csak azt tudom, hogy meg kell találnom vala–
mit.
Khedryn és társa összenézett, azután a kapitány vállat vont.
–	A Junkerrel nem szállnék 1e, de a Flotsam levisz – mondta.
Jaden feltételezte, hogy a mentőkapszula helyére felcsatlakozta–
tott Starhawkról beszélt.
–	Elő kell vennünk a védő... – kezdte Marr, de a közelségjelző
ritmikus csipogása félbeszakította a beszélgetést. Az első tiszt
azonnal visszafordult a szenzorpulthoz. Khedryn áthajolt a vál–
la felett.
–	Mi lehet az?
Marr ráhajolt a szenzorképernyőre, a szemöldöke összeszaladt.
–	Ismeretlen – felelte de gyorsan jön. Nagyon gyorsan.
–	Merről?
–	A rendszerből – válaszolta Marr.
A Harbinger már a saját erejéből mozgott. Teljes sebességgel
száguldott a csillagrendszerben, és már nem raboskodott a mély–
űr és a hiperűr közti pokolban. Megsérült, de meg meg lehetett
javítani.
Saes elégedetten fordult el az ablaktól, és nemcsak a massas–
sikat találta maga mögött, de azoknak a személyzeti tagoknak a
többségét is, akik elmenekültek a íignan által felerősített hatal–
mának kiáradása elől.
Egyként álltak vigyázzba és tisztelegtek neki. A Síth viszonoz–
ta a gesztust, azután bekapcsolta az adó–vevőjét. A csatahajó bel–
ső kommunikációs sávjára állította a szerkezetet, hogy a hangja
eljusson minden folyosóra és helyiségbe.
– Itt a kapitány beszél! A parancsnoki híd teljes éjszakai sze–
mélyzete jelentkezzen a tartalék hídon!
Feltételezte, hogy Los Dör és alárendeltjei mind odavesztek,
amikor a parancsnoki híd megsemmisült. Elsősorban rá kellett
jönnie, hogy hová kerültek, azután ki kellett találnia, hogy ho–
gyan juttassa el a sérült csatahajót a rakománya maradékával
együtt a Primus Glouudra.

A kapszula minden előjel nélkül abbahagyta a rázkódást, és
Relin – saját egyensúlyerzékét még mindig keresve – küszködni
kezdett, hogy megállítsa a jármű forgását. Az ablakon keresztül
egy bolygót látott hol feltűnni, hol eltűnni: egy kék gázóriást sű–
rű szikla– és jéggyűrűvel, valamint egy nagy, jeges holddal, amely
opálosan csillámló ékkőként függött a fekete háttéren. A Jedi nem
ismerte fel a bolygót vagy a rendszert.
Megmaradt kezével megragadta a kormányt, és a bordáiba ha–
sító fájdalomtól grimaszolva manőverezni kezdett, fokozatosan
megállította a kapszula pörgéset a segédfúvókákkal. Ezután kör–
bepásztázott a kis jármű gyenge szenzoraival, és a látszólag egész–
ben maradt, de folyamatosan lassuló Harbinger mellett meg egy
kisebb hajót is talált a hold közelében. Ez utóbbi teljesen idegen
azonosító jelzést sugárzott, ezért Relin ráfordult a kapszulával,
hogy megnézze magának.
– Ki vagy? – mormolta maga elé.
Ilyen hajót még nem látott: korong alakú volt, a jobb oldalá–
hoz egy kisebb hajót csatoltak, és a hajófarra szerelt szerkezet
dokkológyűrűkre hasonlított. Relin egyre jobban szerette volna
tudni, hogy hová az univerzum fenekére vitte őket a félresike–
rült ugrás.
A Harbinger felé fordult, és majdnem össze is ütközött vele. A
hatalmas csatahajó a mentőkapszula alatt haladt el, roppant ge–
rince betöltötte a Jedi látóterét. Az elpusztított parancsnoki híd
helyen égett szélű lyuk tátongott, fekete seb, amelyet Drev ütött
a monstrum fején, és amelynek látványa újra felélesztette Relin
haragját.
Hosszan nézte a csatahajót, közben a bosszúvágy tűzként éget–
te a szívét. Tudta, hogy a Harbinger alig tovább lesz vak, mint
hogy Saes kiállítja a tartalék parancsnoki híd személyzetét, így
nem sok ideje maradt észrevétlenül cselekedni. Vissza akart száll–
ni a csatahajó fedélzetére, hogy befejezze, amit elkezdett. Tarto–
zott ennyivel Drev emlékének.
Csakhogy egy sérült mentőkapszulával ez lehetetlen vállalko–
zásnak tűnt. Járműve nem élhette túl a védőpajzs ütését.

Relin elszánta magát, megfordult, és elindult az ismeretlen hajó
felé. Remélte, hogy a kisméretű kapszulával elrejtőzhet az árnyé–
kában, így a Harbinger szenzorai nem fogják azonnal kiszúrni.
Hátulról közelítette meg az idegen hajót, valamivel az eklip–
tikus síkja alól érkezett, és a dokkológyűrűt vette célba. A leg–
jobb esetben is csak instabil kapcsolatot tudott létrehozni, de
csupán annyi ideig akarta rácsatolni a kapszula univerzális dok–
kolócsatlakozóját az ismeretlenre, amíg átszáll. Fejére húzta a
vákuumruha sisakját, és tovább manőverezett a közelebbi dok–
kológyűrű felé.
Marr elmélyülten tanulmányozta a szenzorok adatait.
–	Ilyen azonosítót még sohasem láttam – jegyezte meg. – Fur–
csa adatokat kapok – tette hozzá, és lenyomott néhány gombot,
azután ismét a kijelzőt nézte, és a fejét csóválta.
Khedryn még mindig áthajolt a válla felett, ő is a kijelzőt fi–
gyelte.
–	Nagy hajó – mondta. – Nem Reegas az. Cirkáló méretű, de
cirkálónál még nem láttam ilyen azonosítót. A maguké lenne? –
kérdezte Jadentől.
A Jedi közelebb lépett és Marr másik válla felett megnézte, mi–
ről beszélnek azok ketten.
–	Nem – válaszolta. – De nem is chiss vagy yuuzhan vong. Mi
az a...?
Nem bírta befejezni. Hirtelen émelygés fogta el, gyomra felka–
varodott. Marr a halántékához emelte a bal kezét, és fájdalmas
grimaszt vágott.
–	Jól van? – kérdezte Khedryn az utasától. – Rossz színben
van... Üljön le inkább!
Jaden bólintott, és leült a felkínált helyre. Ekkor vette észre,
hogy mennyire megizzadt. Az ujjai hegye bizsergett; Erő–villá–
mok kisülése előtt érzett ilyet. Leküzdötte a kényszert, és zseb–
re dugta a kezét, mint aki a bűne bizonyítékát rejti el.
–	Marr! Jól vagy? – kérdezte Khedryn aggódó hangon.

–	Jól, persze – válaszolta a barátja, de közben úgy hunyorgott,
mint aki éles fénybe néz.
A kapitány visszafordult a szenzorkijelzőhöz. Megkopogtatta,
és így szólt:
–	Mit csinálsz az űrben, nagylány? Főleg mit keresel pont itt,
pont most?
Marr megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani, és mélye–
ket lélegzett.

–	Nincs üdvözlet – jelentette. – És közeledik.
–	Maradjunk távolabb tőle! – adta ki az utasítást Khedryn.
–	Menjünk át a hold másik oldalára, ha kell!
–	Vettem, kapitány!
–	És tényleg nem küldtek még semmit?
–Tényleg.
–	Furcsa – mondta Khedryn.
–	Talán mégsem – válaszolta Marr. – Úgy látom, komolyan
megsérült. Az adatok számos tüzet és vákuum alá került részle–
get mutatnak.
–	Már csak roncs? – kérdezte a kapitány hirtelen felderülve a
profit lehetőségétől.
–	Nem, kapitány, tele van élettel.
Jaden hányingerrel küzdött, az izmai clgyengültek, és próbál–
ta megérteni ezeket az érzeteket. Végül felismerte a forrásukat:
a sötét oldal hatalmát érezte. Amint sikerült megneveznie a prob–
lémát, védekezni is tudott ellene, mentális pajzsot emelt a tuda–
ta köré, és a rosszulléte azonnal elmúlt. Meg mindig érezte a
sötét oldal jelenlétét, de már csak tompa nyomást okozott az el–
méjében, testi rosszullétet nem.
–	Azonnal el kell mennünk a cirkáló közeléből! – mondta.
–	Miért? – kérdezte Khedryn értetlenül,
–	Sithek – válaszolta Jaden.
–	Sithek? Marr! Azonnal tűnjünk el a közeléből! – utasítot–
ta a kapitány az első tisztet, azután ismét az utasára nézett.
–	Nem azt mondta, hogy nem valami nagy Jedi–tervről van szó?
–	kérdezte.

Relin csak az utolsó pillanatban lassította le a mentőkapszu–
lát, fékezőállásba fordította a manőverező hajtóműveket, és fé–
mes döngéssel találta el a korong alakú hajó dokkológyűrűjét. Be–
kapcsolta a kapszula dokkolócsatlakozójának mágneses zárját, és
reménykedett, hogy az átjáró kitart, amíg kimászik a szűkös pi–
lótaülésből.
Maradt egy apró rés a két jármű közötti csatlakozásban; hal–
lotta a levegő sziszegését, de nem látta a lyukat. Mindenesetre
így is maradt némi ideje, mielőtt a járműből kiszökött a levegő.
A mentőkapszula légzsilipjének belső ajtaját nyitva hagyta, hogy
több oxigént engedjen a csatlakozásba, mert sérült vákuumruhá–
ja nem védte volna meg. Saes fénykardja a ruha karját is levág–
ta, de a rendszerek még működtek annyira, hogy egy ideig fenn–
tartották a testhőmérsékletét.
Relin másodszor is ellenőrizte a felszerelését: nála volt a fény–
kardja, meg néhány mágneses gránát, a kioldó és a sugárvetője.
Elégnek tűnt.
Letérdelt a másik hajó légzsilipjének külső vésznyitó panelje
mellé – a felirat a galaktikus közös nyelv egyfajta furcsán sti–
lizált változatát mutatta, de még sikerült kisilabizálnia és
rácsatlakoztatta a kioldót. Elsőre nem sikerült, improvizálnia
kellett a csatlakoztatással, mert a panel felépítése eltért az általá–
nostól. Bekapcsolta a kis szerkezetet, és várt, feszülten Figyelte a
vörös fényt, hátha ettől hamarabb zöldre vált. Úgy sejtette, a bel–
ső ajtót ki kell majd robbantania.
–	Fogalmam sem volt róla! – ellenkezett Jaden.
Elindultak a Junkerrel a hold túloldalára, de a következő pil–
lanatban ütközés rázta meg a hajót olyan erővel, hogy Khedryn
elesett, és Marr beverte a fejét az előtte levő vezérlőpultba. Meg–
szólalt egy riasztó.
–	Mi volt ez? – kérdezte Jaden.
–	Ismeretlen – válaszolta Marr. Egyik kezével egy szivárgó sé–
rülést fogott a homlokán, a másikkal gombokat nyomkodott.
–	Valami eltalált – mondta Khedryn, és feltápászkodott.

–	Törmelék is lehetett – találgatott az első tisztje.
–	Nem törmelék – jegyezte meg Jaden, és felállt, előkapta a
fénykardját.
–	Mit akar azzal? – kérdezte a kapitány, úgy lépve hátrébb, mint–
ha a zölden izzó penge máris megjelent volna előtte.
Megszólalt egy második riasztó is, és Marr megfordult az ülé–
sével, úgy tett jelentést:
–	Valami rácsatlakozott a bal oldali dokkológyűrűre. Valaki
megpróbál átszállni.
–	A francba! – szitkozódott Khedryn, és előhúzta a sugárvetőjét

Kilencedik
fejezet
Khedryn vezetésével Jaden végigfutott a hajó folyosóin. A riasz–
tó mindvégig üvöltött.
Marr hangja szólt a kézi adó–vevőikből:
–	Dokkolt, és felülírta a külső ajtó nyitókódját. Már a légzsilipben van.
–	És a cirkáló?
–	Megállt, de amennyire meg tudom mondani, még nem vett észre minket.
Jaden képzeletében megjelent a kép, amint az apró teherhajó
szembeszáll a hatalmas csatahajóval. Lávabolha a rancor ellen.
– Minden változás esetén szólj! – mondta Khedryn.
Átrohantak a raktéren, azután egy kis köztes helyiségen ke–
resztül bejutottak egy oldalsó kamrába, amelyből két hatszögle–
tű nyomástartó ajtó nyílt a dokkológyűrűkhöz vezető légzsilipekbe. Mindkét ajtó zárva volt, és az egyik felett zöld fény jelezte egy jármű sikeres dokkolását.
Jaden a kapitány vállára tette a kezét, hogy megállítsa a férfit.
Arcát a legközelebbi ablakhoz nyomva próbálta megnézni, mifé–
le hajó csatlakozott rájuk, bár ebből a szögből nem sokat láthatott.
Azt fel tudta mérni, hogy a jármű egészen kicsi, mint egy men–
tőkapszula, de a látható részei ismeretlen típushoz tartoztak.
–	Talán jobb lenne, ha valamivel távolabb maradna – mondta Khedrynnek.
Hirtelen robbanás törte ki a helyéből az egyik légzsilip belső
ajtaját, és a lökéshullám leverte a két férfit a lábáról. A vaskos aj–
tó döngve terült el, megrezgette a padlót. Füst töltötte be a he–

lyiséget, és az elszakadt vezetékek sisteregve köpködték a kékes
szikrákat.
A robbanás dörejét lefojtotta az ajtó, de Jaden füle csengett tő–
le. A riasztó szirénázását csak tompán hallotta, de a fénykard be–
kapcsolásának jól ismert zaja így is felkeltette a figyelmét. Adre–
nalin rohant végig az erein, lehetővé tette, hogy ha tántorogva
is, de talpra vergődjön, és bekapcsolja a saját fénykardját. Mel–
lette Khedryn a falnak támaszkodva próbálta újra megtalálni az
egyensúlyát, közben célpontot keresett sugárvctőjével.
–	Khedryn? – reccsent Marr hangja az adó–vevőből. – Mi történt?
Egy ezüstös páncélt viselő ember férfi rontott ki a légzsilip–
ből, kezében zöld – és nem Sith–vörös – fénykard izzott. Külö–
nös módon összekapcsolta a markolatot egy énérgiacellával, amelyet az övén viselt. Bal karja csonkban végződött a könyök alatt, a sérülés körül megfeketedett az öltözéke, amelyről közelebbről már látszott, hogy nem páncél, hanem vákuumruha. A vágás nem lehetett régi.
Khedryn habozás nélkül megeresztett néhány lövést, de a be–
tolakodó félrecsapta a sugarakat a fénykardjával, azok ártalmat–
lanul haltak el a falakon.
–	Vissza! – kiáltott rá Jaden a kapitányra. Az Erő segítségével megnövelte a gyorsaságát, és előretört, magasról indított vágást színlelt, de a mozdulat végén alacsonyra szúrt.
A betolakodó félrecsapta az alacsony szúrást, és oldalra lépve,
megpördülvé Jaden feje felé vágott. A Jedi megakasztotta a pen–
gét, megpillantotta az idegen arcát a páncélüveg sisak alatt, és
bevitt egy Erővel megsegített rúgást a fickó hasába.
A találat nekicsapta a betolakodót a falnak, az idegen nyögé–
sét még a sisakon keresztül is hallani lehetett. Egy másodpercre
kétret görnyedt, felkínálta az oldalát az ellenfelének. Jaden azon–
nal elindított egy vágást felülről, de az ismeretlen kitért oldalra,
és a fénykard fekete rést metszett a falba.
Jaden hátraugrott, hogy elkerülje ellenfele visszavágását, és három méterrel arrébb, a folyosó túloldalán érkezett le, így a betolakodó ő és Khedryn közé került, A Jédi nem tudta hová helyez–

ni az idegen küzdőstílusát. Nem alkalmazott ismerős fogásokat
a fénykardvívás során.
A kapitány megpróbálta kihasználni a helyzetet, és célra tar–
totta sugárvetőjét, de az idegen csak intett egyet csonka baljával
– közben le sem vette a szemet Jadenről és a fegyver pörögve
kirepült Khedryn kezéből, végül hangos koppanással ért padlót
a betolakodó lábánál.
Jaden és az idegen készenlétben tartott fénykarddal állt meg
egymással szemben. A betolakodó már zihált, görnyedt tartása arról árulkodott, hogy a rúgás eltörhetett egy–két lengőbordát. A
fickó tekintete Jaden arca és pengéje között ugrált.
Meglepő módon Jaden nem érzett a korábbinál erősebb nyo–
mást a tudatán, ahogyan arra egy Sith jelenlétében számított.
Khedryn betörte egy vészhelyzeti szerszámosdoboz vékony
üvegtetejét, kikapta a benne lévő kalapácsot és kis baltát, hogy
ezekkel fegyverkezzen fel. Jaden elismerte, hogy a kapitány bá–
tor fickó, meg ha a józan ész ellenében cselekedett is.
Teltek a másodpercek, de az idegen a helyen maradt, és nem támadta meg őket újra.
–	Hogyan tovább? – kérdezte Khedryn. Meglengette a szer–
számokat.
A riasztó egy ritmusban üvöltött Jaden szívverésével és léleg–
zetvételével. Erezte, hogy a betolakodó a jelenlétét vizsgálja az
Erőben, és ő is hasonlóképpen tett.
Csakhogy a Sitheket jelző kesernyés íz helyett egy tapasztalt
világosoldal–használó vele rokon természetét érzékelte, amelyet
árnyalt némi harag, de még tökéletesen felismerhető maradt. Kétségtelen volt, hogy az idegen hasonlót tapasztalt vele kapcsolatban, bár őrá a kétség vetett árnyat, és nem a harag.
–	Ki maga? – kérdezték egymástól egyszerre.
Mindketten leeresztették a kardjukat, arcukra kiült a megle–
petés. A férfi megnyomott egy gombot az öltözéke mellkasán el–
helyezett vezérlőpanelen, azután hátravetette a sisakját. Hosszú,
őszes tincsekkel sávozott fekete haj bomlott ki alóla, erős kont–
rasztot képezett arcának fakó bőrével. A szeme körül sötét kari–

kák mutatták, mennyi kínon ment keresztül, mielőtt a Junker
fedélzetére lépett.
–	Jedi – mondta Jaden. Kérdezni akarta, de a szó válaszként ugrott elő.
–	Ahogy én is – felelte a betolakodó. Szavait vaskos idegen nyelvjárás színezte.
–	Akkor kezdődhet a buli! – jegyezte meg Khedryn, és ő is leeresztette rögtönzött fegyvereit.
Jaden kikapcsolta a fénykardját.
–	Skywalker nagymester küldte? – kérdezte. Arra gondolt,
hogy talán R6 felvette a kapcsolatot a Renddel anélkül, hogy utasította volna...
–	Nem ismerek semmiféle Skywalker nagymestert – válaszolta a férfi. Körülnézett, furcsálkodva összevonta a szemöldökét.
– Hol vagyok? – kérdezte. – Melyik rendszerben? Nem ismerek ilyesféle hajófelépítményt, és mindketten különösen beszélnek.
–	Mi beszélünk furcsán? – kérdezett vissza Khedryn.
–	Nem hallott még Skywalker nagymesterről? – kérdezte Jaden hitetlenkedve.
–	Egy ideje nem jártam a Coruscant és a Rend közelében. Nadill mester küldetését teljesítettem.
–	Kiét? – kérdezett ismét Jaden. Megforgatta a fejében a nevet, kereste a helyét, de nem lelte. Erezte, hogy ismernie kellene valahonnan.
–	Nincs most erre időnk – szakította félbe az idegen a gondolatait. – Relin Druur vagyok. Vissza kell jutnom a Harbinger fedélzetére.
Khedryn előrébb lépett.
–	Vissza? – kérdezte. – A sérült cirkálóra gondol?
–	A Sith–csatahajóra – válaszolta Relin egy bólintás kíséretében. – Próbáltuk megállítani a padavanom segítségével, de csak megkárosítani sikerült a hiperhajtóművet. Nem jutottam ki időben az ugrómczejéből, és a félresikerült ugrás után itt kötöttem ki.
–	A padavanja segítségével? – visszhangozta Jaden, de rögtön meg is bánta.

Az idegen tekintetébe fájdalom költözött, állkapcsában megfeszültek az izmok. Csak annyit mondott:
–	Meghalt.
–	Sajnálom! – mondta Khedryn esetlenül. — És sajnálom, hogy rálőttem magára, de betört a hajómba, és...
–	Hogy hívják? – szakította félbe Relin, a kapitány felé fordulva.
–	Ő itt Khedryn Faal, és ez az ő hajója – felelte Jaden. – Én Jaden Korr vagyok.
Relin mély lélegzetet vett, ami láthatóan fájdalmat okozott neki, de azért folytatta:
–	Ide figyeljenek! Nem hagyhatjuk, hogy a Harbinger elugorjon! A rakománya egy különleges ásvány, amely felerősíti a sötét oldal használóinak hatalmát. Olyan mennyiségben bányászták ki, hogy az eldöntheti a csatát a Kirreknél. Ha nem akarják, hogy az egész Galaxis a Sithek uralma alá kerüljön, akkor segítenek!
–	Ásvány? Miről beszel? – kérdezte a kapitány. – Magának orvosra van szüksége, ember! Csak magára kell nézni!
Relin szemében harag villant, és tett egy lépést Khedryn felé.
–	Nincs rá idő! – ellenkezett. – Ha Naga Sadow győzedelmeskedik a Kirreknél, akkor nem lesz több lehetőségünk megállítani a Sitheket!
Jaden próbálta kihámozni a hallottak értelmét. Tehát van va–
lamiféle ásvány azon a cirkálón, amely felerősíti a sötét oldal használóinak hatalmát, gondolta. Ez megmagyarázza, hogy miért érezte annyira rosszul magát a sötét oldal energiájától, amikor a csatahajó felbukkant a közelben.
–	Át kell vennem a hajó irányítását – mondta Relin. – Bocsásson meg, de...
–	Maga itt egy caffőzőt sem fog irányítani! – vágta rá Khedryn. Az ujjai elfehéredtek a kalapács és a balta nyele körül. – Ez az én hajóm!
Jaden egyre több értelmet talált Relin szavaiban, de még nem sikerült megfogalmaznia az összefüggéseket a saját tudásával.
–	Naga Sadow? – kérdezte elgondolkodva.
A névről régi történelemleckék jutottak eszébe, még a Jedi Akadémián töltött időből.

– Igen, Sadow – válaszolta Relin. – A Primus Goluudnál gyűj–
ti össze az erőit ebben a pillanatban is, miközben mi itt triviális
dolgokról vitatkozunk! Ide hallgasson, Jaden! Szükségem van a
segítségére, és nincs vesztegetni való időnk!
Relin történetének darabkái kezdtek a helyükre kerülni. A Kirrek, Nadill mester, Naga Sadow. Egy elavult fénykard, az a különös sugárvelő az oldalán... és még sohasem hallott Skywalker nagymesterről.
Jadent egy faltörő kos erejével vágta mellbe a gyanú, de nem
hitt a saját következtetésének.
–	Lehetetlen! – suttogta döbbenten.
Relin félreértette.
–	Nemcsak hogy lehetséges, de életbevágóan fontos is egyben
– mondta. – Vissza keli jutnom a Harbinger fedélzetére. – Khedrynre nézett, tóle kérdezte: – Vagy ez a hajó képes kilőni egy csatahajót?
A kapitány gúnyosan elmosolyodott.
–	Ez egy teherhajó, és nem hadihajó – felelte, miközben viszszaakasztotta a szerszámokat a tartóikra. – Nincsenek hajók elleni fegyvereim. Jól van, Jaden?
–	Semmi? – kérdezte Relin.
–	Semmi – válaszolta Khedryn. – Jaden? Jól van?
Jaden nyelt egy nagyot, bár a torka teljesen kiszáradt. Gépies
rekedtséggel szólalt meg, mint egy protokolldroid:
–	A kirreki csata több mint ötezer éve volt. Naga Sadow évszázadok óta halott. Ha igaz, amit mondott, akkor a hibás hiperhajtóművel nemcsak a térben ugrottak. – Ő maga is nehezen mondta ki a végét, de a hatásszünet arra is alkalmas volt, hogy Relin eljusson a végső következtetésig. – Időben is ugrottak – tette hozzá Jaden.
–	Maga megőrült – mondta a másik Jedi, és akaratlanul hátrált egy lépést. Szeme ide–oda ugrált Jaden fénykardja és sugárvetője, a folyosó falai, Khedryn és a padlón pihenő fegyvere között.

–	Csatlakozom – jegyezte meg a kapitány meglepetten. Két szeme mintha külön–külön nézte volna az előtte álló két férfit. – Ez nem lehet igaz, ugye? – kérdezte.
–	Nézze meg a fénykardomat! – mondta Jaden, és felemelte a
kezében tartott markolatot. – Már régóta nem használunk külső
energiaforrást – tette hozzá.
Relin hátrált még egy lépést. Nehezen hitte cl a szeme előtt lé–
vő bizonyítékokat.
–	Fejlettebb a fénykardja, de ez nem jelent... – kezdte.
– Akkor nézze meg a hajót! – vágott közbe Jaden. – Vagy a
fegyvereinket! – Előhúzta és odanyújtotta a DL–44–csét,
Relin szeme elkerekedett, fakó arca még inkább elsápadt.
–	Ez csak valami tévedés lehet... – ellenkezett még mindig. Láthatóan összpontosított, és Jaden érezte, hogy ismét őt vizsgálja az Erőben.
–	Jedi vagyok – mondta, megértve a szándékot. – Nem vezetjük félre.
Relin még jobban meggörnyedt, és Khedryn odalépett, hogy
ha kell, segítsen neki talpon maradni, de a férfi leintette.
Jaden folytatta:
–	A Galaxis nemrég élt túl egy polgárháborút, amelyet egy Caedús nevű Sith–nagyúr robbantott ki. A Rend és a szövetségesei legyőzték. Mármint az én Jedi–rendem. Azelőtt a Jedik fontos szerepet játszottak egy Palpatine nevű Sith–nagyúr egész Galaxisra kiterjedő Birodalma megdöntésében.
– Jaden! – szólt rá Khedryn. Relin felé nyújtotta a kezét, mintha csak meg akarná nyugtatni a férfit. – Lássuk el azokat a bordákat! Később majd foglalkozunk a többivel is. Biztos vagyok benne, hogy van valami magyarázat.
–	Az imént adtam egy magyarázatot – jegyezte meg Jaden, mély meggyőződéssel a hangjában.
Relin rábámult, majdnem mondott valamit, de végül csak megrázta a fejét, és annyit kérdezett:
–	Hogyan lehetséges ez?

Erre Jaden sem tudott felelni. Lehetetlennek tűnt az egész, de az Erő nem jelzett hazugságot az idegen szavaiban, és a tények magukért beszeltek.
–	Menjünk vissza Marrhoz! – mondta Khedrynnck. Úgy vélte, a cereai a kivételes matematikai zsenialitásával és a hiperűrrel kapcsolatos tudásával talán találhat valamiféle magyarázatot a történtekre.
A kapitány megnyalta az ajkát.
–	Sejtem, mit akar mondani neki – mondta. – Azt már említette, hogy a feltérképezetlen holdról egy ősi birodalmi segélyhívást fogtunk. Most meg itt van a hajómon egy ötezer éves Jedi, mögöttünk meg egy szintén ötezer éves Sith–csatahajó valamiféle gonosz ásvánnyal a fedélzetén?
A két Jedi csak hallgatott. Jaden rájött, hogy a roncsvadásznak szüksége volt a viccelődésre; ő így dolgozta fel a hihetetlennel való találkozást.
–	Jaden! – szólalt meg ismét Khedryn. – Ilyen munka mellett nagyon érdekelne, hogy mit tekint szórakozásnak. – Bekapcsolta az adó–vevőjét, és beleszólt; – Hé, Marr! Nem fogod elhinni...
Saes végigsietett a Harbinger folyosóin cs termein. A kárfelmerő csapatok mindenhol tisztelegve fogadták.
A haját hosszú varkocsba fogó csontgyűrűk minden lépésnél
nekiütődtek a hátának. A lignan használatának utóhatásaként
még mindig örömteli gondtalanság töltötte el.
Mire elérte a tartalék parancsnoki hidat, az éjszakai személyzet már elfoglalta a vezérlőállomásokat, csak az óriás kivetítő maradt sötét – a csatahajó vakon repült. Az emberek és idegenek, a férfiak és nők mind felemelt ököllel tisztelegtek kapitányuknak. Állott félelemtől bűzlöttek.
–	Kapitány a hídon! – kiáltotta Llerd hadnagy. Vigyázzban állt, büszkén feszített hordómellkasával.
– Pihenj! – parancsolta Saes a személyzetnek. Llerdhez for–
dulva így szólt: – Maga mostantól első tiszt, Llerd ezredes!
–	Köszönöm, uram! – mondta az ember férfi.

–	Állapotjelentést!
–	A berendezések többsége nem működik, ezért teljes leállást
rendeltem el – válaszolta Llord. – A javítócsapatok elsősorban a
falakkal foglalkoznak. Az elsődleges parancsnoki híd romjait el–
szigeteltük.
–	Verjenek életet a műszerekbe, és amint lehet, nézzenek körül a szenzorokkal! Tudni akarom, hol vagyunk. És hozzák rendbe a kivetítőt is!
–	Értettem, uram! – felelte az ember.
Hamarosan sikerült bekapcsolni a híd kommunikációs rend–
szereit. A hangszórók először csak sztatikus zörejt közvetítettek,
azután kezdtek beáramlani a kárjelentések. Saes szótlanul hall–
gatta őket, közben egyre csak Relin járt a fejében. Eszébe jutott
a vidám csillogás egykori mestere tekintetében, mielőtt a hiper–
hajtóműre rögzített töltetek felrobbantak, és az emlék haragra
gerjesztette. Egy ujját az egyik állkapocsszarva hegyére tette, és
addig nyomta, amíg ki nem serkent a vére, de a fájdalom nem se–
gített elfojtani a dühét.
Relin valószínűleg még az ugrás előtt elmenekült, bár Saes el
tudta képzelni, hogy esetleg még mindig a fedélzeten van.
Kinyúlt az Erővel, cs próbálta felkutatni egykori mestere je–
lenlétét, de semmit sem talált. Persze, Relin képes volt elíedni a
jelenlétét, ha akarta. Ettől a gondolattól Saes dühe újra fellán–
golt, a Sith ismét odanyomta vérző ujját a hegyes alsó szarvhoz.
Llerd dermedten nézte, mintha feljebbvalója mozdulatai hipno–
tizálták volna.
–	Llerd ezredes! – szólította meg a kapitány
A férfi magához tért.
–	Igen, uram? – kérdezte.
–	A biztonsági személyzet vizsgálja át a hajót helyiségről he–
lyiségre! Meg mindig lehet a fedélzeten egy Jedi.
–	Igen, uram!
Saes leült a parancsnoki ülésre, kiosztott néhány utasítást, de
általában véve hagyta, hogy a személyzet maradéka élessze újjá a
ílarbingert. Egyesével állították helyre a rendszereket.

–	Szenzorok bekapcsolva – jelentette végül Llerd. A hangja
rögtön feszültebbé vált, amikor folytatta: – Uram! Hajót talál–
tunk a közelben, de elég szokatlan az azonosítója! Már a kivetítő is működőképes.
A képernyő közepén fehér csík jelent meg, amely hirtelen kiterjedt, és az eddigi üres feketeség helyett az űr csillagpettyes sötétségét mutatta egy gyűrűs gázóriással és egy kis hajóval, amely csillogva verte vissza a rendszer narancssárga napjának sugarait.
–	Nagyítsák ki a hajót! – parancsolta Saes.
A kezelő ráfókuszált a hajóra, és kinagyította a képet. A lapos korong alakú jármű oldalához egy kisebb, kiegészítő járművet csatlakoztattak, és egyiken sem látszottak fegyverek. A korong nyilvánvalóan nem hadihajó volt, de Saes még sohasem látott ilyen felépítményt.
–	Az ott az egyik mentőkapszulánk! – mondta Llerd megle–
petten, és a kivetítőre mutatott. – Ott, a hajófaron!
Saes felpattant a kapitányi ülésből. Azonnal tudta, mit jelent
a másik hajóra csatlakozott mentőkapszula: Relin azzal szökött
meg a Harbingerről közvetlenül az ugrás után, és a Jedi szövet–
ségesei már itt várták, bárhol legyenek is.
–	Közelítsük meg, és nyissanak tüzet a főütegekből! Szedjük le, ezredes!
–	A fegyverrendszereket még nem sikerült beüzemelni, uram!
Saes a fénykardja markolatát szorongatta, nem tudta levenni a tekintetét az idegen hajóról és a mentőkapszuláról. Nem hagyhatta, hogy Relin ismét elszökjön előle.
–	Ezredes! Rendeljen ki két Blade rajt! Látni akarom, ahogy
tűzbe borítják azt a hajót!
Khedryn és a két Jedi a pilótafülke felé sietett, közben Marr
hangja szólalt meg az adó–vevőből:
–	Kapitány! A cirkáló ránk küldött tizenhat vadászgépet!
–	Most viccelsz? – kérdezte Khedryn. Úgy nézett a két Erő–
használóra, mintha az ő hibájuk lett volna ez az egész, és Jaden

szerint nem is tévedett nagyot, ha ezt gondolta. – Az egész egy
átkozott szabakkpartival kezdődött! – jegyezte meg.
–	Saes gyaníthatja, hogy itt vagyok – mondta Relin tényszerűen.
–	Akkor menjen el! – vágta rá Khedryn, de rögtön meg is bán–
ta. – Bocsánat, nem úgy értettem! – szabadkozott. – Nem kedve–
lem a Sitheket, főleg az igazán öregeket. – Az adó–vevőjébe foly–
tatta: – Marr! Tervezz meg egy ugrást! Errefelé nem biztonságos
az ég a magunkfajta csirkefogók számára.
–	Ne! – ellenkezett Relin és Jaden egyszerre.
Khedryn megtorpant, és szembefordult velük.
–	Ne? – kérdezte.
–	Le kell jutnom arra a holdra – válaszolta Jaden.
– Nekem pedig meg kell állítanom a Harbingert – mondta
Relin.
– Tizenhat vadászgép – mondta Khedryn, és úgy nézett rájuk,
mint két közveszélyes őrültre, – A kirreki csata már le lett játsz–
va – mondta Relinnek, azután Jadennek folytatta: – És ez a hold
sem megy sehova.
–	A cirkáló is elindult – jelentette Marr.
–	Hallották? – kérdezte a kapitány megemelt szemöldökkel.
Jaden hallotta a kétségbeesést a saját hangjában, és nem is pró–
bálta elrejteni, úgy mondta:
–	Engem az Erő vezetett el ide! Nem mehetek el, amíg nem lát–
tam, mi van azon a holdon!
–	Lehet, hogy az Erő azért küldte ide, hogy maguk ketten ta–
lálkozzanak – vetette fel Khedryn. Szemmel láthatóan abban re–
ménykedett, hogy sikerül meggyőznie őket. – Talán már mind–
ketten megtették, amit meg kellett tenniük.
A két Jedi szinte egy emberként rázta meg a fejét.
–	Ez csak véletlen egybeesés – mondta Relin.
–	Véletlen? – kérdezte Khedryn. – Tényleg így hiszik? Maguk
mindketten őrültek! Rosszabbak a fanatikusoknál! Azzal az űzött
tekintetükkel! – Megrázta a fejét, megfordult, és ismét elindult.
Közben beleszólt az adó–vevőjébe: – Marr! Le tudjuk futni őket
ugrás nélkül?
–	Hova fussunk, kapitány?

–	Jó kérdés – mormolta Khedryn maga elé. A két Jedire né–
zett, tőlük kérdezte: – Javaslatok?
Jaden egy pillanatig sem habozott a válasszal:
–	Használjuk fedezéknek az aszteroidagyűrűt! A szenzorok
nem láthatnak és a vadászgépek sem követnek.
–	Persze, mert űrporrá változunk – ellenkezett Khedryn. – Né–
ha megpróbálok zuhogó csórén is száraz maradni, de még soha–
sem sikerült. Maguknak talán igen?
–	Nekem igen – vágta rá Jaden úgyhogy én vezetek! – Khed–
ryn habozását látva még hozzátette: – Meg tudom csinálni, ka–
pitány!
–	Az Erő segítségével? – kérdezte Relin.
Jaden csak bólintott egyet.
–	A fenébe, ember! – szitkozódott Khedryn bizonytalanul.
– A francba!
–	Még mindig felénk tartanak – hallották Marr különösen nyu–
godt hangját. – Parancsok, kapitány? Egy helyben ücsörögni nem
tűnik bölcs dolognak.
–	Tényleg? Na, ne mondd! – csattant fel Khedryn ingerülten.
Néhány másodpercig Jadenre meredt, végül így szólt: – Marr!
Irány a bolygó gyűrűi! Teljes sebességgel, amíg oda nem érünk,
azután Jaden átveszi a vezetést!
Az első tiszt némi habozást követően válaszolt:
–	Őrültség bclcrepülni a gyűrűkbe.
–	Igen. Úgy látszik, az őrület fertőző. Csak csináld!
Jaden a kapitány vállára tette a kezét.
–	Értékelem a bizalmát – mondta.
Relin vette át a szót:
–	Azt mondta, nincs fegyvere. Mije van?
–	Semmim sincs. Hátulra felszereltünk egy vonósugarat, amit
sodródó hajóroncsok befogására használunk.
–	Vezessen oda!
–	Mit akar csinálni? – kérdezte Jaden a másik JeditőL
–	Talán semmit. Vagy talán mégis tehetek valamit. Jaden...
Személyes kapcsolatban vagyok a Harbinger kapitányával. A va–
dászok követni fognak minket a gyűrűkbe.

–	Értem.
–	Közel járunk a gyűrűkhöz, kapitány – jelentette Marr. – A
vadászok gyorsan közelednek.
–	Átkozott antik vacakok! Hogy lehetnek ilyen gyorsak?
–	Antik? Nem értem... – értetlenkedett Relin.
–	Ne is foglalkozzon vele! Marr! Jaden mindjárt odaér!
–	Kérek egy rágót Marrtól – jegyezte meg Jaden.
–	Kérjen kettőt!
A Blade–ek kiáramlottak a Harbinger hasából, és másodperce–
ken belül felbukkantak az óriás kivetító'n, kötelékben repültek a
Jedi–hajó felé. Annak hirtelen felizzottak a hajtóművei, elfordult,
és a gázóriás körüli aszteroidamező felé indult.
–	Hová menekül ez? – kérdezte Llerd értetlenül. – A gyűrűk–
be? Ott nem lesz elég helye a repüléshez!
Saes a vadászgépeket nézte, amelyek egyre közelebb kerültek
a célpontjukhoz,
–	Ha berepül a gyűrűkbe, akkor utasítsa a Blade–eket, hogy kö–
vessék! – mondta, – Pusztítsák el azt a hajót! Ugrani fog, amint
elég messzire került a bolygó gravitációs mezejétől. Akadályoz–
zák meg!
Llerd egy pillanatig sem habozott.
–	Igen, uram! – mondta, és máris továbbította az utasításokat.
Saes 8L6–hoz, a helyettes tudományos droidhoz fordult.
–	Számíts ki egy pályát vissza a Primus Goiuudhoz, amilyen
gyorsan csak lehet! – parancsolta. – És altéri átvitelt kérek hajók
közli frekvencián! Próbálj kapcsolatot létesíteni az Ómennel!
Kételkedett benne, hogy a testvérhajójuk közelében marad–
tak, de biztosra akart menni.
–	Kapitány! Különös adatokat kapok... – válaszolta 8L6.
Saes elhelyezkedett a kapitányi ülésben.
–	Pontosíts! – utasította a droidot.
–	Az asztronavigáció nem kapcsolható össze a Harbinger rend–
szeridejével.

Ennek hallatán a kapitány ismét felállt» és néhány lépéssel 8L6
mellett termett. Meggyőződött róla» hogy Llerd meg a vadászgé–
pekkel foglalja cl magát, azután megkérdezte:
–	Hogyan lehetséges ez?
–	Nem ismerem a hibaparamétereket, de a csillagközi navigá–
ciós iránypontok nem ott vannak, ahol ebben az időpillanatban
lenniük kellene.
Saes maga is megnézte a kérdéses adatokat. Az űrben minden
máshol volt, mint ahol a hajó rendszerei szerint lennie kellett
volna.
–	Elállítódhatott a hajó rendszerideje – mondta. – Ellenőrizd
le újra!
–	Több diagnosztikai programot is lefuttattam, mielőtt önhöz
fordultam a problémával – válaszolta a droid. – A rendszeridő
helyes értékeket mutat.
Idegesítő bizsergés futott végig a Sith gerincén.
–	Akkor a helymeghatározás volt téves – mondta. – Megsérül–
hetett az asztronavigáció.
–	Kilencvenkilenc egész kilencvenkilenc század pontossággal
határoztam meg a helyzetünket. Biztosan tudom, hol vagyunk.
A szavakban rejlő célzás ott lógott a levegőben, de 8L6 kifeje–
zéstelen tekintete nem támaszthatta alá. Saesre a saját sárga sze–
me nézett vissza a droid tükröző arcáról.
A kapitány halkan tette fel a kérdést, amelyre már tudta a vá–
laszt:
–	Mit akarsz ezzel mondani, L6?
A droid hasonlóan lehalkította hangképző modulját, így vá–
laszolt:
–	A pozíciónk alapján a hosszú távú asztronavigációs felmérés
eredménye arra utal, hogy jelentős mennyiségű idő telt el, mióta
beléptünk a hiperűrbe.
Saes körülnézett, és megbizonyosodott róla, hogy senki sem
hallgatózik.
–	Mennyi az a jelentős mennyiségű idő? – kérdezte.
–	Több mint ötezer standard év.

A szavak mázsás súlyokként nehezedtek Saes tudatára. A ka–
pitány a tudományos droid székének támlájába kapaszkodott, és
ráparancsolt a térdére, hogy tartsa meg. Az imént a gerincét bán–
tó bizsergés szétterjedt az egész testében, lábát elgyengülni érez–
te, de az üléstámlába kapaszkodva megtartotta magát. Rábámult
az óriás kivetítőre, a csillagokat nézte, amelyek megtévesztésig
hasonlítottak a korábban látott csillagokra, de az elmúlt néhány
óra során ötezer évnyi utat tettek meg a Galaxisban.
–	Hogyan? – kérdezte.
–	A legvalószínűbb magyarázat szerint a hibás hajtómű miatt
a Harbinger nem tudott belépni a hiperűrbe. Létrejött a hiper–
űralagút, de nem léptünk be, ellenben így is felgyorsultunk egy,
a fénysebességhez közeli sebességre. Számunkra csupán kevés
idő telt el, de ez ötezer évet jelentett a Galaxis számára.
Ötezer évet!
Összefüggéstelen gondolatok bukkantak fel Saes tudata mé–
lyéről, csak hogy befejezetlenül tűnjenek el Nem találtak ka–
paszkodót.
Ötezer év!
A kapitány próbálta összeszedni a gondolatait, hogy kielemez–
ze a helyzetet, de ehhez nem tudott eleget. Nem volt elég infor–
mációja, hogy elemezzen cs következtessen. Fogalma sem volt a
Galaxis aktuális helyzetéről. Mi lett a Sith Birodalommal? A
Jedik ellen folytatott háborúval? Az otthonával?
Az jutott eszébe, hogy ő cs a hajó teljes személyzete élő fosz–
szíliává változott, amelyet konzervált a félresikerült ugrás.
–	Ötezer év alatt bármi megtörténhetett.
A droid nem válaszolt, csak ült a pultja előtt félrebillent fejjel,
mintha Saes reakciója csupán kíváncsivá tette volna.
A Sith az Erőből merített nyugalmat. Eltelt ötezer év, de az
Erő ugyanolyan maradt, és a vele való kapcsolata sem változott.
Ez a tudat segített legyőzni a pánikot.
–	Ne mondd el senkinek! – utasította 8L6–ot. – Gondolkod–
nom kell rajta.
A droid halk szcrvósurrogással bólintott, azután visszafordult
a munkaállomásához.

–	A vadászaink belepnek a gyűrűbe, hogy üldözzék az idegen
hajót – jelentette LIerd, Hangjából kihallatszott az ügybuzga–
lom, vagy inkább a vágy, hogy lásson valakit meghalni.
Saes rájött, hogy Relin ugyanolyan elveszett lehet, mint o ma–
ga. Mindketten céltudatosan cselekedtek, de hirtelen elveszítet–
ték a céljaikat. Egyiküknek sem maradt Rendje, amelyhez for–
dulhatott volna. A kirreki csata rég véget ért, a Sith számára
hirtelen mégis mindennél fontosabbnak tűnt, hogy elpusztítsa
egykori mesterét.
Ebben a kényszerben lelt új célra.
Rendelkezett egy sérült, de meg működő csatahajóval, amely–
nek a rakterében meg mindig hegynyi halomban állt a lignan, és
amely egy századnyi katonának adott helyet. Kétségtelennek
tűnt, hogy meg tehet valamit, éreztetheti a jelenlétét a világban.
Amint megismeri a Galaxis aktuális viszonyait, kapcsolatba lép–
het a Sith–renddel, feltéve, hogy az még létezik egyáltalán. A lig–
nan segítségével biztosíthat magának egy helyet a hierarchiában,
vagy akár arra is használhatja, hogy ó' maga vegye át a Sithek irá–
nyítását.
És ha a Rend már nem létezik, akkor újraalapíthatja.
Így, rálelve a mentális kapaszkodóra, már sokkal határozottab–
ban adott utasítást Llerdnek:
–	Nem végzünk megfigyelést vagy letapogatást a helyi valós
téri csatornákon. Megértette, ezredes?
Segédje meglepettnek tűnt, de nem ellenkezett a paranccsal.
Saes nem akarta, hogy a helyi kommunikáció, ha egyáltalán van
ilyen, idő előtt rádöbbentse a személyzetet a kialakult helyzetre.
Ismét az óriás kivetítő felé fordult, figyelte az aszteroidagyűrű
kő– és jégviharában a volt mesterére vadászó Blade rajokat.
Egy múló pillanatra eszébe jutott a kérdés, hogy vajon ki más
lehetett még annak az idegen hajónak a fedélzetén? Másik Jedi
biztosan nem, gondolta.
Kell feltüzelve figyelte a sérült cirkálót, amely sohasem látott
alakú vadászgépeket köpött a Junker felé. A teherszállító beme–

nekült a széles kő– és jégszalagba, amely körbeölelte a kék gáz–
óriást.
– A fonalak itt találkoznak és tekerednek egymásba – mormol–
ta maga elé az anzati. Szíve hevesen vert.
Tudta, hogy csak ki kell bontania a csomót, és megkaphatja az
annyira vágyott kinyilatkoztatást. Azt is tudta, hogy Jaden Korr
kulcsszerepet játszott az eseményekben.
A Predator orrkamerájával képeket készített a teherhajóról, a
cirkálóról és a vadászgépekről, azután mindet letárolta egy holo–
kristályban. Végignézte a Junker menekülését a vadászok elől,
de nem tartott attól, hogy Jaden ott pusztul az aszteroidagyűrű–
ben. A Jedi sorsa az volt, hogy a tápláléka legyen.
Végigment az elérhető adó–vevő–sávokon, mígnem sikerült
megtalálnia azt a jelet, amely idehozta őt és az áldozatát. A je–
let, amely végül majd elvezeti őt az univerzum megértésének
oltárához.
Felerősítette és hagyta, hogy az idegen nyelv szívverésszerű
ritmusa betöltse a pilótafülkét. Évtizedekkel korábban tett bizo–
nyos szolgálatokat Palpatine Birodalmának, így felismerte a jel
óbirodalmi eredetét. A Predator elég fejlett dekódoló rendszer–
rel rendelkezett, hogy másodpercek alatt lefordítsa az üzenetet.
– Különösen veszélyes! – mondta egy női hang. – Ne közelít–
senek! Különösen veszélyes! Ne közelítsenek!
A Junker folyosóin végigsietve Khedryn elvezette Relint a vo–
nósugár–generátor vezérlőfülkéjéhez a hajófarban. A kilátást kis
négyszögletű ablak biztosította – látták a közeledő vadászgépe–
ket, amelyek ezüstösen megcsillanó, fekete fémszilánkokként su–
hantak az űrben. A szárnyaikra szerelt lézerágyúk gonosz szán–
dékot sugározva meredtek előre, mögöttük ott magasodott a
cirkáló sötét tömege.
–	Marr! – szólt bele az adó–vevőjébe a kapitány, – Dobjuk le a
mén tőkapszulát! Nem szeretném, hogy Jaden hátizsákkal röptes–
se meg a kislányt!
–	Vettem! – jelzett vissza a barátja.

Alig két másodperc múlva meg is pillantották a kapszulái,
amint forogva elmarad mögöttük. Az egyik vadászgép egyetlen–
egyszer tüzelt, és a zölden izzó lézersugarak gyorsan szertefoszló
tűzgolyóvá változtatták a járművet, amelyből csak némi űrsze–
mét maradt.
–	Ezek aztán nem tétováznak! – jegyezte meg Khedryn.
–	Repülő ágyúk – magyarázta Relin. – Blade–eknek nevezik
őket, és egy találat elég nekik. Gyenge a védőpajzsuk.
–	Akkor olyanok, mint a TIE–vadászok – mondta Khedryn.
– Úgy látszik, a Sith–tervezés mindig ugyanolyan volt.
–	Ezen a hajón van pajzsgenerátor? – kérdezte a Jedi, miköz–
ben bekötötte magát a vezérlőpult előtti ülésbe.
–	Mintha már említettem volna, hogy ez nem hadihajó – vála–
szolta a kapitány. Odakint a Blade–ek egyre közelebb kerültek
hozzájuk, – Semmim sincs, ami legalább egy kis ideig ellenállna
ennek a tűzerőnek.
Relin a vezérlést tanulmányozta,
–	Mennyire pontos ez a vonósugár? – kérdezte.
–	Hát, célozni azt lehet vele – mondta Khedryn de nem túl
pontosan. Vontatásra használom, nem fegyvernek.
–	Ma fegyvernek használjuk. Hogyan kommunikálhatok a pi–
lótafülkével?
Khedryn kezdte sejteni, hogy mire készül a Jedi.
–	Mondja, hogy nem azt akarja tenni, amire gondolok! Egy asz–
teroidagyűrűben leszünk! A holtsúly hirtelen megnövekedése...
–	Kapitány! – fojtotta belé a szót a potyautas. – Ha követnek a
gyűrűbe, akkor tennünk kell valamit. Az adó–vevő?
Khedryn lenyelte a további ellenkezést, és bekapcsolta a bel–
ső kommunikációs rendszer helyi állomását.
–	Fülke! Hallanak engem?
–	Tisztán és érthetően, kapitány – jött Marr hangja. – A vadá–
szok egyre közelebb érnek. Már a gyűrűk szélében vagyunk,
Khedryn akaratlanul is maga elé képzelte a gázóriás gyűrűit.
Összességében véve az aszteroidamezők egyetlen felfoghatatlan
méretű űrvihart képeztek, amely öt kilométer vastag és több ezer
kilométer széles volt, ráadásul az egészen kicsitől a százötven

méteres átmérőig mindenféle méretű kő– és jégtömbökből állt,
A Junker rendelkezett olyan részecskepajzzsal, hogy az apró da–
raboktól nem kellett tartaniuk, de bármi, ami nagyobb volt egy...
–	Marr! Ne hagyd, hogy az a Jedi tönkretegye a hajómat! –
mondta Khedryn. – Irányítsd az energiát az elülső pajzsba, még
ha nem is véd sokkal jobban!
–	Igen, kapitány!
–	Maga se tegye tönkre a hajómat! – szólt oda Khedryn a mel–
lette ülő Jedinek,
Relin nem válaszolt. Lehunyt szemmel mélyeket lélegzett, és
úgy tűnt, meditációba révedt.
Az apró ablakon át a kapitány a közeledő vadászgépeket fi–
gyelte, hosszúkás pilótafülkéjük célzáshoz rcsnyire összehúzott
szemre emlékeztetett.
Tüzet nyitottak a lézerágyúikból, és zöld energiatöltetek ci–
káztak át az űrön. Jaden olyan hirtelen bukott le a Junkerrel,
hogy Khedryn gyomra odaköszönt a torkának.
–	Megmondtam, hogy ne tegye tönkre a hajómat! – morogta a
kapitány az adó–vevőbe. Bemászott a legközelebbi ülésbe, és be–
kötötte magát, közben Jaden egy újabb gyors manőverrel felrán–
totta a hajó orrát.
Relin hirtelen kinyitotta a szemét.
– Jaden! A gyűrűkben a vonósugarat akarom használni az ül–
dözőink ellen. Tudja kompenzálni?
Csak végtelenül hosszúnak tűnő másodpercek elteltével érke–
zett válasz:
– Ha tudom, hogy mikor és milyen irányban leszünk leterhel–
ve, akkor igen.
–Vettem – mondta Relin, azután a válla felelt hátraszóét Khed–
rynnek: – Lehet, hogy nem is fognak követni a gyűrűkbe.
A kapitány csak bólintott, de nem hitt ebben a lehetőségben.
Nem született szerencsésnek.
Kisebb kövek és jégdarabok záporoztak a hajóra, a pergődob
hangjára emlékeztető zaj jelezte, hogy az aszteroidagyűrűk szé–
lén járnak. Khedryn megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor meg–

erezte, hogy a Junker lassít. Annyira Jaden sem volt őrült, hogy
teljes sebességgel száguldjon.
A tizenhat Bladc falta a köztük levő távolságot. A Junker egy.
re melyebben berepült a kék gázóriás gyűrűibe, cs a vadászgépé–
ket időnként eltakarta cgy–cgy kőtömb, de a hátul ülők látták,
hogy meg nem rázták le őket. Az egyik Bladc nekiment egy na–
gyobb jégdarabnak, megpördült, és lángok martalékává vált egy
sziklatömb oldalán, amely ökölbe szorított kézre emlékeztette
Khedrynt.
A Junker egyre nagyobb jég– és kőtömböket hagyott maga
mögött, lassan már egyetlen apró hibázáshoz sem maradi elég
helyük.
Khedryn elfehéredő ujjakkal szorongatta az ülése szélét. Időn–
ként eszébe jutott, hogy nem ártana lélegezni, és néha megpró–
bált nyugalmat erőltetni magára.
–	Egyre sűrűbb – jegyezte meg Marr az adó–vevőből.
–	Mi is látjuk! – kiabált rá Khedryn, azután rájött, hogy nem
kapcsolta be az adó–vevő mikrofonját. Jobb is volt így.
Mintha csak Marr szavait akarta volna aláhúzni, újabb Blade
robbant lángoló törmelékké egy nagyobb kőtömb oldalán.
–	Készüljetek fel! – jött Jaden hangja a hangszóróból, és a Junker forogni kezdett.
Jaden valósággal fürdőzött a megnyugvást hozó Erőben. Alig
látta a Junker előtt örvénylő aszteroidákat, de úgy érzett minden
egyes kisebb–nagyobb kő– és jégdarabot, mintha azok a saját tes–
te kiterjedései leitek volna. Mind egymáshoz kapcsolódtak, és ő
maga is kapcsolatba került velük. A Jedi elmerült az univerzum
mélyebben rejlő összefüggéseiben, és a hajó az akarata fizikai ki–
vetülésévé változott.
A cselekvés megelőzte a tudatos gondolatokat, Jaden két keze
folyamatosan ugrált a vezérlőpult gombjai és kapcsolói között. A
Junker úgy pörgött–forgott, bukott le és kanyargón az aszteroi–
dák közötti szűkös térben, mim még soha. Az apró kövek és jég-
darabok záporának zaja már–már tapsként hangzott fel újra és
újra.

A hajó bal oldalára lézertűz vágott izzó vonalat, és Jaden jobb–
ra fordult, lebukott, végül alul kitört a gyűrűkből a nyílt űrbe.
Egy pillanatra meglátta a látomásából ismert fagyos holdat is,
amely igazgyöngyként lebegett a feketeségben, de a következő
másodpercben továbbkanyarodott, és elvesztette szem elől az égi–
testet.
Ismét lézernyalábok festenék zöldre az űrt, elcikáztak mellet–
tük és előttük, elmetszették a sötétséget. Jaden dugóhúzóba for–
dította a gépet, azután ismét a gázóriás gyűrűi felé tartottak.
Marr feszülten szólt bele az adó–vevőbe:
–	Hátulról látszik valami?
–	Kettővel kevesebb – válaszolta Khedryn. A hangja éles volt,
mint egy vibropenge. – A többiek még üldöznek. Egész jó pilóták!
Ezt már Jaden is tudta: számos Erő–érzékeny lény jelenlétét ér–
zékelte.
Csakhogy egyikük sem repült olyan jól, mint ő.
A hajó belső kompenzátorai nem tudták tartani a lépést a ma–
nőverekkel, és a megnövekedett gravitáció az ülésébe nyomta
Khedrynt. Még a látása is elhomályosodott, amikor a vér túl hir–
telen áramlott a fejébe, vagy ki a fejéből. Jaden olyan vadul pör–
gette az űrben a Junkert, hogy a kapitány már nem az aszteroi–
dák mérete, hanem a héjazat illesztékei miau aggódott.
– Maradj egyben, kislány! Maradj egyben! – mormolta maga
elé.
A kis ablakban újra meg újra felbukkant és eltűnt egy–egy
Blade. A vadászok bevillantak és kitűntek a képből, mint egy
rossz minőségű holovideóban a Lyuk kivetítőin. Kisebb–nagyobb
kő– és jégtömbök húztak el szédítő sebességgel. A folyamatosan
és gyorsan változó látvány felkavarta Khedryn gyomrát, de mel–
lette Relin olyan szenvtelennek tűnt, mint egy kőszobor.
– Horgászott már valaha? – kérdezte hirtelen a Jedi, de nem
fordult oda. Mintha magában beszélt volna, miközben megra–
gadta a vonósugár irányítórúdját.
A Junker ismét megpördült, és jobbra kanyarodott. Khedryn
próbált nem gondolni arra a nyomásra, amelyet a hajónak el kell

majd viselnie, amikor ilyen manőverezés mellett Relin használ–
ni kezdi a vonósugarat.
– Jaden! Vonósugár indul! – jelentette be Relin, mintha csak
a gondolataira válaszolt volna. – Terhelés a jobb oldalon!
Megcélzott egy nagyobb sziklatömböt, cs meghúzta az elsütö–
billentyűt. A Junker durván rándult egyet, és lelassult, amikor a
sugár kipányvázta a kődarabhoz – de a hajó lendülete erősebb–
nek bizonyult, és leterítette a sziklát a gázóriás körül felvett pá–
lyájáról. Relin alig egy másodperc töredékéig tartotta fogva, mi–
előtt újra szabadon eresztette.
A Junker ismét rándult egyet, ezúttal az ellenkező irányba, de
Jaden valahogyan kompenzálta a nem kívánatos mozgást. A meg–
fogott és elengedett sziklatömb forogva csapódott neki egy má–
sik kődarabnak, azután meg egynek cs a két legelöl haladó va–
dászgépnek, amelyeknek a pilótáik elkéstek a manőverezéssel,
mert nem voltak felkészülve a terep hirtelen változására.
–	Még kettőnek annyi – mondta Khedryn. A belső kommunikációs rendszer szétszórta rekedtes hangját a pilótafülkében.
Lézersugarak robbantottak szilánkokra egy nagy kődarabot a
Junker faránál, törmeléket szórtak a hajó után. Újabb lézersuga–
rak cikáztak cl mellettük, és Jaden lebukott, megpördült a hajó–
val, azután meredeken felhúzta a gép orrát. Relin ismét célzottá
vonósugárral, elkapta vele az egyik Blade–et. A teherhajó veszí–
tett a sebességéből, és a többi vadászgép közelebb került hozzá.
–	Balról – szólt Relin a másik Jedinek, és a sugárral megvál–
toztatta az elfogott Blade pályáját. Még mindig nem volt helyük
hibázni, így egy kisebb kőtömb kettészakította a vadászgépet,
amelynek egyik darabja eltalálta és egy sziklának lökte a legkö–
zelebbi – túl közeli – társát.
A többi üldöző szétszóródott mögöttük, de máris újra tüzel–
tek. Jaden folytatta a kitérő manővereket, de egy lézersugár így
is eltalálta a Junker bal oldalát, s megrázta az egész hajót. A fé–
nyek kialudtak egy pillanatra, és valahol megszólalt egy riasztó.
–	Már nem sokáig bírom – szólt hátra Jaden. Az adó–vevőn ke–
resztül is hallatszott, hogy mennyire feszült.

Khedryn egyetértett Csak idő kérdése volt, hogy ne csak sú–
rolja, de telibe találja őket egy sugár.
–	Jaden! El tud tűnni a vadászgépek elől egy másodpercre? –
kérdezte.
A Jedi habozás nélkül válaszolt:
–	Igen.
–	Mit akar tenni? – kérdezte Rclin.
–	Kieresztem, ami a raktérben van. Eltalál egy sziklát, felrob–
ban, talán sikerül megtéveszteni a vadászokat, ha nem kerülünk
újra a szemük elé. Az aszteroidák között nem érzékelnek a szen–
zorok. Ha elbújunk, elhitethetjük velük, hogy nekimentünk va–
laminek.
–	Teljes sebességre kell gyorsítanom, hogy teret nyerjek –
mondta Jaden. – Kétesélyes lesz.
–	Csak csinálja! – felelte Khedryn. Kiszáradt a szája. – A ra–
komány árát hozzáadjuk ahhoz, amivel tartozik.
–	Meredeken ki lent, kiengedjük a rakományt, azután mere–
deken fel és vissza az aszteroidagyűrűkbe – javasolta Relin.
– Jó gondolat – jött a válasz a pilótafülkéből.
Lézer robbantott szét egy sziklát, és Jaden ismét felhúzta a
Junker orrát.
–	Elég nagyot fog robbanni a rakomány, hogy megtévessze
őket? – kérdezte Relin a kapitánytól.
– Nem tudom – válaszolta Khedryn. Azt tudta, hogy a két sik–
ló, a robogó és a suhanó biztosan fel fog robbanni odakint, de
rosszul volt a gondolattól, hogy meg kell válnia a Searingtől.
Újabb találat rázta meg a hajót, Relin elővett két ovális fém–
tárgyat az egyik nagy zsebéből, és odanyújtoua őket.
– Mágneses gránátok – mondta. – Rögzítse őket az egyik sik–
lóra, és nyomja meg azt a gombot, így felrobbannak, amikor a jár–
mű felrobban. Érti?
Khedryn bólintott, azután belekapaszkodott az ülésbe, mert a
következő vad fordulótól majdnem elájult.
– Menjen! – mondta Relin, azután a pilótafülkének folytatta:
– Khedryn elindult a raktérbe. Ideje eltűnni szem elől!

A kapilány kicsatolta magát, és részeges botladozással elindult
a biztonsági korlátok segítségével tartotta talpon magát, miköz–
ben Jaden követni kezdte a kapott utasítást. A Junker felgyorsí–
tott, elkanyarodott és forgott, és Khedryn elképzelte a hajója
táncát a száztonnás cseppekből álló zuhatagban, A tartóelemek
egész hálózata recsegett és nyögött a terheléstől.
–	Bírd ki! – mormolta, és megpaskolta a falat maga mellett. El–
érte a rakteret.
Mindig mindent biztosítottak, mágneses befogókat vagy rög–
zített konténereket használtak. Két majdnem kész sikló, Marr
robogója és az ő Scaring suhanója várta több konténernyi elekt–
ronika és válogatott szemét mellett, hogy valamit kezdjen velük.
A siklókhoz sietett – a Searingről nem tudott lemondani és rög–
zítette a gránátokat az egyiken. A mutatott gomb megnyomásá–
tól mindkét robbanószerkezet felmelegedett.
–	Khedryn! Gyorsan! – hallatszott az adó–vevőből.
A kapitány nem válaszolt. Odasietett a raktér légzsilipjchez,
és elindította a nyomáskiegyenlítő ciklust. Az időkijelző csipog–
va számolta a harminc másodpercet.
–	Harminc másodperc – mondta Khedryn az adó–vevőbe.
–	Idefent is látjuk – válaszolta Marr, ezúttal ismét a megszo–
kott, nyugodt hangján. – Szólj, ha eltűntél onnan!
Khedryn visszarohant a siklókhoz, de egy fordulattól elveszí–
tette a lába alól a talajt, és időt veszített, mire ismét talpra kec–
mergett. A szíve hevesen vert, miközben kioldotta a mágneses
befogókat. A nagyobb mennyiségű alkatrész kedvéért még gyor–
san kinyitott egy konténert is, amelyben elektronikai szemetet
tartottak. Megkésve jutott eszébe, hogy ha a siklók valami más–
nak is nekiütköznek meg a raktéren belül, akkor a gránátok fel–
robbanhatnak a hajóban.
A gondolattól megtorpant, de Marr hangja döntésre kénysze–
rítette:
–	Tíz másodperc!
–	A francba! – szitkozódott Khedryn. Kiment, bezárta a rak–
tér ajtaját, és belekapaszkodott a biztonsági korlátba. – Kim va–
gyok – jelentette.

Jaden azonnal szabadjára engedte a hajtóműveket, és lecsapta
a Junker orrát. A gravitációs terhelés a falhoz nyomta Khedrynt,
és a feje felett egy sziréna sikoltotta világgá, hogy a raktérben vá–
kuum keletkezett. A kapitány akaratlanul is elképzelte a két ki–
csúszó siklót és a két éles gránátot.
–	Lehagytuk őket – mondta Relin.
–	Raktár kiürítve – jelentette be Marr.
Khedryn az ajtó páncélüveg megfigyelőablakán keresztül néz–
te, ahogy hónapok munkája, köztük két saját kézzel szerelt sikló
repül ki a mindem elveszejtő űrbe. A nyitott légzsilipen keresz–
tül megpillantotta az imént maguk mögött hagyott aszteroidákat,
azután villanás következett, valószínűleg a gránátok robbantak
fel.
Jaden élesen felfelé kanyarodott, amitől Khedryn ismét el–
esett, Amint visszaértek a gázóriás gyűrűibe, újabb pörgés–for–
gás következett,
–	Jó robbanás volt! – jegyezte meg Relin olyan hangnemben,
mintha csak egy gravlabdadobást értékelt volna.
–	Muszáj tovább repülnünk, amíg nem biztos, hogy sikerült
az elterelés – válaszolta Jaden.
Khedryn a hajó közepén ült le, becsatolta magát, és a szíjba ka–
paszkodott, várta a rázkódást, amely túl közel elhúzó lézernyalá–
bokat jelzett.
A hajó tovább manőverezett, de semmi sem térítette le a pá–
lyájáról.
–	Senki sem követ – jelentette be Relin.
Khedryn felpillantott a mennyezetre, és nagyot sóhajtott. Meg–
paskolta a falat maga mellett.
– Jól csináltad, kislány! – suttogta. – Keressünk egy elég nagy
sziklatömböt, amire leszállhatunk – mondta az adó–vevőbe, – Az–
után mindenki jöjjön a konyhába! Van némi megbeszélnivalónk!

Tizedik
fejezet
Saes a gázóriás gyűrűiből elősorjázó vadászgépeket nézte az
óriás kivetítőn. Llerd a pilóták jelentéseit figyelte a fülébe dugott
adó–vevőn keresztül, azután közvetítette a hallottakat a parancs–
nokának:
– Kapitányi A célpont megsemmisült! – mondta. Kipirult arc–
cal folytatta: – Összeütközött egy aszteroidával. Hat gépet veszí–
tettünk az üldözés során.
Saes bólintott, és azon tűnődött, miért nem mozdított meg ben–
ne semmit a volt mestere halálhíre? Úgy sejtette, hogy az idő el–
koptathatta mindazt, amit Relin iránt érzett. Megnyitotta magát
az Erőnek, és a tudatát kiterjesztve próbálta felidézni mindazo–
kat az érzelmeket, amelyek rátámadtak, mikor megpillantotta Re–
lint a Harbinger fedélzetén, de nem talált semmit, csak üressé–
get. Egy lyukat.
Ötezer évvel a saját kora után végül magára maradt. Egykori
mestere ostoba módon halt meg. Saes sajnálta a hat Blade elvesz–
tését, mivel nem tudták pótolni őket, de ezt az ügyet cl kellett ren–
deznie Relinnel.
–	Álljunk orbitális pályára a bolygó holdja körül! – adta ki a kö–
vetkező utasítást. – Ezredes! A híd az öné! A szállásomon leszek.
–	Számítsunk ki pályát a Primus Goluud felé, miután elvégez–
tük a javításokat? – kérdezte Llerd.
Saes hallotta 8L6 szervóinak halk zúgását, és érezte, hogy a
droid őt nézi. A kapitány nem pillantott oda, csak ennyit szólt:
– Ne! Változott a terv.

Amikor Jaden zökkenőmentesen letette a Junkert egy nagy
aszteroidára, Khedryn még mindig azért küzdött, hogy lelassít–
sa felgyorsult szívverését. Az egyensúlyérzéke sem tért még visz–
sza, és miután felállt, szitkozódva kapaszkodott bele a biztonsá–
gi korlátba. Bizonytalanul elment az ajtóhoz, meggyőződött róla,
hogy a raktér légzsilipje bezáródott, és bement, hogy ellenőrizze
a Searing állapotát.
Ott állt Marr robogójával együtt. Khedryn örömmel nyugtáz–
ta, hogy egyiknek sem esett baja. Nagyon szerette a suhanót, fáj–
lalta volna az elvesztését.
Mire bement a konyhába, Relin már várta, az asztal mellett
ült középen. Az arcán izzadság csillámlott, tekintete enyhén
üvegesnek tűnt, szeme besüppedt az üregében. Zihált, mint egy
veszett állat.
– Maga beteg – állapította meg Khedryn.
Relin hunyorogva nézett fel rá.
–	Igen – válaszolta. – Sugárzás.
A kapitány próbált együtt érzőnek látszani.
–	A hajón nincs ilyesmi – mondta de a Fhoston majd tehe–
tünk valamit. – A „talán” kimondatlan maradt. Nem látta okát,
hogy Farpoint korlátozott orvosi lehetőségeivel terhelje a Jedit.
Relin hosszan nézett rá, mielőtt válaszolt:
–	Köszönöm!
–	És a bordái? A karja?
A férfi lepillantott csonkolt karjára.
– Jól vagyok – mondta,
Khedryn nem így látta, de nem erőltette a dolgot. Elővett egy
cafos bögrét, és odamutatta.
–	Caf? – kérdezte. – Ez egyfajta, izé... keserű, koffeines ital,
amit melegen szoktunk inni.
–	Tea is van?
–	Persze – felelte a kapitány, és gyorsan teát készített Relin–
nek. A teafű nem tűnt túl frissnek, hónapokkal korábban vették
valahol, de legalább tényleg teafű volt, és nem valami pótlék.
Jaden és Marr lépett be, mindketten szótlanul leültek. Jaden
tűnődni látszott, barna haját izzadság tapasztotta a halántékára.

Viszont a cereai úgy nézett ki, mint mindig: nyugodtnak és szi–
lárdnak tűnt, biztosnak, mint egy egyenlet. Khedryn rendszere–
sen elcsodálkozott, hogy hogyan képes a barátja így megőrizni a
hidegvérét.
–	Nekem inkább cafot – jegyezte meg az első tiszt. Leplezetlen
kíváncsisággal nézte Relint. – Jaden elmagyarázott... bizonyos
dolgokat – mondta.
–	Én is kérek! – szólalt meg Jaden olyan hangon, mintha na–
pok óta nem aludt volna.
–	Üljünk le! – válaszolta Khedryn sokkal hivatalosabb hangon,
mint akarta.
Marr kérdőn nézett rá, de a kapitányt lefoglalták a gondolatai,
és nem törődött vele. A saját italát megbolondította egy korty
pulkayval, azután öntött a cafból a másik két férfinak is, majd
Relin teájával együtt egy tálcán az asztalhoz vitte a bögréket.
–	Jó repülés volt! – dicsérte meg Jadent.
–	Valóban – erősítette meg Relin. Grimaszolt valamelyik fáj–
dalma miatt. – Jól csinálta, Jaden!
–	Köszönöm! – válaszolta a másik Jedi. Láthatóan már az el–
ső találkozásuk alkalmával felmérte Relin fizikai állapotát, de
azért megkérdezte; – Jól van? – A kérdés olyan nehéznek tűnt,
mint egy túlterhelt teherszállító hajó.
Relin kihúzta magát, megköszörülte a torkát, amiből rövid kö–
högés lett.
–	Rendben vagyok – válaszolta.
Khedryn kiosztotta az italokat.
–	Nincs jól – mondta. – Sugárbeteg. Meg ott vannak még a bor–
dái és a karja is.
–	Ezt már tudom – válaszolta Jaden, egyfolytában a másik Jedit
nézve. – Nem erre gondoltam.
A kapitány rájött, hogy a két Erő–használó valamely, számára
érzékelhetetlen módon is kommunikál egymással.
–	Rendben vagyok – ismételte meg Relin, de közben félrenézett.
Jaden belckortyolt a cafjába, és nem tűnt úgy, mint akit sike–
rült meggyőzni.
Marr szólalt meg, szavait Relinnek címezte:

–	Feltéve, hogy mindkét hajó megközelítette a fénysebességet,
összesen... nagyjából ötezer évet utaztak át.
Khedryn tudta, hogy barátja számára könnyebb volt elfogad–
ni az egyirányú időutazás lehetőségét, mint ilyen bizonytalanul
fogalmazni, hogy „nagyjából”.
–	Értem – válaszolta Relin. Biccentett a cereai felé, és bemu–
tatkozott: – Relin vagyok.
–	Marr. Sok kérdésem lenne.
–	Várnia kell velük – felelte a Jedi.
–	Gondoltam – mondta Marr némileg csalódottan.
–	Jó lett a caf! – jegyezte meg Jaden feltartva a bögréjét.
–	Köszi! – válaszolta Khedryn, és leült az asztalfőre. Nyelt egy
nagyot, azután fejest ugrott a témába: – Sokat gondolkodtam
rajta, és... végeztünk. Ennyi volt. – Feltartott kézzel belefojtotta
a szót a két Jedibe, és felemelt hangon folytatta: – A Junker az
cn hajóm. Csak az enyém. És nem vagyok hajlandó kockára ten–
ni sem a gépet, sem a személyzetét egy roncsvadászat kedvéért.
–	Ez több annál – ellenkezett Relin, enyhén üveges szeme két
apró izzópanelként csillogott a konyhai lámpák fényében.
–	És ezt maga is tudja, kapitány – támogatta meg Jaden.
Khedryn nem adott helyet a védekezésnek.
–	Igen, tudom, hogy maguknak másról szól ez az út – felelte
de nekem ez is csak egy újabb munka, és kezd túl rázós lenni.
Tudja, Relin, hogy miért nincsenek fegyverek a Junkeren? Mert
ha kell, elfutok. – Egyik ujjával magára és barátjára mutatott.
– Ha kell, elfutunk. Ez egy roncsmentő hajó.
Rádöbbent, hogy zihál, és a hangja is élesebb volt a kelleténél.
Kellett néhány másodperc, hogy összeszedje magát. A két Jedi
nyugalma és Marr általános higgadtsága mellett úgy érezte ma–
gát, mintha egyedül ő lett volna tisztában az iménti vészhelyzet
súlyosságával.
Jaden mondani akart valamit, de Khedryn olyan eréllyel mu–
tatott rá, mintha tőrrel bökött volna feléje.
–	És eszébe se jusson megint valami ócska elmetrükköt hasz–
nálni! – mondta.

Jaden ajkára kiült egy félmosoly, ujjait összekulcsolta a bögré–
je körül. Úgy tanulmányozta a kapitányt és első tisztjét, mintha
érdekes idegen fajokat látna. Végül a tekintete megállapodott
Khedrynen, és így szólt;
–	Úgy volt, hogy levisz arra a holdra. Megegyeztünk, kapitány!
Ez telibe talált. Khedryn sohasem szegte meg az egyezségeit.
–	Tudom, de... – kezdett szabadkozni, de Jaden folytatta azon
a dühítően nyugodt hangján:
–	De az egyezséget félretéve is szeretném, ha hátrébb lépne, és
nemi távolságot tartva elgondolkodna azon, ami itt történt. Ma–
ga és Marr felfedeztek egy segélykérő jelet az Ismeretlen Régiók
egy mindentől távol eső holdján.
–	Szerencse – szólt közbe Khedryn, de a Jedi csak mondta
tovább;
–	Ugyanezt a holdat láttam egy látomásban, amelyet az Erőtói
kaptam. Ebben hangok könyörögtek segítségért. – A hangja itt
valamivel feszültebbé vált. – Segítségért, kapitány!
– Erő–látomása volt? – kérdezte Relin. – Látott bármi olyat,
ami a jelenlétemre vagy a Harbingerre utalt?
Jaden nem vette le a szemét Khedrynről, miközben befejezte
mondandóját;
–	Kivételes körülmények között találkoztunk Farpointban, az–
után elutaztunk ide, és szinte az érkezésünk pillanatában felbuk–
kant egy ősi Sith–hajó.
Relin is beszállt a játékba.
–	Amely kivételesen veszélyes rakományt visz – mondta.
Khedryn reflexszerűen hárított:
–	Legalábbis maga ezt mondja.
–	Legalábbis én ezt mondom?! – kérdezte Relin dühtől reme–
gő hangon.
Jaden feltartotta az egyik kezét.
–	Relin! Kérem! – csitította társát.
Khedryn megrázta a fejét.
–	Nézzek – kezdte ez az egész csak egy egyszerű utaztatás–
nak indult. Ehelyett...
–	Valami nagyobb lett belőle – vágott a szavába Jaden.

–	Azt akartam mondani, hogy bonyolultabbá vált – mondta a
kapitány – De ha valami nagyobb is lett egyben, akkor az ma–
gukra, Jedikre tartozik, és nem rám. Nem ránk, ugye, Marr?
Marr az asztalon dobolt hosszú ujjaival, szemmel láthatóan a
hallottakat fontolgatta, végül nehezen értelmezhető hangsúllyal
felmordult. Khedrynnek egyáltalán nem tetszett ez a válasz.
–	Ez nemcsak a Jedikre tartozik – felelte Jaden. – Magukra is
tartozik. Gondolja végig mindazt, amit elmondtam! Az esemé–
nyek egyidejűségét. Nemcsak szerencse dolga, hogy itt és most
együtt vagyunk.
–	Lehet a véletlenek összjátéka – tartotta magát Khedryn az
elképzeléshez, bár csak félig–meddig őszintén. Már ő maga sem
hitt ebben. – Marr akár ki is számolhatja maguknak, ha akarja.
En egyszerűen csak nem csinálom ezt tovább, és kész.
Relin ökle villámként sújtott az asztalra. A mozdulat minden–
kit meglepett, és a bögrék tartalma majdnem kilöttyent.
–	Maga egy csökönyös bolond, Khedryn Faal! – mondta dü–
hösen.
Csakhogy Khedryn könnyebben kezelte a haragot, mint Jaden
kérlelhetetlen ésszerűségét.
–	Szívesebben vagyok élő bolond, mint halott fanatikus! – fe–
lelte hevesen, még fel is állt hozzá. – Sugárfertőzést kapott, tö–
rött bordákkal szaladgál, és levágták az egyik kezét! Még annyi
ideig sem állt meg, hogy legalább alapellátásban részesítsük! Nem
kért fájdalomcsillapítót sem, vagy legalább egy kis baktat, hogy
gyorsabban gyógyuljon!
Relin villogó tekintettel pattant fel Khedryn szája kiszáradt,
de bármennyire félt is, összeszedte magát, és nem hagyta, hogy
bármelyik tagja megremegjen.
–	Azért nem álltam meg egy pillanatra sem, mert nem szok–
tam kibújni a felelősség alól! Akkor sem, ha fáj! Nem menekül–
het örökké, Khedryn!
A kapitány belenézett Relin elgyötört tekintetébe, és sokkal
mélyebb fájdalmai fedezett fel benne, mint amit a test okozha–
tott az embernek. A felismeréstől clerőtlenedett, újra leült, és fel–
sóhajtott.

–	Kiöntötte a teáját – jegyezte meg halkan.
Csend telepedett a konyhára, mindenki megpróbálta lerázni
magáról a feszültség egy részét. Relin is leült, iménti haragja lát-
szólag ugyanolyan gyorsan semmivé foszlott, mint ahogyan fel-
gerjedt.
–	Marr Erő–érzékeny – mondta Jaden. – Tudták? Tudta bár–
melyikük is?
Ettől Khedryn is kilöttyintette a cafját.
–	Mi van? – kérdezte döbbenten.
–	Miből gondolja? – kérdezte Marr, de a kapitány arra gon–
dolt, hogy a hangja alapján nem tűnt túl meglepettnek.
–	Érzékelem. És biztos vagyok benne, hogy Relin is érzékeli.
A másik Jedi fel sem nézett a teásbögréjéből, csak aprót bó–
lintott.
Jaden az első tisztre nézett.
–	Bocsásson meg, hogy így magára öntöttem! – kérte. – Ere–
detileg csak azután akartam elmondani, hogy visszatértünk a
Fhostra. Ha elmondtam volna egyáltalán...
–	Egyáltalán, mit jelent az, hogy Erő–érzékeny? – kérdezte
Khedryn.
–	Azt, hogy ösztönös kapcsolatban van az Erővel – magyaráz–
ta Jaden. – Ha fiatalabb lenne, ez egyben azt is jelentené, hogy
fel lehet készíteni. De a maga korában, Marr, még a matemati–
kai tehetséget figyelembe véve is kizárt, hogy valaki vállalja a
felkészítését.
Lehetett bármilyen kicsi az esélye, Khedryn alól kirántotta a
szőnyeget a lehetőség, hogy a Jedi–rend miatt elveszítheti a ba–
rátját. Feltartott kézzel szólalt meg:
–	Hé–hé! Álljunk csak meg! Nem szaladtunk előre egy kicsit?
–	De igen – válaszolta Marr, és Jadenre nézett. – Miért most
mondta el? – kérdezte.
–	Mert szeretném, ha mind felismernék, hogy az Erő vezette
cl magukat ahhoz a jelhez. Talán nem tudták, de ez történt. Ma–
guk úgy döntöttek, hogy kerülőúton térnek vissza a Fhostra,
ugye?
–	Ő a navigátor – hárított Khedryn.

–	Én választoltam ki a pályát – ismerte el Marr.
Jaden bólintott, láthatóan nem lepődött meg.
–	Nem véletlenül választotta ezt a rendszert – mondta. – Az
Erő mozgat mindenkit. Minket is, magukat is.
–	Engem aztán nem! – ellenkezett Khedryn, még mielőtt si–
került volna visszanyelnie a szavakat. Tudta, hogy sértődöttnek
hangzott, de jogosnak vélte. Kezdte potyautasnak érezni magát
a saját hajóján.
Jaden a vállára tette a kezét, és ez a barátságos gesztus csak ron–
tott a helyzeten.
–	Az Erő mindenkit megérint – mondta a Jedi. – Csak nézzen
körül!
Khedryn végignézett a társaságon, és el kellett ismernie, hogy
csak igen furcsa véletlenek következtében lehettek egyazon he–
lyen és időben.
Marr a saját kezével babrált.
–	Nem kell semmiféle kiképzés – jegyezte meg.
Jaden ezen sem lepődött meg.
–	Megértem – mondta. – Csak azt akartam, hogy lássák, mi
történik valójában. Azt akartam, hogy mind lássuk,
–	Jadennek igaza van – támogatta Relin.
A kapitány próbált racionális magyarázatot találni az esemé–
nyek sorozatára, de nem sikerült. Szembe kellett néznie azzal a
ténnyel, hogy Jadennek valóban igaza van. Már csak az maradt
kérdéses, hogy elfuthat–e ismét, ahogyan szokott.
– Az idő ellenünk játszik – mondta Relin. – Khedryn, kérem!
A férfi ledöntötte a cafja végét, kiélvezte az utolsó korty ízét,
amely a szokásosnál is kesernyésebb volt a belelöttyimett pulkay–
tól. Közel állt ahhoz, hogy beadja a derekát,
– Mit akarnak tőlünk? – kérdezte.
–	Segítsenek nekünk megtenni mindazt, amit meg kell ten–
nünk – felelte Jaden. – Le kell jutnom annak a holdnak a felszí–
nére. Ott valakinek segítségre van szüksége.
Khedryn ellőtte az utolsó érvet, ami még eszébe jutott:
– És ha lemegy, és nincs ott semmi? Ez eszébe jutott már? Lát–
tam már ilyet.

Jaden megrázta a fejét, bár kicsit túl hirtelen és túl határozottan.
–	Ezúttal biztosan nem így lesz – válaszolta. – Valami sugároz–
za azt a jelet.
–	Jaden! – kezdte Khedryn, de Relin közbeszólt:
–	Én nem mehetek le a holdra!
A kapitány letette a bögréjét, és mereven ránézett a Jedire.
–	Nem, maga annak a cirkálónak a fedélzetére akar felmenni
– felelte. – Maga mondta. Es ez akkor is őrültség marad, ha még
néhányszor elismételjük. Régiség vagy sem, azon a hajón még a
kompoknak is nagyobb a tűzerejűk, mint a Junkernek.
–	Relin! – szólította meg Jaden is a másik Jedit. – Nem hin–
ném, hogy...
Relin felemelte csonka karját, talán a kezét akarta felemelni,
hogy leintse rendtársát, de megfeledkezett a veszteségéről.
–	Meglepettnek tűnt, amikor először említettem a lignant –
mondta. – Valóban meglepődött? – kérdezte, és körbelögybölte a
teát a bögréjében.
–	Igen – válaszolta Jaden.
–	Tehát még sohasem hallott erről a kristályról vagy az erejé–
ről. De Khedryn már említette a Sitheket, ami azt jelenti, hogy
most is léteznek. Ugye, veszélyes lenne, ha a kezükbe kerülne a
lignan?
Jaden bólintott.
–	Ha azt teszi, amit mondott, akkor igen – mondta.
Relin hangja egészen fagyossá vált.

–	Érezte is, nem? – kérdezett újra. – Kételkedik a szavamban?
–	Nem, de...
A másik Jedi nem törődött Jaden ellenkezésével. így folytatta:
–	Ha a Harbingcr kapitánya, Saes valamiképpen kideríti ugyan–
ezt, akkor pontosan azzal fog próbálkozni, amit az imént mond–
tam. Elviszi a lignant a Sithekhez. Vagy ő maga használja fel.
Mindegy, mit tesz, Saes veszélyes. El kell pusztítanom a lignant
és a hajót, és ha elhagyja a rendszert, akkor lehet, hogy nem lesz
rá több lehetőségem. Nincs sok időm, A Harbinger hiperhajtó–
műve megsérült, és a sikertelen ugrástól maga a hajó is súlyos ká–

rókát szenvedett. Most kell cselekednem, mielőtt ismét képes lesz
az ugrásra.
Khedryn úgy látta, mintha Jaden vállát súly nyomná. A Jedi
nagyon le akart menni annak a holdnak a felszínére, de a tekin–
tetén látszott, hogy már ő is feladta.
–	Igaza van – ismerte el Jaden. – Az ásvány dolga fontosabb.
Személyes problémák.,, befolyásolták az ítélőképességemet. A
hold várhat. Magával tartok a Harbingerre.
Relin még mindig a teáját vizsgálgatta.
–	Nem lehet. Hacsak nem képes elrejteni a jelenlétét az Erő–
ben, Saes könnyedén észreveszi.
–	Elfedhet engem is.
–Túl erős a jelenléte, Jaden – válaszolta a másik Jedi. – Nehéz
lenne elfedni, és nem is lenne hatékony használata a maradék
erőmnek.
A két férfit hallgatva Khedryn rádöbbent, hogy mindketten
egymásnak kerestek kifogásokat, miközben egyértelműen szük–
ségük volt egymás segítségére.
–	Emlékezzen a saját szavaira, Jaden! – mondta Relin. – Az
Erő mutatta meg az utat arra a holdra, és oda kell mennie. Hall–
gasson a megérzéseire!
–	Nem bízom a megérzéseimben.
Relin nem tágított:
–	Nem jöhet velem. Ezt nekem kell megtennem.
–	Az én jelenlétem az Erődben nem annyira erős, ugye? – kér–
dezte hirtelen Marr. A szavai mindenkit megleptek. – Én magá–
val tarthatok.
Néhány hosszúnak tűnő másodpercig mélységes csend telepe–
dett a Junker konyhájára.
Khedryn olyannyira megdöbbent, hogy nem tudott megszó–
lalni, Végül csak annyit kérdezett:
–	Miért?
Marr sóhajtott egyet, belenézett a bögréjébe, azután vállat vont,
és nagy nehezen válaszolt:
–	Elmondtam Jadennek, hogy egyszer kiszámoltam az életem
lehetőségeit. Emlékszel, hogy neked is elmondtam?

Khedryn bólintott. Várta a folytatást.
–	Tudod, micrt? Nemcsak a matematika miatt. Igazolást ke–
restem arra, hogy lesz valami értelme az életemnek. Arra, hogy
egyszer még csinálok valami fontosat. Végül máshogy alakult.
–	Marr...! – kezdte Khedryn.
–	Egy pillanatot sem bántam meg. Nagyszerű barát vagy, de itt
a lehetőség, hogy tegyek valamit, aminek jelentősége van. Egyet–
értek Jadenncl abban, hogy nem csupán a véletlen hozott min–
ket Össze. Sokkal valószínűbb, hogy megnyersz egy szabakkpar–
tit, mint az, hogy mindez csak véletlenül történt.
A kapitány rossz hangulatban volt, ezen mégis elmosolyodott.
–	Mondasz valamit – jegyezte meg.
Marr folytatta:
–	Az életünk elvezetett ehhez a pillanathoz és erre a helyre. Ez
elől hogyan tudnék elfutni?
Nem mondta ki, de a kérdés Khedryn nevében is szólt, és a
kapitány nem tudott válaszolni rá. A menekülés már a szokásá–
vá vált. A felnőtte válása óta menekült a gyökerei és a felelősség
elől, és egészen idáig jól működött a dolog.
Az első tiszt Relinre nézett.
–	Jövök, ha magának is megfelel – mondta.
Jaden mondani akart valamit, de inkább csendben maradt.
A másik Jedi állta Marr tekintetét.
–	Még épp csak találkoztunk – mondta és nem tudhatja, mi–
re készülök.
–	Bármi legyen is az, szüksége lesz hozzá egy hajóra. És persze
egy pilótára is, aki ismeri azt a hajót. A két kezet már meg sem
említem.
Relin bólintott. Elfogadta az érveket.
–	Közelebbről a lignan erősebben fog hatni magára is – mondta.
– Érzett bármi... kellemetlenséget a Harbinger felbukkanásakor?
Marr bólintott.
–	Főleg fejfájást – felelte.
–	Erősödni fog, ha közelebb megy a forrásához.
–	Ez nemcsak rá igaz – szólt közbe Jaden.
Marr homloka sima, tekintete nyugodt maradt.

–	Megértettem – válaszolta.
–	Biztos benne? – kérdezte Relin.
–	Túl biztos is, én már csak meg tudom mondani! – jegyezte
meg Khedryn.
–	Igen – mondta Marr határozottan. Előbb Relinre, azután a
barátjára pillantott, és hozzátette: – Biztos vagyok benne.
–	Rendben – mondta Relin.
Khedryn megrázta a fejét, és úgy emelte meg a bögréjét, mint–
ha lett volna még benne caf. Fintorgott, amikor rájött a tévedé–
sére, és így szólt:
–	Ezen a hajón mindenki megőrült. Én iszom még egyet. Kér
még valaki?
Mindenki bólintott.
–	Akkor egy újabb kör – nyugtázta Khedryn, cs fel akart állni
az asztal mellől.
–	Majd én, kapitány – állt fel Marr is. Elhaladva mellette a
cereai Khedryn vállára tette a kezét, és ebben a kis gesztusban
benne volt minden együtt töltött év.
–	Beszéljünk a részletekről! – vetette fel a kapitány. – Mik a
terveik?
Relin intett, hogy előbb Jaden mondja el.
–	Leszállók a holdra, és megtalálom, amit meg kell találnom.
–	Egyedül?
Jaden bólintott.
–	Nem! – mondta Khedryn határozottan. – Nem hagyom lent
a holdon a hajómat, ha esetleg valami olyat találna, amire nem
számított. Lcvihetcm a Flotsammel. Kicselezhetjük a cirkáló
szenzorait, és bejuthatunk a légkörbe. Onnan már felkutathatja
a jel forrását, de számítok némi bonuszra, ha végeztünk. A Rend
is tartozik nekem, úgyhogy még ötezret kérek azon felül, ami–
ben eddig megegyeztünk.
–	Megegyeztünk.
–	Hallottad, Marr?
–	Hallottam, kapitány.

Az alkudozástól Khedryn rögtön jobban érezte magát – job–
ban érezte, hogy irányítja az eseményekét maga körül. Relinre
nézett.
–	És maga? Hogy akar feljutni a cirkáló fedélzetére?
–	Marr berepít.
–	Hova be?
–	A hajóba.
Fejben Khedryn már előkészített egy ironikus megjegyzést,
de visszafogta magát, amikor látta a Jedin, hogy komolyan gon–
dolta. Inkább csak annyit mondott:
–	Ez nem fog megtörténni.
Relin állkapcsában előbb megfeszültek, majd ellazultak az iz–
mok, mintha a férfi a gondolatait rágta volna meg.
–	A padavanom belehalt, hogy megpróbálta semlegesíteni azt
a hajót – mondta, – Felmegyek a fedélzetre, és tönkreteszem, amit
tönkre kell tenni. Ennek csak egy módja van, mégpedig az, hogy
letoljuk a torkán ezt a hajót.
–	Mármint az én hajómra gondol?
–	Igen, a maga hajójára! – felelte Relin buzgó hangon. – Ide fi–
gyeljen! A Harbinger fegyverrendszerei tönkrementek. Ez biz–
tos, máskülönben már belerobbantották volna a hajóját az űrbe.
Saes vadászokat rendelt ki ahelyett, hogy a lövegeivel vette vol–
na célba. Szóval, Marr simán kirepülhet az aszteroidagyűrűből és
be a hangárba, meg mielőtt megállíthatnának.
–	Sokkal kevésbé tűnik betegnek, amikor életek kockáztatásá–
ról beszél – jegyezte meg Khedryn. – Annak a hajónak aktívak a
pajzsai. Azokon hogyan szeretne átjutni? – kérdezte, de máris
bűntudatot érzett miatta.
Relin tanácstalanul nézett.
–	A pajzsokon? Nem tudom – válaszolta.
Khedryn tudta, de nem bírta rávenni magát, hogy kimondja.
–	Kell, hogy legyen rá valami mód – mondta Relin.
A kapitány az összeszedett bögrékbe cafot töltögető első tiszt–
jére nézett, és azt kívánta, bárcsak a barátja is hallgatna. Nem
volt ilyen szerencséje.

–	Használhatjuk az energiakristályt, hogy időlegesen nyissunk
egy lyukat a pajzsokon – mondta a cereai.
Khedryn ingerülten fújt egyet,
Jaden meglepetten nézett rájuk,
–	Van egy energiakristályuk? – kérdezte.
Khedryn végignézett az egész társaságon, mielőtt válaszolt:
–	Eddig kétszer kellett használnunk, hogy átszálljunk olyan
roncsokra, amelyeken a robotpilóta bekapcsolva tartotta a pajzs–
generátort.
–	Honnan szerezték? – kérdezett újra Jaden.
–	Már mondtam, hogy egy rakás dolog lebeg odakint, a nagy
feketeségben. Csak tudni kell, hol keressünk.
A Jedi úgy nézett körül, mint aki arra számít, hogy az energia–
kristály csak úgy kiesik valamelyik fülkéből.
–	Hol van? – kérdezte.
–	A zsebemben! – csattant fel a kapitány Lenyugtatta magát,
mielőtt folytatta: – Rákötöttük a vonósugárra a hajófarban.
–	Zabálja az energiát – jegyezte meg Marr. – Majdnem min–
dent oda kell irányítani, ha használni akarjuk, de működhet a
dolog.
–	Úgy tűnik, a probléma megoldódott – mondta Relin. – Kö–
szönöm, Marr!
–	Igen, Marr, én is nagyon köszönöm! – morogta Khedryn.
Relin úgy folytatta, mintha nem is hallotta volna az ironikus
megjegyzést:
–	Saes nem számít ránk. Azt hiszi, hogy már nem élünk. A jár–
őröző vadászgépek túlságosan távol lesznek, a bentiek pedig nem
tudnak időben kirepülni, hogy megállítsanak.
–	Őrültség! – mondta Khedryn a fejét rázva. – Hallottad, Marr?
–	Hallottam, kapitány – válaszolta a barátja. Visszatéri az asz–
talhoz a tálcával, és kiosztotta a bögréket.
Khedryn felnézett rá,

–	És? – kérdezte megemelt szemöldökkel.
–	Van más lehetőség?

–	Visszamegyünk a Fhostra, és elfelejtjük ezt az egészet – felel–
te a kapitány, de mindenki úgy tett, mintha nem is hallotta vol–
na. Már nem irányíthatta az eseményekét.
–	Fel tudnak jutni a fedélzetre – mondta Jaden de hogyan
jönnek vissza?
Relin egy szívdobbanásnyi idővel többet habozott a kelleté–
nél, legalábbis Khedryn így érezte.
–	Elég, ha Marr letesz, azután visszajöhet – válaszolta. – Az–
után már bárhova elugorhat. Vagy visszajöhet a gyűrűkbe is, amíg
maguk visszatérnek a holdról.
Marr leült, mielőtt megjegyezte:
–	A vadászok üldözni fognak, és nem tudom elvezetni a hajót
az aszteroidák között. Ki kell ugranom a rendszerből, és később
visszajöhetek.
Khedryn próbált belekortyolni az italába, de túlságosan reme–
gett a keze. Zavartan letette a bögrét,
–	Komolyan ezt akarjátok? – kérdezte barátjától. – Ez nem terv,
hanem színtiszta őrültség!
–	Szóval, Marr így juthat ki – mondta Jaden, és kissé előredől–
ve kérdezte meg: – De maga hogyan jön vissza?
Relin ezúttal túl gyorsan válaszolt:
–	Mentőkapszulával, mint legutóbb.
A két Jedi farkasszemet nézett, végül Relin fordult el előbb, és
a teájába fúrta tekintetét,
–	Mikor akarják elkezdeni? – kérdezte Khedryn, cs előre ret–
tegett a választól.
Relin felpillantott.
–	Most – felelte,
Kell távolságot tartott a Predatorral a cirkálótól, cs a szenzor–
képernyőn keresztül követte az eseményeket. A vadászgépek ha–
marosan kirepültek a gázóriás gyűrűiből, láthatóan nem üldöz–
tek tovább a Junkert. Számban is megfogyatkoztak.
Az anzati úgy vélte, hogy az idegen hajók elveszíthették a te–
herhajót, vagy egyszerűen csak abbahagyták az üldözést. Azt biz–

tosan tudta, hogy nem sikerült megsemmisíteniük a célpontju–
kat. A Sors szövete túl erős volt ahhoz, hogy eltépjék a szálait.
Jaden Korr végzete pedig nem az volt, hogy lézernyalábok öljék
meg. Kell Douro kezei között kellett elveszítenie az életet, és el
kellett juttatnia őt a megvilágosodáshoz.
Sorsa alakulásával elégedetten az anzati beindította a hajója
alacsony kibocsátású ionhajtóműveit, és az aszteroidagyűrűk szé–
le közelébe kormányozta a Predatort. Eltcrelői és zavarói látha–
tatlanná tették a cirkáló számára, így nyugodtan várakozhatott,
mint egy zsákmányra leső pók.
Az opálosan fénylő hold kényelmesen forgott az űrben, jelleg–
telenségével csak még hangsúlyosabbá tette, hogy képes sorsokat
beteljesíteni. Kell azon tűnődött, hogy felmérhetné a hold felszí–
nét, és jelenthetné Darth Wyyrloknak, mit talált odalent, de nem
tette meg. Inkább a várakozás mellett döntött, figyelt, és csak ak–
kor szándékozott leereszkedni a felszínre, amikor Jaden Korr is
így tesz. Sorsfonalaik egymásba fonódtak, többé már nem váltak
külön, és neki csak akkor kellett leszállnia arra a holdra, amikor
Jaden lehúzta magához. Ugyanúgy nem mehetett le a felszínre Ja–
den nélkül, ahogyan egy twi’lek sem dobhatta el a lekkuját.
Remegett a keze, részben az éhségtől és részben az izgalomtól.
Nem táplálkozott, mióta maga mögött hagyta a Fhostot, és nem
is szándékozott élelmet magához venni. Jaden Korr volt a követ–
kező fogás. Neki kellett lennie a következőnek.
A szenzorok, a létfenntartó rendszerek és a birodalmi jelet –
amely mindannyiukat elhozta erre a helyre – közvetítő hangszó–
rók kivételével teljesen leállította a Predatort, így várakozott.
–	Felkészítem a Junkert – jelentette Marr adó–vevőn a kony–
hában várakozó többieknek. Khedryn az asztalra tette a kezét, és
olyan nehézkesen állt fel, mintha ezer kilót nyomott volna.
–	Én meg... csinálok valami mást – mondta. – A fenébe is! Hl
sem hiszem, hogy belementem ebbe az egészbe!
A két Jedi nem szólt egy szót sem, és a kapitány elindult kife–
lé. Az ajtóban megtorpant, hátranézett, cs így szólt hozzájuk:

–	Tudják, mit? Amikor visszamegyünk a Fhostra, játsszunk
egyet! így, mindenki – mondta, cs a kezével körözve intett az
asztal felé. – Amilyen meggondolatlanok, a végén még nyerhe–
tek is néhány kreditet. Feltéve, hogy Jaden nem csal. A maga ide–
jében mar voltak kreditek? – kérdezte Rclintől.
–	Természetesen voltak.
–	Akkor van mit elnyernem. Játszott már szabakkot?
–	Nem ismerem.
–	Majd megtanítom rá – ígérte Khedryn, azután meggondol–
ta magát, és odalépett a konyhaszekrényhez, elővett egy apró po–
harat, teletöltötte pulkayval, majd egy hajtásra megitta. – Me–
gyek, előkészítem a Flotsamet – mondta. – Azután valószínűleg
imádkozni fogok.
Jaden mosolyogva nézett utána. Miután a kapitány kiment,
Relin is felállt, de a másik Jedi utána szólt:
– Várjon!
Relin visszaült, grimaszolt a bordáit kínzó fájdalomtól.
Rendtársa is tudta, hogy nem a fizikai fájdalom gyötri igazán.
Kivárt, amíg biztos nem volt, hogy Khedryn nem tér vissza, de
mielőtt megszólalhatott volna, Relin megelőzte:
–	Nem kell mondania.
Jaden mégis kimondta, amit gondolt:
–	Haragot áraszt. Erősebben érzem, mint a lignant.
–	Saesnek fizetnie kell. A padavanom...
–	Elveszíti önmagát, Relin. Ezt nem teheti meg. Marr a gond–
jaira bízta magát.
Relin ajka vicsorra torzult.
–	Vállalta a kockázatot – válaszolta. – És nem az én szavaim
biztatták fel, hogy tegyen valami jelentőségteljesét.
Jaden hallotta a megvetést Relin hangjában, és tudta, hogy
rendtársa már majdnem elveszett. Ennek ellenére nem tagadhat–
ta le a vádat.
–	Hozza vissza, rendben? Ígérje meg!
Relin kisöpörte sötét haját a homlokából. Ekkor látszott csak
igazán, hogy mennyire sápadt és kimerült.
–	Gondoskodom róla, hogy visszatérjen – mondta.

Jaden tudta, hogy ennél többet nem csikarhat ki, és nehéz
csend telepedett rájuk. Több mim ötezer év választotta el őket
egymástól.
–	Mit tett? – kérdezte végül Relin.
Rendtársa először nem értette, de a másik Jedi arckifejezése
tudást tükrözött, és ezt a szavai is alátámasztották. Relin előre–
hajolt, véreres és vizenyős tekintete a székhez szegezte Jadent.
–	Arad belőlem a harag? – kérdezte. – Hát magából meg a két–
ség árad! Es bizonytalanság! Tudom jól, hogy miből születik ez,
Jaden! Mit tett?
Jaden kortyolt a cafjából, hogy legalább néhány másodpercre
elrejtőzzön a bögre pereme mögé. Képzeletében felbukkantak
azok az arcok az ablak mögött, és ismét könyörögtek, hogy ne te–
gye meg.
Relin elmosolyodott, de még a mosolyt is sikerült kellemet–
lenné tennie.
– Valami összetörte az énképet, ugye? – kérdezte.
Jaden letette a bögréjét.
–	Igen – vallotta be.
Relin olyan őszinte örömmel kacagott fel, amire jaden koráb–
ban nem tartotta képesnek.
–	A Jedik semmit sem változtak ötezer év alatt! – mondta ne–
vetve. – A saját magunkkal szemben támasztott elvárásaink min–
dig is felülmúlták a valóságot. Nem ismerek olyan bölcsességet,
amely a javát szolgálná, Jaden! – Felállt, a kezét nyújtotta, úgy
köszönt el: – Sok szerencsét! Nekem még ki kell találnom, ho–
gyan töltsem fel a fénykardomat.
Jaden is felállt, és elfogadta a felkínált kezet, közben az utolsó
szavakon tűnődött. Eszébe jutott, hogy felajánlja a gyerekkorá–
ban készített fénykardját, mivel ahhoz nem volt szükség külön
energiacellára, de tudta, hogy Relin nem fogadta volna el.
–	Biztos vagyok benne, hogy Marr tud majd segíteni – mondta.
–	En is biztos vagyok benne.
Mielőtt rendtársa kiment a konyhából, Jaden még utána szólt:
–	Az Erő legyen veled, Relin!
A másik Jedi nem torpant meg, még csak le sem lassított.

A kapitány a pilótafülkében találta a barátját, Marr a műsze–
reket ellenőrizte és a rendszereket tesztelte. Khedryn megállt az
ajtóban, eszébe jutott az a sok út, amelyek során ő és Marr egy–
más mellett ültek a fülke szűkös terében, akadálytalanul szelték
át a nagy feketeséget a Junkerrel. Átéltek együtt néhány veszé–
lyes dolgot. Khedryn megköszörülte a torkát.
Barátja csak a válla felett pillantott hátra, nem fordult szembe
vele.
–	Felkészült a kislány? – kérdezte a kapitány.
– Fel – válaszolta Marr. – Minimális sérülést szenvedett, és
egész jól átvészelte a hajtóművek terhelését. Nem kizárt, hogy a
finomhangolásnak köszönhetően.
Khedryn békülési gesztusnak tekintette az elismerést. Egyik
kezét a falra tette, érezte a dúracél hűvösét a tenyerén, és hason–
ló gesztussal válaszolt:
–	Régen repültünk egyedül.
–	Régen – ismerte el Marr halkan.
Khedryn lerázta magáról az érzelgősséget, előrébb ment, te–
kintete végigfutott a műszereken, de valójában nem is látta őket.
–	Ezek a Jedik mindig mindent feltesznek egy lapra, mi?
Marr elmosolyodott, ezúttal felállt, és szembefordult barátjával.
–	Mindig – válaszolta. – Nyomják, amíg nem enged.
–	Úgy van – nyugtázta a kapitány, szintén mosolyogva. – Még
mindig nem vagyok benne teljesen biztos, hogy miért csináljuk
ezt az egészet.
–	Mert így helyes – mondta Marr.
– Hogy lehetsz mindig mindenben ennyire biztos? Ez nem
matek!
–	Nem vagyok mindig mindenben biztos, csak most és ebben.
–	Csak mert megtudtad, hogy Erő–érzékeny vagy?
Marr elvörösödött zavarában.
–	Talán – válaszolta. – Részben ezért is.
Khedryn nem erőltette a témát. Egyszerre jutott eszébe mind–
az, amin az elmúlt hat év során átmentek, és rá kellett jönnie,
hogy minden tőle eredt, Marr egyszerűen csak követte őt és tisz–

telte a döntéseit. A kapitány úgy döntött, hogy ezúttal neki kell
így tennie, mert tartozik ennyivel a barátjának.
–	Próbáld meg nem lelövetni magad, jó? Kompszolgálaton vagy, ez parancs! Ha melegszik a helyzet, kiugrasz a rendszerből és
kész, mindegy, mit mond Relin. Ha feljutsz arra a cirkálóra, és
kitetted a Jedit, akkor gyere ki, és tűnj el! Ha kell, mi is ki tu–
dunk lépni a rendszerből a Flotsammel.
Az első tiszt nem válaszolt, és Khedrynnek nem tetszett a hall–
gatása.
–	Ez parancs, Marr! – mondta. – Értetted?
–	Megteszem, ami tőlem telik – felelte a barátja.
Khedryn finoman meglökte barátját.
–	Ha ugyanolyan űzött tekintettel jössz vissza, mint azok a Je–
dik, akkor kidoblak a hajóról, és nem repülhetsz velem soha töb–
be – mondta halkan.
Erre Marr elmosolyodott, törött foga a hűsége emlékeztetője–
ként villant ki az ép fogsorból; azt a verekedést a Dantuinon
szintén Khedryn kezdte. A kapitány kinézett a pilótafülke abla–
kán az alattuk lévő aszteroida morzsalékos felszínére.
–	Nem egészen a terv szerint alakult, mi? – kérdezte.
–	Ritkán alakul a terv szerint – jött a válasz. – A változók miatt.
Mindig a változók miatt.
Khedryn érezte, hogy elszorul a torka, nézte a tükörképüket a
páncélüvegen, és nagyot nyelt. Akart még mondani valamit a leg–
jobb barátjának, aki egyben az egyetlen igazi barátja is volt, mi–
óta fiatalon maga mögött hagyta a Kéz Birodalmát, de csak any–
nyira futotta az erejéből, hogy odaforduljon, kezet nyújtson és
sok szerencsét kívánjon.
Marr elfogadta a felkínált kezet, megrázta, és így válaszolt:
–	Neked is!
Khedryn még egyszer körülnézett a Junker pilótafülkéjében,
azután megfordult, és elindult kifelé, de a barátja hangja megál–
lította.
–	Kapitány! – szólt utána az első tisztje. – Ezt nálam felejtetted.
Khedryn megfordult, és egy élénkítő ragot pillantott meg Marr
kezében.

Elfogadta, és ez mindent elmondott, amit meg cl kellett mon–
dani.
Miután Khedryn bepakolta a védőruhákat a Fiotsambc, és elő–
készítene a gépet az indulásra, rácsatlakozott a Junker belső kom–
munikációs rendszerére.
–	Még egy utolsó találkozó a konyhában! A részvétel kötelező!
– jelentette be.
Ő maga kerülőúton ment, bejárta a Junker folyosóinak egy ré–
szét, és próbálta tudatosítani magában, hogy a hajó és Marr ta–
lán nem fog visszatérni a Harbinger hangárjából.
Ha bejut egyáltalán abba a hangárba.
Úgy vélte, kezd érzelgőssé válni, és tudta, hogy ezt nem en–
gedheti meg magának. Ő volt a kapitány, és ez együtt járt bizo–
nyos kötelezettségekkel.
Például ezzel – gondolta, miközben belépett a konyhába.
A két Jedi és Marr az asztal mellett állt, és kérdőn pillantgat–
tak egymásra, azután őrá.
–	Kevés az időnk – méltatlankodott Relin.
–	Erre még szakítunk – válaszolta Khedryn, Odalépett az egyik
konyhaszekrényhez, poharakat vett elő, és mindegyikbe dupla
adagot töltött az egyetlen palack tisztességes italból, amelyet a
hajón tartott. Amikor kiosztotta a keelát, Relin fintorogva sza–
golt bele a poharába.
–	Nem fogyasztok alkoholt – mondta,
–	De igen – válaszolta Khedryn. – A kapitány parancsa.
A Jedi egy félmosollyal és egy vállrándítással elfogadta az érvet.
Khedryn megemelte a poharát, és a többiek követték a példá–
ját. Nem igazán maradt mondanivalója, ezért egy régi űrjáró tósz–
tot idézett, amelyet még kamaszkorában hallott először.
–	Fenékig, fiúk, mert az űr feketéje bizony hideg! Fenékig, fiúk,
mert mindig jobb veszélyben élni és ifjan meghalni, mint sehogy
sem élni és megvénülni!
Mindenki mosolygott, de senki sem nevetett. Mind felhajtot–
ták az italt.
Khedryn lecsapta a poharát az asztallapra.
–	Most már indulhatunk! – mondta.

Tizenegyedik
fejezet
Khedryn elhelyezkedett a Flotsam másodpilótájának forgó–
székében. Eszébe jutott, milyen régen ült utoljára a Starhawk
apró pilótafülkéjében, és a szűkös helyiségtől olyan érzése tá–
madt, mintha fémkoporsóba került volna.
A műszerek már korábban életre keltek. A férfi kirázta fejéből
a balsejtelmeket, és lefuttatott egy utolsó ellenőrzést. Minden jel–
zőfény zölden villant fel. Khedryn kibámult az orr felé csúcso–
sodó, páncélüveg ablakon, nézte a semmiben forogva lebegő
sziklákat és jégtömböket, amelyeknek halvány háttérfényt bizto–
sított a gázóriás élénk kékje. Lassan átértek a bolygó sötét olda–
lára. A szupervihar sötétkék oválisa nem látszott onnan, ahol a
Junkerrel parkoltak. Lopakodni készültek, még a bolygó gigan–
tikus szeme sem pillanthatta meg őket.
– Kész! – jelentette be a kapitány.
– Akkor induljunk! – válaszolta Jaden a pilótaülésből. – Haj–
tóművek bemelegítve! Leválás!
A módosított befogók mély hangú kattanások sorozatával eresz–
tették el zsákmányukat, és a Flotsam elszabadult a Junkertől, las–
san arrébb lebegett, mint egy saját pályán mozgó törmelékdarab
a gázóriás aszteroidaövében. A lebegtető hajtóművek lágyan ar–
rébb vitték a kis hajót.
Egy pillanatra Khedryn heves szédülést érzett, és tudta jól,
hogy ennek semmi köze a mozgásukból adódó émelygéshez. Ja–
den észrevehette, mert rákérdezett:
– Mikor ült utoljára pilótafülkében a Junkerén kívül?

–	Régen – ismerte el Khedryn. A Flotsamet általában Marr
vezette, ha szükség volt rá a munkájukhoz. – De Marr vigyázni
fog rá.
–	Ez csak természetes – mondta Jaden. Bekapcsolta az adó–ve–
vőt, és beleszólt: – Junker! Eltávolodtunk!
–	Vettem! – válaszolta Relin. – Eltávolodtak.
A Jedi testetlen hangja különösnek hatott, Khedryn ugyanazt
a kapcsolatvesztést érezte tőle, mint azoktól a négy hónapot ké–
ső holofelvételektől a Lyukban.
Azzal a különbséggel, hogy Relin esetében a késés öt évezred
volt. Mintha a Jedi minden cselekedete már rég megtörtént vol–
na – mintha Relin egész lénye már rég elmúlt volna, és Khedryn
nem befolyásolhatott volna semmit sem, ami vele vagy körülöt–
te történik.
A kapitány kiűzte fejéből a sehova sem vezető gondolatokat, és
megköszörülte a torkát, ez utóbbitól megérezte a keela utóízét.
–	Nem találja különösnek, hogy Relin semmit sem kérdezett
a Galaxis jelenlegi állásáról? – kérdezte. – A helyében én kíván–
csi lennék, mint egy pókmajom.
Jaden a műszerekkel babrált, és Khedryn elképzelte, hogy a
férfi szűrőt szerelt a gondolataira.
–	Nem – válaszolta végül a Jedi. – Nem lepődtem meg rajta.
–	Tényleg nem?
–	Tudja, hogy meg fog halni – válaszolta Jaden tényszerűen.
– Ha sikerrel jár is, a sugárzás meg fogja ölni.
Khedrynnek nem sikerült ennyire tényszerűnek maradnia,
amikor megkérdezte:
*
–	Es Marr? – Nem tudta, mit mondhatna, de az adó–vevőért
nyúlt. Jaden megfogta a kezét.
–	Amennyire lehetősége lesz rá, Relin gondoskodni fog Marr
biztonságáról. Jedi. Nem tehet másként.
–	Jedi! – Khedryn úgy köpte ki a szót, mint aki egy rossz íz–
től próbál megszabadulni. Eszébe jutott a Kirajzás, és a történe–
tek C’baoth árulásáról. Olyan érzelmek buzogtak fel benne, ame–
lyekről ő maga sem tudott. Kicsúszott a száján: – Maguk, Jedik
azt hiszik, hogy meg tudják különböztetni a jót a rossztól, és min–

dig mások életéről döntenek. Hogy lehetnek ennyire biztosak
mindenben? Életekkel játszanak!
–	Én már semmiben sem vagyok biztos – válaszolta Jaden, és
ezúttal szokatlan törődöttség rejlett a hangjában. Khedryn ha–
ragja felült egy jégtömbre az aszteroidagyűrűben, kihűlt, és el–
szállt.
–	Miért jött ide? – kérdezte a kapitány. – Mármint, valójában
miért? A látomás vezette, tudom, de ennél többről van szó, nem?
A Jedi megnyalta az ajkát, kinézett a pilótafülke ablakán, vé–
gül hirtelen az ülésével együtt Khedryn felé fordult.
– Tényleg tudni akarja? – kérdezte.
Azt akarta, hogy valaki tényleg tudni akarja. Khedryn bó–
lintott.
Jaden rámeredt, de már nem visszakozhatott. Olyan színtelen
hangon szólalt meg, mint egy droid:
–	A polgárháború során, amikor a Jedik megtámadták a Cen–
terpoint Állomást, én vezettem az egyik csapatot.
–	Hallottam róla. Az egcsz állomás megsemmisült.
–	Azt a parancsot kaptuk, hogy cselekedjünk minél gyorsab–
ban, és előrenyomulás közben senkit se hagyjunk magunk mö–
gött. Egy ponton erős ellenállásba ütköztünk, szövetségiekbe és
koréliai szimpatizánsokba. Végül visszaszorítottuk őket, beme–
nekültek a raktérbe, és magukra zárták az ajtókat.
A Jedi a távolba révedt, már nem a jelent látta. Khedrynre né–
zett, de szeme előtt a múltja képei jelentek meg. Kísértetek vet–
ték körül.
–	Rájuk robbantotta az ajtót? Átvágta?
Jaden hangja felerősödött, mintha a férfi attól tartott volna,
hogy Khedryn nem hallja, amit mond,
– Rájuk nyitottam a légzsilipet – válaszolta.
Egy pillanatig Khedryn azt hitte, rosszul hallotta.
–	Kidobta őket az űrbe? – kérdezte hitetlenkedve.
Jaden bólintott, összehúzott szeme egy távoli pontra szegező–
dött a múltban, ahol a bűne élt.
–	A többségük szövetségi katona volt – folytatta de voltak
köztük olyanok is, akik nem harcoltak volna. Gépészek és nők.

Nem szánhattam időt arra, hogy kiválogassam őket vagy a meg–
adásról tárgyaljunk. Senkit sem hagyhattunk magunk mögött. Ezt
a parancsot kaptam egy másik Jeditől, és engedelmeskedtem.
Miközben beszélt, Jaden ökle többször is összeszorult és eler–
nyedt, és amikor befejezte, az állkapcsa úgy feszült össze, mint–
ha össze akarta volna Toppantani a fogait.
–	A francba! – mormolta Khedryn, de szánalmasan kevésnek
erezte a szót ahhoz, hogy kifejezze az érzelmeit.
Jaden tekintete hirtelen ismét ráfókuszált, a férfi visszatért a
jelenbe.
–	Szóval, Khedryn – mondta amikor arról van szó, hogy tud–
juk, mi jó és mi rossz, én már semmit sem tudok biztosan. Töb–
bé nem.
A kapitány vigasztaló szavak után kutatott, végül ezeket találta:
–	Háború volt, és a háborúnak mindig vannak áldozatai. Mit
számít, hogy sugárvető, fénykard vagy vákuum ölte meg őket?
Jaden kerülte a tekintetét. Mély levegőt vett, mielőtt válaszolt:
–	Számít.
Khedryn clgondolkodott, végül bólintott, és így szólt:
–	Gondolom, tényleg számít.
Erre a Jedi szakálla mögül előbukkant egy elgyötört félmosoly.
*
–	Vallomást szeretne tenni, kapitány? – kérdezte. – Úgy tűnik, most jött el a bűnbánat pillanata. Talán erről a pilótafülkéről van szó?
Khedryn felnevetett, és komor hangulata részben elszállt.
–	Ha most elkezdeném bevallani a bűneimet, akkor sohasem
indulnánk el arra a holdra – mondta. – Felkészült az útra, Jedi?
Jaden kipillantott a körülöttük forgó kő– és jégtömbökre, a gázóriás látható szeletére, azután beleszólt az adó–vevőbe:
–	Bekapcsolom az ionhajtóműveket.
–	Vettem! – válaszolta Relin hangja.
–	Ezzel a sebességgel egy óra múlva a bolygó túloldalán le–
szünk, és elindulhatunk – mondta Khedryn a mikrofonba.
–	Egy standard óra, tizenhét perc és harminchat másodperc
múlva – válaszolta Marr, Megmosolyogtatta a barátját.

– Vettem! – válaszolta a kapitány, és visszaszámlálásra állítot–
ta a hajó időkijelzőjét.
Lassan kerülgették az aszteroidákat, ami alacsony sebességnél
nem volt nehéz. Át akartak repülni a gázóriás sötét oldalára,
ahonnan elindulva eljuthattak a hold túlsó felére, és mindvégig
elrejtőzhettek a Harbinger szenzorai elől Közben a Junker kirob–
bant a bolygó gyűrűiből, és egyenesen nekirepült a csatahajónak.
Relin érezte, hogy a teste cserben hagyja. A sejtjei folyamato–
san bomlottak a sugárfertőzéstől. Látása időnként elhomályosult
a testi és érzelmi kimerültségtől Köpenye alatt izzadság áztatta
át az ujjasát és a nadrágját, a szövetek a bőrére tapadtak. Az Erő–
vel kialakított kapcsolatában keresett támaszt, de ez is ostrom
alatt állt, dühe folyamatosan bomlasztotta.
Egyre nehezebben tartotta fenn a védőpajzsát a lignan min–
dent betöltő energiájával szemben. Átszivárgót! a védelmén és
megérintette, bár már nem okozott olyan rosszullétet, mint ko–
rábban. Relin hozzáedződött a hatásához. A sugárzás megmér–
gezte a testét, a lignan megmérgezte a lelkét, és már közel állt
ahhoz, hogy végleg elbukjon.
A hajót Marr irányította. Ha Relin nem veszítette volna el az
egyik kezét, akkor is nehezen boldogult volna az ismeretlen ve–
zérléssel. A műszerek között egy időkijelző számolt visszafelé, miközben az indulási helyre sodródtak az aszteroidagyűrűkben.
Relinnek eszébe jutott a múlt, a saját múltja, amelyben szám–
talanszor ült Drev mellett az Infiltratorban. Felidézte tanítvá–
nya nevetését és vidámságát. Úgy tűnt, mintha nagyon régen lát–
ta volna utoljára az askajit, pedig számára csak egy nap telt cl
azóta. A lelkén ütött seb még vérzett, nem volt ideje hegesedni,
összeforrni.
– Tűnődni látszik – jegyezte meg Marr, miközben a kő– és jég–
tömbök között manőverezett.
–	A padavanomra gondoltam.
*
–	Értem – mondta Marr.

Aszteroidák sodródtak el a pilótafülke előtt, Marr ügyesen la–
vírozott közöttük. Kiváló pilóta volt, ez kétségtelennek tűnt,
Akárcsak Drev.
–	Mielőtt megtámadtuk a Harbingert, Drev átvezette a hajón–
kat egy ehhez hasonló aszteroidaövön.
–	Nagyobb sebességgel?
–	Igen – válaszolta Relin. – Az Erő segítségével. – Eszébe ju–
tott a padavan mosolya, és próbálta viszonozni a sajátjával, de ez
utóbbit nem sikerült felidéznie. Ajka grimaszba torzult, amely
inkább hasonlított vicsorgásra, mintsem mosolyra.
–	Kivételes pilóta lehetett – jegyezte meg Marr. – Meg soha
senkit nem láttam úgy vezetni, ahogy Jaden irányította a Jun–
kert. Bizonyára példás mestere volt.
Relin értékelte a próbálkozást, de őt nem lehetett ezzel vigasz–
talni. Megrázta a fejét; az egyik tanítványa átállt a sötét oldalra,
a másikat csatában veszítette cl.
–	Attól tartok, én messze nem vagyok olyan példás tanító – jegyezte meg.
Marr nem válaszolt.
–	Nem használja a navigációs számítógépet? – kérdezte Rclin
rövid hallgatást követően. – Fejben végez el minden számítást?
Marr csak bólintott.
–	Még sohasem láttam ennyire fókuszált tehetséget. Lehet,
hogy az Erő céllal ajándékozta meg. Olyan céllal, amelyet még
nem láthatunk.
Marr elmosolyodott, Relin ekkor fedezte fel a letört fogat.
–	Lehet, hogy pont ebben a pillanatban derült ki az a cél.
–	Lehet – válaszolta a Jedi. Kezdte megkedvelni a cereait.
Egynyolcados meghajtással haladtak, és rendszeresen a visz–
szaszámláló időkijelzőre pillantgatva Marr elvezette a hajót a gázóriás gyűrűinek szélére.
–	Itt jó lesz – mondta Relin. Nem akart a kelleténél több időt
tölteni a Harbinger passzív szenzorainak látóterében. Az asz–
teroidák fedezéket nyújtottak, amíg a Flotsam is felvette a kí–
vánt pozíciót – addig is gyűjthettek némi információt az aktuá–
lis helyzetről.

A törmelékmezőn keresztül látták a gázóriás holdjának gyöngyházfényű csillogását.
–	Ráközelítek – mondta Marr
A pilótafülke ablakának egy részét betöltő hold minden egyes
gombnyomás hatására egyre nagyobb lett, míg végül már elfog–
lalta a látótér felét. Időnként kisebb–nagyobb aszteroidák úsztak
beelébük, de Marr így is látta a sötét sziluettet a sejtelmes hát–
teret kínáló hold előtt.
–	A cirkáló orbitális pályára állt mellette – jegyezte meg.
–	Messzebb van, mint gondoltam – válaszolta Relin. – A Harbingernek így több ideje lesz reagálni a közeled tünkre.
Marr megnyomott néhány gombot.
–	Kétszáznyolcvanegyezer–háromszázkét kilométer innen oda – mondta.
Relin az esélyeket latolgatta.
–	A Junker milyen gyorsan repül? – kérdezte.
–	Egy perc alatt ott vagyunk.
–	Túl sok – mondta Relin clgondolkodva. – A Blade–ek ál–
landó készültségben vannak, ennyi idő alatt fogadóbizottságot
kapunk.
Marr megnyalta az ajkát, azután így szólt:
– Megpróbálhatunk aláugrani.
– Ugrani? – kérdezte Relin meglepetten. – Egy bolygó gravi–
tációs mezejében vagyunk, ahogyan a Harbinger is. És még ott
van a hold vonzása is.
–	A gázóriás gravitációs mezőjének szélén vagyunk, és a hold
vonzása gyenge. Egy ilyen rövid ugrásnál mindent bele tudok
számolni – válaszolta Marr, Oldalra billentett fejjel tűnődött egy
másodpercig, azután még hozzátette: – Talán...
–	Talán? – ismételte meg a szót Relin. Kinézett az ablakon:
egy nagy kőtömb elfedte előlük a holdat és a csatahajót. A Jedi
lassan szólalt meg újra: – Arról beszél, hogy a hiperhajtóművel
menjünk el egy bolygótól a holdjáig. Ez csak egy másodperc a
hiperűrben, talán még annál is kevesebb.
–	Nem látok más lehetőséget. Vagy maga talán lát?
Relin feladta. Csak annyit mondott:

–	Még sohasem hallottam róla, hogy ez így lehetséges lenne.
–	Én sem – ismerte be Marr de talán most kiderül, mire va–
ló az én nagyon fókuszált tehetségem.
Relin rádöbbent, hogy ha bízik az Erőben, akkor Marr tehet–
ségében is bíznia kell. Meghökkenve ismerte fel a saját kettős
mércéjét.
–	Csinálja! – mondta. Az időkijelzőre nézett, együtt számolta
vele a másodperceket. – Egy órája sem maradt a számításokra –
jegyezte meg.
Marr szó nélkül előrehajolt, hogy kikapcsolja a nagyítást.
–	Hagyja csak! – mondta Relin.
Miközben a cereai dolgozni kezdett, ő megpróbált úgy elhe–
lyezkedni az ülésben, hogy bordái kevésbé kínozzák, és tűnődve
nézte a Harbinger árnyképét a hold háttere előtt. Saes hajója
olyan emlékeket ébresztett benne, amelyek olajat öntöttek ha–
ragja tüzére. A csatahajót nézte a távolból, de csak a fémburko–
lat fekete sebhelyét látta maga előtt; az elsődleges parancsnoki
híd és a tanítványa emlékművet.
Testi fájdalmait elmosta a szívét kínzó, dühítő tehetetlenség,
amelyet a lignan kiáramló energiája felerősített. Ezzel együtt fel–
szította haragja tüzet is, amelynek már alig számított, hogy mit
emészt cl.
Összeszorított fogakkal tovább nagyított a képen, és hamaro–
san már szinte csak a Harbinger töltötte be a látóterét, közben az
érzelmek egyfajta alkímiáját akaratlanul segítségül kérve, hatal–
mat adó gyűlöletté formálta dühét. Magában tartotta ezt, cs erő–
feszítéseket tett, hogy ne adja külső jelét az érzelmeinek, bár úgy
érezte, hamarosan fel fog robbanni, ha még sokáig el kell fojta–
nia őket.
–	Siessen! – kérte Marrt. Örvénylő érzelmei majdnem a torká–
ra forrasztották a szót.
A crreai nem reagált, csak folytatta a számításokat. A matema–
tikai tehetsége mellett felhasználta a navigációs számítógép le–
hetőségeit is, és bár Relin számára követhetetlen gyorsasággal
dolgozott, azt még ő is látta, hogy Marr nagyon jól haladt

Jaden félsebességgel siklott át a gázóriás gyűrűiig kényelmes
kanyarokkal és fordulókkal kerülgette az aszteroidákat.
Khedryn hátradőlt az ülésén, ujjait összekulcsolta a tarkóján.
–	Mintha valamivel simábban menne a vezetés, mint koráb–
ban – jegyezte meg.
Jaden halványan elmosolyodott, és bár folyamatosan kifelé né–
zett az elcsúcsosodó ablakon, láthatóan máshol járt gondolat–
ban. Khedryn azon tűnődött, hogy vajon megbánta–e már a ki–
tárulkozását.
Szótlanul haladtak tovább, megkerülték a gázóriást, és a gyű–
rűit használták fedezéknek. Idővel ismét megpillantották a szem–
re hasonlító, kék szupervihart, amelynek fele már az éjszakai ol–
dalon tombolt, de a másik fele még mindig a napot ~ vagy őket
– bámulta. Jaden úgy nézte, mint akit hipnotizáltak.
– Jól van? – kérdezte Khedryn, attól tartva, hogynekirepülnek
egy sziklának.
–	Jól – jött a halk válasz.
A terv szerint megkerülték a gázóriást, hogy a hold többé–ke–
vésbé közéjük és a Harbinger közé kerüljön. Reményeik szerint
a hold elrejthette a kis hajót a szenzorok elől.
A fedélzeti időkijelző folyamatosan visszaszámlált. Ha min–
den a terv szerint halad, akkor a Junkernek és a Flotsamnek egy–
szerre kell kilépnie az aszteroidagyűrűkből.
Khedryn elővette a barátjától kapott élénkítőrágót, kettétépte
a lapocskát, és az egyik felét odanyújtotta a Jedinek.
– Jaden? – kérdezte.
– Igen, persze. Köszönöm!
–	Tartogassuk az indulásra – tette hozzá Khedryn,
Jaden bólintott. Figyelték az időkijelzőt és vártak.
Marr befejezte a számításokat, és még bőven maradt ideje,
ezért másodszor is leellenőrizte Őket.
– Bízom benne, hogy jók az eredmények – mondta.
Relín csak biccentett. Már az járt a fejében, hogy mihez kezd
majd, amikor a Harbinger fedélzetére lép. Nem számított rá, de

egészen felvillanyozta a lehetőség, hogy elpusztíthatja a csataha–
jót, és mindenkit megölhet, aki a fedélzeten tartózkodik, köztük
Saest is. Halotti máglyává akarta változtatni Drev sírját, hogy el–
eméssze az ellenségeiket. Azt akarta...
Marr kezét erezte a vállán, és összerándult az érintéstől, mint–
ha a bőre túl érzékennyé vált volna.
– Maga nincs jól – mondta a cereai tárgyilagosan.
Relin észrevette, hogy megizzadt, és zihálni kezdett.
–	Jól vagyok – ellenkezett.
Rápillantott az időkijelzőre: tíz másodpercük maradt.
Ötezer évet utazott az időben, hogy végül egyetlen pillanatra,
másodpercnél is rövidebb hiperűridőre tegye fel az életét. Eszé–
be jutott a mentőkapszula vad rázkódása, a szédítő pörgés és az
émelyítő rándulások, amikor benne ragadt a Harbinger hibásan
létrehozott ugrómezőjében.
Marr a hipcrhajtóművcl beindító karra tette a kezét.
–	Amikor kilépünk a hiperűrből, mindent azonnal lekapcso–
lunk. Készen áll? – kérdezte.
Relin vett egy mély lélegzetet. Törött bordái újabb fájdalom–
impulzust küldtek az agyába.
–	Igen – válaszolta,
Mindketten az utolsó másodperceket mutató időkijelzőre
néztek.
–	Készüljön fel a lignan hatására! – figyelmeztette Relin a ce–
reait.
Marr meghúzta a kart.
Khedryn és Jaden bedobta a szájába a rágót, azután kiléptek a
Flotsammel az aszteroidagyűrűkből. Az űr hívogatóan nyílt meg
előttük, a hold szenvtelenül csillogott a rendszer napjának fé–
nyében. Khedryn nem merte megkeresni a Ilarbingert a szenzo–
rokkal, mert attól tartott, hogy ha őket nem is, a szenzorjeleket
észrevehetik a csatahajón.
Mindketten a műszerek között ülő időkijelzőt figyeltek, ame–
lyen a számok lassan egyre, majd nullára váltottak.

– Most! – mondta Khedryn.
Jaden szó nélkül teljes sebességre gyorsított, és száguldani
kezdtek a hold felé.
Kell a gázóriás gyűrűi és a hold közötti űrben rejtőzködött a
Predatorral. Úgy helyezkedett el, hogy a szenzorai biztosan érzé–
keljenek minden hajót, amely a hold felé tartva lép ki a gyűrűkből.
A Predator pilótafülkéje kihűlt, de az anzati módosította az
anyagcseréjét, hogy fenn tudja tartani a testhőmérsékletét. Ült a
sötétben, nézte a csillagpettyes végtelent, és a rejtett jelentéseket
kutatta, az igazságot kereste a mindent behálózó sorsfonalakban.
Elméjében emlékek felhői úsztak. Eszébe jutottak a fajtársai,
akikkel az évszázadok során találkozott, és akik előtt a daen nosi
hálózata rejtve maradt – az egyikük egyenesen őrültnek hitte.
Válaszképpen Kell egy teljes standard hónapon keresztül táplál–
kozott belőle, közben mindvégig életben és ébren tartotta.
Nem őrült volt, hanem áldott, egyedülálló, kiválasztott, aki lát–
ta a létezés igazságát, megírva az univerzumot át– meg átszövő
sorsfonalakban. És egyre közelebb került a dekódolóhoz, amely–
lycl megfejthette a világ rejtjelezett üzenetét.
Amikor meghallotta a halk csipogást a szenzorpult felől, rög–
tön tudta, hogy Jaden Korr közeledik. Azt is tudta, hogy merre
tart, és azt is, hogy a célnál fogja megölni.
Tüzetesen megvizsgálta az aszteroidagyűrűkből kiröppenő kis
hajó szenzoradatait. Egy Starhawk tartott sebesen a hold sötét ol–
dala felé. Nem a Junker, hanem a hozzácsatolt komp közeledett.
De hová lett a Junker?
Keli kiszorította a gondolatot az elméjéből, és lassan elszámolt
tízig, azután bekapcsolta a Predator rendszereit, és a Starhawk
után indult.
A birodalmi jelzés veszélyre utalt a bolygó felszínén, de a jel
korából és a hold felszínen uralkodó, kivételes időjárási körül–
ményekből Kell arra következtetett, hogy legfeljebb jégbe fa–
gyott maradványokat találnak odalent.
Ennek ellenére felkészült a legrosszabbra. Mint mindig.

Relin biztos volt benne, hogy meg sem rezzent a szemhéja,
mégis úgy érezte, mintha pislogott volna egyet. A retináján csu–
pán a hipcrűralagút kékjének lenyomata maradt meg, miután az
egyik pillanatban a Junker meg az aszteroidagyűrűk peremen le–
begett, és a másikban már a Harbinger hasa alatt voltak, ahol a
csatahajó hideg szürkéje és éles szögletei töltötték be a látóterük
nagy részét.
A lignan energiája úgy ülte meg a Harbinger körüli teret, mint
köd a völgyeket. Relin érezte, hogy átitatja lényét, eláztatja a lel–
két és egyre nagyobbra szítja haragjának lángjait, korlátlanná te–
szi bosszúvágyát. Eleinte még ellenállt, de nem védekezett teljes
szívvel.
Helyesnek tűnt, hogy addig táplálja a haragját, míg végül va–
lamiféle tőle idegen szörnyeteget tenyészt ki belőle. Drev sorsa
haragot érdemelt. Más érzés nem lett volna méltó a padavanja
emlékéhez.
–	Érzed, Marr? – kérdezte, akaratlanul letegezve a mellette ülő
férfit.
Marr összeszorított fogakkal vicsorgott, letört foga csonkja fe–
lett mintha a lignannak maradt volna egy apró alagút, amelyen
keresztül behatolhatott a cereaí elméjébe.
–	Érzem – válaszolta a férfi röviden, közben a hajó irányításá–
val próbálta lefoglalni a figyelmét. A csatahajó tengelyeihez iga–
zította a Junkert, azután ellenőrizte a sebességet. – Leállunk – je–
lentette be. – Minden energiát átirányítok az energiakristályba.
Sorban rácsapott majdnem minden vészleállító gombra, bele–
értve a létfenntartó rendszerét is, cs átirányította az energiát a
kristállyal módosított sugárprojektorba. A Junker pilótafülkéjé–
ben olyan sötét lett, mint kint az űrben, és csak a lélegzetvételük
zaja törte meg a csendet: Reliné fájdalommal, bűntudattal és ha–
talommal terhes zihálás, Marré egyenletes, de izgatott légzés volt.
A hőmérséklet másodpercek alatt lecsökkent. A pilótafülke ab–
lakára igazított kivetítő aktív maradt, de a képét sztatikus zörej
homályosította el. Hirtelen vaskos, vörös sugár jelent meg rajta,
amely a hajó felső részéről indult, beleszúrt a Harbinger pajzsai–

ba, és bíborvörös vonalak örvénylő spiráljává robbant szét, mint–
ha egy antik dugóhúzó fúrt volna utat a csatahajó védelmébe.
–	így kell kinéznie? – kérdezte Relin halkan.
Marr mély levegőt vett, egyik kezét a gyomrán tartotta.
–	Émelygek – mondta. – Magára nem hat az ásvány?
– Nem úgy, mint rád – válaszolta a Jedi, de nem magyarázta meg, inkább hozzátette: – Segíthetek.
A cereai megrázta a fejét, a kintről beszűrődő kevéske fényben
látszott az arckifejezésén, hogy megfeszített izmokkal próbál erőt
venni magán és legyőzni a rosszullétet.
–	Ne pocsékolja rám az erejét! Kibírom.
Erről Relinnek eszébe jutott a Jediknek tanított első lecke. Őt
Imar Deez ismertette meg vele, és Drev Hassin képzése során ő
is elsőként tanította meg. A szavak gondolkodás nélkül jöttek az
ajkára, reflexszerűen, miközben a Junker átröppent a kristállyal
vágott lyukon és megközelítette a Ilarbingert:
– Képzeld el az elmedet acélból és kőből emelt erődként, csip–
kézett falakkal! Vártorony áll benne, maga is erős falakkal.
Marr kérdőn pillantott rá.
–	Csak tedd, amit mondtam! – csattant fel Relin. – Ez egy egy–szerű lecke, és segíteni fog.
–Rendben.
Relin úgy mondta ki a szavakat, amelyeket Jedik számtalan
nemzedéke mondott ki és hallgatott előtte, hogy közben a szíve
hamisan vert, cs a lignan folyamatosan zabálta a lelkét. Hazug–
gá vált, de már egyáltalán nem törődött vele.
–	Képzeld el az erődöt áttörhetetlen falakkal, benne áll a to–
rony hasonlóan erős építménye. Látod magad előtt?
–	Nincs ilyen képzésem. És...
–	Látod?
– Igen... el tudom képzelni,
–	Te vagy ez a torony, Marr, és az Erő az erődítmény Erezd!
–	De...
– Érezd! Nyisd meg magad ennek a képnek! – mondta Relin
türelmetlenül. Valaha ugyanezt mondta Drevnek is, és padavan–

ja emléke olajat öntött dühének tüzére, de ezúttal sikerült kire–
kesztenie az érzést a hangjából.
–	Ne elemezd, csak erezd! – folytatta.
Marr és a Jedi tekintete találkozott egy pillanatra a sötétben,
azután a ccrcai lehunyta a szemét, és próbált egyenletesebben lé–
legezni.
Relin egyre tovább vitte az ösvényen, és minden pillanattal
mind kétszínűbbnek érezte magát.
–	Képzeld el azt az érzést, amikor kiszámítod a hiperűrpályá–
kat! Összpontosíts erre az érzésre! Tartsd meg magadban!
Szinte egyáltalán nem került időbe elérni az eredményt. Relin
tudta, hogy így lesz; az Erő–érzékenyek öntudatlanul is merítet–
tek az Erőből, ahogyan Marr is tette minden alkalommal, ami–
kor használta a matematikai tehetségét. Az egyszerűbb alkalma–
zások olyanok voltak az Erő–érzékenyek számára, mint amikor
letörlik a port egy sikló ablakáról. Ez ötezer év alatt sem változott.
Marr hirtelen kinyitotta a szemét, vastag szemöldöke megle–
petten összeugrott.
–	Különös... – mondta. – Maga is így zárja ki?
Relin habozott; nem mondhatta el, hogy ő már nem zárja ki a
lignan hatását. Végül a hazugság mellett döntött:
–	Igen.
A Junker már a csatahajó sima hasa alatt siklott, ablakok és tét–
len lézerágyúk előtt haladt el. Relin elképzelte, hogy hirtelen fel–
bukkanásuk nem kis megrökönyödést okozhatott a személyzet–
nek. Bizonyára eszeveszetten kapkodnak, hogy valamiképpen
reagáljanak a meglepő fordulatra.
A hangár bejárata már a kis teherhajó előtt ásított, mint a bes–
tia fényekkel körülvett torka, amely arra készült, hogy elnyelje a
Junkert.
– Már elég közel vagyunk – mondta Marr, hangjában még
mindig ott rejlett az első tudatos Erő–használat felett érzett cso–
dálkozás.
Miközben a cereai bekormányozta a hajót az energiakristály
segítségével ütött lyukon, Relin úgy érezte, mintha egy csator–
nanyílás szippantotta volna magába.

A Flotsam orra elérte a hold atmoszférájának felső részét, és a
hajó rázkódni kezdett, mint a kocka a pohárban. A hőpajzsokat
lángnyelvek nyaldosták, tüzes köpenybe burkolták a Starhawkot.
Jaden csak narancssárgát látott odakint, gondolatai között újra
meg újra felbukkant a segélyhívás ismétlődő hangja, és azon kap–
ta magát, hogy az ujjai hegyét bámulja. Az ujjhegyeit, amelye–
ken a harag és a félelem időnként Erő–villámokat ébresztett.
Rádöbbent, hogy elveszítette az önbizalmát. A kétség a lénye
alapvető részévé vált, és Relin erezte ezt rajta.
–	Húsz másodperc – jelentette be Khedryn. – Átkapcsolok a
lebegtető hajtóművekre.
Jaden előrehajolt az ülésében, alig bírta kivárni, hogy megpil–
lantsa a felszínt, amikor a lángnyelvek végre elhalnak körülöt–
tük. Abban reménykedett, hogy majd az a valami, ami odalent
vár rá, az fogja eloszlatni a kétségeit.
A tűz narancssárga fényéből hirtelen kavargó felhőréteg lett.
A levegő egyre sűrűbbé vált, a légkörbe való belépés rázkódását
felváltották a széllökések, és próbálták letéríteni a kis hajót a pá–
lyájáról. A pilótafülke páncélüveg ablakát hó és jég csapkodta,
másodpercek alatt vékony jégréteg képződött rajta.
Jaden felidézte a látomását, emlékezett a szélre, a szakállán for–
málódó dérre, valamint a jeges felszínre a talpa alatt.
–	Több mint kilencven kilométer per órás szél fúj – jegyezte
meg Khedryn, a szenzorok által begyűjtött adatokat nézve. Egy
szélroham ismét nagyot dobott a Flotsamen.
Jaden a kavargó párát és csapadékot nézte, szíve őrülten ven.
Már áttörtek a felhőrétegen, de még mindig nem láttak semmit
az ablakra fagyott jégtől és az előttük örvénylő hópelyhektől.
Csak elmosódott fehérség látszott. A kinyilatkoztatás még vára–
tott magára.
–	Keressük meg a jel forrását! – javasolta Khedrynnek.
–	Háromszögelés – válaszolta a kapitány. Megnyomott egy gom–
bot, és a jel hangosabban szólalt meg a hangszórókból, mint előt–
te bármikor.
Százötven méteres magasságban Jaden egyenesbe hozta és le–
lassította a gépet. A topográfiai letapogatás hatalmas kiterjedé–

sű, fagyott síkságokat, jégóceánokat és föléjük magasodó hegy–
vonulatokat mutatott.
–	Megvan! – jelentette be Khedryn, és Jaden egészen megszé–
dült ettől az egyetlen szótól. – Dél–délnyugatra van, úgy negyed–
órányira. Közel a hold egyenlítőjéhez.
Khedryn beütötte a jel forrásának koordinátáit a navigációs
számítógépbe, és Jaden máris irányba állt. Észrevette, hogy meg–
izzadt, de nem törődött vele. Maximális légköri sebességre gyor–
sított, és a Flotsam tőrpengeként szelte át a hóval és jégszilán–
kokkal terhes levegőt.
–	Mintha elszórt morzsákat követnénk – jegyezte meg Khed–
ryn, közben biccentett a hangszóró felé.
Jaden csak bólintott. Tarkóján fel meredt a szőr, és úgy érezte,
mintha valaki figyelné. Még mielőtt felkutathatta volna magá–
ban az érzés forrását, Khedryn azt kérdezte:
–	Mit remél, mit talál odalent?
A Jedi nem habozott.
–	Választ – felelte.
Erre volt szüksége. Nem tudta úgy folytatni az életét, ahogyan
korábban. Lefuttatott egy szenzoros letapogatást, hogy kiszúrja,
ha esetleg követték őket, de semmit sem talált.
Khedrvn kibambult az ablakon.
–	Mi a kérdés? – kérdezte.
Jaden elmosolyodott, mert a szavak közel jártak a gondola–
taihoz.
Amikor nem kapott választ, Khedryn halkan megjegyezte:
–	Remélem, Marr és Relin jól haladnak.
–	Velük van az Erő – válaszolta Jaden.
Khedryn bólintott. Elgondolkodva végignézett a szenzorok
domborzati rajzain, meteorológiai és légköri adatain.
–	A légkörben lévő nyomelemek vulkanikus tevékenységre utalnak – mondta.
Jaden lelki szemei előtt forró kitüremkedések jelentek meg a
bolygó felszínén, hogy a feltörő magmával fürdővízzé változtas–
sák a jeget. Azt is el tudta képzelni, hogy az óceánokat borító jég
alatt élettől hemzseg a víz.

–	A levegő hideg, de belélegezhető – folytatta Khedryn. – A
védőruhákat ne hagyjuk itt!
Jaden csak részben figyelt oda. A navigációs számítógép sze–
rint egyre közelebb értek a jel forrásának koordinátáihoz, és a Je–
di előredőlve próbált átlátni a hóviharon.
Amikor az épületegyüttes felbukkant előttük, Jaden elfelejtett
levegőt venni.
Khedryn is kibámult az ablakon.
–	Ez meg mi a fene? – kérdezte.
A Junker sötét és hideg űrszemétként sodródott át a lyukon,
amelyet az energiakristály ütött a Harbinger pajzsán.
Relin a hangárba vezető alagutat nézte, és eszébe jutott a leg–
utóbbi alkalom, amikor ötezer évvel korábban egy teherkompon
lovagolva fellopakodott a fedélzetre. Akkor adó–vevő–kapcsolat–
ban állt Drevvel, ám ezúttal egyedül kellett behatolnia, külső kap–
csolat nélkül, és nem a kötelességtudat, hanem a színtiszta, nyers
harag vezérelte.
Ezzel megelégedve és kiegyezve úgy szívta magába a lignan
energiáját, ahogyan a Junker kapitánya itta a cafot.
– Átjutottunk! Bekapcsolok! – jelentette be Marr. Úgy fújta ki
a szavakat, mintha mindeddig visszatartotta volna a lélegzetét.
A pilótafülkében zümmögve–pislákolva ismét életre keltek a
műszerek.
–	A Junker felébredt – mondta Marr.
–	Ha eddig nem vettek volna észre, most már biztosan ki fog–
nak szúrni – jegyezte meg Relin, de valójában egyáltalán nem ér–
dekelte a dolog.
Marr csak bólintott, és folytatta:
– Lebegtető hajtóművek aktiválva! Bemegyünk!
Saes keresztbe tett lábbal ült a szállásán, elmerült az Erő nyu–
galmában, és próbálta kitalálni, milyen szerepet vegyen fel eb–
ben az új korszakban. Hirtelen az adó–vevője csipogása zavarta

meg a nyugalmát. Általában kikapcsolta, amikor meditált, de az
adott körülmények között egy pillanatra sem akart elérhetetlen
lenni.
Llerd szólt bele, hangjában nehezen kontrollált feszültség buj–
kált. Saes riasztó sípolását hallotta a háttérből: a közelségjelző
szólt.
–	Kapitány! Egy hajó ugrott közvetlenül alánk, és a védőpaj–
zson keresztül egyenesen berepült a hangárba!
Saes szeme elkerekedett, de mélyeket lélegezve megnyugtatta
magát.
–	Egy hajó? Miféle hajó? – kérdezte.
–	Kirendeltem minden rendelkezésre álló biztonsági csapatot,
és elszigeteltük a területet arra az esetre, ha a hajó esetleg robba–
nóanyaggal lenne tele.
–	Miféle hajóról beszél, ezredes?
A választ rövid hallgatás előzte meg.
–	Úgy vélem, ezt a hajót üldöztük a bolygó gyűrűiben, uram – mondta Llerd.
–	A pilóták azt jelentették, hogy megsemmisült – jegyezte meg Saes.
Felállt, és felvette a köpenyét. Dühe egyre növekedett, közben
egyre jobban összpontosult is.
–	Igen, uram – felelte Llerd. – Láthatóan... tévedtek.
–	Megtévesztették őket.
–	Igen, uram.
Más esetben Saes talán ki is végeztette volna a pilótákat, de a
jelenlegi körülményeik nem számítottak átlagosnak. Mindenki–
re szüksége volt, aki túlélte a katasztrófát, legalábbis egyelőre.
Úgy döntött, később majd kitalál egy illő, de nem halálos bün–
tetést.
– Később beszélni akarok a pilótákkal – mondta a parancsno–
ki segédnek.
–	Igen, uram!
Saes megszakította az adást, és megnyitott egy másik csator–
nát; olyan kommunikációs formát használt, amelyhez nem kel–
lett az adó–vevője. Az Erőn keresztül kinyúlt a hangár felé, de

olyan óvatosan, mint amikor valaki az ujja hegyével közelít egy
forró tárgyhoz.
Azonnal megérezte az ismerős jelenlétet.
– Üdvözlégy újra a hajómon, Relin! – suttogta maga elé, és
meglepetten tapasztalta, hogy elégedett a dolgok ilyetén alaku–
lásával.
Odalépett a szállás falára rögzített vitrinek egyikéhez. Az üveg
mögött öt ősi, kaleesh vadászálarc meredt rá, mindegyiket kéz–
zel faragták egy–egy erkush, a Kalee bolygón őshonos, vad hül–
lő csontjaiból. Minden maszk szemöldökét és arcrészét sámánje–
lek borították, amelyek a szellemektől kértek erőt, gyorsaságot
és jártasságot az álarc viselőjének.
Saes kinyitotta a vitrint, kivette az egyik jól ismert, kortól
megsárgult csontpofát. Néhány másodpercig nézegette, mielőtt
felvette. Úgy érezte, mintha ez az egyszerű cselekedet azonnal
átváltoztatta, összekapcsolta volna lényét az ősei csodálatos és
arctalan vadságával.
Abban az álarcban akart Relin elé állni, amelyet a tanítványa–
ként viselt. Helyénvalónak tűnt így befejezni a küzdelmüket.
Saes kilépett a szállásáról, és útnak indult. Jedire vadászott.

Tizenkettedik
fejezet
A hó félig betemette a létesítmény fém– és dúracél falait, min–
den szegélyen és peremen lándzsa méretű jégcsapok lógtak. A
kommunikációs torony háromnegyede vádló ujjként meredt az
égre a hóval borított építményből, a csúcsán apró, a hóviharban
csak homályosan látszó fénypont villogott, mérte a vészjelzés su–
gárzásának idejét, Jaden szívverésének ütemét.
–	Elhagyatottnak tűnik – jegyezte meg Khedryn.
Jaden magához tért az ámulatból, nagyot nyelve próbálta meg–
nedvesíteni kiszáradt torkát.
–	Igen – válaszolta.
–	Határozottan elég idősnek tűnik ahhoz, hogy birodalmi le–
gyen – mondta a kapitány.
Jaden bólintott. Mindent elsöprő déjà vu érzés szállta meg, és
egy pillanatra elveszett az Erő–látomás és a valóság közötti álom–
szerű köztes létben. Hirtelen elbizonytalanodott a kiszállást ille–
tően.
Leküzdötte a rátámadó kétséget, és kinyúlt az Erővel. Arra a
kesernyés ízű visszarettentésre számított, amely a Sithekkel való
érintkezést jelezte a látomásában.
Semmi.
Levette kezét a botkormányról, és megnézte az ujjhegyeit, ame–
lyekből szinte mindig Erő–villámok szivárogtak, ha félt vagy fel–
dühödött.
Semmi.
–	Jól van? – kérdezte Khedryn, miközben megragadta a má–
sodpilóta botkormányát, – Mit művel?

Jaden feszengve úgy tett, mintha csak megmozgatná az ujjait,
mert azok elmerevedtek vezetés közben.
–	Semmit. Jól vagyok – felelte nem túl meggyőzően.
–	Megnézzük, mielőtt leszállunk? – kérdezte a roncsvadász.
Nem engedted a botkormányt, és szemmel láthatóan jobban érez–
te magát attól, hogy ismét ő irányíthatott.
–	Az jó lenne – válaszolta Jaden.
Khedryn csökkentette a sebességet és a magasságot, alacsonyan
repült el a komplexum felett.
Sok épület elveszítette a csatát a hó ellen, ezért Jaden nehezen
különböztette meg őket egymástól. A kisebb hódombok kiszol–
gálóépületekre utaltak, de nehéz volt megmondani.
–	Az ott pajzsgenerátor lehet – mondta a Jedi egy kupolaszerű
halomra mutatva.
–	Magának kell jobban tudnia – válaszolta Khedryn egy váll–
vonás kíséretében.
A szögletes, jéggel borított fémtömb lehetett volna bármi–
lyen létesítmény központi épülete. Raktározhattak benne veszé–
lyes anyagokat, de akár kiképzőterem is lehetett.
–	Az ott bejáratnak tűnik – jegyezte meg Khedryn, egy árnyé–
kos oszlopsorra mutatva a központi tömb egyik oldalán. – Ajtót
nem látok – tette hozzá.
Babrált a műszerekkel, átállította a szenzorokat.
–	A fő komplexumban még van energia – mondta bár már
nem sok. A létfenntartó rendszer be van kapcsolva, bár már biz–
tosan zörög. Valószínűleg másodlagos vagy tartalék energiafor–
rást használ. Jó kis építmény, hogy ennyi ideig kitartott!
– Igen – felelte Jaden elgondolkodva, közben a kinti hófúvást
nézte. Lassin, Mara és Kam Solusar szellemszerű érintése járt a fe–
jében. A segélyhívás még mindig folyamatosan szólt a hangszó–
rókból, a halottak könyörgő hangját idézte:
–	Segítség! Segítség!
– Ha működik a létfenntartó rendszer, akkor akár még életben
is lehet valaki odalent.
– Nem valószínű – felelte Khedryn. – Évtizedek telhetlek el.
Kikapcsolhatnánk? Jaden! Kikapcsolhatom? Jaden!

Jaden szó nélkül kikapcsolta a vételt.
Tettek egy kört a komplexum felett, de nem sokat tudtak meg.
–	Nos? – kérdezte Khedryn, és a Jedire nézett – legalábbis az
egyik szemével, mert a másik mintha egy távoli pontra meredt
volna. – Meggondolta magát?
–	Nem – válaszolta Jaden. – Szálljunk le! – Abban az egyben
biztos volt, hogy a Flotsam pilótafülkéjében ülve nem fog vála–
szokat találni.
Bekapcsolták a lebegtetőrendszert, és a hangár felé ugró Jun–
ker belepréselte őket az üléseikbe. Relin a cereaira bízta a veze–
tést, ő maga sorra vette az emlékeit a Harbinger felépítéséről, és
clgondolkodott a legjobb támadási pontokon. Izgatottan kicsa–
tolta a biztonsági hámot, felállt, ellenőrizte a felszerelését és a
fénykardját, közben így szólt Marrhoz:
–	Úgy százötven méteres mélységben látni fogsz jobboldalt egy
széles folyosót, amely kivezet a hangárból. Teherfolyosót. Úgy
tedd le elébe a hajót, hogy a bal oldali raktér ajtaja nézzen arra!
Marr halántékán izzadságcseppek gyöngyöztek.
–	Ha el akarjuk zárni a folyosó száját, akkor a hasunkon kell
landolnunk, lábak nélkül – jegyezte meg.
–	Rendben – felelte Relin. Erre nem gondolt. – Akkor lábak
nélkül.
Ha a Junker a lábaira ereszkedik le, akkor a csatahajó személy–
zetének egyszerűen csak át kell sétálnia alatta, hogy üldözőbe
vegye.
–	Be kellene csatolnia magát – mondta Marr. – Hepehupás lesz.
Relin szó nélkül visszaült, és becsatolta a biztonsági hámot.
–	Nem kell sok idő – mondta. – Legfeljebb néhány perc, és ki–
viheted a Junkert. A teherfolyosóból sok oldal járat nyílik. Nem
fogják tudni, hogy melyiket választom, és egyébként is... jól el
tudok rejtőzni, ha kell.
–	Értettem – felelte Marr, és még nagyobb sebességre kapcsolt.
Miközben beszáguldottak, a vezérfények vörösre festették a pi–
lótafülkét. A cereai a kifutóalagűtban sem lassított, pedig a Jun–

kcr súrolta az egyik falat. Fém sikoltott, és Relin elképzelte,
ahogy a burkolat szikraesőt szór. Marr szitkozódva igazított az
irányon.
–	Nyugalom! – mondta Relin, bár ő maga sem volt nyugodt.
A lignan közelségétől örvénylett a lelke.
A kifutóalagút végén bejutottak a hangárba, kompok és lánc–
talpas rakodódroidok felett repültek cl. A Harbinger fekete egyen–
ruhás személyzetéből néhányan a hajók körül tébláboltak, és kér–
dő tekintettel pillantottak fel az elsuhanó Junkerre. Relin el sem
tudta képzelni, milyen jelentéseket küldhették kapkodva a pa–
rancsnoki hídnak.
–	Ez hatalmas – csodálkozott el Marr a méreteken. Az sem
csökkentette az ámulatát, hogy olyan hajó hangárjában repült,
amely ötezer évvel korábban lezajlott csatákban vett részt. Vagy
egyszerűen csak azon lepődött meg, hogy eddig is eljutottak.
Relin az említett teherfolyosó felé mutatott a csonkolt karjával.
–	Arra!
Marr bólintott, és nem lassított, csak annyit válaszolt:
–	Kapaszkodjon!
Három rakodódroíd pakolt le egy lebegtetőműves platóról.
Marr nekikhajtott, szétzúzta mindhármat, miközben a lebegte–
tőművekkel megfordította és letette a hajót a bal oldalával a
folyosó szája felé. A földet éréstől összekoccantak a fogaik, és a
Junker az egymásnak feszülő fémburkolatok recsegésével és
nyögésével ellenkezett. Relin fájdalmasan felnyögött, úgy érez–
te, mintha késpenge szúrt volna a bordáiba.
– Jól van? – kérdezte Marr, kicsatolva magát.
Relin levegő után kapkodott, de sikerült kicsatolnia magát a
hámból, és mire felállt, már ismét nyugodtabban lélegzett. Marr
vállára tette a kezét, úgy válaszolt:
– Igen. Szép munka volt!
Marr egy pillanatra sem állt meg, azonnal bekapcsolta a biz–
tonsági rendszert. Fémlemezek burkolták be az összes páncél–
üveg ablakot: a Junker lehunyta az összes szemét.

–	Ez megvédi a hajót a kisebb fegyverektől – magyarázta ace–
reai de a nagyobbak átüthetik a páncélt. Nem szeretném so–
káig itt hagyni.
–	Nem hiszem, hogy megpróbálnak felrobbantani idebent, leg–
alábbis azelőtt nem, hogy körbevennék védőfalakkal. Arra is gon–
dolhatnak, hogy öngyilkos merénylőként teleraktuk a hajót rob–
banóanyaggal. Az a legvalószínűbb, hogy védőfalakat építtetnek
a droidokkal, közben a biztonságiak megpróbálnak behatolni.
Mintha csak Relin szavait akarták volna aláhúzni, sugárvetők
lövedékei csapódtak a burkolatba. Az energiatöltetek tompa, ár–
talmatlan pufogással foszlottak semmivé a fémen.
–	Semmi sem akadályozhatja meg, hogy néhány ostoba pilóta
is ránk lőjön – jegyezte meg Relin. – Sietnünk kell.
Már indult volna, de Marr keze a vállán megállította. A férfi
nem nézett a szemébe, úgy kérdezte meg:
–	Mennyire gyakori, hogy cereaiak álljanak át a sötét oldalra?
Úgy értem, a maga idejében.
Relin megértette, honnan jött a kérdés. A tudatos Erő–haszná–
lat és a lignan érintése döntés elé állította Marrt. A Jedi még em–
lékezett rá, hogy eleinte ő is ugyanezt érezte a Rendben – azt érez–
te, hogy egy vékony vonalon áll, és bármikor leszédülhet róla.
–	A sötét oldal bárkit elérhet – felelte, és neki jobban fájt a sza–
vakban rejlő igazság, mint az előtte álló cereainak.
Marr bólintott, és elengedte Relin vállát.
–	Köszönöm! Köszönöm, hogy megmutatta!
Ez érzékeny ponton találta cl, de Relin elfojtotta az érzéseit.
–	Mennem kell – mondta. – Most!
Marr vezetésével végigfutottak a Junker folyosóin, amíg el nem
érték a bal oldali rakteret. A helyiség hatalmasnak tűnt, és olyan
üresnek, amilyennek a cereai évek óta nem látta. Csak a robogó–
ja, Khedryn suhanója és néhány lezárt konténer maradt bent,
minden mást elnyelt az űr.
Talpuk gyors, szaggatott ritmust vert a padlón, és csak az ajtó
előtt álltak meg, ahol Marr felnyitotta a piros gomb átlátszó bur–
kolatát, azután Relinre nézett. Látta a Jedin, hogy egyáltalán
nincs jól: sápadt bőre izzadságtól csillogott, fekete haja a fejére

tapadt, és nehezen lélegzett, fájdalmasan, mint egy megkínzott
állat. Ezzel ellentétben melyen üld tekintete tisztának tűnt, el–
szántság csillogott benne, ami Marrt is felbátorította.
–	Felkészült? – kérdezte a cereai.
Relin mély levegőt vett, megmozgatta a tagjait, és úgy nézett
a raktér ajtajára, mintha a tekintetével akart volna lyukat égetni
bele. Bekapcsolta a fénykardját, a zöld penge zümmögése túl
hangosnak tűnt a félig kiürült helyiségben.
–	Nyithatod!
Marr rácsapott a gombra, és a raktér rámpaajtaja ereszkedni
kezdett, A Harbinger riasztói besikoltottak a nyíláson.
–	Öt percet kérek – mondta Relin, rá sem nézve ideiglenes tár–
sára.
Az ajtó még félig sem ereszkedett le, amikor energiasugarak
csapódtak be rajta, és sisteregve megégették a mennyezetet. Marr
behúzódott az ajtó melletti falrész fedezékébe, de Relin nem moz–
dult. Felemelte a fénykardját, és félrecsapta az ajtónyíláson be–
lőtt energialövedékeket, amelyek szétszóródtak, és a Junker fa–
lán fejezték be röptűket.
Relin egyenesen előre nézett, a sugarakra koncentrálta figyel–
mét, úgy szólt oda a cereainak:
–	Az Erő legyen veled, Marr!
A hangjában szomorúság bujkált, könnyek gyűltek a szeme
sarkába.
–	Relin..,! – kezdte Marr, de mielőtt folytathatta volna, a rak–
tér rámpaajtaja teljesen lenyílt, és a körülötte sistergő sugárnya–
lábokkal mit sem törődve a Jedi kiviharzott rajta. Fénykardját
olyan gyorsan pörgette maga előtt, hogy az izzó energiapenge el–
mosódott folttá változott, és sorra eltérítette a rá irányzott löve–
dékeket. A férfi üvölt ve futott, mint egy rohamozó rancor.
A Relin mellett elhúzó energiasugarak visszakényszerítették
Marrt a fal mögé, ezért szem elől veszítette a Jedit. Hallotta, hogy
a kiáltásokra torokhangú morgás válaszol – és már elég tűzharc–
ban vett részt ahhoz, hogy a zajok alapjait is fel tudja merni az el–
lenség létszámát. Relin óriási túlerővel szállt szembe, akkorával,

hogy annak egy része nyugodtan foglalkozhatott továbbra is az–
zal, hogy lefedje a raktér belső terét.
A tűzharc hevessége csillapodni kezdett, így Marr ismét kipil–
lanthatott.
Tőle nyolc méterre két fekete egyenruhás test hevert egy mé–
retes vértócsában, lefejezve – nagy termetű, vörös bőrű huma–
noidok. Az egyik fej a Junker felé nézett, a sárga szem még min–
dig nyitva volt, és az agyaras szájat bőrnyúlványok sorának tűnő
csápszakáll rejtette cl félig. Marr még sohasem látott ilyen lényt.
Relin a hajótól tizenöt méterre, a folyosóról nyíló, számos aj–
tó egyikénél kuporgott. Vele szemben vörös bőrű humanoidok
húzódtak be a többi ajtóbeugróba, és kelten a folyosó közepén
guggoltak cgv lánctalpas rakodódroid mögött, amely panaszos sí–
polással ellenkezett az új feladatkörével. Marr úgy vélte, az egyen–
ruhások a helyi biztonsági személyzet tagjai lehettek. Összesen
tizennégyen voltak.
A füstös levegőt megégett fém és a sugárvetők lövedékeinek
savas szaga telítette meg. A Harbingcr riasztói folyamatosan si–
koltoztak.
A lények mély, érces hangon kiáltoztak egymásnak, de Marr
nem értette a nyelvet, amelyet beszéltek. Hol az egyik, hol a má–
sik lőtt Relin felé, de egyikük sem tört előre. Szemmel láthatóan
megelégedtek azzal, hogy a helyén tartották a betolakodót, mert
valószínűleg már kértek erősítést.
Relin az egyik széles ajtókeretnek vetette a hátát, arccal Marr
felé guggolt, és a kezét törött bordáin tartotta. Az arcát szinte
felismerhetetlenné torzította a harag, szeme két lyuknak tűnt a
lámpák felülről érkező fényében. Fénykardja izzása zöldre fes–
tette ruhájának és bőrének egy részét.
Megérezhette, hogy Marr őt nézi. Felpillantott, és csonkolt kar–
jával dühös mozdulatot tett, utasította a cereait, hogy csukja be
a raktér ajtaját.
Amikor Marr nem engedelmeskedett, Relin elvicsorodott, az–
után szemmel követhetetlen gyorsasággal kiugrott a fedezékéből,
és az ellenfelei felé indult. Fénykardjával olyan sebesen hárítot–
ta az energiasugarakat, hogy a fegyver elmosódott, izzó pajzzsá

változott előtte. A biztonságiak mind tüzet nyitottak, de a kont–
rollálatlanul félrecsapott lövedékeik a falakon, a padlón és a
mennyezeten haltak el. Némelyik eltalálta a mennyezeti lámpá–
kát, üvegcserepek záporoztak le, olyan közel a Junkerhez, hogy
Marr szinte az arcán erezte a szelüket.
Relin közelebb jutott a legközelebbi vörös bőrű humanoidok–
hoz, és feléjük intett a csonkolt karjával. A sugárvetők kirepül–
tek a fekete egyenruhások kezéből, és a lények elkerekedett szem–
mel hátrálni kezdtek, közben a hátukon hordott, fém
szál fegyverért nyúltak.
Ám meg mielőtt sikerült volna előhúzniuk, Relin rájuk irányí–
totta társaik visszavert sugárlövedékeit, amelyek lyukat égettek
a mellkasukba, cs feketcs vérrel szórták be a falat mellettük.
A Jedi behúzódott a beugró fedezékébe, ahol korábban a két
lény bújt el. Marr oldalról látta az arcát, és meg ilyen távolság–
ból is felismerte a fájdalmas grimaszt, az állkapcsok dühös feszü–
lését. Az egyik sugár súrolta Relin csonkolt karját a könyöke fe–
lett, de a sérülés felszíninek tűnt. Köpenyen számos égett szélű
lyuk jelezte, hogy nem sikerült tökéletesen védekeznie a rá zápo–
rozó lövedékek ellen.
Mám újabb sortűz küldte vissza a fal mögé.
Relin túl lassan haladt. Már tovább kellett volna jutnia. Nem
számítottak rá, hogy az első lépéseknél ekkora ellenállásba ütköz–
nek. A Harbinger személyzete már biztosan tudta, hol van a beto–
lakodó, és hol van a hajója. Egyre többen fognak érkezni, hogy
megállítsák. Amikor Marr ismét megkockáztatta a kikukucská–
lást, Rclin ismét dühösen intett neki, hogy zárja be az ajtót.
– Menj! – kiáltotta.
Marrnak ismét be kellett húzódnia a fal mögé.
Odakintről, a hangár felőli oldalról forgómotorok visítása hal–
latszott, és valami nagy, kemény dolog ütődött neki a hajónak. A
zajok azt jelezték, hogy a csatahajó személyzete megpróbálta át–
vágni vagy átrobbantani a burkolatot. A cereai tudta, hogy már
nem sok ideje maradt: ha bejutnak a Junkerbe, akkor elkapják,
és nem hagyhatja el többé a Harbingert.

A gomb felé nyúlt, amely visszazárta a raktér ajtaját, de a ke–
ze megállt az utolsó pillanatban.
Tudatában ott lebegett a lignan olajos érintése, a hűvössége,
amellyel elárasztotta a lelkét, a csípős érzet, amely mindezzel
együtt járt, Nem volt képes a maga teljességében felfogni az ás–
ványban rejlő veszélyt, de azt megértette, hogy a Jedi nem ok
nélkül aggódik amiatt, amit a Sithek művelhetnek a kristályok–
kal. Nem bukhattak cl. Marr leeresztette a kezét, és ismét kipil–
lantott, tekintete találkozott Relinével.
A Jedi felismerte az elszántságot.
–	Marr! – kiáltott rá. – Ne! Inkább menj!
Marr bólintott, de nem Relin szavaira válaszolt.
–	Én vagyok az a torony – mondta halkan.
Sugárvetők lövedékei csapódtak a falba Relin közelében, fel–
forrósították és bekormozták a fémet. Harag, tehetetlenség és fáj–
dalom küzdött egymással a Jedi teste feletti irányításért. Minden
lélegzetvételnél úgy érezte, mintha egy fénykard izzó pengéje ha–
tolt volna az oldalába. Tudta, hogy túl lassan haladt előre, és ha–
marosan még több massassi áll majd az útjába. Saes is elébe fog
jönni. Alábecsülte a reakcióidejüket.
Dühös kiáltás mászott fel a torkába, de visszafogta. A benne
rejlő energiát arra használta, hogy összpontosítsa a gondolatait.
Érezte magában az Erőt, de képtelen volt arra használni, hogy
csökkentse a fáradtságát vagy bármilyen módon felfrissítse vele
a testét és a szellemét. Hatalmát felerősítette a lignan, de ezt a
hatalmat már csak a benne felgyülemlett harag, csak a gyűlölete
irányíthatta. Már csak ölni és rombolni tudott vele, képtelenné
vált a gyógyításra.
Tudta jól, hogy mit jelent ez, de már nem érdekelte.
Ötezer éves múltban hagyta mindazt, ami ő volt valaha. Meg–
változott. Valaki más lett belőle. Már nem is akart mást, mint öl–
ni és rombolni, hogy megbosszulja Drev halálát – tűzzel és vér–
rel tegye jóvá a két legnagyobb hibát, amelyet elkövetett az élete
során. Testi–lelki fájdalma gyűlöletté változott, és ez a változás
elégedettséggel töltötte el.

Elsősorban ki kellett jutnia a teherfolyosóról, és be kellett ven–
nie magát a hajó mélyére. Amennyire csak tudta, lecsillapította
felgyorsult légzését, és felkészült rá, hogy folytatja, amit elkez–
dett. Hirtelen hangos robaj nyomta el a sugárvetők hangját. A zaj
a Junker rakteréből jött, és egy pillanatig Relin nem tudta hová
tenni, de azután rájött, hogy egy hajtóművet hall.
A Flotsam a központi épülettől húsz méterre szállt le, közben
egész hó felhőt vert fel. Jaden és a Junker kapitánya kicsatolta ma–
gát a biztonsági hámokból.
–	Maradhat, ha akar – mondta a Jedi.
Khedryn elmosolyodott, befordult szeme kibámult a pilóta–
fülke ablakán, a másik Jaden arcát fürkészte.
–	Ahogy maguk, Jedik szokták mondani, ez egy igaz állítás –
mondta. – De azt hiszem, én inkább magával tartok – tette hoz–
zá, és kacsintott a rossz szemével. – Egyébként is lehet itt valami,
amit megéri elvinni.
Jaden is elmosolyodott. Hálás volt a társaságért.
–	Öltözzünk be! – javasolta.
Mindketten védőruhát húztak, lezárták a sisakokat, és kipró–
bálták az adó–vevőket, azután kinyitották a jobb oldali légzsilipet.
A jéggel borított világ fagyos szele befújt a nyitott ajtón, és hó–
val szórta tele a padlót a lábuk körül. Jaden kinézett a romokra
és a kavargó hóra, s még úgy is megborzongott, hogy a védőru–
ha teljesen kizárta a hideget.
Khedryn szólította meg a füle melletti apró hangszóróból:
–	Jaden? Menjünk! Meg a védőruhában sem szívesen marad–
nék kint tovább a szükségesnél.
Csakhogy Jaden érezni akarta a levegőt a bőrén, erezni akarta
az ízét. Kikapcsolta a sisakja mágneszárját, és az halk szisszenés–
sel kioldott.
Khedryn megfogta a karját.
–	Mit művel? – kérdezte.
–	Muszáj.
–	Miért?

Jaden nem válaszolt. A kapitány elengedte a karját, de közben
mormolt valamit az űzött tekintetről, cs halkan szitkozódott,
A Jedi leemelte a sisakot, és beleszagolt a levegőbe, megérezte
a szel metsző hideget az arcán. Hirtelen bevillantak a látomása
részletei: a fagyos hold felszínen állva az Erő által közvetített ké–
pek egybeolvadtak a valósággal.
Jaden lassú, mély lélegzetet vett. A levegő tűzként égette a tor–
kát, és elképzelte, hogy a fájdalom megtisztítja a lelkét. A kilé–
legzett pára apró felhőt formált a szája előtt, azután összegyűlt a
szakállán, ráfagyott a szálakra. A szél belesüvített a fülébe, és jég
ropogását hallotta a távolból.
Minden olyan volt, mint a látomásában.
Letérdelt, lehúzta az egyik kesztyűjét, és a kezébe vett némi
havat a padlóról, hagyta elolvadni a markában. Kinézett a kavar–
gó hóviharba, és megpillantotta a komplexum fölé magasodó
kommunikációs torony vörösen pislogó fényét.
Segítség! Segítség!
Jaden elhatározta, hogy segíteni fog.
Felállt, és visszavette a kesztyűt kihűlt kezére, azután vissza–
vette a sisakját is, és bekapcsolta a fénykardját. A penge meleg
izzásától felmelegedett a lelke.
– Jöjjön! – szólt oda Khedrynnek.
A kapitány elővette a sugárvetőjét, és követte társát a hóviharba.
– Egyre inkább az a véleményem, hogy minden Jedi őrült –
mormolta.
Jaden csak mosolygott, de szó nélkül hagyta a megjegyzést.
Khedryn megnyomott egy gombot a védőruha alkarjába épített
vezérlőpanelen, cs a Starhawk ajtaja becsukódott mögöttük.
A mély hó úgy kapaszkodott bele a lábukba, mintha szánt–
szándékkal próbálta volna lelassítani őket, hátha meggondolják
magukat. Jaden felnézett a palaszürke égre, és elképzelte, hogy
hó helyett megtestesült gonoszság hull.
–	Maga szerint rendben lehetnek? – kérdezte Khedryn félre–
értve társa gesztusát. – Tudná, ha.., történne velük valami?
–	Az Erő velük van – felelte a Jedi.
–	Ezt már mondta, és nem válasz.

–	Nem sok válasszal szolgálhatok.
Jaden úgy érezte, mintha az előttük magasodó létesítmény nem
hétköznapi épület, hanem kripta lett volna, valamely elképzelhe–
tetlen gonosszal a mélyére temetve, amelyet jobb békén hagyni.
Nem volt biztos benne, hogy ki kell ásnia, mégis úgy érezte, nincs
más választása. Botladozni kezdett a vastag hórétegben.
Khedryn utolérte.
–	Gyerünk, Jaden! – szólt rá. – Mozgás! Van előttünk egy ajtó.
A Jedi megacélozta akaratát, és a befordult szemű roncsva–
dásszal az oldalán továbbment. Együtt járták a csillagtérképek–
ről lemaradt hold felszínét.
–	En is benne voltam a látomásban? – kérdezte Khedryn.
– Nem.
A kapitány felkuncogott.
–	Hát, ez nem túl biztató... – jegyezte meg.
Jaden elmosolyodott, és ismét örült, hogy nincs egyedül.
Odaértek a bejárathoz, és a Jedi biztos volt benne, hogy az Erő
által neki szánt sors az ajtó mögött fog beteljesedni.
Marr a sugárvetőjét tartotta az egyik kezében, a másikkal Khed–
ryn suhanóját kormányozta. A Searing hajtóművei úgy robajlot–
ták, mint egy közelgő robbanás.
A cereai szíve olyan gyorsan vert, hogy alig kapott levegőt.
Felidézte Relin szavait, és egy másodpercig befelé figyelt, az
erődre és a toronyra összpontosított, miközben próbálta előhív–
ni azt az érzést, amikor belefeledkezik a matematikai műveletek–
be. Azonnal megérezte azt a távoli, meleg elszigeteltséget, amely
nyugalommal árasztotta el.
Szívverése és légzése együtt lassult le, izgatottsága elégedett
derűnek adott helyet.
így megerősítve és elszánva magát, ráadta a tolóerőt a hajtó–
művekre, és kirobogott a raktérből a teherfolyosóra, közben olyan
gyorsan tüzelt sugárvetőjéből, ahogy csak meg tudta húzni az el–
sütőbillentyűt. Abban reménykedett, hogy legalább a lövések egy
részét az Erő vezeti majd.

A Harbinger biztonsági személyzete a saját energiasugaraival
válaszolt, a lövedékek egy része elzűgott mellette, a többi a suha–
nót találta cl. A gép úgy rázkódott alatta, mint egy megvadult
bantha, de Marr az ülésben maradt. Kinézett magának egy he–
lyet a folyosón – a rakodódroidot és a két humanoidot mögötte
lebukott a szélvédő mögé, és vadul lövöldözve egyenesen a cél
felé repült.
Jaden berozsdásodott ajtóra vagy biztonsági zárra számított,
de a bejárat résnyire nyitva állt. Mindketten hosszan nézték, né–
mán álltak a süvöltő szélben.
–	Erről mi a véleménye? – kérdezte Khedryn lemutatva a do–
logra, amely nyitva tartotta az ajtót.
Jaden fél térdre ereszkedett, és felvette – a tárgy egy birodalmi
rohamosztagos páncél kézhátvédő lemeze volt.
–	Rohamosztagos páncél? – kérdezte Khedryn.
A Jedi bólintott, és megfordította a plasztoid páncéldarabot.
–	Az – válaszolta. – Különös...
–	Évtizedek óta ott lehet – mondta a kapitány, de nem úgy
tűnt, mintha ő maga ezt hitte volna. Úgy pillantott hátra a válla
felett, mint aki arra számít, hogy egy 501–es osztag rohamozza
meg a kavargó hópelyhek mögül.
–	Lehet – értett egyet Jaden. Felállt, megragadta és kinyitotta
a nehéz fémajtói. Kis előtérbe jutottak páncélüveg megfigyelő–
ablakkal az egyik falon, amely mögött őrszobát láttak. A követ–
kező ajtó szélesre tárva állt és egy folyosóra nyílt, amely a léte–
sítmény mélyére vezetett. Az ajtón sablonbetűkkel festett, közös
nyelven írt szavak hirdették:
NYUGATI BEJÁRAT.
ENGEDÉLY NÉLKÜL BELÉPNI TILOS.
Jaden kinyúlt az Erővel, más Erő–érzékeny lényeket keresett a
közelben, de nem érzett senkit.

– Kövessen! – mondta, és Khedrynnel a nyomában elment az
őrszoba előtt, majd belépett az ajtón. Fénykardja fáklyaként vi–
lágította meg a sötét folyosót. A kapitány elővett egy izzórudat,
hogy azzal világítson magának.
A fémpadlós, elhagyatott helyiségekben járva Jaden úgy érez–
te, mintha átlépett volna a múltba. Ugyanúgy, ahogy Relin átlé–
pett a jövőbbe.
– Tíz fok – olvasta le Khedryn az adatot a védőruha alkarjá–
ról, Lecsatolta és hátralöktc a sisakját, hagyta, hogy a csatlako–
zóknál fogva a hátát verdesse. – Valaki melegen tartja a helyet –
tette hozzá.
Jaden is hátradobta a sisakját, a lehelete párafelhőként lebe–
gett előtte. Továbbmentek, lábuk gyors visszavonulás nyomait
tapodta. Elektronikus hulladék, műpapír lapok rég elhalványo–
dott írással, szétszórt adatkristályok zörögtek és ropogtak a tal–
puk alatt. Különös, de valahogy mégis odaülő módon még egy
hajkefét is láttak a padlón.
Khedryn idegesen megköszörülte a torkát.
–	Mi a fene történhetett? – kérdezte,
Jaden megrázta a fejét.
Szobáról szobára, folyosóról folyosóra jártak, de minden he–
lyiség egyformának tűnt: hideg, csend és törmelékszerü szemét.
Ellenben nem találtak semmit, ami a létesítmény céljára utalt
volna.
Idővel eljutottak egy sor kicsi, gyéren bútorozott személyes
szálláshoz, ahol a ruhák még bent lógtak a faliszekrényekben,
és számos ágy maradt vetetlenül. Mintha babahazban jártak vol–
na, amelyet a gyerek megunt és a játék kellős közepén magára
hagyott.
Jaden megnézte a szekrényekben hagyott ruhákat cs cipőket.
Az egyszerű civil öltözékek mellett gondosan kivasalt birodalmi
egyenruhákat és laborköpenyeket is talált. A köpenyek mellka–
sára varrt címkén a I)r. Black név állt.
– Thrawn–kori egyenruha – mondta a Jedi, felismerve a man–
dzsetták alakját és a rangjelzést. – Birodalmi Orvosi Részleg –
tette hozzá.

–	Orvosi Részleg? – ismételte meg Khedryn kérdésként. A légzése felgyorsult. – Ugye, ez nem valami biofegyver–kutató állo–
más? Nem jutott eszembe, hogy beállítsam a szenzorokat a lég–
nemű biofegyverekre.
– Nem volt rá okunk – válaszolta Jaden. – És ami történt, meg–
történt. Ha lenne valami a levegőben, már megéreztük volna a
hatását. Én jól vagyok. És maga?
–	Semmi.
–	Akkor nem kell aggódnunk emiatt.
–	Felvehetnénk a sisakot.
–	Mindketten jól vagyunk.
Ügy tűnt, Khedryn is elfogadta az érvet. Elkezdték átkutatni
a fiókokat és a szekrényeket a többi szálláson is. Jaden kifejezet–
ten kínosnak érezte, hogy mások dolgai között turkál, de nem
látott más lehetőséget. Tisztálkodószereket talált, egy olvasólám–
pát, egy ajándékdobozban regényeket szépen csiszolt adatkristá–
lyokon. Az egyik fiók mélyén Khedryn rálelt egy személyes vi–
deonaplóra.
–	Nézze! – szólt oda Jadennek izgatottan. Megnyomott néhány
gombot, először csak óvatosan, azután határozottabban is. – A,
nem működik... – mondta csalódottan. – Marr talán képes lenne
kinyerni belőle valamennyi adatot.
–	Hagyja! – javasolta a Jedi. Ki akart menni, de hirtelen meg–
torpant. Tűnődve nézett körül, azután kimondta, amit gondolt:
– Nincsenek képek.
–	Mi nincs?
–	Képek. Nincsenek képek, se hologramok, se videók. A bará–
tokról vagy a családról. Nézzen körül!
Khedryn körbefordult, körülnézett.
–	Tényleg! – csodálkozott el ő is. – Lehet, hogy magukkal vitték?
–	Lehet – válaszolta Jaden, de nem hitte, hogy így történt vol–
na. A helyiek sietve távoztak, mindenféle személyes tárgyat hagy–
tak a szállásaikon. Legalább egy képet vagy hologramot is ott
kellett volna hagyniuk.
–	Menjünk! – mondta.

Hamarosan eljutottak a társalgóhoz, amelyben láthatóan két
kártyaparti és egy szonikus biliárdmeccs maradt félbe. Khedryn
szakértő szemmel nézegette a kányákat az egyik asztalon.
–	Szabakk – jegyezte meg. Egy kivételével minden leosztást
felfordított. – Olcsó pakli – mondta. – És senkinek sem volt jó le–
osztása. Balszerencsés banda... – Hirtelen észbe kapott, csak utó–
lag jött rá, hogy mit mondott. Gyorsan helyesbített: – Mármint
a kártyában...
A társalgó melletti konyhában két főzőedénybe beleszáradt a
caf, találtak szárított élelmiszert és régóta megromlottat is. Ja–
den végignézte a falat, és egy nagy hangszórót látott az egyik lég–
szűrő szellőztető mögött. Képzeletében az eszköz riadót üvöl–
tött, és válaszképpen mindenki abbahagyta, amit éppen csinált,
végül sietve kimenekültek a létesítményből.
Ha kijutottak. Ebben valamiért nem volt teljesen biztos.
– Mi lehetett ez a hely? – kérdezte hirtelen Khedryn, és szét–
tárt karokkal körbemutatott az egész létesítményen. – Maga is
észrevette, hogy semmi sem utal rá? Semmi. Pedig a birodalmiak
mindig mindent felcímkéztek. Alapesetben a folyosók falai tele
szoktak lenni irányjelző feliratokkal és nyilakkal. Itt egy fegy–
verlabor, amott egy kutatólabor... Ez a hely még saját maga előtt
is titkolózik.
Jaden egyetértett. Valami nem volt rendben a létesítménnyel.
Túl titokzatos volt.
–	Kell lennie egy számítógépes központnak – mondta, és elin–
dult kifelé a társalgóból.
Továbbmentek a gerincfolyosón, és újabb szálláshelyeket talál–
tak, laborköpenyekkel a szekrényekben. A mellkasokra varrott
címkékből kibontakozott egyfajta sorozat: Dr. Brown, Dr. Red,
Dr. Green, Dr. Gray.
–	Mi a kark! – mormolta Khedryn meglepetten. A kezében egy
laborköpenyt tartott Dr. Blue címkével.
Jaden hangosan gondolkodott:
–	Nem ismerték egymás valódi nevét. Ezért nincsenek képek
és hologramok a szállásokon. Nincs semmi személyes, amiből
azonosíthatták volna egymást.

Hallott már róla, hogy a Thrawn–kori titkos létesítmények egy
részében a tudósok arcát műtéti eljárásokkal változtatták el, és
csak akkor kapták vissza az eredeti külsejüket, ha befejezték a
rájuk bízott munkát. Utólag már nem ismerhettek fel egymást.
Azon tűnődött, hogy ebben a létesítményben is alkalmazták–e
ezt a módszert, és ha igen, akkor miért,
–	És nincsenek irányjelzések a falakon – jegyezte meg Khed–
ryn. – Egy esetleges látogató sem tudhatott meg semmit. Lehet,
hogy a létesítmény térképét beleírták a tudósok emlékezetébe.
– Idegesen megnyalta az ajkát, és hosszan meredt Jadenre, még a
kancsal szeme is majdnem előrenézett. – Azt hiszem, mennünk
kellene – mondta. – Valami nincs rendben ezzel a hellyel.
Ezzel Jaden is egyetértett, de még nem mehetett el.
–	Nem tehetem – válaszolta. – De magának nem kötelező itt
maradnia.
Látta, hogy a kapitányban a szégyenkezés küzd a félelemmel,
Ujjai reflexszerűen rázáródtak a sugárvetője markolatára. Khed–
ryn elengedte a fegyvert, ép szeme elfordult egy időre, mintha a
kancsalt követte volna, azután ismét sikerült majdnem teljesen
Jadenre fixálnia.
–	Azt mondtam, hogy magával vagyok, és nem változtatom meg a szavamat – mondta. – A francba is! Ha Marr képes berepülni
Relinnel egy csatahajóba, akkor én igazán végigsétálhatok ma–
gával néhány üres folyosón!
–	Köszönöm! – válaszolta a Jedi. Khedryn lojalitása megérin–
tette.
–	Maga szerint min dolgozhattak?
–	Valami fontos lehetett. Titkosított munka folyt.
–	És veszélyes is.
–	Igen.
Folytatták útjukat a létesítmény belsejébe, de az óvatosság le–
lassította a haladásukat. Átmentek egy nagy botanikus kerten,
ahol hidegtől megdermedt, romlástól megbámult zöldségek és
virágok kókadoztak kiszáradva az ágyásaikban. A mennyezetről
naplámpák lógtak, nagy szemgolyókként nézegették a halott ker–

tet.  A barlangszerű helyiséget a tápanyagtól dús talaj és a növé–
nyi bomlás állott szagának keveréke ülte meg.
Egyre csak mentek előre, keresték a számítógépes központot,
és próbálták nem a halállal azonosítani az ürességet. Barakksze–
rű helyiséget találtak falakra rögzített, dupla priccsekkel, kato–
nai takarókkal, és középen egy rekreációs célokat szolgáló asz–
tallal. Rohamosztagos páncélok darabjai hevertek itt is, ott is,
természetesen bármiféle osztagazonosító nélkül. Jaden úgy sej–
tette, hogy a létesítmény biztonsági szolgálatába különféle osz–
tagokból válogathatták össze az elit katonákat. Bizonyára agy–
mosást kaptak, miután elhagyták a helyet.
A barakk melletti fegyverszekrények üresen tátongtak, csak az
egyikben árválkodott egy ottfelejtett BlasTech E–11–es nehéz su–
gárvető, amilyet a rohamosztagosoknál rendszeresítettek. Jaden
nem nyúlt hozzá, még Khedryn sem vette el.
Újabb folyosók és helyiségek következtek, de Jaden már alig
nézett be egyikbe–másikba. Minél előbb cl akart jutni a számító–
gépes központhoz. Csak ott deríthették ki a létesítmény célját.
–	Ide nézzen! – szólalt meg hirtelen Khedryn.
Jaden felriadt tűnődéséből, és megnézte, mit mutat a társa: a
falakon égés nyomok sorakoztak, meg a mennyezetre is jutott né–
hány. Kesztyűs kezével Khedryn végigsimított néhányon.
–	Sugárvetők – mondta Jaden.
–	Nagy lövöldözés lehetett – jegyezte meg a kapitány. Körbe–
fordult, megnézte a falakat, a mennyezetet és a padlót is. Min–
denhol talált égésnyomokat. – Kapáslövésekkel – állapította meg.
– Kétségbeesett tüzelés.
–	Igen – értett egyet Jaden. – Menjünk tovább!
Később a heves csata nyomai még hangsúlyosabbakká váltak.
A komplexum mélyen a páros még több égésnyomot talált, vala–
mim darabokban heverő, teljes rohamosztagos páncélokat, lyu–
kakkal a mellvérteken és a sisakokon.
Khedryn megbökdösött egy páncéldarabot a lábával,
–	Nincsenek testek – jegyezte meg. – Ezek a darabok úgy néz–
nek ki, mintha valami állat szórta volna szét őket. – Fel térdre
ereszkedett, hogy közelebbről is megnézzen egy mellvértét. Kéz–

bevette, egyik ujját átdugta egy kis lyukon, amelynek csak a leg–
szélén látott némi égésnyomot. – Miféle lövedék okoz ilyen be–
meneti sérülést? – kérdezte elgondolkodva.
– Fénykard – válaszolta Jaden.
A suhanó és rajta Marr részben magára vonta a massassik fi–
gyelmét. Az energialövedékek égett szélű lyukakat ütöttek a jár–
műbe, de a cereai csak ment tovább, egyenesen a rakodódroid fe–
le tartott. Elhajtott Relin mellett, közben a jármű hajtóműve
köhögni kezdett a sérülésektől.
A Jedit nem bénította meg a csodálkozás. Az Erő segítségével
megnövelte gyorsaságát, és kirontott a fedezék mögül. A két leg–
közelebbi massassi az elszáguldó Marr hátára célzott, cs arra sem
maradt ideje, hogy rádöbbenjen, mibe halt bele: Relin mindket–
tőt lefejezte egyetlen vágással.
A suhanó hajtóműve visítani kezdett, és Relin még időben for–
dult oda, hogy lássa Marrt oldalra gurulni, alig egy pillanattal a
becsapódás előtt. A sérült jármű telibe találta a rakodódroidot és
felrobbant, füsttel, tűzzel és felforrósodott fémdarabokkal borí–
totta be a folyosó egy szakaszát. A lökéshullám leverte Relint a
lábáról, a roncsokat lángok ölelték körbe, és a droid mögött rej–
tőző két massassi alig három lépést tudott megtenni, mielőtt si–
koltva és vergődve elterült a padlón.
A rakodódroid egyik karja kiállt az egybeolvadt, lángoló mű–
anyag– és fémtömegből, lassan forogva intett búcsút a világnak.
Égett hús, olvadt plasztoid és sugárvetők energiatölteteinek bű–
ze ülte meg a levegőt.
A váratlan robbanás néhány másodpercre leállította a lövöldö–
zést. A massassik fegyverei elhallgattak, és Marr kábultan ült a fo–
lyosó közepén.
Azután a döbbenet elmúlt. A harc folytatódott.
A közelében levő massassik a cereaira emelték sugárvetőiket,
de mielőtt tüzet nyithattak volna, Relin megcélozta őket egy Erő–
csapással, egy telekinetikus támadással, amelynek erejét megnö–
velte a lignanból merített hatalommal.

Az utolsó pillanatban meggondolta magát, és csonkolt karjá–
val a két massassira mutatva a lények torkára fókuszálta a tele–
kinetikus erőt, eltörte a nyelőcsövüket. Mindketten összecsuk–
lottak, és bár az egyikük meghúzta a ravaszt, a kiszabaduló
energiasugár ártalmatlanul halt el a mennyezeten.
– Marr! – kiáltott oda Relin a társának. – Fedezékbe! – A hang–
ja kemény volt és éles, szinte már ő maga sem ismerte meg.
Csak ezután döbbent rá, hogy mosolyog. Megváltozott, már
nem is hasonlított korábbi önmagára.
Marr sötét tekintettel, vérző orral engedelmeskedett Relin pa–
rancsának, és felpattanva a falhoz futott, közben megeresztett
néhány lövést. Sikerült arcon lőnie egy massassit, egy másiknak
pedig a lábát találta el, azután hasra vágódott egy ajtónyílásban.
Körülötte energialövedékek marták fel a padlót,
Relin a teherfolyosó közepére lépett, a suhanó és a droid ron–
csai mellé, kezében fénykard izzott, a lignan egyre táplálta a gyű–
lölet lángjait a szívében. A volt Jedi felnevetett, magába fogadta
a felkínált hatalmat, merített a tengernyi energiából.
A massassik ismét ráirányították a fegyvereiket, de Rclin szin–
te már oda sem figyelt, úgy térítette el a lövedékeiket. Nem sie–
tett: kényelmes tempóban haladt előre, sorban ölte meg az elébe
kerülő biztonságiakat, módszeresen eltörte a légcsövüket vagy
beszakította a mellkasukat, némelyeket fénykarddal vágott le.
Az utolsó túlélő eldobta a sugárvetőjét, és a hátán hordozott lan–
varokért nyúlt, vicsorogva rontott neki a betolakodónak. Relin
torkon ragadta az Erővel – a lény megtorpant tőle két lépésre,
térdre zuhant, és levegő után kapkodva haldokolt.
Relin belenézett a massassi sárga szemébe, tekintete végigfu–
tott a kitüremkedő, nyáltól csepegő agyarakon, az arcot eltorzí–
tó fémdíszeken, a kezeken, a nyakon és a homlokon kidagadó
ereken. Fénykardjával átszúrta a mellkast, és a biztonsági Őr arc–
cal előre elterült a padlón.
A Harbinger riasztója folyamatosan vijjogott, a szétroncsolódott
takodódroid torz csipogással panaszkodott, és a makacs massas–
sik kiáltozásra vagy hörgésre használták az utolsó lélegzetüket.

A zaj közepette Relin csapán kétféle hangot hallott: Drev neve–
tését és saját gyűlöletének ellenállhatatlan szólítását.
Tetteinek jellege és mikéntje, lényének változása súlyként ne–
hezedett a vállára, de ő egyenes háttal hordozta a terhet. Kikap–
csolta a fénykardját, és a következő másodpercben Marr jelenlé–
tét érezte maga mögött.
–	Mennünk kell – mondta a cereai. – Még mielőtt a többiek
ideérnek. Vezessen!
A szavak vagy inkább a bennük rejtőző bizalom leföldelték a
Relinbcn növekvő hatalom feszültségét. A Jedi lába hirtelen el–
gyengült, tartása megroppant, de még mindig Drev emlékére
gondolt, és erőt vett magán. Megfordult, és látta, hogy Marr or–
rából vér szivárog. A cereai valószínűleg nem vette észre, aho–
gyan a lilás zúzódást sem az arca jobb oldalán.
–	Köszönöm! – válaszolta Relin. – A sérüléseim... lelassítottak.
Marr intett a tetemek felé.
–	Miféle lények ezek? – kérdezte.
–	Massassik – jött a válasz. – Alkímiával tenyésztették ki őket az eredeti Sith–fajból.
Marr bólintott.
–	Akárcsak a kiónokat egy háborúban nem túl rég – mondta.
Lehajolt, és felvette az egyik massassi fegyverét, emelgetve méregette a súlyát. Látszólag elégedetten bedugta a sugárvetőt a csípőjén lévő tokba, a saját fegyverét a kezében tartotta.
–	Az enyémben nem sok töltet maradt – magyarázta.
A fejük felett még mindig teljes hangerővel siránkoztak a szi–
rénák.
– Csak maga után! – mondta Marr, de Relin nem indult el, csak állt és a fejét rázta.
–	Nem, Marr! Menj vissza! – mondta.
–	Tudom, mit fog mondani, de segíthetek – válaszolta Marr.
– Kevés időnk maradt – sürgette a férfit. – Maga beteg, Relin, nem lenne képes egyedül végigcsinálni.
Relin valóban beteg volt, de nemcsak abban az értelemben,
ahogyan Marr gondolta. És egyedül kellett végigcsinálnia.

–	Két tanítványomat már elveszítettem. Az egyiket a sötétség, a másikat tűz ragadta el Nem vállalok ismét felelősséget valakiért.
Marr kihúzta magát.
–	Ezt én döntöm cl! – ellenkezett.
Relin haragja újra lángra kapott. Mutatóujjával a cereai mell–
kasába bökött.
–	Nem! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Viszszamégy a Junkerre, és kiviszed innen! Most!
Marr úgy nézett rá, mintha megütötte volna. Arcára kiült a
döbbenet.
–	De... – hebegte – amit a hajón tanított... az Erőről... Erez–
tem a lignan hatalmát, és ezt a hajót el kell pusztítani.
Relin haragja lassan kicsúszott az irányítása alól.
–	Semmit sem ereztél, cereai – kiáltott rá a férfira. – Semmit!
– Égő érzés terjedt szét az ujjhegyein, és lepillantva apró Erő–villámokat látott pattogni közöttük, a fénykardja markolatát is körbevették. Erezte, hogy elvörösödik szégyenében, és visszafogta az apró villámokat. Nem nézett fel, úgy tette hozzá, bár ezúttal sikerült enyhébb hangot megütnie: – Hagyj itt, Marr! Kérlek!
–	De hát éreztem az Erőt...
–	Akkor legyen ez az örökségem, de többet nem taníthatok!
Menned kell!
Érezte magán Marr tekintetét: a cereai úgy nézett rá, mint egy
megoldandó egyenletre.
– Nem akar visszatérni, ugye? – kérdezte végül.
Relin nem tagadta:
–	Már nem vagyok Jedi. Csak egy gyilkos. És még többet kell
ölnöm.
Marr komoran nézte.
–	Máshogy is lehetne – jegyezte meg.
–	Hagyj itt, Marr! Zárd be az ajtót, és menj! Minden úgy tör–
ténik, ahogyan történnie kell!
A cereai habozott, de végül kezet nyújtott. Relin a bal karja alá
szorította a fénykard markolatát, és elfogadta a felkínált kezet.

–	Az Erő... – kezdte Marr, de inkább nem mondta ki. – Sok
szerencsét!
Relin grimaszolt, de nem tett megjegyzést.
–	Neked is, Marr! – válaszolta. – Tégy meg nekem még vala–

mit! Mondd meg Jadennek, hogy igaza volt! Es azt is mondd
meg neki, hogy tévedett! Semmi sem biztos, A vegén mindig
csak az marad, hogy tovább keressük a bizonyosságot. Ez is csak
akkor válik igazán veszélyessé, ha azt hiszed, hogy veget ért a
keresés. Jaden tudni fogja, mit jelent mindez.
–	Elmondom neki – ígérte a cereai.
Relin arra gondolt, hogy most már ezek a szavak is az öröksé–
géhez tartoztak.
Minden további nélkül megfordult, és elindult a teherfolyo–
són. Abban a pillanatban, amint hátat fordított Marrnak és a
szégyen nem szorította háttérbe a haragját, elfogadta azt, akivé
változott.
Kell ötven kilométeres távolságból követte a Starhawkot, ami
a hóviharban azt jelentette, hogy jóval túl volt a láthatáron. A
szenzorok miau nem aggódott, a Predator zavarói könnyedén
elbántak velük. Az ő szenzorképernyőjén tisztán látszott Jaden
hajója, és együtt repültek cl a birodalmi jeladás forrásához. Vé–
gül a Starhawk lelassított és körözni kezdett. Kell a távolban vár–
ta, hogy zsákmánya leszálljon.
Nem kellett sokáig várakoznia.
Negyedórát adott nekik, azután közelebb repült, de elég ma–
gasan maradt ahhoz, hogy továbbra se láthassák meg.
Odalent kiterjedt épületkomplexum állt jégbe fagyott falakkal,
amelyek közül kommunikációs torony nyúlt ki és szúrt bele a
hóviharba. A torony csúcsán vörös fény pislákolt. Kell készített
néhány képet a hajó orrkamerájával, mert úgy vélte, ezt érdemes
lesz elküldeni Wyyrloknak, amikor ismét kint lesz az űrben.
A jel figyelmeztetése ellenére nem számított komoly veszély–
re. A Jedin kívül legfeljebb néhány automatizált biztonsági be–
rendezés jelenthetett tényleges veszélyt, de azt nehezen kép–

zelte el, hogy bármilyen élőlény is életben maradhatott a hold
viszonyai között.
A Starhawktól egy kilométerre tette le a Predatort, és sietve
átment a raktérbe. A sztázistartályok üresen álltak – már felélte
az elraktározott élelmet de a látványuk felfokozta Jadenrc vá–
ró éhségét. Csápjai nyugtalanul megvonaglottak a tokjukban.
Felvette és aktiválta az álcázó öltözéket, magához vett egy su–
gárvetőt és két vibropengét. Az egész felszerelés fölé meg felvett
egy védőruhát, és beült a fedett fülkéjű siklójába.
Amim kinyitotta az ajtót, a szél berontott a raktérbe, és meg–
rázta a lebegtető hajtóművein álló siklót, hóval és jéggel borítot–
ta be a szélvédői. Kell elindult a járművel, a hajója biztonsági
rendszerét már menet közben kapcsolta be.
Letöltötte a Starhawk koordinátáit a Predator rendszeréből,
azután teljes sebességre kapcsolva hajszolta a végzetet a fagyos
tájon. Jaden hajójától ölvén méterre megállt, felhúzta a védőru–
ha csuklyáját, és kiszállt.
A szél megcibálta a védőruhát, a hideg bebújt a szigetelés alá,
és vegigsimított a bőrén. A fagyos levegőben enyhe kénszag ter–
jengett, valószínűleg vulkanikus tevékenységet jelzett.
Kell megtorpant, összpontosított, és változtatott a testhőmér–
sékletén, hogy kellemesebbnek erezze a levegőt. Ezután feltrap–
polt egy hóbuckára, hogy egy makrotávcsővel végignézzen a Star–
hawkon és környezetén.
A hajó a lábain állt egy tisztább jégfolton, és a Jedi láthatóan
nem hagyta nyitva. Kell alaposan végignézte a járművet a táv–
csővel. Az ablakokat biztonsági redőnyök fedték.
Biztosra vette, hogy Jaden már kiszállt.
Megvizsgálta a Starhawk körüli területet, és úgy vélte, kis be–
nyomódások sorozatát látja a hóban, részben befedett lábnyomo–
kat, amelyek a létesítmény felé vezettek. Közelebb kellett men–
nie, hogy megbizonyosodjon róla, de előbb még megnézte magát
a létesítményt is.
A kommunikációs torony és a négyszögletes központi épület
kivételével mindent hó borított. Az anzatinak is feltűnt, hogy a
földszintes acél– és betonépítményen nem alakítottak ki ablako–

kat, és az egész épületből sütött a birodalmi funkcionalizmus,
amely nem engedett teret az esztétikának.
Kell kutatóállomásra gyanakodott, és úgy sejtette, hogy lehet
még legalább egy vagy két szint a föld alatt is. Egy félresikerült
kísérlet megmagyarázta volna a figyelmeztető üzenetet.
Az orgyilkos oldalazva lement a bucka oldalán, és visszaült a
siklójába, hogy a fedélzeti szenzorokkal is átvizsgálja a létesít–
ményt, és esetleges sugárzás után kutasson. A teste olyan mérté–
kű sugárszennyezést is elviselt, amely az értelmes lények több–
ségét megölte volna, de nem látta okát, hogy kockáztasson.
Nem talált veszélyt, ezért beindította a hajtóművet, és a Star–
hawk mellé állt a siklóval. Levette a védőruháját, és felhúzta az ál–
cázó öltözékhez tartozó csuklyát és maszkot. Miközben kiszállt
a siklóból, ismét állított a testhőmérsékletén. Öltözéke tökélete–
sen működött: azonnal fehérre váltott, még a hó kavargását is utánozta.
Az anzati elővette a sugárvetőjét, és körbejárta a hajót. Hamar
megtalálta a lábnyomokat: annyira mélyek voltak, hogy a szél és
a hó még nem temette be őket teljesen. Két pár csizma vájt apró
árkokat az érintetlen felszínbe, és a nyomok egyenesen a köz–
ponti építmény bejárata felé vezettek.
Tehát Jaden nem egyedül érkezett. Khedryn Faal vagy Marr
Idi–Shael elkísérte útjára. Rájuk Kell nem éhezett, már nem. Ét–
vágya csak és kizárólag a Jedire irányult.
Az anzati visszasietett a siklójához, és átállt vele egy olyan hely–
re, ahol nem láthatták meg a Starhawk fedélzetéről. Amikor is–
mét kiszállt, már egyenesen a bejárat felé tartott.
Álcázó öltözékében nem látszott többnek egy örvénylő foltnál
a kavargó hóviharban.
Ismét szellemmé változott.

Tizenharmadik
fejezet
A számítógépközpontot teljesen szétverték. A helyiségben
minden egyes munkaállomást megrongáltak: egy részüket fény–
karddal szabdalták szét, másokat valami nehéz tárggyal zúzták
össze. Betört kijelzők, tönkretett szerverek és processzorok borí–
tották a padlót. A szétzúzott adatkristályok kis jégszilánkokként
ropogtak Khedryn és Jaden talpa alatt.
–	Valaki nem kedvelte a számítógépeket – jegyezte meg a ka–
pitány.
Jaden remélte, hogy itt majd válaszra lelhet, de csak ugyan–
olyan romokat talált, mint a komplexum többi helyiségében. Egy–
re erősödő nyomást érzett a mellkasában és a koponyája tövében.
Mióta beléptek, először jutott eszébe, hogy a létesítmény talán
nem szolgálhat számára semmivel.
De miért?
Asztaltól asztalig ment, beletúrt a törmelékbe.
–	Keressen valami használhatót, Khedryn! – kérte. – Kell itt
lennie valaminek! Segítsen!
A kapitány csatlakozott hozzá, és két régészként ástak le a sze–
mét mélyére.
Khedryn talált egy nedves foltokkal teli, papírra másolt alap–
rajzot, és óvatosan a sarkánál fogva maga elé emelte.
– A létesítmény alaprajza lehet – találgatott. Alaposan megnéz–
te magának, azután elkezdte széthajtogatni.
–	Vigyázzon! – figyelmeztette Jaden.
Khedrynnek sikerült egészben tartania a lapot, kihajtogatva rá–
terítette az egyik szétvert állomásra, és végignézett rajta.

–	A jelmagyarázatban szerepel egy alsó szint, de nem mutatja
– mondta.
–	Az jó – kommentálta a Jedi. – Keressünk tovább!
Valami szilárdra volt szüksége. Valami olyasmire, amin keresz–
tül az Erő megmutathatta, merre induljon tovább. Nem hagyat–
kozhatott az érzelmeire, túl ködösek voltak, a kétség elhomályo–
sította őket. Tényeket akart. Meg akarta érteni a létesítmény célját,
meg akarta ismerni az egész rejtély mögött megbúvó okokat.
Benyúlt egy asztal alá, és adatkristályokat talált kitépett kábe–
lek és egy látszólag sértetlen kézi számítógép társaságában. Az
akkumulátor már biztosan kimerült ennyi idő alatt.
–	Kellene egy tápvezeték – szólt hátra a válla felett.
–	Tessék! – válaszolta Khedryn felkapva egy kábelt, épen ma–
radt csatlakozókkal a két végén.
Jaden visszatartott lélegzettel csatlakoztatta a kézi számítógé–
pet egy fali aljzathoz, azután bekapcsolta.
Amikor meghallotta a gép halk zümmögését, megkönnyeb–
bülten fújta ki a levegőt. A szíve olyan hevesen vert, hogy arra
gondolt, akár még Khedryn is meghallhatta.
–	Láttam néhány adatkristályt ott, az alatt az asztal alatt –
mondta, és mutatta is a helyet. – Idehozná Őket? Hátha valame–
lyik még egészben van.
Khedryn így tett, és tucatnyi épségben maradt kristállyal tért
vissza.
Egyiket a másik után próbálták bele az olvasóaljzatba, és ha–
mar kiderült, hogy mindegyik titkosítva volt vagy már tönkre–
ment. Jaden lelkesedése gyorsan lelohadt. A létesítmény tovább
őrizte a titkait.
–	Utolsó előtti – jelentette be Khedryn. – Kivételesen egy ho–
lokristály.
Odadobta, és Jaden elkapta, de azért megrovón nézett a férfi–
ra a gondatlansága miatt. Khedryn a szemét forgatta válaszkép–
pen, ami az ő esetében majdnem nevetségesen hatott.
Jaden behelyezte a kristályt a kézi számítógépbe, és használha–
tó adatokat keresett rajta. Akárcsak számos másik kristály eseté–
ben, ezúttal is számos hibás fájlt talált; néhányat elindított, de a

kis gép csupán egy homályos foltot vetített ki, és a hangszórójá–
ból is csak értelmezhetetlen sistergés jött.
Khedryn megrázta a fejét, és csalódottan arrébb ment.
Még ugyanezen a kristályon Jaden végül rálelt egy naplófájl–
ra, amely kevésbé tűnt sérültnek.
–	Találtam valamit! – szólt oda a Jedi a társának, és elindítot–
ta a vetítést.
– Mit?
–	Mindjárt meglátjuk.
A kézi számítógép holovetítője felfénylett, és – a névtáblája
alapján – dr. Black jelent meg előttük. A pocakos, őszülő és gyé–
rülő hajú ember férfi két szeme valahogy túl közel volt egymás–
hoz, és egészen színtelen, monoton hangon szólalt meg:
–	...hányán naplót készítenek. Ez itt az enyém. Kísérleti napló.
Első nap. Dr. Gray végre képes volt használható formába újra–
kombinálni a DNS–mintát. Mondtam neki, hogy ezért megérde–
mel egy italt a whiskyraktárból. Dr. Green és Red megegyezett a
növekedési közeget illetően. A–tól I–ig megszülettek az alanyok.
A hologram halványan elmosolyodott, elégedetten biccentett,
azután a felvétel véget ért.
–	DNS? – csapott le a szóra Khedryn. – Akkor klónozás vagy
biofegyver.
–	Valószínűnek tűnik – értett egyet Jaden, de nem mert követ–
keztetni. Inkább elterelte a figyelmét a holonapló folytatásával,
amelynek nagy része tönkrement. Talált néhány egy másodper–
ces hangot kimerevedett állóképpel, mintha a hold fagyos légkö–
re dermesztette volna meg a felvételeket: dr. Black mozdulatlan
arcát egy–egy szó kimondása közben, amely értelmetlenné vált a
szövegkörnyezet nélkül.
– Jedi és Sith – mondta egyszer dr. Black. Szavai magukra ha–
gyatva, Összefüggések nélkül lebegtek a tönkrement adatkristá–
lyon keletkezett űrben.
Jaden a látomásában hallott hangok között válogatott. Újra le–
játszotta a részletet:
– Jedi és Sith.
A fejében Mara Jade Skywalker hangja szólalt meg: Jaden!

Ismét lejátszotta:
–	Jedi és Sith – mondta dr Black. – Jedi és Sith.
Solusar mester következett: Jaden!
–	Abban csak ennyi volt – szólt oda Khedryn. – Menjünk to–
vább!
Lassin: Jaden!
–	Jaden! – szólította meg ezúttal Khedryn, és a karjára tette az
egyik kezet. – Tovább!
A Jedi magához tért és bólintott, de gondolatai tovább szágul–
dottak. Úgy érezte, mintha csomók oldódnának meg és kirakó–
darabkák hullanának sorban a helyükre. Levetítette a követke–
ző töredéket, és a hallott szó szinte megdermesztette a vérét:
–	... Palpatine... – mondta dr. Black.
–	Azt hittem, Thrawn–kori a létesítmény – jegyezte meg
Khedryn.
–	Az – válaszolta Jaden, de nem mondott többet.
–	Tovább! – sürgette a kapitány. A rejtély egyre jobban feliz–
gatta.
Jaden rátalált egy hosszabb bejegyzésre.
–	... harminchárom. A kísérlet kétségtelenül sikeres. A lehető
legjobban lelassítottuk az érési folyamatokat, hogy biztosítsuk a
megfelelő növekedési rátát, de az alanyok még mindig sokkal
gyorsabban növekednek, mint ahogyan a modellek előrejelezték.
Hamarosan megkezdjük az emlékek bevésését, bár úgy tűnik,
hogy az alanyok eleve bizonyos tudással születnek az Erő–érzé–
kenységüket illetően. Mind képesek az alaptechnikák és néhány
fejlettebb Erő–alkalmazás használatára. A tesztek szerint minden
alany kivételesen magas midikloriánszintet mutat. Thrawn fő–
admirálist már értesítettük az eredményekről.
A bejegyzés véget ért. Csend telepedett a helyiségre.
Jaden érezte magán a társa tekintetét, de nem törődött vele. To–
vább böngészte a bejegyzéseket, valami Összefüggőt keresett, a dá–
tumozás szerint előre haladt az időben, tehát egyre közelebb ke–
rült a létesítményt ért katasztrófához.
Ismét rálelt egy töredékes felvételre, amelyen dr. Black sokkal
megviseltebbnek nézett ki, mint korábban. Tartása megereszke–

dett, mintha nagy súlyt cipelt volna, a laborköpenyét azonosít–
hatatlan foltok tarkították.
–	Mintha leadott volna vagy tíz kilót – jegyezte meg Khedryn.
Jaden elindította a lejátszást. Dr. Black fáradtan értesítette őket
egy múltbeli eseményről:
–	A többi alany megölte a H alanyt egyfajta kollektív... dühki–
törés során. Nem tudjuk biztosan, hogy mi vezetett el a tettle–
gességig.
A hologram elmosódottá vált, és Jaden tovább kutatott. Ami–
kor dr. Black ismét felbukkant, a szeme körüli karikákat akár
tintával is rajzolhatták volna, és beszéd közben idegesen meg–
megnyalta az ajkait.
–	...kát látszólag egyfajta szokatlan kapcsolat köti egymáshoz.
Minden bizonnyal empatikus kapcsolatról van szó, talán telepa–
tikusról is. Ez váratlan fejlemény. Dr. Gray szerint,..
A következő lejátszható bejegyzésben dr. Black hangja észre–
vehetően remegett:
–	Ma vettük észre, hogy az A alany különféle alkatrészeket
csempészett a szállására. Elegendőt ahhoz, hogy készítsen egy
kezdetleges fénykardot. Többszöri kutatás eredményeképpen nap–
világra került, hogy a többi alany is elkezdett fénykardot készí–
teni magának, többé–kevésbé előrehaladott állapotú szerkezete–
ket találtunk. A biztonsági személyzet...
A felvétel üres, fekete folttá változott, és Jaden gondolatai ha–
sonlóképpen megsemmisültek, mintha követni akarták volna a
hologram példáját.
–	Fénykardok? – kérdezte Khedryn halkan. – Csak nem...
Jediket klónoztak?
Jaden szája elutasította, hogy szavakat formáljon, de a férfi erőt
vett magán. Lassin, Kam és Mara jutott eszébe, akik Erő–érzékeny–
ség tekintetében sokkal inkább mutattak a Sithekre jellemző jegye–
ket, mintsem a Jedikre hasonlítottak volna. De hogyan szerezhette
meg Thrawn a DNS–üket? Maráét könnyedén, de Kam és Lassin
esetében nem lehetett egyszerű. A többiekről nem is szólva.
–	Nem tudom biztosan – válaszolta végül. A dr. Blacktől hallott
első szavak forogtak a fejében: újrakombinálni a DNS–mintát.

De kinek a DNS–ét? Vagy minek a DNS–ét?
jedi és Sith.
Palpatine.
Jaden szája kiszáradt, mint a Tatuine sivataga. Folytatta a tönk–
rement fájlok átvizsgálását, de a gyomra görcsbe rándult, és nem
akart kiengedni. A következő felvételen egy ember nő bukkant
fel laborköpenyben, Dr. Gray címkével. Sötét haját rövidre vág–
va hordta, és fiataiabbnak látszott Blacknél. Bal keze rángott be–
széd közben. Egy másodpercre Jaden eltűnődött, hogy mi történ–
hetett dr. Blackkel, de azután úgy döntött, hogy ez esetben jobb
a tudatlanság.
–	... a fogva tartásuk miau érzett ellenségességük egyre foko–
zottabb, együtt növekszik a hatalmukkal. Már a rohamosztago–
sok is ijedtnek tűnnek...
Jaden eljutott az utolsó bejegyzéshez a kristályon. Ismét dr.
Gray szólalt meg:
–	... elvesztettük az irányítást. Az alsó szintet lezártuk, és ké–
relmeztem a főadmirálisnál, hogy rekesszük be a kísérletet. Az
alanyok semlegesítésére a trihexalon gáz protokollt javaslom. A
túlélő személyzet minden tagja egyetértett.
A hologram leállt, de dr. Gray kimerevedett képe továbbra is
ott lebegett előttük, mint egy szellem. Khedryn és Jaden szótla–
nul állt, mindketten a gondolataik összekuszálódott fonalát pró–
bálták kibogozni. A Jedi szólalt meg előbb:
–	Van egy alsó szint. Valószínűleg lift visz le.
–	Hex – mondta a társa. Tekintetébe kiült az aggodalom. – Ha
tényleg használták, akkor a maradék is ártalmas lehet. Egyszer
láttam egy holovideót arról, hogy mire képes az a cucc, és nem
szeretném átélni.
Jaden szinte nem is hallotta.
–	Megkeresem a liftet – mondta. – Le kell mennem megnéz–
ni, hogy van–e még valaki odalent. – Megnézte az alaprajzot, és
rájött, hogy szinte már az egész létesítményt bejárták. A liftnek
a közelben kellett lennie.
Khedryn elébe állt, úgy szólította meg újra:
–	Jaden! Hall engem egyáltalán?

–	És maga hallotta a holonaplót? Foglyokat tartottak lent.
–	Alanyokat – helyesbített a kapitány. – Kiónokat. Laborató–
riumi patkányokat.
–	Az akaratuk ellenére tartották fogva őket.
– És a hallottak alapján ez így volt jól. Elég veszélyesek voltak
ahhoz, hogy hexet fújjanak rájuk!
Jaden az előtte álló férfira nézett, de tekintete a távolba révedt.
–	Le kell mennem – ismételte meg.
Khedryn jó szeme követte a kancsalt, amikor a férfi félrenézett.
– Jedi DNS–t kevertek össze valami mással, és kiónokat te–
nyésztettek ki belőle. Veszélyes kiónokat – mondta.
Jaden mély levegőt vett, és elmondta, mit gondol. Úgy beszélt
Khedrynnel, mintha Ró állt volna előtte. Mint amikor meg–
gyónta bűnét a droidnak.
– Úgy sejtem, Sith DNS–sel kombinálták a Jedi DNS–t –
mondta.
A kapitány kancsal szeme idegesen megrándult, majdnem Ja–
denre nézett, de végül mégsem fókuszált rá semmire, mintha a
férfi nem akart volna látni.
– Miért? – kérdezte. – Jedinek vagy Sithnek lenni egyfajta dön–
tés, nem? Nem biológia kérdése.
Társa megrázta a fejét.
– Még mindig nem tudunk mindent arról, hogy a biológiának
mi köze lehet az Erő–használathoz – felelte. – Lehet, hogy olyan
Erő–használót akartak létrehozni, akit nem kötnek a világos vagy
a sötét oldal korlátái.
–	Lehetséges ez egyáltalán? Annyit még én is tudok, hogy a sö–
tét és a világos oldal kizárja egymást.
Jaden kikapcsolta a számítógépet, dr. Gray hologramja eltűnt.
– A fény és a sötétség közti határvonal messze nem olyan tisz–
ta, mint sokan gondolják – válaszolta,
–	Még egy ok arra, hogy minél előbb eltűnjünk innen. Vala–
miféle szörnyeket kreáltak odalent, és...
–	Nem szörnyek! – csattant fel Jaden. A hangjában felcsendü–
lő él még őt magát is meglepte. Lehajtotta a fejét, és jóval hal–

kabban folytatta: – Le kell mennem. Ha meg bármelyikük is
életben maradt, akkor... segítenem kell neki.
–	Segíteni!? – kiáltott fel Khedryn, azután ő is halkított a
hangján. – Nem róluk beszélünk, ugye? – kérdezte. – Mindket–
ten tudjuk, Jaden. Elhiszem, hogy bűntudata van a Centerpoint
miatt, és meg is értem. Rendben, de nincs rá szüksége, hogy
újabb hibát kövessen el. Ideje mennünk.
–	Nem mehetek el csak úgy!
Khedryn folytatta, szavai kalapácsütésekként hatottak:
–	A–tól I–ig kilenc alany volt. Egy biztosan halott, akkor még
nyolc klón lehet életben. Láttam, mire képes, de maga mégis–
csak egyedül van. Nyolc klón, Jaden! És jó okunk van feltételez–
ni, hogy ellenségesek.
–	Tudom.
–	Ugye, nem azt kéri, hogy kockáztassam az életemet a maga
lelkiismerete miatt?
–	Nem tudtam, hogy így alakul – válaszolta Jaden őszintén.
– Menjen vissza a Flotsamre, és várjon meg!
–	Nem szállók ki. Az nem...
Jaden gondolatai között hirtelen kikristályosodott a tény, hogy
máris túl sokat kért Khedryntől. Relin is túl sokat kért Marrtól.
A Jedik túl sokat vártak el a körülöttük lévőktől, és ő nem akar–
ta, hogy még több vér tapadjon a kezéhez.
–	Ide hallgasson, Khedryn! Igaza van. Ez mindig is rólam szólt,
és arról, hogy megtudhatok valamit magamról. Tudja... a világos
és a sötét oldal erőit is képes vagyok használni, és nem tudom,
hogy ez mit jelenthet.
A kapitány szó szerint hátrahőkölt, mintha Jaden megütötte
volna.
–	Hogy mi? – kérdezte elkerekedett szemmel. – Mint a kiónok?
Jaden anélkül folytatta, hogy felelt volna a kérdésre:

–	És úgy hiszem, hogy valahol itt találom meg a választ, ezen
a helyen. De nem akarom, hogy még többet kockáztasson. Már
így is sokat tett...
–	Fogja be, Jedi! Nem szállók ki félúton!
Jaden bólintott.

– Nem is erre kérem – mondta. Csak arra, hogy fogadja el:
ha találkozom a kiónokkal, maga semmit sem tehet majd értem.
Veszélyesek. Túl veszélyesek, és ezen javaslom, hogy menjen
vissza a hajéhoz! Adó–vevőn keresztül kapcsolatban maradha–
tunk, és ha velem történik valami, maga még elmehet, találkoz–
hat Relinnel és Marr–raL
Khedryn megrázta a fejét, makacssága átvette az irányítást.
–	Relin nem jón vissza, ezt mindketten tudjuk – válaszolta.
– Csak Marr jón majd vissza.
– Menjen vissza, Khedryn!
A kapitány ismét megrázta a fejét, de Jaden látta rajta, hogy
lassan feladja és nem ellenkezik tovább.
Khedryn karjára tette a kezét.
–	Menjen vissza! – ismételte meg.
Megint azt az elmetrükköt használja?
Jaden elmosolyodott.
Igen – válaszolta. Tudja, miért nincsenek fegyverek a Jun–
keren?
Mert elfutok – felelte Khedryn halkan. Kancsal szeme elné–
zett a Jedi mellett, kétségtelenül más szögben látta a világot.
– Biztos benne? – kérdezte a kapitány.
–	Igen.
–	Akkor sem szeretnék maga nélkül elmenni.
Jaden tudta, hogy ezúttal helyesen cselekedett. Látta a meg–
könnyebbülést Khedryn testbeszédében és tekintetében. A férfi
először lélegzett fel igazan, mióta elhagyták a Junkert.
–	Értettem, kapitány! Menjen!
Beállították a közös adó–vevő–sávot és Khedryn elindult kife–
le, közben Jaden tanulmányozni kezdte a létesítmény alaprajzát.
Egyik mutatóujját a lift jelére tette, és egy szót mormolt maga elé:
–	Sárkányok...
Keli belépett az épület nyitott ajtaján, elhaladt az őrszoba előtt,
és továbbment a sötétben. Aktiválta a szemébe épített fényerősí–
tő implantokat, és zajtalanul végigsietett a félhomályos folvosó–

kon. Álcázó öltözéke szinte teljesen láthatatlanná tette a jelleg–
telen, szürke falak között, képessegei revén senki sem hallhatta
meg a közeledtét.
Egy ideig könnyedén követte Jaden és a társa nedves nyomait,
de amikor ezek eltűntek, már csak a tapasztalatára hagyatkozott.
Mintázatokat keresett a porban, benyomódásokat a szőnyegen,
tárgyakat – számítógép–állomásokat és ajtókat amelyekhez
láthatóan hozzányúltak. Mindemellett folyamatosan figyelt a
zajokra.
Időről időre távoli hangokat hallott, a falakon keresztül sutto–
gássá halkult beszédet, kinyíló ajtók surrogását, vasalt csizmák
koppanását a fémpadlón.
Az épület valamiféle titkos kutatólaboratórium lehetett, bár a
kutatások jellegét Kell nem tudta kideríteni – nem is gondolko–
dott rajtuk sokat. Az éhsége vezette. Ügy képzelte cl magát, mint
aki sorsfonalat dobott a lehetőségek óceánjába, és ki halászta on–
nan Jaden Korrt. Már csak annyit kellett tennie, hogy felcsévéli
a fonalat és élvezi a zsákmányt.
Éhsége minden egyes lépessel egyre csak növekedett.
Marr rácsapotl a gombra, és bezárta a Junker rakterét, kizárta
a halott massassikat, a rakodódroidot és Khedryn suhanójának
roncsait. A Relinből maradt roncsot is kizárta.
Semmi sem biztos.
Miközben a rámpaajtó felcsukódott, a cereai még egyszer ki–
pillantott a teherfolyosón heverő tetemekre és a pusztításra, az–
után megfordult, és futva indult a pilótafülke felé. A konyhában
megtorpant, mellkasa úgy emelkedett és süllyedt, mint egy ko–
vács fújtatója.
Az asztalon hagyott főzőedény felborult, a caf még mindig cse–
pegett az asztal szeléről a padlón növekvő tócsába. Marr úgy néz–
te a sötét folyadékot, mintha a formában vagy a tompa csillogás–
ban ősi bölcsesség rejtőzne, amely válaszokat adhat a kérdéseire.
A durva landolás borította fel az edényt.
Marr továbbment, azután ismét megtorpant.

Akkor a caf már nem csepegne...
Valami mástól borult fel, és csupán percekkel korábban.
Halk zajjal kinyílt egy ajtó valahol a cereai mögött, az egyik fo–
lyosón a farban.
Marr szíve gyorsabban vert, mint ahogy egy Searing hajtómű–
ve pörög. Egy hosszúnak tűnő pillanatra megdermedt a félelem–
től, a gondolatai összevissza ugráltak, félbemaradtak, értelmüket
veszítették.
A hangár felőli oldalról juthattak fel a fedélzetre. Valahogyan
kinyitották a jobb oldali raktér ajtaját, vagy utat vágtak maguk–
nak. Vagy mindegy, hogy hogyan, de feljutottak.
Egy másik ajtó zaja hallatszott, ezúttal közelebbről. Hallotta a
talpak halk koppanását a Junker padlóján: valaki sikertelenül
próbált lopakodni.
A közeledő veszély gondolata kirántotta Marrt a bénultság
szorításából, és a cereai kirohant a konyhából, közben izzadó te–
nyérrel előhúzta a sugárvetőjét. Alig lépett ki a konyhából, a jó–
zan ész máris felülkerekedett a félelmén, és rádöbbent, hogy ez–
zel a rohanással csak kiadja magát. Gyakorlatilag egyenesen az
ellenség karjaiba sietett. Fogalma sem volt, hogy kinek – vagy
minek – sikerülhetett feljutnia a Junkerre.
Mélyeket lélegezve próbálta lelassítani Őrülten verő szívét, az–
után behúzódott az egyik ritkán használt személyzeti szállásra.
A kis helyiségben nem volt semmi más, csak egy dupla priccs a
falra rögzítve, valamim egy kerek ablak, amelyet az acélszürke
biztonsági pajzs teljesen lefedett kívülről.
Össze kellett szednie magát, hogy racionálisan tudjon gondol–
kodni.
Megpróbálta alkalmazni Relin tanítását, de zárva találta a tor–
nyot. A félelme ellene dolgozott, még szapora légzését sem sike–
rült lenyugtatnia.
Valahogy mégis összeszedte magát, részben megnyugodott, és
a Vellan tételét igazoló számításokra gondolva újra próbálkozott.
Amikor megérezte maga körül az Erőt, teljesen megnyugo–
dott. Az Erő érintése önbizalmat adott, melengette és lecsillapí–
totta. Az Erő elűzte a félelmét és kitisztította a fejét.

Marr rádöbbent, hogy Relin tévedett– Nem igaz, hogy semmi
sem biztos. Voltak biztos dolgok. Az Erő ugyanolyan biztos és ál–
landó volt, mint a fénysebesség érteke.
Marr végiggondolta a lehetőségeit, és rájött, hogy mind egy
helyre vezet: a pilótafülkébe. Ám mindenekelőtt el kellett jutnia
az elülső légzsilip mellett álló faszekrényhez.
A hűvös fémajtóra tette a kezét, azután határozott mozdulat–
tal kinyitotta. Grimaszolt a halk nyikorgás miatt, de már nem
állhatott meg. Kiment, és meg–megtorpanva, folyton fülelve el–
indult a folyosókon. Minden ablaktalan ajtó egy–egy újabb gya–
korlattá vált a rettegés legyőzésére, mert nem tudhatta, hogy mit
talál mögötte. Amennyire csak tudott, kileselkedett a sarkok mö–
gül, és hallgatózott, mielőtt továbbment. Időnként mozgás zajait
hallotta, máskor halk beszédet, amelyet nem értett ugyan, de a
hangsúlyokból ítélve ellenfelei katonás adó–vevő–társalgást foly–
tattak. És egyre kevésbé figyeltek oda arra, hogy csendben ma–
radjanak. Mintha arra jutottak volna, hogy a hajó üresen áll.
Marr elérte a légzsilipet, kinyitotta a szekrényt, és kivette be–
lőle a vákuumruháját egy légzőkészülékkel együtt. A ruhát nem
arra tervezték, hogy sokáig ellenálljon a vákuumnak; rövid űrsé–
tákra alkalmas, rugalmas védőöltözék volt, amelyet a cereai arra
használt, hogy átszálljon a talált roncsokra, vagy gyorsjavításokat
végezzen a Junker külsején.
Eszébe jutott, hogy azonnal felveszi, de a folyosón túlságosan
kiszolgáltatottnak érezte magát. Inkább a vállára kapta, és a súly–
tól görnyedezve ismét elindult a folyosókon.
Alig tíz métert tehetett meg, amikor torokhangú kiáltás hang–
zott fel mögötte. A nyelvet nem ismerte, de a hangsúlyt megér–
tette.
Megfordult, meglátta a két fekete egyenruhás massassit, és
azonnal rájuk lőtt. Sugárvetője kattant egyet, és halk sistergéssel
jelezte, hogy a benne lévő energiatöltet kimerült. Marr szitko–
zódva elhajította a fegyvert, és a másikért nyúlt, amelyet a teher–
folyosón vett magához.
Újra tüzelt, de csúnyán mellé lőtt, és le kellett húzódnia a fal
mellé, hogy elkerülje a két massassi zöld energiasugarait.

Egy ajtó forgókilincse nyomódott a hátának. Marr leadott né–
hány lövést, és amikor a massassik is a falhoz tapadva kerestek
fedezéket, gyorsan kinyitotta az ajtót. Beugrott a megnyíló fo–
lyosóra, és becsukta az ajtót. Amikor felfedezte, hogy nincs raj–
ta zár, szitkozódva körülnézett, hátha kitámaszthatná valamivel
a forgókilincset, de nem talált semmit.
Hallotta a két massassit az ajtó túloldaláról, azután a kilincs
elfordult. Marr megragadta, de a lények sokkal erősebbek voltak
nála. Kétségbeesésében a sugárvetőt nyomta be a forgókilincs és
a nyitókar köze. A fegyver megállította a kilincset, de Marr sej–
tette, hogy ezzel sem nyert sok időt.
Rohanni kezdett a pilótafülke felé, mit sem törődött vele, hogy
újabb massassikkal futhat össze. Az adrenalin erőt kölcsönzött
az izmainak, de a vákuumruha és az oxigénkészlet így is túl ne–
héznek bizonyult. Mire megpillantotta a pilótafülke ajtaját, a tü–
deje már égett az erőfeszítéstől, és úgy érezte, mintha a lábai
ólomból lennének.
Sugárnyalábok csapódtak be a falba mögötte, és biztos volt ben–
ne, hogy kettőnél több massassi kiáltásait hallotta. Lebukott, és
bcbotladozott a pilótafülkébe, közben elcsodálkozott rajta, hogy
mikor adott neki az Erő elég kitartást és gyorsaságot ahhoz, hogy
idáig eljusson.
Kis fémkorongok, tucatnyi repülő borotvapenge kezdett pat–
togni mögötte a folyosón. Fájdalom hasított a hátába, amikor né–
hány bejutott a fülkébe, és eltalálta. Marr csak abban reményke–
dett, hogy a szervei épségben maradtak.
Ledobta a vákuumruhát és a lélegeztetőt. A lendület térdre rán–
totta, de a cereai máris megfordult, hogy becsukja az ajtót. Há–
rom massassi rohant feléje a folyosón, tömzsi lábaik falták a mé–
tereket, bakancsaik lövésekhez hasonlóan dörögtek a fémpadlón.
Mögöttük két társuk a szálfegyverét lengette, és a következő má–
sodpercben újabb tucatnyi kis fémkorongot indítottak útnak. A
Pengék elsuhantak a rohamozok mellett és felelt, fémes esőként
kopogtak a becsukódó ajtón.

A kis helyiség sötétjében Marr még a saját lélegzetét is túl han–
gosnak hallotta. Egy pillanatra megszédült, ami azt jelentette,
hogy máris túl sok vert veszített.
Valami nekicsapódott a biztonsági ajtónak, talán egy bakancs,
azután ismét – ezúttal egy váll lehetett. A cereainak nem sok ide–
je maradt, mielőtt a massassiknak sikerülhetett betörni. Mely
torokhangjuk acsargó csaholássá változtatta idegen nyelvű kiál–
tásaikat.
Marrnak fel kellett szállnia, ki kellett jutnia a Harbingerből,
de nem merte leereszteni a biztonsági pajzsokat, mert attól tar–
tott, hogy a hangárból kilőhetik az ablakokat. A műszerekre ha–
gyatkozva kellett repülnie.
Feltápászkodott, felszállásra állította és bekapcsolta a robotpi–
lótát, azután módszeresen magára húzta a vákuumruhát, végül
felcsatolta a légzőkészüléket. Ez idő alatt mindvégig sugárvetők
lövedékei próbálták áttörni a biztonsági ajtót. A zajból ítélve még
több massassi csatlakozhatott a társaihoz, hogy együtt vegyék ost–
rom alá a pilótafülkét.
A robotpilóta befejezte az előkészítést. A hátába hasító fájda–
lommal mit sem törődve Marr befészkelte magát a pilótaülésbe.
Bekapcsolta a lebegtetőrendszert, és felemelte a Junkert.
A biztonsági ajtó ostroma abbamaradt néhány másodpercre.
Valószínűleg a massassik is megérezték a felszállást.
Marr kiszáradt szájjal nyelt egy nagyot, miközben megfordí–
totta a hajót a függőleges tengelye körül. Csak a műszerekre ha–
gyatkozhatott, és nem látott eleget.
Egy robbanás nckilöktc a Junkert a hangár falának, cs Marr
kiesett az üléséből. Odakintről fémen súrlódó fém zaja érkezett.
Egyetlen szörnyű másodpercre a fő energiaellátást jelző lámpa
kialudt, és a hajó süllyedni kezdett, de azután beindultak a tar–
talék erőforrások, és ismét minden működött.
Marr szitkozódva mászott vissza a pilótaülésbe, és attól tar–
tott, hogy a vákuumruha is elszakadhatott, de nem volt ideje el–
lenőrizni. Tekintete végigfutott a műszereken, és átkozódva vet–
te tudomásul, hogy a robbanás összezavarta a szenzorokat. A
kijelzőn értelmetlen, egymásba tört adatsorok futottak, és bár

Marr bekapcsolta a diagnosztikát, nem várhatta meg, amíg a rend–
szer helyreállította magát.
Maga ele képzelte a Harbinger hangárját. Számára a tér egyen–
lő volt a szögekkel, arányokkal és távolságokkal, és amint ebben
elhelyezte a junkert, máris érezte, hogy a geometriai tehetsége
megerősíti kapcsolatát az Erővel. Rájött, hogy ez a kapcsolat min–
dig is létezett, csak ő nem érzékelte. Már készen állt, hogy hasz–
nálja. A matematika segítségével képes volt az Erőhöz fordulni
segítségért.
*
Újabb robbanás lökte neki a hajót a falnak. A pilótafülkébe ve–
zető folyosón álló massassik újult erővel támadták az ajtót, két–
ségbeesetten próbáltak betörni.
Ezúttal Marr nyugodt maradt, bár a vérveszteség legyengítet–
te, és enyhén szédült. Felidézte a módot, ahogyan Jaden vezetett
az aszteroidagyűrűkben, és amennyire csak tudta, bekötötte ma–
gát – a vákuumruha nem engedte, hogy rendesen magára csatol–
ja az üléshámot. Lehunyta a szemét, megpróbált bízni az ösztö–
neiben, és elindult a Junkerrel abba az irányba, amelyről úgy
gondolta, hogy kifele vezet. Tudta, hogy ha tévedett, akkor hama–
rosan eltalál egy falat, és a csatahajó hangárjában végzi.
Leküzdötte a kétségeit, és folytatta útját.
A hangárból energiasugarak csapódtak a burkolatba, mintha
valaki kopogtatott volna. A folyosón lévő massassik őrjöngő ran–
corokként verték a biztonsági ajtót.
Marr vakon repült, mégsem vakult meg teljesen. Erezte maga
körül a falakat, érezte a hangárban álló többi hajót, még azt a
gyenge lüktetést is megérezte, amely a Harbinger személyzeté–
nek puszta létezését jelezte a csatahajó hatalmas fémtömegében.
Jó irányba tartott.
Megértette, hogy az Erő mindent összeköt egymással, és meg–
értei te, hogyan vezette Jaden a Junkert a gázóriás gyűrűiben. Mo–
solygott a felismerésen, közben a hajóval egyenesen a hangár ka–
puja felé indult. Még akkor is mosolygott, amikor a vérveszteség
miatt foltok jelentek meg a látóterében.
Amikor már eléggé eltávolodott a Harbinger személyzetétől,
leeresztette a biztonsági pajzsokat. Megnyílt látóterében megje–

lent a kifutóalagút szája, azon túl az űr feketéje és a gázóriás fa–
gyos holdjának egy része.
Marr kínlódó fém hangját hallotta maga mögül, rémülten for–
dult oda, és látta, hogy a massassiknak sikerült kifeszíteniük az
ajtó szélet. A kis résbe beékeltek egy nagyobb, véres szegecset
azok közül, amelyekkel a vörös bőrű lények a testüket díszítet–
ték. Az egyikük kitéphette a saját bőre alól. A hangjuk túl han–
gosan szűrődött be a résen, és megpróbálták bcerőszakolni rajta
egy sugár vető csövét. A nyílás még túl szűkösnek bizonyult, de
ha így haladnak, hamarosan belőhetnek rajta.
A hangsúlyból ítélve örömkiáltás hallatszott, és a következő
másodpercben egy feszítővas vége jelent meg a résben. Az egyik
massassi megtalálhatta a szerszámosszekrényt.
Marr szitkozódva begyújtotta az ionhajtóműveket, és a Junker
kiszáguldott a nyílt űrbe. A cereai őszintén remélte, hogy a csa–
tahajó védőpajzsai is ugyanazon a kifelé néző elven működtek,
mint a modern változatok, ezért nem lassított le, hogy az ener–
giakristállyal vágjon utat magának.
Az ajtó fémes recsegéssel nyílt ki még jobban, szerkezete és
lapja nyögve engedett a massassik erejének. Marr hátrapillantott
a válla felett, és egy sugárvető csövét látta visszanézni rá, felette
egy massassi egyik sárga szeme hunyorgott.
Az első tiszt reflexszerűen összehúzta magát, bár tudta, hogy
az ülés nem állíthatja meg az energiasugarat. Felrántotta a hajó
orrát, és teljes sebességre kapcsolt. A hirtelen irányváltás és gyor–
sítás belepréseltc az ülésbe, míg a massassikat hátravetette a fo–
lyosón. Meglepett kiáltásaikat a lövés zaja kísérte, és halk, fémes
súrlódás utalt rá, hogy a feszítővas is kicsúszott az ajtórésből.
A sérülései annyira legyengítették Marrt, hagy majdnem el–
ájult a manővertől. Látása beszűkült, öntudatának szilánkjaiba
kapaszkodva próbált magához térni. Vére a fülében dobolt, hal–
lotta a saját szívverését, amely hirtelen csillapodni kezdett, és a
dobolás folyamatos, halk zúgássá változott. Cerea tengerpartjára
emlékeztette Marrt. Csőlátása még inkább összeszűkült, már
csak egy pontot látott maga előtt, és majdnem elveszítette az esz–
méletét...

Valahogy sikerült visszatérnie, két kézzel kapaszkodott bele
öntudatának utolsó foszlányába, és oldalra nyúlt, hogy elindítsa
a vészszivattyúzást. Úgy érzékelte Önmagát és környezetét, mint–
ha egy lassított holofelvételt nézett volna.
Felcsipogott egy figyelmeztető jelzés, és a tüzek elfojtására használt vészszivattyúrendszer kilökte az összes oxigént az űrbe. A massassiknak legfeljebb egy percük lehetett hátra, míg Marrt megvédte a vákuumruha.
Legalábbis ez volt az elmélet.
A csipogó jelzés átváltott hosszú sípolásra, ezzel jelezte, hogy
a szivattyúzás a második fokozatba lépett, és másodperceken be–
lül véget ér. Marr ekkor döbbent rá, hogy nem volt ideje ellen–
őrizni a ruhát, amely kiszakadhatott, amikor elesett, vagy akár
valamelyik korong alakú penge is kivághatta.
Hihetetlen szerencséje volt: a védőruha sértetlen maradt.
A Junker belső terében kialakult vákuum elhallgattatta a riasz–
tót. Marr a saját zihálását hallgatta a sisakban, miközben a léle–
geztető készlet sziszegve táplálta. A cereai a létfenntartó rendszer
kijelzőjét nézte, újra meg újra elolvasta rajta az oxigénhiányról
szóló adatot.
Marr hátrafordult, és egy fekete egyenruhás, vörös bőrű lcny–
nyel találta szemben magát. A pilótafülke ajtaja tárva–nyitva állt,
tátongó szájként köpte be a massassikat a kis helyiségbe. A szét–
robbant hajszálerek feketévé változtatták a massassik szemét,
miközben mindegyikük oxigénhiánytól fuldokolva vergődött. A
lény és Marr tekintete egyetlen másodpercre találkozott a sisak
vizorján keresztül, de ez az időtartam is örökkévalóságnak tűnt.
Azután a massassi életösztöne átvette az irányítást, és a lény vi–
csorogva, előrenyújtott kézzel a cereai felé lökte magát. Marr el–
kapta a csuklóját, de a vérveszteség miatt már nem maradt elég
ereje a védekezéshez, és a lény kiszabadította a kezét a szorításá–
ból. A fekete egyenruhás fickó megpróbálta kimozdítani ellenfe–
lét az ülésből, de a részben becsatolt biztonsági hám ellenállt az
erejének.
Szabad kezével Marr a sugárvetőjéért nyúlt, azután rádöbbent,
hogy nincs nála fegyver. A tátogva levegő után kapkodó massassi

megtalálta a vésznvitót a biztonsági hámon, és rácsapott a gomb–
ra. Mindketten lerogytak a pilótafülke padlójára.
A vörös bőrű lény került felülre, a súlya satuként szorította
Marr mellkasát, karmos keze a vákuumruhán matatott. A cereai
nehézkesnek és reszelésnek hallotta a saját lélegzetvételét. Ismét
megpróbálta megfogni ellenfele karját, de az ereje kevésnek bi–
zonyult az idegenével szemben. A lény arcába ütött, azután a
vállát is eltalálta, de olyan gyengén, hogy ellenfele szinte észre
sem vette.
A massassi Marr arcába vicsorgott, szeméből, füléből és orrá–
ból vékony patakokban szivárgott a vér, rácsepegett a sisak vi–
zorjára. A cereai ismét lassított felvételként érzékelte a világot
maga körül. Szinte kívülállóként, közönyösen vette tudomásul,
hogy ellenfele torkon ragadta, és a vákuumruhán keresztül fojto–
gatni kezdte.
Minden erő kifutott a tagjaiból, mintha egy lyukon ömlött vol–
na ki belőle, és már a karját sem bírta felemelni, hogy védekez–
zen. Csak bámult a massassi arcába a vérrel összemázolt vizoron
keresztül, és szinte már nem is látott, alig kapott levegőt.
A torka egyre inkább elszorult, a vákuumruha sem védte meg
a Sith–lény erejétől... végül a massassi elernyedt, és holtan gurult
le róla. Az oxigénhiány győzte le.
Marr egy ideig csak a saját lélegzetvételét cs szívverését hallot–
ta, azután nehézkesen lelökte magáról ellenfele rajta maradt lá–
bát, és felült, szédülve kapaszkodott bele a pilótaülésbe. Minden
izma sikoltva tiltakozott a mozgás ellen, és amikor megpróbált
felállni, a lába nem tartotta meg, összerogyott. A teste nem tud–
ta teljesíteni a kívánságait.
Négykézlábra vergődött, átmászott a massassin, és a vezérlő–
pultba kapaszkodva megpróbált feltérdelni. Le akarta állítani a
vészszivauyút, hogy visszakapcsolhassa a létfenntartó rendszert.
Próbálta letörölni a vert a vízőrről, de csak meg jobban szétken–
te, és mindent homályosan látott, a szeme nem fókuszált. Az el–
méje sem. Nem emlékezett, hogy melyik gomb mit csinál.
Csak ekkor vette észre a halk sziszegést.
A vákuumruha elszakadt.

Lepillantott, és meglátta a hasadást a ruha hasán, ahol a mas–
sassi karmai nevető szájat rajzoltak a légmentesen záró szövetbe.
Marr tompán bámulta a rést, nézte a kiszökő levegőtől lobogó
széleket.
Nem emlékezett, hogy mikor állt fel, csak azon kapta magát,
hogy a pult szélébe kapaszkodva úgy hajol rá a műszerekre, mint–
ha megfélemlítéssel akarta volna működésre bírni őket. Kénysze–
rítette magát, hogy a gombokra és kapcsolókra koncentráljon,
próbálta annyira kitisztítani az elméjét, hogy legalább a helyre–
állításhoz szükséges sorrend eszébe jusson.
Amikor úgy vélte, hogy jól emlékszik, sorban megnyomta a
gombokat, és a végén meghúzta a kart.
Semmi sem történt.
Marr lerogyott a pilótaülésre, a látása ismét kezdett elhomá–
lyosodni. Tudta, hogy ha nem tesz valamit, hamarosan meghal.
Bekapcsolta a robotpilótát, és az bután villogva várta a pályakoor–
dinátákat.
A cereai megkereste tekintetével a navigációs számítógépet,
pislogva–hunyorogva próbálta kitisztítani a látását, és találomra
megnyomott egy gombot, azután néhány másodpercig csak bá–
multa a képernyőre kiíródó adatokat. Hirtelen felismerte a koor–
dinátákat: a segélyhívó jel forrására mutattak a gázóriás holdján.
Eszébe jutott, hogy a Harbinger vadászgépei lelőhetik, még
mielőtt belépne a hold atmoszférájába, de valójában ez már nem
érdekelte. Valószínűnek tűnt, hogy addigra úgyis belehal az oxi–
génhiányba vagy a vérveszteségbe.
Átirányította a koordinátákat a navigációs számítógépről a ro–
botpilótának, és az ablakon át nézte a Junker előtt elforduló vi–
lágot. Ismét elébe került a hold, előtte a gázóriás is a gyűrűivel
együtt, az előtt pedig a Harbinger sötét tömege. Egy pillanatra
eszébe jutott, hogy mi lehet Relinnel, azután csak ült, belesüp–
pedt a pilótaülésbe, elmerült az Erő nyugalmában.
Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy Khedryn legalább
egy orvosdroidot felengedhetett volna a fedélzetre. Ha droidok–
ról volt szó, a kapitány makacssága egy bantháéval vetekedett.

Marrnak nehezére esett a lélegzés, kezdett véglegesen kimerül–
ni. Már csak be akarta csukni a szemét, már csak aludni szere–
tett volna.
Relin lopakodva haladt a Harbinger folyosóin. Inkább volt va–
dász, mintsem vad. Mintha Marr jelenléte lett volna a lelkiisme–
rete iránytűje, amely megmutatta, hogy mi helyes és mi nem. A
cereai nélkül, magára maradva gyűlöletével és a lignan energiá–
jával Rclin szabadon engedte a legsötétebb érzelmeit. A riasztó
már annyit szirénázott, hogy a volt Jedi meg sem hallotta, az ő
fülébe már csak a bosszúvágy suttogott keserédes hangon. El sem
rejtette jelenlétet az Erőben, mi több, kisugározta, hogy Saes mi–
nél előbb rátaláljon. A lignan ereje átitatta, mohón várta, hogy ki–
szolgálja a haragját.
Amikor a Junker fedélzetén végiggondolta a támadást, meg
vissza akart térni a hiperhajtóműhöz, hogy tönkretegye a szer–
kezetet, ezáltal sugárzással árassza el vagy felrobbantsa az egész
hajót. Csakhogy azóta megmámorosodott a hatalomtól, és mást
talált ki.
A folyosók eszébe juttatták a legutóbbi alkalmat, amikor a fe–
délzeten járt. Elképzelte, hogy Drev hangját – Drev nevetését –
hallja az adó–vevőn keresztül, de az emléket megmérgezte a tu–
dat, hogy valójában már soha többé nem hallhatja a tanítványát.
Haragja minden lépessel egyre csak növekedett. Hatalma min–
den lépéssel egyre csak növekedett. A lignannal kialakult, egyre
erősebb kapcsolatát használta, hogy vezesse a hajóban: egy bal
kanyar itt, egy lift ott, le vagy fel.
Nevess a halálodon is.
Nevetés bugyogott fel Relin torkából, szétfeszítette összeszo–
rított fogait, sziszegve tört elő, mint gőz a túlnyomószelepen. A
dühét vezette le így, nehogy felrobbanjon tőle.
Befordult az egyik sarkon, három ember férfival és egy lánc–
talpas szcrelődroiddal találta szembe magát. Az emberek sisa–
kot és meglepett arckifejezést viseltek. Megtorpantak, amikor

meglátták Relint, fénykarddal a kézben. Az egyikük úgy emelt
maga elé egy szerszámos dobozt, mintha az megvédhette volna.
Semmi sem védhette meg őket.
A droid kérdőn csipogott.
Relin elmosolyodott.
Mindhárman eldobták, ami a kezükben volt, megfordultak, és
segítségért kiáltozva elfutottak.
Az Erő segítségével Relin felgyorsította magát, átugrotta a
droidot, utolérte az embereket, és egyesével leszúrta őket. Fel sem
figyelt a halálsikolyaikra.
Egy massassi biztonsági őr meghallotta a lármát, és befordult
a sarkon, hogy megnézze, mi történt.
– Te! – kiáltott rá Relinre, és rögtön a sugárvetőjéért nyúlt.
– Állj!
Relin a massassi felé mutatott a csonkolt karjával, mentális
szorításba fogta, és egy gondolattal eltörte az őr légcsövét. A lény
összerogyott, és a torkát markolászva vergődött a padlón.
A volt Jedi egyszerűen átlépett rajta, és folytatta az útját. Lené–
zett a kezére, és megcsodálta az ujjai körül táncoló, hosszú Ero–
villámokat.
Ismét felnevetett, azután belekiáltotta gyűlölete nevét a Har–
binger végtelen folyosórendszerébe:
– Saes!
Úgy húsz méterrel előtte kinyílt egy turbólift ajtaja, odabent
hat ember állt a Harbinger személyzetéből, látszólag mind fegy–
vertelenek voltak.
Az egyikük elindult, de Relint megpillantva megtorpant, az–
után rémülten visszahátrált a liftbe. Valamit mondott a többiek–
nek, közben már őrülten csapkodta a vezérlőpanelt, hogy minél
előbb visszazárja a liftet.
– Gyorsan! – kiáltott rá az egyik társa, míg egy másik hadarva
beszélni kezdett az adó–vevőjébe.
Relin felüvöltött, az Erővel megnövelte a gyorsaságát, és pilla–
natok alatt előttük termett. A hat ember úgy tapadt a lift hátsó
falához, mint egy élő dombormű. Tudták, hogy nem menekül–
hetnek, és a rémület kiült a tekintetükbe, a vér kifutott az arcuk–

ból. Az ajtó csukódni kezdett, de Relin telekinetikusan vissza–
tartotta.
Néhányan segítségért kiáltottak, és úgy nyomódtak neki a fal–
nak, mintha egybe akarnának olvadni a fémmel, Relin tele szájjal
röhögve lepett be a liftbe. Fénykardja mely zümmögése verseny–
re kelt a magas hangú halálsikolyokkal, de az áldozatai hamar el–
hallgattak, miután körbefordult, és pontos vágásokkal tesztelte a
puha hús ellenállását a fegyver izzó energiapengejével szemben,
Alig néhány másodperc telt el, és a mely búgás győzött.
Rclin végignézett a mészárláson. Az arcán meleg könnyek ke–
veredtek el a hat ember vérével. A hányás figyelmeztetés nélkül
tört fel a gyomrából, és a Junkeren elfogyasztott élelem csatlako–
zott a padlón összegyűlt vérhez, Relin addig bámulta az ered–
ményt, amíg a könnyei fel nem száradlak.
Ami még megmaradt Jedi lényéből, azt ezzel a hányással mind
kiadta magából.
A vezérlőpanelen megtalálta a legalsó szinten lévő raktár gombját. A lignan onnan szólította, a zsigereinél fogva húzta magához, mintha eddig csak horgot vetett volna elé, amelyre Relin ráakadt.
Drev! Horgásztál már valaha?
Egy élet telt el, mióta feltette ezt a kérdést a tanítványának.
Megnyomta a gombot.
–	Hogy mikor éreztem utoljára szenvedélyt? – szólalt meg.
Kongó hangon ismételte el Saes kihívó szavait.
–	Tényleg, mikor is? – kérdezte a körülötte lévő tetemektől
tűnődve, azután komoran felkacagott.
A riadó tovább szólt, a hangszórók szirénahangon visítoztak,
de Saes crkush–csont álarca tompította a zajt. A Sith minden
egyes lépéssel közelebb érezte magát a törzséhez és az őseihez,
mint hosszú standard évek óta bármikor. Amikor belépett a Je–
di–rendbe, elveszítette önmagát, mert a tanítások arra kénysze–
rítettek, hogy adja fel azt a szenvedélyt és vadságot, amely min–
dig is a lénye része volt. Amikor elutasította ezeket a tanításokat

és elfogadta a Sith–elveket, részben visszanyerte önmagát, de igazán csak az álarc alatt — nem sokkal egykori mestere megölése előtt – érezte újra egésznek magát. Ismét vadásszá változott, Harcossá. Kaleesh–sé.
Hátravetette a lejét, és a maszk agyarai között szabadjára eresz–
tett egy ingmai vadászrikoltást. Meglepett arcok néztek rá az ol–
dalfolyosókról és az ajtókból, de Saes magyarázat nélkül elment
mellettük.
Kapcsolatukon keresztül folyamatosan érezte egykori mestere
növekvő haragját az elvesztett padavan miatt. Egy pillanatig, ám
csupán egyetlen pillanatig rokonszenvezett is Relinnel. Elége–
detté tette, hogy volt tanítója is érzi, milyen veszteséget szen–
vedni, és hogy ez milyen nagy mértékben különbözik azoktól a
távoli, eltompult és meddő érzelmektől, amelyeket a Jedik meg–
engedtek maguknak.
Saes úgy vélte, mindenkinek éreznie kell a veszteség fájdal–
mát, mielőtt meghal. Egy értelmes, érző lény csak így tudhatja
meg, hogy valóban élt. Rclin sem számított kivételnek, és Saes
elégedett volt, mert így már megölhette. Valódi szenvedéllyel a
szívében ölhette meg.
Relin haragja egy bizonyos irányba vezette, ahol szembeszáll–
hattak egymással cs pontot tehettek közös történetük végére. Be–
kapcsolta az adó–vevőjét.
– Uram! – jelentkezett be Llerd azonnal. – A tetemek sorát le–
számítva fogalmunk sincs, merre tarthat a Jedi!
–	A raktér felé – válaszolta Saes. – Vonzza a lignan.
–	Riadóztatom a biztonsági személyzetet és...
–	Szükségtelen – mondta Saes. – Evakuálja a rakteret! Egye–
dül szállók szembe vele.
*
–	Értettem, uraml
A lift halk surrogással ereszkedett a Harbinger rak tere felé. Re–
lin fénykardja sistergett a vérgőzös levegőtől, felmelegítette az
apró teret. A volt Jedi megbűvölten bámulta fegyvere zöld izzá–

sát, és arra gondolt, hogy a fénykardnak vörösnek kellene len–
nie. Azt akarta, hogy vörös legyen.
Az ajtó kinyílt, és a lignan nyers energiája beáramlott a liftbe,
átitatta Relin lényét. A hatalomtól szó szerint megszédülve a fér–
fi kilépett a barlangszerű raktérbe, amelynek falainál konténerek
álltak egymásra téve. Ha a félresikerült ugrás és a robbanások ki
is rázták őket a helyükről, a személyzet már helyreállította a ren–
det, kitakarította a helyiséget.
Emberek által kezelt emelőszerkezetek – lánctalpas emelőka–
rok, lebegtető hajtóműves platók – álltak elhagyatottan az egyik
fal mellett, de Relin sehol sem látott élőlényt vagy droidot, és
nagyon jól tudta, hogy mit jelent ez az üresség. A liftajtó becsu–
kódott mögötte, és amikor elindult, a talpa visszhangot verve
döngött a hatalmas térben.
A dühe vezérelte, konténerek útvesztőjében kanyargóit, amíg
meg nem találta azt a több tucatot, amely a lignankristályokat
tartalmazta. Több emelet magasságban sorakoztak, és gondosan
úgy rendezték őket egymás mellé, hogy az egyik oldalon nyílást
hagyva egy tíz méter oldalhosszúságú négyzet kerületén helyez–
kedjenek cl. A konténerek egy része megsérült, de nem javítot–
ták meg őket, és vörös ásványhalmokat véreztek a padlóra. Relin
óvatosan elment a halmok között, de egyetlen kődarabot sem
érintett meg. Nem kellett megérintenie őket. A szelleme érint–
kezett a lignannal; a kristály ismerte őt, és tudta, hogy mire van
szüksége.
A levegőt átitató energia szinte felemelte Relint a padlóról. A
volt Jedi úgy érezte, hogy akár úszhatna is benne, és megnöve–
kedett gyűlölete jelzőbójaként világított a hatalom tengerében,
lángra lobbantotta a lelkét. Ujjai és alkarja körül Erő–villámok
kígyóztak.
Keresztbe tett lábbal leült az ásványhalmok közé, azok közé a
kristályok közé, amelyek megtestesítették számára egykori tanít–
ványa megölésének vágyát és a másik padavan elvesztése miatt
érzett bosszúvágyat. így várta Saest és a közelgő összecsapást.

Tizennegyedik
fejezet
Jaden abban a pillanatban megérezte a magány súlyát, amint
Khedryn kilépett a helyiségből. A Jedi meglepődött, hogy meny–
nyire hozzászokott a Junker személyzetének jelenlétéhez. Olyan
sokáig elszigetelte magát, hogy már megfeledkezett a társaság elő–
nyeiről. Khedryn és Marr jó fickók voltak. Gazfickók is, persze,
de a jobbik fajtából.
Olyan gyorsan haladt, ahogy csak tudott, a vészfények gyenge
világát egy izzórúddal és a fénykardjával egészítette ki. Össze–
hajtogatva magával vitte az alaprajzot a zsebében, de nem kellett
megnéznie, anélkül is tudta, hogy merre van a lift. Belevéste az
agyába.
Khedryn nélkül úgy érezte, mintha a szűkös folyosó fémfalai
össze akarnák nyomni. A mennyezet töretlen, szürke simasága
téli égre emlékeztette, egybefüggő felhőrétegre, amelyen napsu–
gár nem képes áttörni. Elcsodálkozott rajta, hogy a birodalmi tu–
dósok vajon mennyi időt tölthettek el odabent, és hogyan kerül–
ték el, hogy beleőrüljenek?
Lehet, hogy nem kerülték el, gondolta, amikor eszébe jutott dr.
Black fokozatos leépülése és dr. Gray kezének ideges rángása.
Lélegzete apró párafelhőkké változott a hűs levegőben, védő–
csizmájának talpa visszhangot vert a padlón, mintha a létesít–
mény szívében rejlő kommunikációs torony űrbe sugárzott pul–
zusának lüktetését próbálta volna utánozni.
Segítség! Segítség!
Jaden nagyot nyelt, egyik kezével belefésült a hajába, és egy
másodpercre megállt, hogy összeszedje magát. Nem tartott tőle,

hogy találkozhat a kiónokkal, ha bármelyikük túlélte az elmúlt
évtizedeket. Jediként megtanulta, hogy ne féljen a harctól vagy
a haláltól. Ellenben egyre jobban tartott attól a lehetőségtől, hogy
mégis választ talál a kérdésére, és úgy sejtette, hogy a lift ponto–
san ehhez a válaszhoz viheti el.
Sztatikus zörej jött az adó–vevőből, a létesítményben valami gá–
tolta a rövid távú kommunikációt. A sztatikus reccsenések között
Jaden hallotta társa lélegzetvételét és egy–egy elmormolt károm–
kodását, sőt meg a védőruha csizmájának koppanásait is a fém–
padlón. A zajok emlékeztettek, hogy nem maradt egyedül, még
mindig volt kapcsolata a külvilággal.
–	Minden rendben? – kérdezte egy, a szokásosnál hosszabb
szitkozódást követően. Recsegés támadta meg a szavait követő
csendet.
–	Persze – válaszolta Khedryn suttogva, mintha attól tartott
volna, hogy felébreszt valamit a létesítményben. – Csak botlado–
zom a szemétben. Ez az izzórud nem egy... – A többit elnyelte a
sztatikus sistergés.
–	Szóljon, ha eljutott a hajóhoz! – kérte Jaden.
–	Úgy lesz – hallatszott a kapitány hangja az interferencián
keresztül.
A Jedi egyre erősödő sztatikus zajok kíséretében folytatta útját
a létesítmény mélye felé, ajtók és oldalfolyosók között haladt cl.
Az egyik nyitott ajtó mögött konyhát pillantott meg, amelyben
már a romlott ételek bűze is elhalványodott. A szomszédjában
egy edzőtermet talált rozsdásodó felszerelésekkel, megint arrébb
tárgyalótermet látott, és minden más helyiséget, amely szerte a
Galaxisban hozzátartozott a kutatólaboratóriumokhoz.
Csak a falakat és a mennyezetet borító égésnyomok, a tűzharc
jelei nem illettek a képbe; a fekete foltok rejtjelezve meséltek el
a létesítmény halálának történetet.
Jaden előtt egy hosszú folyosó végén felbukkant a lift csukott
ajtaja, szintén sugárvetők lövedékeitől megégetve. Az ajtó előtt
fejetlen test ült a padlón, hátával felig a falnak támaszkodott, két
karja szélesre tárva, mintha ölelésre nyitotta volna. A Jedi felfe–
dezte a laborköpeny foszlányait a maradványokon.

A lift előtti folyosószakaszon elszáradt testrészeket tartalmazó
rohamosztagos páncéldarabok hevertek hasonlóan szétszabdalt
biztonsági droidok alkatrészeinek társaságában – itt egy láb,
amott egy fél test, emitt egy droidfej bámult a félhomályba első–
tétedéit tekintettel. Jaden ismét felismerte a fénykard nyomait,
és hűvösen nyugtázta, hogy a fegyvert értő kéz forgatta.
A bűntudat lelassította Khedrynt. Persze, Jadennek igaza volt:
ha maradt még túlélő klón, esélytelen lett volna ellene. Ennek
ellenére úgy érezte, hogy magára hagyta a társát.
Minden hatalma és tehetsege ellenére Jaden végtelenül magá–
nyos és törékeny alakként élt Khedrynben. Es minden cinizmu–
sa ellenére a kapitány megkedvelte a Jedit.
– Mert elfutok – mormolta maga elé, és zavarta a szavakban
rejlő igazság. Azt kívánta, bárcsak kevésbé ismerné magát, bár
ne tudna a saját jellemhibáiról.
Gyávának érezte magát.
Mégis, jól megalapozott félelmeket táplált. Sokkal mélyebbre
merült ebbe az egész ügybe, mint amennyire szándékozott, és
bármi is történt a létesítmény melyén, jobbnak látta nem boly–
gatni a múltat. Már nem egy kutatólaboratóriumban érezte ma–
gát. Inkább mintha besétált volna egy tömeggyilkosság helyszí–
nére.
A védőruha alatt izzadság áztatta át a ruháit. Ujjai túl szoro–
san markolták a sugárvetőjét, tudatos erőfeszítéseket kellett ten–
nie, hogy ellazítsa őket. Próbált minél kisebb zajjal kijutni az épü–
letből, még a lélegzetét is megpróbálta lehalkítani, és túl éberré
vált, a figyelme kapkodott, újra meg újra árnyékra vetődött.
A holonapló kikészítette. Látta az aggodalmat az orvosok te–
kintetében, ahogyan a félelmet is látta kiülni az arcukra.
Ha az Erő vezette Marrt, amikor a hold felé tettek kitérőt, ak–
kor az Erő tőle akár oda is száradhatott az egyik sarokba, ő nem
bánta volna. Nem akart mást, mint eltűnni a holdról, visszamen–
ni a Junkerre, és meginni egy pohárka pulkayt.

Marr olyan kanyart vett be, amely beláthatatlannak bizonyult
a kapitány számára. Feladta Khedryn ferde látásmódját a Jedik
egyenes nézeteiért. Úgy tett, mint aki szívesen repül el Relinncl.
Szívesen!
Khedryn aggódott a barátjáért.
*
Es bár nem akart, de Jadenért is aggódott.
Nem szállók ki... O maga mondta, bár úgy hangzott, mintha
öniróniát csempészett volna bele. Úgy hangzott, mint egy rossz
vicc. Mert kiszállt. Mindig kiszállt.
Relin szavai merültek fel emlékezete tengeréből, a sápadt Jedi,
a megtépázott Jedi, a sétáló halott szavai: „Nem menekülhet örök–
ké, Khedryn!”
De hát mindig ezt tette. Nem annyira a veszélytől tartott, mint–
sem attól, hogy egy helyben kell maradnia.
Szitkozódva ment tovább, minden egyes lépést egy–egy kisebb
káromkodással kísért. A bűntudata nem enyhült, és maga sem
hitte el, hová jutott. Már komolyan fontolgatta, hogy visszafor–
dul és odaáll a Jedi mellé, akivel csak nemrég találkozott, és aki
valószínűleg számára legyőzhetetlen ellenségekkel fog szembe–
nézni.
Lehet, hogy én is bevettem azt a kanyart?
Vagy csak túl sokszor bámult ki az ablakon a hiperűrutazások
során, és beleőrült.
Az adó–vevő sztatikus zörejt köpködött a fülébe, és ettől Khed–
ryn csak még rosszabbul érezte magát.
– A francba! – sziszegte maga elé. Már majdnem megtorpant.
Még mindig kifelé tartott, de már csak a lendület vitte, nem a
szándék.
Eljött az ideje, hogy új pályára álljon.
Jaden végignézett a helyszínen, elképzelte, hogyan zajlott a
csata. A lifttel feljövő kiónokat biztonsági droidok és rohamosz–
tagosok várták. Füst és számtalan sugárnyaláb töltötte meg a fo–
lyosót, de a kiónok eltérítették a lövedékeket a fénykardjaikkal,
átvágták magukat élőlényeken és gépeken egyformán. Amikor

minden elcsendesedett, felbukkant a kutatóorvosok egyike, ta–
lán meg akarta nyugtatni a kiónokat, vagy csak kegyelemért kö–
nyörgött.
Lefejezték.
Jaden sejtése szerint a létesítmény személyzetéből senki sem
menekülhetett el, és ekkor először az is megfordult a fejében,
hogy a kiónok sem maradtak a holdon. Ha a személyzetnek ren–
delkezésére állt valamilyen hajó, akkor eíkötötték, és eltűntek az
Ismeretlen Régiókban.
A lehetőségek – Jedi–Sith keverékek járják az űrt – borzalma
a lelkére nehezedett, de az adó–vevőjéből felhangzó sztatikus zö–
rejek kizökkentették a gondolataiból. Úgy összerándult, mintha
sugárvetőt sütöttek volna el a füle mellett.
– Nem hallottam jól! Khedryn? Megismételné?
Csak zúgás és recsegés válaszolt, mintha elveszítették volna a
kapcsolatot.
Elindult a küzdelem maradványai között, és úgy érezte magát,
mintha temetőben sétált volna, ahol droidok alkatrészei a fémes
sírkövek. Amikor elérte a liftajtót, lenézett a kutatóorvos tete–
mére, Az idő ráfeszítette a hamuszürkévé fakult bőrt a csontok–
ra, a húsát veszített test vonalait követő nadrág és köpeny undo–
rító látványt nyújtott. A mellkasra varrt címke szerint dr. Gray
hevert Jaden előtt.
A Jedinek eszébe jutott a holonapló, és a félelem a nő szemé–
ben, amikor rögzítette az utolsó bejegyzést.
Igaza volt. Egy klón lefejezte, amikor ő valószínűleg fegyver–
telenül állt elébe.
Jaden a liftajtóra nézett, amely a Centerpoint Állomás légzsi–
lipjét és a kis ablakon keresztül rábámuló, rémült tekinteteket
juttatta eszébe. Azoknak a tekintetéi, akik a fegyvereik ellenére
sem jelentettek veszélyt.
Hívta a liftet, és csak a gomb megnyomása után döbbent rá,
hogy a Centerpointon ugyanez a keze ugyanezzel a mozdulattal
küldött ki az űrbe két tucat élőlényt.

A fal mögött felzúgott egy mechanizmus – a lift még műkö–
dött. A Jedi némán állt az ajtó előtt, belezuhant a múltja sötét
kútjába, elmerült feneketlen bűntudatában.
Megérkezett a lift, és kinyílt az ajtaja, a fülke közepéről dr.
Gray feje nézett fel rá. A mumifikálódott arc üres szemgödrei
lyukat bámultak a férfi leikébe.
Jaden talpa a padlóhoz tapadt, mozdulni sem bírt egy másod–
percig, azután az adó–vevő sztatikus zörejei rántották ki a bénult–
ságból.
– Elindulok lefelé – mondta Khedrynnck.
Belépett a liftbe, és hátat fordított dr. Gray fejének, nézte a be–
csukódó ajtót. A vezérlőpanelen megnyomta a gombot a lefelé
mutató nyíllal, és a fülke süllyedni kezdett.
Mire Khedryn eljutott az első társalgóig a szabakkasztallal,
egyben elhatározásra is jutott.
–	Jövök vissza – mondta Jadennek az adó–vevőbe, de tartott
tőle, hogy az állandó recsegés és sistergés a kapcsolat végleges
megszakadását jelzi. Valamely, számára is ismeretlen indíttatás–
ból fogta az asztalon képpel lefelé hagyott leosztást, és anélkül
dugta bele a lapokat a védőruha egyik zsebébe, hogy rájuk pil–
lantott volna. Úgy döntött, hogy mindegy, milyen lapok, bizto–
san huszonhármat adnak ki eredményül. Valakinek még ebben
az elátkozott létesítményben is szerencsésnek kellett lennie.
Az adó–vevője még több zörejt köhögött fel, Khedryn csak az
üzenet kis részét értette:
–... le...
–	Jaden? Ismételje meg!
Khedryn rothadó húsra emlékeztető leheletét érzett, és egy
hang szólalt meg a füle mellett:
–	Azt mondta, hogy elindul lefelé.
A kapitány megpördült, a mozdulat közben előrántotta a su–
gárvetőjét. Kell elkapta a csuklóját, és eltartotta magától a kezet,
közben a fegyver elsült, és füstölgő lyukat égetett a szabakkasz–
talba. Kártyák röppentek szerteszét.

Kettejük sorsfonalai egymásba fonódva örvénylettek körülöt–
tük, mint az ő személyes galaxisspiráljuk karjai. Khedryn kétfé–
le tengelyű szemébe nézve Kell csillapító gondolatot sugárzott:
Nyugalom!
Hihetetlen módon a férfi ellenállt, és egy balhoroggal halán–
tékon vágta Kcllt. Az ütés elég erős volt, hogy egy ember megtán–
torodjon tőle, de az anzati csak meglepődött.
Hátrahőkölve rászorított Khedryn csuklójára. Érezte, hogy a
csontok pillanatokon belül engednek az erejének, és megrepednek.
A férfi felnyögött a fájdalomtól, de összeszorította a fogát, és
megpróbálta kicsavarni a karját a satuszerű fogásból. Nem volt
elég erős, ezért együtt kellett mozdulnia elcsavarodó karjával, de
közben még sikerült bevinnie néhány ütést Kell arcába. Az or–
gyilkos alig érezte az ütéseket, de amikor az egyiktől vér kezdett
szivárogni az orrából, teljes erejével megcsavarta a roncsvadász
csuklóját.
A csontok végül engedtek, és hangos roppanással eltörtek. Az
ember felsikoltott kínjában, nyála szétfröccsent, de Kell még nem
végzett. Morzsolni kezdte a törött ízületet, a szilánkos csontvé–
gek a kín recsegő zenéjét játszották a bőr alatt.
Khedryn sikolya még magasabbra váltott. Csak akkor szakadt
félbe, amikor szabad kezével az anzati torkon ragadta, és felemel–
te a padlóról. Az ember tehetetlenül lógott, baljával hiába mar–
kolászta ellenfele kezét, és lélegzetet is hiába próbált venni. Két
lába görcsösen kapálózott.
Kell oda sem figyelt a vergődésére; a sorsfonalaikat nézte, a
sajátját, amint felülkerekedik az emberén, és ugyanúgy elfojtja a
lehetséges jövőt, ahogyan ő fojtja meg áldozatát. Belenézett Khed–
ryn kíntól fátyolos tekintetébe.
Maradj nyugton! – sugározta még erőteljesebben, és áldozata
tagjai végül elernyedtek. Egyik szeme Kellre nézeti, a másik va–
lamerre balra, talán a közelgő végzetet látta.
Kell puszta megszokásból nyitotta ki a kél tokot az arcán, cs
tápcsápjai kicsusszantak. A fájdalomtól és az akarati parancstól
kábult ember csak akkor vette észre a nyúlványokat, amikor azok
elindultak felfelé az orrlyukaiban.

Gyengén kapálózni kezdett és megrázta a fejét, küzdeni pró–
bált az akarati béklyó ellen, de erőfeszítései hiábavalónak bizo–
nyultak, a vékony csápok belefúrtak a lágy szövetekbe. Khedryn
szemét döntötték a könnyek, orrából vér szivárgott a szájára és
a szakállára.
Az anzati ekkor vette észre, hogy mire készült, hogy nem ér–
zett semmit, és hogy éhségének behódolva kockára tette a végső
kinyilatkoztatást.
Az ember szósza nemcsak nem keltett vágyakozást, a kinyilat–
koztatásra irányuló remény legapróbb szikráját sem ébresztet–
te benne. Rápillantott a férfi daen nosijára, és nem talált benne
semmi összetettséget. A lehetőségeket mutató, vastagabb–véko–
nyabb sorsfonalak nem tettek mást, mint újra meg újra vissza–
kanyarodlak önmagukba, nem vezettek sehova és nem kínáltak
semmit.
Khedryn Faal nem szolgálhatott megvilágosodással. Ahogyan
más sem.
Csak Jaden Korr.
Kell sorsa csak Jadenével fonódott össze. Az anzati biztosan
tudta, hogy az univerzum jövőjének teljes térképe csak akkor fog
megnyilvánulni előtte, és csak akkor láthatja rajta az irányjelző–
ket, amikor a találkozásuk beteljesíti ezt az egyesülést, és Kell
fonala magába olvasztja Jadenét. Csak akkor kaphatja meg, amit
évszázadok óta keresett, amikor ez megtörténik.
Saját magától és Khedryntől egyformán undorodva Kell visz–
szahúzta két tápcsápját, a nyúlványok nedves szörcsögéssel sza–
badultak ki. Az anzati elengedte az ember torkát, hagyta a férfit
a padlóra omlani.
Khedryn próbált lélegzethez jutni, de takony és vér jutott a
légcsövébe, amitől köhögnie kellett. Amikor befejezte, felpillan–
tott Kell arcára, szeme könnyben úszott, szemgolyójára áramkör–
mintát rajzoltak az erőlködéstől szétrobbant hajszálerek. Bajuszát
és szakállát nyálka és vér mocskolta össze.
– Mi maga? – kérdezte rekedt, hörgő hangon.
Kell majdnem reflexszerűen rávágta, hogy „szellem vagyok”,
de visszafogta magát.

– Zarándok vagyok – felelte.
Khedryn arckifejezése a fájdalom ellenére is kérdővé vált, de
Kell már nem kívánt tovább foglalkozni az emberrel, és oda sem
figyelve leütötte. A férfi némán rogyott össze, törött orrából vér
fröccsent, miközben elterült a padlón. Az anzati felkapta az elej–
tett sugárvetőt, gyorsan megmotozta a magatehetetlen testet, és
miután nem talált nála több fegyvert, magához vette az adó–ve–
vőjét.
Egy pillanatra felmerült benne, hogy elvághatná a torkát az
egyik vibropengével, de elhessegette a gondolatot. Khedryn Faal
egyáltalán nem érdekelte, és már nem akart érdektelenül ölni. Az
is eszébe jutott, hogy részben talán a közönyös mészárosmunka
tartotta vissza a megvilágosodástól. Már csak úgy volt hajlandó
ölni, ha közben lángolt a lelke.
Márpedig akkor és ott csak Jaden Korr szított benne lángokat.
*
Es Jaden elindult lefelé.
Kell otthagyta Khedrynt, és folytatta útját a létesítmény mé–
lyére. Zarándoklata a végéhez közeledett.
Khedryn tudata a kín tengerében úszott, fuldokolva kapáló–
zott, és lassan elmerült...
A kapitány a társalgó hideg padlóján tért magához, vért köhö–
gött fel. Minden egyes köhintéstől fájdalom hasított az orrába és
valahol fentebb is, az orrürege mélyébe. A vér fémes íze odatapadt
a szájpadlásához, a félelem és a fájdalom emléke hozzáadódott a
még jelen lévő sajgásokhoz és hasogató érzésekhez, Khedryn
előtt felderengett két hegyes végű csáp képe, amelyek a támadó–
ja arcából nyúltak ki, és belefúrták magukat az orrába. Meg soha
nem érezte magát annyira kiszolgáltatottnak, mint amikor nem
kapott levegőt, nem tudott gondolkodni, és úgy érezte, megerő–
szakolják a tudatát.
Amikor felült, elfogta az émelygés, azután a félig megemész–
tett étellel együtt vért és nyálkát hányt maga mellé a padlóra.
Megfeledkezett a sérüléseiről és megtámaszkodott a padlón, de
törött csuklója sikohva ellenkezett. Az egymáshoz súrlódó csont–

végek fájdalmától majdnem ismét elájult, csak az akaratereje tar–
totta eszméleténél.
Amikor a helyiség már nem forgott körülötte, és amikor a csuk–
lójába hasító fájdalom ismét elviselhetővé vált, egy székbe ka–
paszkodva próbált talpra kecmeregni. Törött orrán keresztül nem
tudott lélegezni, ezért a száján át vette a levegőt, állát leeresztve
hagyta, mint egy raktér elromlott rámpáját.
Miközben felállt, tekintete mindvégig egy leesett szabakk–kár–
lyára szegeződött, a rajta lévő képet nézte – a röhejes kalapot vi–
selő, vigyorgó bohócot. A Bolond hevert előtte. Khedryn majd–
nem felnevetett.
Egész teste sajgott, a rémület és az adrenalinroham utóhatásai
elgyengítették a tagjait. Reszketett, alig bírt megállni a lábán. Pró–
bálta összeszedni az erejét és a gondolatait, s elviselni a csukló–
jában lüktető kínt.
Eszébe jutott, hogy a lény akár az egyik klón is lehetett. Erő–
használónak tűnt. Khedryn érezte, amikor a fickó betolakodott
az agyába és arra kényszerítette, hogy maradjon nyugton. A men–
tális erőszak ugyanazt az érzést hagyta maga után, mint Jaden el–
metrükkje.
De mién hagyott életben?
Nem tudta és nem is érdekelte. Elég volt a tudat, hogy életben
maradt.
Figyelmeztetnie kellett Jadent. Az adó–vevőjéért nyúlt, és ek–
kor vette észre, hogy a kis szerkezet eltűnt. Az a lény vehette el.
Körülnézett, a sugárvetőjét kereste, de az is eltűnt.
A lényt szemmel láthatóan csak az érdekelte, hogy lefegyve–
rezze és ne legyen képes figyelmeztetni a társát, egyébiránt nem
foglalkozott vele. A kapitány megértette az üzenetet: Menj el, és
itt a vége/ Nincs közöd ehhez az egészhez, csak rossz helyen voltál,
rossz időben.
Akkor is pontosan ugyanezt érezte, amikor először találkozott
Jadennel.
– Egyik baj a másik után – mormolta maga elé.
Rátört a szédülés. A lába ismét elgyengült, és óvatosan leeresz–
kedett az egyik székre a szabakkasztal mellett – tehetetlen volt a

ténnyel szemben, hogy aki utoljára ott ült, az hamarosan az éle–
tét vesztette.
Óvatosan megtörölte az orrát, egy pillanatra összerándult a fáj–
dalomtól, azután csak lassan dobolt az asztalon ép keze ujjaival.
Marr jutott eszébe, róla pedig Relin és Jaden. Mindhárman az
életüket kockáztatták, de miért is?
Valami olyasmiért, ami nagyobb és fontosabb volt náluk. Va–
lamiért, amiben hittek.
Khedryn még gondolatban is nehezen vette sorra, hogy ő ma–
ga miben hitt.
/
Doboló ujjai válaszra vártak. Úgy döntött, várhatnak, amed–
dig csak akarnak.
Bevillant az utolsó beszélgetése Marr–ral. A barátja azt mond–
ta, hogy az a helyes, ha segítenek a Jediknek. Ráadásul teljes bi–
zonyossággal mondta ezt.
Khedryn abbahagyta a dobolást az asztalon.
Nem futhatott el mindig.
– Hogy azt az átokverte murglak anyját! – mormolta maga elé.
Felállt, az asztalra támaszkodva megvárta, amíg enyhül a szé–
dülése, azután elindult arra, amerröl jött. A csuklója fájdalma–
san lüktetett, az orrából vér szivárgott, és úgy érezte magát, mint–
ha kalapáccsal ütötték volna. Viszont abbahagyta a menekülést.
Emlékezett a lifthez vezető útra, de tennie kellett egy kisebb
kitérőt.
Miközben lefelé tartott a lifttel, Jaden szinte jókedvet érzett.
A lift motorjának zümmögése még segített is, hogy összponto–
sítson és minden feszültséget feloldja az Erőben. Úgy száz mé–
tert is haladhatott lefelé, mielőtt a szerkezet lassítani kezdeti.
A fülke ajtaja nyílni kezdett, az aknát lezáró ajtó közel egy má–
sodperc késéssel követte. A koros szerkezet olyan fülsértő han–
gon csikorgott, hogy Jaden akaratlanul is grimaszolt. A lentinél
tíz fokkal melegebb levegő áramlott be a liftbe, régóta halott élő–
lények szagát hozta magával.

A Jedi körkörös helyiségbe lépett ki, amelyben felfordított asz–
tal és egy szék állt az egyetlen ajtó mellett. A falat megbámult,
odaszáradt vérfoltok borították. Már pikkelyekben mállónak.
Jaden hirtelen rádöbbent, hogy a vér nem felfröccsent a falra,
hanem valaki felkente, mintha festeni akart volna vele. A for–
mák és a minta nem hordozott értelmet a Jedi számára, csak az
őrülteknek jelenthetett valamit.
A liftajtó becsukódott mögötte. Jaden bekapcsolta az adó–ve–
vőjét, és beleszólt:
–	Khedryn? Vétel!
A helyiséget megülő csendben úgy érzékelte a saját hangját,
mintha erősítőn keresztül szólt volna. Az egyik fal mögül víz cse–
pegése hallatszott, a segélyhívó jel ritmusát idézte.
Az adó–vevőből csak sztatikus zörej válaszolt.
–	Khedryn! Vétel!
Ismét csak recsegés és sistergés felelt. Túl mélyen volt a föld
alatt. Lenémította az adó–vevőt, és elindult az ajtó felé. A követ–
kező pillanatban rémülten döbbent rá, hogy hajcsomókon lép–
ked, nagyon sok hajcsomón. Emberi hajon. Látott maga alatt bar–
nát, feketét, szőkét és összes szürkét is, úgy borították a padlót,
ahogy a hóesés fedi be a talajt.
Jaden leguggolt, és óvatosan kézbe vette valamennyit. A haj–
hagymák tépett darabokban lógtak a tincsek végén, összeaszott
és szétmállott bőr kis, vörösesbarna darabkái között. Jaden szá–
ja kiszáradt, amikor rájött, hogy a hajat csomókban tépték ki.
A rémület halotti lepelként borult rá Jadenre és a szobára. A
mennyezet hirtelen túl alacsonynak, a fény túl halványnak, az
egész létesítmény pedig túlságosan kriptaszerűnek tűnt. Ami itt
történt, az nem egyszerűen csak erőszakos, de egyben hátborzon–
gatóan őrült és kegyetlen is volt.
Az asztal közelében nagy, barna folt éktelenkedett a padlón,
mintha valaki ott vérzett volna ki. A nyugtalanító hajkompozí–
ció kivételével nem maradt nyoma tetemnek.
Jaden megnyalta az ajkát, és a kilincs felé nyúlt – kivételesen
egy elektronikát nélkülöző, teljesen mechanikus ajtó állt előtte.
Szélesre tárta, egyszerre állott és émelyítően édes szag, rég volt

halál szaga áradt ki rajta, de erőteljesebben mint korábban. A Jedí már csak a tetemeket hiányolta, de ügy sejtette, hogy idő kérdése, és megtalálja őket.
Széles, elkanyarodó folyosó vezetett két irányba. Az ívből ítélve körfolyosó lehetett.
Jaden olyan feszült volt, mint egy összenyomott rugó. Szabad
kezét a sugárvetőjére téve balra indult, A fehér betonfalakat energialövedékek égették meg, vér fröccsent rájuk, és a kétféle nyom együtt az erőszak ősi, megfejthetetlen rejtjeleivé, idegen piktogramokká állt össze. A Jedi ideiem is talált páncéldarabokat, amelyek tetemek nélkül, mint a mészárlásból visszamaradt emléktárgyak hevertek szerteszét.
Helyenként kétszárnyú ajtók álltak a belső falban. Mind zár–
va volt, és csak belépőkártyával lehetett volna kinyitni őket, de
a kártyaolvasókat hol sugárvetővel, hol lézerkarddal roncsolták
szét.
Jaden meg akarta ismerni a komplexum felépítését, ezért nem
próbálkozott az ajtókkal, inkább végigment az egész – ahogyan
sejtette – körfolyosón. Minden kétszárnyú ajtóval szemben állt
egy másik ugyanolyan, és mintha egy alaprajzon a közéjük húzott vonalak a folyosó által leírt kör középpontjában metszették volna egymást, újabb példájaként a Birodalom szimmetriafétisének.
A Jedi odalépett a legközelebbi kétszárnyú ajtóhoz, amelyet a
tönkretett kártyaolvasón kívül mechanikus zár és heveder is vé–
dett, A heveder titánötvözet rúdja meghajolva hevert az ajtó előtt.
Bármi is volt odabent, a kutatók nem akarták, hogy kijusson.
De mégis kijutott, és mindenkit lemészárolt.
Jaden megfogta a kilincset. Jéghidegnek érezte a fémet, de ha–
tározottan kinyitotta az ajtót.
Mögötte szűkös, tíz méter hosszú folyosó vezetett egy másik
fémajtóhoz, amely felett a MEGFIGYELŐTEREM felirat állt.
A folyosó két oldalán átjárók és szobák nyíltak, amelyekbe Jaden éppen csak bepillantott menet közben. Irodákat látott felborított székekkel és asztalokkal, szétszórt műpapír lapokkal, tönkretett számítógépekkel és összetört adatkristályokkal. Talált egy tárgyalótermet, ahol felborogatták a székeket és az asztal darab–
281

jain látszott, hogy fénykarddal hasogatták szét; az egyik falat el–
foglald óriás képernyő mértani közepén égett szélű lyuk árválko–
dott. Egy laboratórium is lehetett valahol, de Jaden nem tért le
a folyosóról, hogy megkeresse. Lába egyenesen a megfigyelőte–
rem fele vitte.
Az egyik iroda egyik sarkában cafkiöntő edény állt félig te–
le, mint a lezajlott dúlás megfigyelője. Cafos bögrék is álltak itt
és ott, hétköznapi rendetlenséget képviseltek a káosz kellős kö–
zepén.
Jaden tekintetét szokatlan forma ragadta meg. A Jedi megállt,
megbámulta.
Női cipő állt az egyik felborított asztalon, a vér barna foltban
száradt rá, és még ott volt rajta a kortól megsárgult steril papucs,
az a fajta, amilyet a laboratóriumi technikusok szoktak viselni.
A hely zsigeri hatással volt Jadenre, a szó legszorosabb értel–
mében taszította. Valaki vagy valami tudatosan elhelyezett ott egy
véres cipőt, mim valami trófeát – mintha annak a tárgynak pon–
tosan ott kellett volna lennie, és mintha ennek lett volna bármi
értelme.
A felismerés arculcsapásként érte: megtestesült őrületet látott.
Dr. Gray feje a lift közepén, a hajcsomók a padlón, és a cipő
elhelyezése is zavarodott elmék műve volt.
A kiónok megőrültek. Talán nem voltak képesek összeegyez–
tetni a kétféle származást, a bennük lévő Jedit és Sithet. Az Erő–
használók mindig is pengeélen táncoltak, és egy elrontott lépés
számukra talán nemcsak a sötét oldalt, de egyben az Őrület kút–
ját is jelentette, amelybe belezuhantak, és többé nem mászhattak
ki belőle.
Jaden gondolatai összevissza ugráltak. Khedryn jutott eszébe,
és mindaz, amit a Kirajzás katasztrófájáról hallott. Cbaoth mes–
ter megőrült, és a tettei miatt sokan odavesztek.
Ráadásul Jaden attól tartott, hogy őrá is ez a sors vár, képzele–
tében folyamatosan ott tátongott mellette a mélység. Mindkét ol–
dalon. Mégsem állhatott meg; bizonyosságra vágyott, úgy kíván–
ta, ahogyan a fuldokló a levegőt. Visszakapcsolta az adó–vevője
hangját, és a szerkezet hangos sztatikus recsegéssel üdvözölte.

– Khedryn! – szólt bele a Jedi. Tudta, hogy hiábavalóan pró–
bálkozik, de egyszerűen csak mondani akart valamit hangosan,
meg akarta törni a temetői csendet és az egész létesítmény krip–
taszerűségét.
Fémes koppanást hallott valahonnan elölről, cs ettől minden
izma megfeszült. Lassan indult tovább, ismét lenémította az adó–
vevőt, és közelebb ment a megfigyelőterembe vezető ajtóhoz. Néhány másodpercig csak állt előtte, egyik kezében a fénykard zümmögött, a másikat a sugárvetőjén tartotta. A zaj nem ismétlődött meg. Jaden kinyitotta a falba becsúszó ajtót, és oldalra húzódott, hogy kisebb célpontot nyújtson.
Nagy, kerek terem tárult fel előtte. A magas mennyezeten el–
helyezett világítótestek mindegyikét összetörtek, a lehullott üvegcserepek jégszilánkokként borították a padlót. A vészvilágítás félhomályában a távolságok bizonytalanná váltak, de úgy tűnt, a helyiség átmérője akár száz méter is lehetett. Derékmagas számítógépes konzoltornyok emelkedtek itt is, ott is, akár a sztalagmitok, csúcsos kialakításukkal az űrbe kiáltozó kommunikációs torony kísérteties utánzatainak tűntek.
Jaden belépett. Furcsának érezte a padlót a talpa alatt, ezért le–
guggolt, és a fénykard izzásában megnézte közelebbről.
Páncélüvegből volt, és úgy behomályosodott, ahogyan a Jun–
ker pilótafülkéjének ablakát lehetett behomályosítani, amikor a
hajó belépett a hiperűrbe. Az üvegben hajszálvékony áramkörök
csipkemintázata bújt meg, mint ismeretlen céllal létrehozott,
mesterséges vérerek hálózata. Jaden letérdelt, és megpróbált át–
nézni a homályos üvegen, de csak elmosódott formákat látott a
lenti helyiségben, határozott körvonalakat nem.
A megfigyelőterem túlsó végén egy liftakna felig nyitva ma–
radt ajtaja meredt a Jedire, mint egy félig lecsukott szem.
Jaden odament az egyik számítógépes konzolhoz. A kezelése
könnyűnek tűnt. A munkaállomás a világítást vezérelte a megfi–
gyekíben, illetve az alatta lévő tér világítását, hőmérsékletét és
hangszigetelését is. A férfi bekapcsolta az alsó helyiségek energiaellátását, de nem számítolt rá, hogy a lámpák még működnek. Működtek, és alulról fény szivárgott át a félhomályos páncélüve–

gen. Néhány újabb gomb megnyomásával megszüntette a padló
homályosságát is.
A megfigyelőteremből kisebb helyiségekre, feltételezhetően a
klánok lakószobáira lehetett lelátni. Folyosók indultak ki egy
központi nappaliból és a hozzá tartozó étkezdéből. A nappali
egyik asztalának tetején két dejarikkészlet hevert, a holografi–
kus lények ellenségesen méregették egymást. A játék befejezetle–
nül maradt, de a székeket mindkét helyiségben gondosan betol–
ták az asztalok alá. Az étkezdében álló kiszolgálópulton tányérok
és evőeszközök hevertek szépen elrendezve. A létesítmény min–
den más részével ellentétben a kiónok életterébe nem tört be a
káosz, minden tárgy a helyén volt, minden makulátlanul fehér,
krémszínű vagy halványszürke maradt.
– Laborpatkányok – mormolta Jaden.
Lassú léptekkel körbejárt a megfigyelőteremben, benézett a
különféle szobákba a lába alatt, úgy haladt, mintha odalent járt
volna. A folyosók gyéren bútorozott szállásokra vezettek, a fér–
fi összesen kilencet számolt össze. Mindegyikben állt egy ágy,
egy asztal két székkel, és itt–ott néhány régi, papírra nyomta–
tott könyv.
Jaden meglepődött: régen látott igazi könyvet – egyetlen adat–
kristályon elfért egy egész könyvtárnyi információ. Azután be–
ugrott dr. Black egyik töredékes holonapló–bejegyzése.
A kiónok azért nem kaptak adatolvasókat, nehogy azokból
nyerjenek ki alkatrészeket. Jaden ekkor döbbent rá, hogy egyet–
len számítógépet sem látott odalent. Ennek ellenére sikerült el–
készíteniük a saját fénykardjaikat.
Miközben tovább nézegette a hálószobákat, a Jedi felfedezte
az egyéniség apró megnyilvánulásait: egy rég kiszáradt cserepes
növényt az egyik asztalon, egy emberi kéz agyagból formáit után–
zatát a másikon, az egyik falon egy polcot négy zöld üveggel,
amelyek vittek nemi színt a komplexum szürkeségébe és fehér–
ségébe.
Jaden döbbenten torpant meg az utolsó hálószoba felett, bor–
sódzó háttal olvasta el újra meg újra a mennyezetre – a mcgfigye–
lőterem padlójára alulról – felírt szavakat: „Ne nézzenek!” Az

aláhúzott, tépett szélű betűket vérrel festették fel, amely idővel
barnára száradt.
Bűntudat szállta meg a Jedit, amiért a kutatóorvosok mintájá–
ra járkált a kísérleti patkányok labirintusa felett. Elképzelte, hogy
a kiónok napról napra ott éltek az életüket lent, az isteneik tal–
pa alatt, megfosztva a magánélettől és a szabadságtól Nem cso–
da, hogy ellenségesek lettek. A kiónokat körbezáró betonfalak
helyén akár vaskos rácsok is állhatták volna. Bármit is tettek a
létesítmény személyzetével, Jaden megsajnálta őket.
Odament a legközelebbi konzolhoz, és lekapcsolta a világítást.
A páncélüveg alatti szobák sötétbe borultak, és a férfi úgy vélte,
jobb is, ha így maradnak.
Valahol a liftaknában egy konzervdoboz vagy más lemezedény
hullott alá, kongva visszapattant, zörögve gurult valamennyit, az–
után egy koppanással megállt.
Jaden meglepetten fordult arra, fénykardja izzása áthatolt a
félhomályon, de nem világított meg semmit, ami ne lett volna ott
korábban is. A nyugtalanságtól ismét apró Erő–villámok kezdtek
ugrálni az ujjhegyei körül
Lecsendcsítette az elméjét, megidézte az Erőt, és megnyugtat–
ta magát. Emlékeztette magát, hogy a kiónok foglyok és áldoza–
tok voltak. Megpróbált más Erő–érzékeny lényeket találni a kö–
zelben, de nem érzékelt senkit.
– Azért jöttem, hogy segítsek! – kiáltotta, a hangja visszhan–
got vert a hatalmas helyiségben, mintha a saját személyes segély–
hívó jelévé változott volna:
Segítsek! Segítsek! Segítsek!
Nem kapott választ.
Készenlétben tartott fénykarddal elindult a lift felig nyitva
maradt ajtaja felé. A vezérlőpultéit tönkretették, és az aknából
kriptákra emlékeztető bűz szállt fel, mint egy elfeledett, kiürült
pokol kipárolgása. Jaden ledobott egy izzórudat, és a szabad kar–
ja könyökhajlatába fúrta az orrát. Lenézett. Az akna alja úgy har–
minc méterre lehetett, és a fülke odalent ücsörgött. A tetejébe vá–
gott, szögletes lyukon keresztül be lehetett látni a belsejébe. A
lyukai valószínűleg fénykarddal vágták ki.

Jaden sokáig lógott az űr felett a halálszagban, de a szívveré–
sen kívül semmit sem hallott. Le kellett mennie. Az akna falán
letrafokok futottak le, de a Jedi nem akarta használni őket.
Inkább az Erőhöz fordult segítségért, kinézett magának egy
pontot a fülke tetején, és leugrott. Az Erő felfogta a zuhanás ere–
jét, így Jaden könnyedén érkezeti le. Egy pillanatra sem torpant
meg, hanem továbblendülve leugrott a fülkébe, a fénykardját
mindvégig készenlétben tartotta.
Itt erősebben érezte a halálszagot. Ismét kiáltani akart, de meg–
gondolta magát.
Felkapta az izzórudat, és előredobta. Hosszú, keskeny és lejtős
folyosót világított meg vele, a levegő rothadástól volt párás. A be–
tonpadlót megszáradt vér széles sávjai csíkozták, és Jaden úgy in–
dult el, mintha ezeket követte volna.
A sávok kiszélesedő lépcsősorhoz vezettek, amely még tíz mé–
terrel lejjebb vitte Jadent, egy nagy fémajtó elé. A Jedi oldalazva
ereszkedett le, hátát végig a falhoz nyomta, egyik kezében a fény–
kardja, a másikban az izzópálca világította meg az útját. Az ajtó
egyik oldalán kártyaolvasó meredt rá a falból, de panel nélkül,
belekhez hasonlóan kilógó vezetékekkel.
Az ajtó két oldalán húsz–harminc rohamosztagos sisak hevert,
gondosan gúlába rakva. Némelyikben meg benne lehetett a tu–
lajdonosa feje is, mert Jaden üreges szemgödröket vélt megpil–
lantani egy–egy vizor mögött.
A hely primitív áldozati oltárra hasonlított.
Az ajtó feletti falrészen felirat állt nagy szabvány betűkkel:
ILLETÉKTELENEKNEK BELÉPNI
TILOS!
Az ajtószárnyakon egy másik, rövidebb felirat húzódott, na–
gyobb és kevésbé szabályos betűkkel, nyilvánvalóan vérrel fel–
festve. Jaden borzongva olvasta cl: Anya éhes.
A Jedi dermedten nézte az ajtót és rajta a feliratot, sokáig nem
mozdult cl a legalsó lépcsőfokról. A következő lépés túlságosan
ijesztő volt, túlságosan végzetesnek és baljósnak tűnt. Ismét az

Erőhöz fordult, hogy más Erő–érzékeny lényeket keressen a kö–
zelben.
Szinte azonnal megérezte, és hátrahőkölt a sötét oldal érinté–
sétől – de közben azt is megérezte, hogy ez a sötét oldal nem szín–
tiszta. Olyan érzetet keltett, mintha valami más is kísérte vol–
na... ugyanúgy, ahogyan a saját világosoldal–használata is olyan
érzést keltett másokban, mintha valamivel társult volna.
Az értelem arra kárhoztat, hogy osztályozzunk.
Jaden úgy pillantott le a saját kezére, mintha az valami tőle
idegen dolog lett volna, egy olyan testrész, amely elárulta, és el–
választhatatlan részként meg is rontotta az egészet. Apró Erő–
villámok nyaldosták körbe az ujjait és köztük az izzórudat.
Az ajtó túloldalán lévő Erő–használó is felfedezte az ő jelenlé–
tét. Mentális érintése ugyanolyan fülledtnek és nehéznek tűnt,
ugyanúgy bomlással telt meg, mint maga a levegő.
Jaden elszántan továbbment, és kinyitotta az ajtót.

Tizenötödik
fejezet
Először a bűz csapta meg, a régóta zajló bomlás mindent el–
árasztó szaga. Az előtte heverő, nagy, négyszögletű helyiség falai
mellett számítógépes munkaállomások sorakoztak. Számos kijel–
ző nézett a terem közepe felé üresen, kifejezéstelenül, és minden–
hol kitépett kábelvégek, a tudomány belei lógtak ernyedten.
Középen egy lyuk tátongott, több méter átmérőjű, tökéletes
kör, mint egy gigászi vadállat torka. Felette különféle szerkeze–
tek lógtak egy mennyezeti állványra szerelve. Jaden azonnal fel–
ismerte a felszerelést és a lyukat a padlón; a kutatók egy spaarti
klónozóhengert használtak a kísérletükhöz.
–	Eljött, hogy tiszteletét tegye Anya előtt – mondta egy hang,
Kam Solusar hangja, száraz és nyers tónusokkal aláfestve.
Egy alak lépett ki a terem távolabbi falát beburkoló sötétség–
ből. Bozontos, fehér haj – Solusar mester hajszíne – lógott le
szinte a derekáig, és az arcvonásai is – a magas homlok és a szög–
letes arccsont – többnyire Kamrc emlékeztették Jadent. Csak a
szeme volt más. A klón tekintete olyan élettelen volt, mint egy
tócsa poshadt víz.
–	Kam Solusar! – mondta a Jedi meglepetten. A szavak ki–
csúsztak a száján, mielőtt visszatarthatta volna őket.
A klón gúnyosan elvigyorodott, és ezzel az arckifejezéssel vég–
leg elveszítette a hasonlóságát Solusar mesterhez, akire oly jel–
lemző volt a tudós, bölcs mosoly.
–	Nem ismerem ezt a nevet – válaszolta. – Alfa vagyok.
Alfa öltözéke a fenti káoszt tükrözte: a létesítményből kimen–
tett ruhákat rohamosztagos páncélok darabjaival egészítette ki

mindkét vállán, az alkarján és a kezén, s mindehhez durva, kéz*
zel készült köpenyt kanyaríunt a hátára valamiféle lény bőréből,
amely a hold jege alatti, fagyos tengerekben élhetett. A klón moz–
gásából Jaden fejlett fizikumra következtetett, amelyhez uralom
alatt tartott vadság társult. Alkatra nagyobbnak tűnt Solusar mes–
ternél, és valahogy sokkal inkább jelen volt.
Jaden megköszörülte a torkát, és előrébb lepett. Ecnykardját
leeresztette ugyan, de nem kapcsolta ki. Az izzórudat eldobta.
–	Azért jöttem – kezdte hogy segítsek.
A klón arcán ott maradt a gunyoros vigyor.
–	Nincs szükségünk segítségre. Csak arra a hajóra, amely ide–
hozta.
–	Mennyien vannak?
–	Jedi vagy Sith?
Jaden tett egy fel lépést oldalra, mintha a kérdést akarta volna
kikerülni. Lassan elérte a klónozóhcngert, és összevont szemöl–
dökkel méregette a gödör tartalmát.
Tetemek hevertek benne groteszk halomban; bomló végtagok,
testek, fejek és tépett ruhadarabok gabalyodtak egymásba a mc–
száros–komposztdombon. Üres szemgödrök meredtek kifejezés–
telenül a Jedire, szétfoszlott ajkak engedtek utat a halott vicsor–
gásnak.
–	Ugye, szép? – kérdezte a Kam–klón. – Az élet Anyában kez–
dődik, és ott is ér véget.
Jadennek könnybe lábadt a szeme a bűztől. Úgy sejtette, hogy
a létesítmény személyzetéből majdnem mindenki a klónozóhen–
gerben végezhette. Vagy inkább Anya méhében.
Elfojtotta undorát, és újra megkérdezte:
–	Mennyien vannak? Mennyien élték túl?
–	Mennyien? – ismételte meg a szót a klón. A tekintetet rossz–
indulat keltette új életre. – Ők vagy mi?
A klón odalépett Anya melle, és a medence szelén haladva el–
indult Jaden felé.
A Jedi ösztönösen felvette a tempói és az irányt, hogy meg-
tartsa a köztük lévő távolságot. Egy időkijelző kél mutatójaként
jártak körbe, haladlak az elkerülhetetlen végzet felé.

A klón a hengerre nézett, vonásaira kiült őrült imádata.
–	Időről időre visszatérünk ide, hogy megköszönjük az életün–
ket Anyának – mondta. – Dr. Green egyszer elmondta, hogy Anya
egyetlen hajszálának gyökeréből teremtett minket. Igaza volt,
dr. Green – fejezte be, és biccentett az egyik tetem felé.
Jaden teljesen kiszolgáltatottnak érezte magát. Bármelyik pil–
lanatban felbukkanhatott a többi klón. Kiterjesztette a tudatát,
de nem érzett más jelenlétet Alfáén kívül. Persze, akár cl is rejt–
hettek a jelenlétüket.
Egyre gyorsuló léptekkel köröztek. Jaden jól tudta, minek kell
következnie, de megpróbálta késleltetni. Nem tudott megelé–
gedni azzal, hogy amit elviselt, és aminek az elviselésére máso–
kat kert, az mind válasz nélkül marad. A kiónok semmit sem
mutattak. A Kam–klón őrült volt. Talán minden klón megőrült.
Talán ő maga is bcleőrült már a bizonytalanságba.
–	Miért nem áll meg? – kérdezte Alfa.
–	Mert nem kell így lennie.
–	De kell – válaszolta a klón, közben a jobb keze idegesen rán–
gott egyet. – Anya éhes.
Jaden megállt, és megtorpanása láthatóan meglepetésként ér–
te a kiónt.
–	Már nem segíthetek – mondta.
–	Dehogynem – felelte Alfa, szintén megállva. – Segíteni fog.
Nekünk adja a hajóját.
–	Nem.
A klón benyúlt bőrköpenye alá, előhúzta és bekapcsolta a fény–
kardját. A hosszú, bizonytalanul vibráló vörös penge dühös szik–
rákat köpött, miközben fénye beleszúrt az árnyékokba.
A klón nyugalmának maszkja viaszként olvadt le haragja he–
vétől, és felfedte a mögötte rejlő, dühöngő vadállatot. Ajka vi–
csorgásba torzult, torkából morgás tört elő – ebben a hangban
benne volt minden erőszakos hajlam, amely végül százak lemé–
szárlásához vezetett. A tömegsírnak használt klónozóhenger egy–
fajta primitív, törzsi kegyhelyként egészítette ki és táplálta a lény
őrületét.
–	Anya éhes!

Jaden felkészült a harcra, az Erő nyugalmát kérte segítségül.
A klón futva indult el a lyuk szélén, és a Jedi szembefutott ve–
le. Tizenöt lépést tettek meg búgó–sercegő fénykardokkal a kéz–
ben, hogy Anya előtt találkozzanak és bemutassák a következő
áldozatot. Jaden lebukott egy, a nyaka felé irányuló vágás elől, és
egy szúrással célba vette az ellenfele hasát.
A klón hátraugrott, és a gödör szélén egyensúlyozva megtor–
pant, de a következő pillanatban máris újra rárontott Jadenre.
Elindított egy vágást alacsonyan, de hirtelen felrántotta a pen–
gét, azután újra meg újra lecsapott. Nem vívott technikásán, de
a hárítások után a Jedinek zsibbadni kezdett a karja. Az Erő se–
gítségével enyhített az izmai fájdalmán, és megnövelte az erejét,
azután egy vágássorozattal válaszolt.
A klón nem hátrált, és Jadennek nem sikerüli átjutnia a védel–
mén. Pengéik a mellkasuk előtt találkoztak, sisteregve feszültek
egymásnak. Az Alfa fegyveréből kipattanó szikrák apró lyukakat
égettek ellenfele védőruhájába. A klón felmordult, hátralöktc Ja–
dent úgy két méterrel, és máris utána vetette magát.
A Jedi átugrott felette, a levegőben megfordult és lecsapott, de
a klón kivédte a vágást. Jaden talpra érkezett a klónozóhenger
medencéjének szélén, de egy pillanatnyi ideje sem maradt, Alfa
máris ismét nekirontott, felcsapta a pengéjét, és bevitt egy Erő–
vel megerősített rúgást a mellkasára. A reccsencs alapján Jaden
biztos volt benne, hogy eltört néhány bordája.
Hátratántorodott, és ellenfele kihasználta a helyzetet, eló're–
ugorva elindított egy keresztvágást térdmagasságban. Jaden fel–
ugrott, és rásegített Alfa pengéjére, amely így szikrákat vetve vá–
gott bele a betonpadlóba. A Jedi visszakézből a klón feje felé
vágott.
Ellenfele hátrahőkölt, de a fénykard hegye így is elérte a tor–
kát. A Kam–klón levegő után kapkodva, vadul csapkodni kezdett
fegyverével, közben a szabad kezével Jadenre mutatva telckine–
tikus lökést célzott a Jedi mellkasára.
Az Erő segítségével Jaden semlegesítette a lökést, de törött
bordája minden egyes mozdulatnál nyilallt, és a férfi felszisszent
a fájdalomtól. Közben a klón összeszedte magát egy újabb ro–

hamhoz. Támadásokat indított fentről, lentről, oldalról és visz–
szakézből is. Jaden mindet hárította, de ellenfele egyre csak tá–
madott, egyre hátrébb szorította. Erővel és gyorsasággal kompen–
zálta a hiányosságait, és a Jedi hiába csapott le minden egyes
résre a védekezésében, az utolsó pillanatban Alfa pengéje min–
dig odaugrott. Jaden csak hárított és hárított, jobbra, balra, újra
meg újra, mígnem hirtelen éles fájdalmat érzett a kezében, és
fénykardja messzire szállt, három ujjal együtt tűnt cl a félho–
mályban.
Egy oldalról érkező rúgás a törött bordákat találta el, és Jaden
Anya gödrében kötött ki, a tetemek közé zuhant, bele a vérből,
belső szervekből és a bomlás melléktermékeként létrejött ned–
vekből álló mocsokba. A bűzös lé azonnal átitatta az öltözékét, és
a férfi úgy érezte, hogy a halott kezek utána kaptak, le akarták
húzni maguk közé, pedig nem volt hova, mert a medence nem
volt mély. Még mielőtt felülhetett volna, Alfa utána ugrott, és ter–
peszállásban érkezett fölé. Az arcát elfedte a gödör sötétje, csu–
pán a sziluettje és felette a fénykard vörösen szikrázó–vibráló iz–
zása látszott. Gyilkos csapásra emelte a fegyvert.
Az Erőben elmerülve Jaden leküzdötte az undort és a fájdal–
mat, figyelmét a fénykardra összpontosította. Amikor a penge
lecsapott, a Jedi felnyúlt, és Alfa csuklóját megragadva széles ív–
ben eltérítette a vágást.
A klón csalódottan mordult fel, azután fél térdre ereszkedve a
baljával torkon ragadta Jadent.
– Felesleges az ellenállás. Anyát táplálni megtiszteltetés –
mondta, és szorítani kezdte.
Ép kezével még mindig távol tartva a fénykardot Jaden két–
ségbeesetten próbálta befúrni sérült keze megmaradt ujjait a klón
ujjai alá, hogy legalább egy lélegzetvételnyi időre lefeszítse őket a
torkáról, de nem járt sikerrel. Megpróbált oldalra gurulni, hogy
a súlypontját áthelyezve lelökje magáról ellenfelét, vagy kiszaba–
dítsa az egyik lábát egy rúgáshoz, de Alfa erősebb volt nála.
Jaden már fuldoklott, próbálta vergődve kiszabadítani a tor–
kát, de ez sem sikerült. Már fájt a tüdeje, káprázott a szeme, és
kétségbeesetten próbált levegőt venni. A klón kifejezéstelenül

morgott fölötte, a mocskot felforraló fénykard vörös fényében
látszott a tekintetében ülő őrület, vicsorgó szájából nyál csepe–
gett áldozata arcára.
A Jedi két karja elnehezedett, érzetre holtsúlyként csatlako–
zott a vállához. Ezzel együtt el is gyengült, és a klón fénykardja
közeledni kezdett a nyakához. Az instabil pengéből kipattanó
szikrák apró sebeket égettek az arcbőrébe, fájdalomimpulzuso–
kat küldtek az agyába. Jaden szíve a fülében dobolt, és a férfi
érezte, hogy hamarosan elájul, egy spaartí klónozóhenger meden–
céjében végzi.
A felismerés előrántott valamit a tudata sötét hasadékaiból, va–
*
lamit, amit még önmaga előtt is titokban tartott, ép kezéből Erő–
villámok kígyóztak elő a körülmények kikényszerítő hatására,
mert nem maradt fókuszált akarat, amely elfojthatta volna őket.
A kék energia körülvette a klón kezet és fénykardját.
Alfa meglepetten hőkölt hátra, elengedte áldozata torkát, és
elkezdett feltápászkodni. Jaden nagyot nyelt a bűzös kipárolgá–
soktól terhes, mégis éltető levegőből, közben a tudatalattijából
előbújt sötétség még nagyobbra duzzadt, és újabb Erő–villámok
formájában tört elő. Jaden tisztában volt a folyamattal: a halál–
félelem nyitotta ki a kaput énje sötét oldala előtt. Azt is tudta,
hogy teljesen szabadon eresztheti lényének ezt a részét, megad–
hatja magát neki, mert az megmenti a testét. Közben elveszejti
a lelkét.
Kyle jutott eszébe, a felkészülése, azután Relin, és ellenállt a
késztetésnek. Az Erő–villámok elhaltak.
A klón is magához tért meglepetéséből, felmordult, és ismét
magasra emelte fénykardját.
Jaden végtagjai szabaddá váltak, így ép kezével hátranyúlha–
tott a derekához, hogy elővegye azt a régi fénykardot, amelyet
még öntudatlanul készített fiatal korában. Azt a fénykardot,
amely alig különbözött a klón kezében lévő fegyvertől.
Alfa rávetette magát.
A Jedi bekapcsolta a fénykardját, és az izzó energiapenge át–
döfte a klón hasát.

A Kam–klón morgása fájdalmas üvöltéssé változott, de már kép–
telen volt megállni, a lendület továbbvitte. Alfa felnyársalta ma–
gát, és miközben a halál üvegessé változtatta a tekintetét, még
befejezte az elindított vágást. A szikrázó, vörös fénykard irányt
vesztetten már csak a tetemekbe hasított bele, azután kihullott
gazdája kezéből. Nem kapcsolt ki automatikusan, energiája át–
égette az alá került testrészeket, és a penge bugyborékolva süly–
lyedt bele félig a mocsokba.
Jaden hol a fénykardra, hol a klón üveges szemébe nézett, vé–
gül kikapcsolta a saját fegyverét, és nyögve letolta magáról a fé–
lig rázuhant Alfát. Fájdalmait legyűrve talpra kecmergett, és ma–
gához vette a klón fénykardját. Reménykedett benne, hogy sérült
kezével is képes megtartani a markolatot.
A lila és a vörös energiasáv egyszerre tűnt hasonlónak és gyö–
keresen ellentétesnek.
Lila és vörös. Kétféle választási lehetőség.
Mindkét fegyvert kikapcsolta, és lassan felegyenesedett. Resz–
ketett a kimerültségtől, a látása elhomályosodott. Elbotladozott
a klónozóhenger – Anya – medencéjének széléhez.
Összeaszott koponyák üres szemgödrei meredtek rá. Nyitott,
ajaktalan szájak sikoltották némán, hogy maradjon ott, és csat–
lakozzon hozzájuk. A bűz újult erővel támadta meg az orrát, és
Jaden grimaszolt. Megkönnyebbülve gondolt rá, hogy még van
lehetősége fintorogni.
Némi erőfeszítés árán, és a fájdalomtól többször is felnyögve
kimászott a lyukból.
Amikor felért, megfordult, és lenézett a felhalmozott tetemek
kaotikus tömegére, a kicsavarodott és egymásba gabalyodott vég–
tagokra, amelyek olyan érzetet keltettek, mintha az elkárhozot–
tak küszködve próbáltak volna felülkerekedni egymáson – vagy
mintha egységgé váltak volna, amelyben a küzdelem értelmét ve–
szítette. Jaden úgy érezte, hogy mindez metaforikus valahogyan,
de fájdalomtól és fáradtságtól megkínzott elméje már nem tud–
ta dekódolni a jelentéseket.
Vissza akarta dobni a klón fénykardját a gödör alján heverő
hústömegbe, hogy a fegyver együtt pihenjen az alkotójával, de

végül mégsem tette. Inkább az övébe tűzte a markolatot, azután
niegfordult, de hirtelen szemben találta magát egy anzatival. Meg–
lepetésében majdnem hátralépett és visszazuhant a lyukba.
A raktér csendjében, a lignan energiájától átitatva Relin az el–
követett hibáin tűnődött. Hibázott Saes esetében és megbukott
a Rendben, de Drev halála és Marr ébredése is a hibái közé tar–
tozott. A cereai első tapasztalata az Erővel nem volt más, mint a
lignan érintése.
Haragja dühöngéssé változott, amelyből végül gyűlölet fakadt,
és ő tárt karokkal fogadta. A lignan közelsége felerősítette sötét
érzelmeit.
Relin világa leszűkült három dologra: önmagára, gyűlöletére
és gyűlöletének tárgyára, Saesre. Az életét tévedések és hibák so–
*
rozatának látta. Úgy akarta befejezni, hogy előtte helyrehozza a
legnagyobbat, Saest.
A lift zúgása tört át érzelmeinek fojtogató ködén. Kezében a
fénykarddal, lényében a lignan energiájával Relin felállt és várt.
Hallotta kinyílni a lift ajtaját, hallotta a leptek zaját a padlón, és
érezte Saes jelenlétét az Erőben, a fekete lyukat, amelybe koráb–
bi életét öntötte. Az egymásra rakott konténerek eltakarták elő–
le volt tanítványát, de Relinnek nem kellett látnia, hogy tudja,
ki közeledik.
Saes hangja szólalt meg valahol a konténerek mögött:
–	Örülök a haragodnak! Amit a liftben tettél, az a legvadabb
massassi harcosaim tiszteletét is kivívná. Szép munka volt, mester!
Az utolsó szó arculcsapásként érte Relint, pedig tudta, hogy
Saes pontosan ezért használta.
–	Már nem vagyok a mestered – felelte.
–	Nem, de te tanítottál nekem mindent, amit tudok. Talán nem
úgy, ahogyan akartad. Neked köszönhetem, hogy megszabadul–
tam a világos oldal rabszolgaságától.
Relin az Erőn keresztül próbálta meghatározni Saes pontos el–
helyezkedését, azután egy hatalmas Erő–ugrással a felhalmozott
konténerek tetején termett, ahonnan jobban belátta a teret. A kon–

ténerek labirintusán túl megpillantotta a csukott liftajtót, de volt
tanítványát sehol sem találta.
–	Mutasd magad! – kiáltotta. – Fejezzük ezt be!
A mennyezeti lámpák elhalványodtak, félhomályba borították
a hatalmas rakteret.
Saes hangja valahol mögötte szólalt meg újra.
–	Tudod, mi történt? – kérdezte. – Tudod, hol vagyunk? Tu–
dod, mennyi idő telt el, mióta utoljára találkoztunk?
Relin odafordult, ugrásra készen várta az összecsapást.
–	Tudom – felelte. – De már nem számít. Már semmi sem számít.
–	Mert a padavanod halott?
Dühében Relin olyan erősen szorította össze a fogait, hogy
azok megsajdultak.
Saes felkacagott.
–	A haragod melyen gyökerezik – mondta. – Nemcsak a pada–
vanod halála táplálja, de... én is.
Egykori mestere lenyelte a torkában érzett gombócot. Szavak
bugyogtak fel a tudata mélyéről, olyan szavak, amelyeket még sa–
ját magának sem mert kimondani: Az árulásod összetörte a szí–
vem! Ezúttal is visszafogta őket, elrekesztette fájdalmát az ösz–
szeszorított fogak kerítése mögé. Már látta, hogy bukása akkor
kezdődött, amikor kételkedni kezdett Önmagában, mert Saes
átállt a sötét oldalra. Azóta csúszott lefelé lassan, de elkerülhe–
tetlenül.
–	Gyere elő! – kiáltotta. – Ideje befejeznünk!
Saes hangja ezúttal balról jött.
–	Még nem késő – válaszolta. – Még csatlakozhatsz hozzám.
Új időben vagyunk és új helyen, amely megérett az új kezdetre.
Relin már a felénél a fejét rázta.
De Saes csak folytatta:
–	Eszedbe jutott már, hogy talán az Erőnek sohasem az volt a
célja, hogy megments, hanem az, hogy én mentselek meg téged?
Csatlakozz hozzám!
Relin nem tagadhatta le, hogy vonzotta az ötlet. Elveszettnek
érezte magát. Valóban csatlakozhatott volna Saeshez...
–	Ha nem tartasz velem, a padavanod hiábavalóan halt meg!

Saes ezekkel a szavakkal lépett elő. A felbukkanásával együtt
Relin haragja is újra előtört, cselekedetté változott. Telekineti–
kusan megragadott két konténert ott, ahol Saest megpillantotta,
és összecsapta őket. A fém sikoltva–recsegve gyűrődött össze, a
konténerek ajtaja leszakadt, és még több lignandús sziklatömb
ömlött a padlóra.
Relin hozzávágott még egy konténert az előző kettőhöz, az–
után még egyet. Azon kapta magát, hogy kiabál. Összefüggéste–
lenül üvöltözött az elpocsékoltnak nevezett élet miatti dühé–
ben. Erőt vett magán, és abbahagyta, lecsillapította felgyorsult
lélegzetét.
–	Gyere elő! – kiáltotta.
Saes felugrott egy konténer tetejére, szemben azzal, amelyiken
Relin állt. Kiömlött lignan tengere választotta el őket egymástól.
Az árnyékok táncot jártak Saes csontálarcán. A Sith meg nem
húzta elő a fénykardját.
–	Haragtól bűzlesz – mondta. – Hol van az Erő nyugalma, ami–
ről olyan gyakran beszéltél? A harc békessége? Vagy talán ez is ha–
zugság volt, mint oly sok dolog, amit mondtál és amiben hittel?
Relin hagyta, hogy a haragja feleméssze a lelkét és teljesen ki–
töltse a lényét, közben az Erővel megnövelte az erejét és a gyor–
saságát.
–	Függőséget okoz, ugye? – kérdezte Saes. – Mármint a lignan.
Felemelte a kezét, és kék Erő–villám robbant ki az Ökléből.
Relin meg sem próbálta elkerülni, inkább a lignan hatalmából
merítve és haragtól fűtve kivédte a támadást a fénykardjával, úgy
húzta a villámot az izzó pengéhez, ahogyan a mágnes vonzza a
vasat. Megforgatta a fegyvert a feje felett, és visszairányította a sö–
tét oldal energiáját Saesre, aki minden látható hatás nélkül ma–
gába szippantotta azt, közben nyers lignankristályok égtek ki kö–
rülötte vöröses lobbanással.
Az árnyas raktérben állva egymást méregették.
–	Hogyan tovább? – kérdezte Saes.
Relin kikapcsolta a fénykardját.

Már nem volt Jedi, és nem akart Jedi–fegyverrel harcolni. Egyéb–
ként is csak egyféle harc felelt meg a dühének. Ledobta fegyve–
rét a padlón heverő lignanhalomra.
Saes megértette a mozdulatot, és egyetértése jeléül biccen–
tett. Lecsatolta ívelt markolatú fénykardját az övéről, és a má–
sik után dobta. Ezután megmozgatta begörbített ujjait, és mé–
lyeket lélegzett.
–	Legyen hát! – mondta.
Relin felkiáltott, és egy Erővel megsegített szökkenéssel Saes
felé ugrott, aki felmordult és szintén ugrott, hogy a levegőben
csapjon össze egykori mesterével Félúton találkoztak, mindket–
tejüket a sötét oldal hatalma tette erősebbé és gyorsabbá.
A volt Jedi elkapta ellenfelét, és csonka karjával az arcába kö–
nyökölt. A csommaszk alsó része szilánkokra tört, Saes alsó fo–
gai tépett szélű sebet ejtettek ellenfele bőrén, mielőtt kifordul–
tak a helyükből, és csatlakoztak az álarc lehulló darabkáihoz.
A Sith belekarmolt Relin arcába, aki hiába próbálta tompíta–
ni az ütést az Erővel, az mégis felhasította a homlokát, és elérte
az egyik szemét. A férfi alig érezte a fájdalmat.
Együtt zuhantak le, összekapaszkodva harcoltak, és az Erő se–
gítségével olyan gyors mozdulatokkal támadtak, hogy még ők
maguk is csak elmosódott foltokat láttak egymás kezéből Üté–
sek és rúgások sorozata közepette értek padlót. A gyűlölet fűtöt–
te küzdelmet csontok recsegése, vér fröccsenése és cllobbanó lig–
nankristályok szikrázása kísérte.
–	Gyűlöllek azért, amit tettél! – köpte Saes a szavakat.
–	Gyűlölöm magam azért, amivé leltem! – felelte Relin hason–
lóan méregtől csepegő hangon. Arrébb gurult a padlón, és kirú–
gott ellenfele felé, a talpából kiinduló telekinetikus csapással ne–
kilökte a Sithet egy konténer oldalának. – De téged még jobban
gyűlöllek! – kiáltotta.
Akaratával felemelt egy egész konténert – a lignant tartalma–
zó szikladarabok úgy hullottak belőle, mint felsebzett testből a
kövér vércseppek és hozzávágta Saeshez. Ő nyögve elkapta a
hatalmas súlyt, és miközben még több kristály vált porrá körü–
lötte, visszadobta a konténert Relinre.

A volt Jedi maga alá rántotta a lábát, és egy ugrással oldalra ve–
tődött, a konténer mögötte csapódott neki egy másiknak. Először
érezte meg ellenfele dühének uralom alatt tartott hullámait; Saes
haragja ugyanolyan erős volt, mint az övé. Relin el is csodálko–
zott egy pillanat tört részéig, hogy a mesterként és padavanként
együtt töltött idő alatt egyáltalán nem érzékelte ezt.
A Sith felállt, és ellenfele felé indult, útközben gyűlölete szik–
rázó fellángolással lobbantotta el körülötte a lignant.
– Azt hiszed, a néhány napos kis haragod felveheti a versenyt
az én évtizedek óta táplált dühömmel? Szerinted az újszülött ha–
ragodból fakadó hatalom felérhet az enyémhez? Évek óta élezem
a gyűlöletemet, mindvégig csak erre a pillanatra készültem!
Felemelte az egyik kezét. A hullámszerű Erő–csapás Icgkala–
pácsként sújtott le Relinre, felseperte vele a padlót és nekivetet–
te egy konténernek. A férfi bordái hangos recsegéssel ellenkez–
tek, a levegő fájdalmas szisszenéssel szorult ki a tüdejéből. Saes
egyre közelebb ment, szeme helyén csupán két sötét lyuk látszott
az álarcban, felsebzett ajka a gyűlölet szimbólumává torzult. Is–
mét felemelte a kezét, és Relin megérezte a torkán a mentális
szorítást – hasonlóképpen válaszolt, de csupán egy másodpercre
sikerült lelassítania a Sithet, mielőtt Saes hatalma semlegesítet–
te a támadását.
Relin látása elhomályosodott, foltok jelentek meg a szeme előtt.
Már egyáltalán nem kapott levegőt.
Saes lángoló tekintettel állt meg felette.
Az anzati arcából tápcsápok bújtak elő, tekeregve bűvölték ál–
dozatukat, keratinhegyük rosszindulatúan mutatott újra meg új–
ra Jaden felé. Első pillantásra úgy tűnt, mintha az anzati feje a
levegőben lebegett volna, test nélkül, de azután a Jedi rájött, hogy
a lény álcázó öltözéket visel, csak hátravetette a hozzá tartozó ál–
arcot és csuklyát. Alakja meg ilyen közelről is majdnem teljesen
beleolvadt a háttérbe.

Jaden kimerült a klón elleni küzdelemben, és megkésve emelt
mentális pajzsot a tudata köré. Az anzati gondolati paranccsal pró–
bálta ráerőltetni az akaratát:
Maradj nyugton!
A szavak behatoltak a Jedi tudatába, megkeresték az ősi hül–
lőnyúlványt az agyában, és belekapaszkodtak. Magasabb rendű
funkciói próbálták visszanyerni az irányítást, hogy meg tudja vé–
deni magát, de az anzati mentális parancsa piócaként tapadt az
elméjére, megdermesztette az izmait és leláncolta az akaratát. Ja–
den úgy érezte magát, mintha álmodna, mintha egy rémálomban
rekedt volna, amelyben a teste lebénult, és nem tudott reagálni
a környezetére.
Az anzati szeme éhesen csillogott, orrcimpái remegtek. Köze–
lebb hajolt, az arca már alig néhány centiméterre volt Jadenétől,
de ott megtorpant, mintha régóta vágyott ínyencfalatot tagadna
meg magától, csak hogy azután még jobban kiélvezze az ízét. A
tekintete szinte felnyársalta a Jedit, aki hiábavalóan küzdött az
idegen mentális béklyója ellen, harcban kimerült elméje túl gyen–
ge volt az ellenálláshoz.
Az anzati érzékelte a küzdelme hiábavalóságát.
– Kell Douro vagyok – mutatkozott be, Jaden számára ismeret–
len akcentussal és te vagy a megmentőm, Jaden Korrl
Vállon ragadta áldozatát, cs két csápja a Jedi orrlyuka felé in–
dult, bebújt, érzékeny szöveteket vágott át kemény hegyével. Ja–
den agyában fájdalom robbant, szeme előtt a kín szikrái pattog–
tak, de képtelen volt kiszabadulni.
Kell mély levegőt vett, és útnak indította tápcsápjait. Minden
alkalommal megborzongott, amikor a csápok élő szöveten fu–
rakodtak át. Sorsfonalaik kaotikusán örvénylettek körülöttük,
mintha átvették volna Kell izgatottságát. Annyira egymásba ga–
balyodtak, hogy még az anzatinak is nehéz lett volna elválaszta–
ni saját ezüstfonalát a Jedi lehetséges jövőinek vörösétől és zöld–
jétől. Szó szerint elgyengült a gondolattól, hogy végre magába
szippanthatja Jaden Korr szószát, és több évszázados kutatás után
az univerzum térképe kitárulkozik előtte, hogy megmutassa töb–
bek között az ő személyes létezésének értelmét.

Figyelte a két daen nosi találkozását, amelynek során a sorsfo–
nala behálózta Jadenét, megfojtotta azt, és eltörölte a Jedi lehet–
séges jövőit. Tápcsápjai újabb szövetrétegen hatoltak át, és meg–
vonaglottak az agy közelségétől. Jaden egész teste megremegett.
Kell a sorsfonalakat nézte, és várta, hogy saját ezüstös fonalá–
nak szálai magukba olvasszák és megsemmisítsék Jaden zöld és
vörös fonalait.
Ehelyett azt látta, hogy Jaden sorsfonalai továbbhaladnak idő–
ben és térben, míg a sajátja beleolvad egy tompa szürke, jelleg–
telen fonálba. A három színből azonnal kialakult a felismerhető
mintázat, amely mögött – amelyben – Kell Douro megsejtette lé–
te értelmét.
Fegyvercső nyomódott a halántékához, bár ő csak gyengén
érezte.
–	Köszönöm! – mondta.
Az első pillanatban Jaden azt hitte, hogy nem lát jól, talán az
elméje visszahúzódott az álmok valóságába a közelgő halál elől.
Khedryn bukkant fel az anzati mellett, törött orrából vér szivár–
gott, és a szemhéjai úgy feldagadtak, hogy a Jedi egy pillanatig
azon csodálkozott, lát még egyáltalán. A kezében egy BlasTech
E–ll–est tartott, a barakkokban talált sugárvetőt. A csövet neki–
nyomta az anzati fejének.
A lény két csápja elkezdett visszahúzódni Jaden orrából.
–	Köszöni? – kérdezte Khedryn. A stressz egy oktávval meg–
emelte a hangját. – Menjen a fenébe!
Meghúzta az elsütőbillentyűt, és vörös köddé változtatta az
anzati fejét. Az álcázó öltözéket viselő test elmosódott foltként
rogyott össze, a nyak csonkjából vér ömlött a padlóra, és a fej
maradványa, a két halott tápcsáp idegi rángásokkal vonaglott
Jaden orrában. A Jedi megtántorodott, öklendezni kezdett. Khed–
ryn odalépett, hogy segítsen neki talpon maradni.
– Jól van? – kérdezte. – Jaden!
A férfi távolinak érzékelte Khedryn hangját, de lassan magá–
hoz tért, és a hang is egyre közelebbinek tűnt.
– Jól vagyok – válaszolta. – Köszönöm!
A kapitány elmosolyodott.

–	Ezt a köszönömöt elfogadom – mondta.
Jaden fintorogva húzta ki a csápokat az orrából, azután ledob–
ta őket az anzati testére. Émelygés fogta el, és hányt. Khedryn a
vállára tette a kezét, és biccentett a tetem felé.
–	Ez az izé engem is elkapott, mielőtt idejött – mondta. – Nem
tudja, mi lehet ez?
Jaden felegyenesedett, kézfejével megtörölte a száját, és reszke–
tegen megállt.
–	Egy anzati – válaszolta, – Szerintem a Fhost óta követett, de
nem vagyok biztos benne.
–	Biztos, hogy jól van?
A Jedi végigmerte társa szétvert arcát.
–	Ezt én is kérdezhetném magától – mondta.
–	Vertek már el jobban is, Jedi – felelte a kapitány, és karon
fogta Jadent, hogy megtámogassa. Közben Anyát nézte, a tete–
mek kupacával a gödörben és rajtuk a halott klónnal.
–	Mi a fene történt itt? – kérdezte döbbenten. – Azok ott a do–
kik meg a rohamosztagosok? A francba!
–	Igen – válaszolta Jaden egyszerűen, és erőt vett magán, hogy
ne nézzen oda. – Útközben elmondom, sietnünk kell. Lehetnek
még túlélő kiónok. Hajót akarnak, cs nem engedhetjük meg, hogy
megszerezzék. Most rögtön vissza kell mennünk a Flotsamre!
Khedryn megköszörülte a torkát, véres slejmet köpött a pad–
lóra.
–	Ha elviszik a hajómat, hát én levadászom őket, még ha át is
kell kutatnom utánuk az egész univerzumot! – morogta.
–	Igen – mondta Jaden, és bekapcsolta lila pengéjű fénykard–
ját. Alig bírta megtartani a sérült kezével. – Számíthat rám – tet–
te hozzá.
–	Honnan van az a fénykard? – kérdezte Khedryn.
–	Hosszú történet.
Együtt siettek végig a létesítményen, kezükben több évtize–
de elavult fegyvereket tartottak. Khedryn a régi rohamosztagos
E–l1–est vitte magával, Jaden pedig azt a fénykardot, amelyet még
gyerekkorában készített. A saját nyomaikon haladtak visszafelé,
egyik mészárlás nyomaitól a másikig mentek, és bár a komple–

xum már nem tűnt baljósnak, még mindig kísértetjárta helynek
látszott.
Mindeközben Jaden elmondta a kiónok történetét, és hogy
más kiónok is túlélték az elmúlt évtizedeket, akik kétségbeeset–
ten el akarnak menni a holdról, ráadásul mind őrültek és veszé–
lyesek.
– Gyerekeik is vannak?
Khedryn kérdésétől Jaden majdnem megtorpant. Ez eszébe
sem jutott.
–	Nem tudom – válaszolta végül.
Mire elérték a nyugati bejáratot, a Jedi visszanyerte az ereje egy
részét. Nem volt ideje mindent elmondani, amit a létesítmény–
ről – és saját magáról – megtudott, de később még pótolhatta a
kimaradást.
– Megkapta a válaszait? – kérdezte Khedryn, mintha olvasott
volna a gondolataiban. Felvette a sisakját, és rögzítette a gallérnál.
–	Nem tudom – válaszolta Jaden. Kikapcsolta a fénykardját, és
ő is elkezdte felvenni a sisakját, de azután rájött, hogy harcban
szerzett sérülései miatt felesleges lenne lezárni a védőruhát.
Khedryn is látta a szakadásokat.
–	Fázni fog – jegyezte meg.
–	Kibírom.
Relin haldoklóit, és ezzel hozzáírhatott még egy tételt a téve–
dései, hibái és bukásai felsorolásához, amelyek az élete során egy–
re csak bővültek. Haragja úgy szállt el, mintha kiszippantották
volna belőle, és üres, fekete kétségbeesés vette át a helyét.
Saes kinyújtotta a kezét, és a fénykardja a markába ugrott. A
bekapcsolt fegyver zümmögésében Relin a saját halálos ítéletét
hallotta zengeni.
– A végén úgyis megérted – mondta a Sith. Levette a csont–
maszk maradványait, és sárga szemével egykori mesterét mére–
gette. Tekintetében szinte már együttérzés csillant. – És ez meg–
nyugtató elégedettséggel tölt el – tette hozzá.

Relin egyre melyebbre süllyedt a csüggedés feneketlen kútja–
bán, és kezdte felismerni élete értelmét.
Újra merített a lignan energiájából, és mindet beleöntötte a lé–
nye melyén támadt fekete lyukba. Üressége betölthetetlennek
tetszett, magába szívta a sötét oldal hatalmát, és nem tudott el–
telni vele.
Tudata és teste egyformán duzzadni kezdett, miközben a pad–
lón szerteszét heverő, magas ásványtartalmú szikladarabok vö–
rös szikrákat hányva porrá omlottak. Saes gúnyosan élvigyoro–
dott, és ő is szívni kezdte magába a lignan energiáját.
Relin mentális szorításba fogta egykori padavanja torkát, és
Saes próbált a saját hatalma segítségével ellenállni. Szeme elke–
rekedett döbbenetében, amikor nem járt sikerrel. Levegő után
kapkodva majdnem összerogyott, közben Relin felült, Drevre
gondolt, és még erősebben szorította ellenfele torkát.
A Silh clőrebotorkált, akaratát összeszedve felegyenesedett, és
magasra emelte fénykardját, de óriásira duzzasztott hatalmával
Relin elragadta tőle. A fegyver átszökkent a kezébe, miközben ő
fcltérdelt, és a fulladás szélén lévő ellenfele elesett.
A volt Jedinek nem maradt mondanivalója egykori padavanja
számára; szó nélkül átszúrta Saes mellkasát, aki hangtalanul be–
ledőlt a padlót borító, kiégett és porrá omlott lignanba.
Relin lenézett a kezében tartott fénykardra. Elhatározta, hogy
nem fog Jedi–fegyverrel harcolni, és nem is tette. Sith–pcngével
ölte meg ellenfelét, és ez teljes mértékben helyénvalónak tűnt.
A teste feltöltődött, annyira megtelt az Erő sötét oldalával,
hogy már nem érezte magát embernek. Felülemelkedett az em–

ben létállapoton. Összerogyott, bele a felszikrázva ellobbanó ás–
ványok tömegébe, érezte alatta a fémpadló hűvösségét. Orrából
és két szemgödréből vér szivárgott, miközben nyers lignankris–
tályok olvadtak bele a bőrébe. Saes halálával a dühe is elhalt, hir–
telen megérezte a sérüléseit, és minden egyes lélegzetvétel fájt.
De a testi fájdalmai eltörpültek a lelki kínjai mellett.
Felkiáltott, olyan erővel próbálta kiüvölteni magából a fájdal–
mat és a kétségbeesést, hogy a raktér mennyezetét megerősítő tar–

tógerendák is belereszkettek. Csakhogy mindkettő végtelennek
bizonyult, és a végtelenségig üvöltve sem könnyebbült volna meg.
Mégsem engedte meg magának, hogy ismét elbukjon.
Saes csupán néhánynaposnak tartotta a dühét, de az érzés öre–
gebb volt ennél. Nemcsak máglyaként, de egyenesen tűzvész–
ként lángolt benne, összegezte mindazokat az elfojtott érzel–
meket Relin életében, amelyek összesűrűsödve önmarcangoló
haraggá változtak.
A volt Jedi felismerte a tényt, hogy ez nem más, mint a sötét
oldal kimondatlan és soha el nem ismert középpontja, a feneket–
len gyomor, amely mindenkit felfal, aki belekerül. Relin még–
sem fordult el tőle. Azt akarta, hogy a sötét oldal feleméssze,
semmivé váljon, és elfeledjék.
Csakhogy nem szándékozott egyedül bevégezni.
Folyamatosan szívta magába a lignan energiáját, beleöntötte a
lelkén tátongó lyukba, és hagyta, hogy a gonosz kristály még ak–
kor is táplálja gyűlöletéi és kétségbeesését, amikor már közel ke–
rült a halála pillanatához, A hatalom lángra kapott a lénye mé–
lyén, és már nem is volt igazán tudatában, hogy körülötte a
lignant tartalmazó szikladarabok porrá omlottak, miközben ma–
gába szívta a bennük rejlő erőket.
Az életösztön már nem kötötte meg a kezét, és több energiát
vett magához, mint amennyit még irányítani tudott – az kiáradt
a testéből, spirálkarokat formálva örvénylett körülötte, és Relin
egyre inkább eggyé vált vele, egyre könnyebbnek érezte a testét,
egyre átlátszóbbá vált.
Már alig érezte a tagjait, de még ki tudott nyúlni halott tanít–
ványa felé, cs ujjai Saes alkarjára kulcsolódtak, azután lemásztak
egészen a kezéig.
Relinnck patakzottak a könnyei, miközben a testéből kiáradó
energia önmaga ellen fordult, és egyre hevesebben örvénylett.
Kék csápok formálódtak a volt Jedi húsából, kivételesen vastag
Erő–villámokként egymásba fonódva felcsaptak a mennyezetre,
átszúrták a raktér tetejét, azután továbbhatohak, és keresztüldöf–
ték az egész csatahajót.

A férfi csak szívta magába az energiát, többet és még többet,
míg végül a csapkodó, vonagló és sistergő Erő–villámok tépett
hálózata az egész rakteret bevilágította; dühével együtt lüktetve
egyre csak növekedett, hatalmának keringési rendszerévé vál–
tozva behálózta a Harbingcrt, roppant méretű fojtóhurokként
szorult az egész hajóra. Relin tudata eggyé vált a hatalmával,
melynek forrásában szívverésként lüktetett a haragjából és gyű–
löletéből álló robbanásveszélyes keverék. Az Erő–villámok a lénye kiterjesztésévé váltak, érezte őket végigvonaglani a hajón körbefonni az egészet a fartól az orrig, kitölteni azt az égett szé–
lű krátert, amely túlságosan egyértelműen jelezte az elsődleges parancsnoki híd és Drev halálának helyét.

Relin készen állt.
Tudta, hogy elveszett, de nem egyedül bukott el.
– Nevess a halálodon is! – suttogta bele a csatahajó folyosóit
betöltő sistergésbe.
Elhalványodó kezével fogva tartotta Saes tetemét, és Drev te–
kintetét látva maga előtt felkacagott, miközben hatalma egyre
sebesebben emésztette el a Harbingert.
Fény szűrődött át Marr lehunyt szemhéján. A férfi próbálta
kinyitni a szemét, de úgy érezte, mintha kilós súlyokat kellett
volna felemelnie a szempilláival. Végül nagy nehezen sikerült
szétfeszítenie a szemhéját, és hunyorogva bámult bele a Junker
ablakán beszűrődő ragyogásba.
A Harbinger belezuhant a gázóriás holdjának gyér atmoszfé–
rájába, ék alakjával hatalmas, lángoló lándzsahegyre hasonlított,
amely úgy fúródott bele a planéta testébe, mintha át akarná döf–
ni azt. Marr összehúzott szemmel nézte a hatalmas csatahajót,
amelyet tűz emésztett, és amely darabokra hullott, roppant füst–
felhőbe burkolózva felrobbant.
Sikerült! – döbbent rá, mégsem érzett túláradó jókedvet.
Semmi sem biztos.
A robotpilóta egyenesen a robbanás felé vezette a Junkert, de
Marr nem bízott annyira a kezében és a szemében, hogy megpró–

bálja megváltoztatni a hajó pályáját. El kellett érnie a felszínt,
hogy Khedrynék megláthassák és a segítségére siethessenek.
Tudta, hogy haldoklik. Hátsérüléseinek fájdalma már tompult,
ami nem tűnt jó jelnek, és úgy érezte, hogy a végtagjai kezdenek
kihűlni.
Megpróbálta elérni a vészjelzőt, hogy bekapcsolja, és akkor az
egész kaland úgy érne véget, ahogyan elkezdődött, egy üzenet–
tel, amelyet egy elhagyatott roncs sugároz ki az űrbe.
Csakhogy nem érte el. A teste már nem reagált az akarata pa–
rancsaira.
A vérveszteség és a kevés levegő visszarántotta a sötétségbe.
Jaden és Khedryn kilépett a hófúvásba. A Jedi örült, hogy ki–
jutott, boldogan üdvözölte az elemeket, a fagyos levegőt, és még
a fájdalmat is, amelyet ez utóbbi okozott. Mélyeket lélegzett, hát–
ha a szél kisöpörheti a tüdejéből Anya és a létesítmény áporo–
dott, halott bűzét. Khedryn előremutatott.
–	A Flotsam meg itt van – mondta. A hangja fémes tónust ka–
pott a sisak külső hangszórójától.
Jaden is látta, mi több, a biztonsági pajzsok még mindig fed–
ték az ablakokat. A kiónok nem jutottak be, ami azt is jelentette,
hogy nem tudtak elszökni a holdról. Még nem.
–	Az anzati is jött valamivel!
–	Igaz – értett egyet Khedryn. Elindult a térdig érő hóban.
–Jussunk fel a fedélzetre, és minél előbb szálljunk fel! – javasol–
ta. – A levegőből megtalálhatjuk.
Öt lépést sem tettek, amikor egy hajó jelent meg az égen. Ala–
csonyan repült, hajtóművei alig hallatszottak a szél zúgásától. A
kavargó hóban csak a sziluettje látszott, de Jaden rögtön felis–
merte az alacsony felépítményt a széles szárnyakkal: egy hiper–
űrszánnal módosított CloakShape vadászgép tartott feléjük, ame–
lyet StealthX–re utaló, fekete roslplaszt fedett. Az űrben majdnem
teljesen láthatatlan lett volna, és a légkörben úgy nézett ki, mint–
ha maga az Űr egy darabkája ereszkedett volna le a bolygóra.

Már késő volt fedezéket keresni. Khedryn is erre a következ–
tetésre jutott, lekapta a válláról az E–l1–est, és a pilótafülkére cél–
zott vele. A Jedi alapállást vett fel, és bekapcsolta a fénykardját.
A fegyver bizonytalanul billegett kétujjas fogásában, ezért átvet–
te a baljába, amellyel ügyetlenebb volt ugyan, de legalább stabi–
lan meg tudta fogni a markolatot.
A CloakShape lelassított, föléjük manőverezett, és lebegve meg–
állt nagyjából tízméteres magasságban. A hajtóművekből kiáram–
ló energia fel melegítette a levegőt, a lézerágyúk csövei végtelen
alagutaknak tűntek. Jaden és Khedryn mozdulatlanná dermed–
ve állt a hóban, figyelték, ahogy a hajó enyhén megdönti az or–
rát, hogy a pilótafülkében lévők jobban lássák őket. Kívülről nem
lehetett átlátni az elhomályosított üvegen, ezért Jaden az Erő se–
gítségével próbálta érzékelni a bent lévőket – azok után, amiken
átment, még ez az egyszerű gyakorlat is próbára tette. Tíz lény
jelenlétét érezte.
–	Gyerekeik is vannak – mondta. – Vagy több klón van, mint
gondoltuk.
Khedryn leeresztette a célra tartott fegyvert – szimbolikus
gesztusként, mert amúgy sem üthette volna át vele a hajó pán–
cclüvcgct.
–	Talán nem tudják, hogy kik vagyunk, vagy mi... történt.
Jaden megrázta a fejét, tekintetét egy pillanatra sem vette le a
pilótafülkéről.
–	Nem – válaszolta. – Tudják, hogy megöltem az egyiküket. A
holonaplók szerint empatikus kapcsolatban állnak egymással. Le–
het, hogy telepatikus kapcsolatot is kialakítottak. Tudják.
–	A francbal – mormolta Khedryn.
Egy ideig csak álltak a kavargó hóesésben, bámulták a láthatat–
lan kiónokat. Végül Jaden felkiáltott a pilótafülkében lévőknek:
–	Ha elmentek, kénytelen leszek utánatok menni!
Nem volt biztos benne, hogy hallották, mindenesetre nem ka–
pott választ. Kikapcsolta a fénykardját, hátat fordított a vadász–
gépnek, és elindult a magas hóban a Flotsam felé.
–	Menjünk, Khedryn! – szólt hátra.

–	Hát, jó... – felelte a kapitány bizonytalanul, és a Jedi után sie–
tett. Újra meg újra hátrapillantott a válla felett a baljósán lebegő
hajóra.
–	Nem mi döntjük el, hogy lelőnek–e – jegyezte meg Jaden.
Khedryn utolérte társát, cs együtt mentek tovább. Akaratla–
nul is összébb húzták magukat, mintha ezzel elkerülhetnének egy
rájuk célzott lézernyalábot.
Jadennek arcizma sem rándult – Khedryn viszont összegör–
nyedt amikor fémes sikoly hallatszott az égből; de nem a
CloakShape ágyúi izzottak fel, hanem küszködő hajtóművek vo–
nyítottak és egy óriási felépítmény roskadt össze.
A Jedinek ismét bevillantak a látomása képei, és megpillan–
totta az égből alázáporozó tüzet. Roppant méretű hajó – csak a
Harbinger lehetett – siklott bele a hold atmoszférájába, több ki–
lométeres lángcsóvát húzott maga után.
–	A francba! – suttogta Khedryn olyan halkan, hogy a sisak
rendszere alig bírta közvetíteni a hangját.
A cirkáló egy lövés váratlanságával robbant fel, roppant tűz–
golyóvá változott, miriádnyi apró darabban hullott tovább a hold
fagyos felszíne felé, és óriási tűzijátékként világította be az eget.
Jaden lélegzetet sem vett, olyan feszülten figyelte a jelenetet,
a záporként aláhulló gonoszságot. Egyszerre élte meg a jelent és
a látomása emlékét, érezte a lignan olajos érintését és az isme–
rős húzást a lénye legmélyén, a sötét oldal vonzását. Csakhogy
mindez már nem töltötte el azzal a rémülettel, amelyet a látomá–
sában érzett, és elcsodálkozott rajta, hogy mit jelenthet ez. El–
lenállt a csábításnak: akarata és döntése belülről fakadó erőt ké–
pezett a lignan kívülről jövő vonzásával szemben.
A következő másodpercben a vadászgép hajtóművei felizzot–
tak, és a CloakShape emelkedni kezdett, hamarosan már csak fe–
kete sziluettként látták a még mindig izzó ég háttere előtt.
– Belcrepülnck a törmelékbe! – kiáltott tel Khedryn megle–
petten. – Mi a fenét művelnek ezek?
Jaden pontosan tudta, mit akarnak tenni a kiónok. Meríteni
akartak a lignan energiájából.

–	Utánatok kell mennem – ismételte meg Jaden halkan. Nem
bízott benne, hogy tisztában van ezeknek a szavaknak a pontos
jelentésével.
Újabb robbanás hallatszott az égből, ezúttal hangrobbanás,
amilyet egy, a légkörbe belépő vagy abból kilépő hajó kelt. Jaden
előbb a CloakShape–re gondolt, hogy a kiónok mégis elhagyták
a holdat, de a zaj forrását keresve ismerős, korongszerű formát
látott áthatolni a gyérülő felhőzeten. A Junker úgy bukkant fel,
mintha a Harbinger szülte volna meg a pusztulása közepette, de
valahogy szárnyaszegetten repült, és az oldalára szerelt Fíotsam
nélkül nem látszott egésznek.
A Jedi elképzelte, hogy a teherhajó pályája keresztezi a sötét
oldalra átállt kiónok vadászgépének útvonalát, gondolatban lát–
ni vélte az ösvényeket, az egymást metsző vonalakat, a Sors áram–
latait. Relin jutott eszébe, és őszinte szomorúságot érzett; tudta,
hogy az ősöreg Jedi nem tért vissza Marr–ral.
–	Az ott a Junker! – ismerte fel Khedryn is a hajót. Örömében
vállon ragadta és megrázta Jadent, aki grimaszolt a fájdalomtól,
de ő maga sem tudta abbahagyni a mosolygást.
A kapitány megpróbálta felhívni első tisztjét adó–vevőn, de nem
kapott választ.
–	Nézze, hogy repül! – jegyezte meg. Kezdeti öröme átadta a
helyét az aggodalomnak. – Robotpilótával száll le...
Jaden kinyúlt az Erővel, és gyengén megérezte benne Marr je–
lenlétet. Azt is megérezte, hogy a cereai már a halálán van.
–	Menjünk! – mondta. Futva indultak a gépies nyugalommal
leszálló Junker felé.

Epilógus
Khedryn hangja szinte kirobbant az adó–vevő hangszórójából:
–	Felébredt!
Jaden felugrott a konyhaasztal mellől, véletlenül a cafját is ki–
borította, de nem törődött vele, csak elindult a hajó fedélzetén
rögtönzött orvosi szobába. Khedryn kezdetleges kezelővé alakí–
totta az egyik utaskabint. Vitrines szekrénykéket állított be, tele
gézzel, ollókkal, élénkítőkkel, antibiotikumokkal, baktakenőcs–
csel, szintetikus bőrrel, mindenféle orvosi anyaggal és felszere–
léssel. Jaden elismerte a kapitány alaposságát, még ha a rendsze–
rezésben nem is remekelt. Amennyire tudták, a roncsvadászok
ellátták a sebeiket, de alaposabb gyógykezelésben nem remény–
kedhettek, amíg nem térnek vissza a Fhostra.
Marr a priccsen hevert egy fehér takaró alatt, és hunyorogva
próbálta kirázni a szeméből a homályt. Khedryn úgy fogta a ke–
zét, ahogyan apa fogja a fiáét.
– Jaden! – üdvözölte Marr a Jedit egy fájdalmas vigyor kísére–
tében. Jaden még sohasem örült ennyire egy letört fog látványá–
nak, és nem bírta visszafogni a saját vigyorát.
–	Jó látni, hogy kinyitottad a szemed, Marr – mondta. – Egy
ideig elég kétesélyes volt a helyzet. Nagyon sok vért veszítettél.
Marr vigyora lehervadt, és a férfi félrenézve, halkan tett meg–
jegyzést:
–	Az én szemem már nyitva van...
Erre a Jedi nem tudott mit mondani, úgyhogy inkább kitöl–
tötte a szavak után maradt űrt egy kérdéssel, amelyre már tudta
a választ:
–	Relin a Harbingeren maradt?
Marr biccentett, de még mindig nem nézett rá.

–	Ez volt a szándéka – felelte.
–	Igen – mondta Jaden. – Gondoltam.
Jaden saját magát látta Relinben. Abban, ahogyan a férfi las–
san elmerült a sötét oldal melységeiben, és sohasem kapott vá–
laszt a kérdéseire. Még mindig csak sodródott, akárcsak az Erő–
látomása előtt, és folyamatosan azon tűnődött, hogy mi értelme
volt ennek az egésznek.
A Marr testéhez csatlakoztatott apró, drót nélküli diagnoszti–
kai szerkezetek információkat küldtek az ágy mellett felállított
biomonitor–állomáshoz. Jaden az adatokat nézte, és Khedryn kö–
vette a tekintetét.
–	Nem rossz, mi? – kérdezte a kapitány mosolyogva. A szeme
alatt még lila karikák színezték el a bőrt, és törött orra a szem–
tengelyénél is ferdébbnek látszott. Törött csuklóját rugalmas
kötés tartotta a helyén, de nem kerülhette el, hogy a Fhoston
megműttesse. – Szívós, mint a tíz évig cserzett banthabőr! – tet–
te hozzá.
Marr gyengén elmosolyodott. A vérveszteségtől még mindig
fehér volt, akár a reggeli köd. Jaden leült az ágya mellé, és a két
férfira nézett, akik vérüket adták az ügyéért.
–	Az az orr elég csúnyán néz ki – mondta Khedrynnek.
A kapitány bólintott.
–	Arra gondoltam, hogy egy darabig így hordom – válaszolta.
– Jól megy a szememhez. Persze, lehet, hogy ez már túl sok. Marr?
Mi a véleményed?
–	Hagyd így! – felelte a társa, – Legalább többet nem kell ag–
gódnom amiatt, hogy táncoslányoknak meséled el a titkainkat.
–	Igaz. Akkor azt hiszem, mégis inkább megcsináltatom. A
csuklómmal együtt. Majd a Fhoston.
–	Hogy tört el? – kérdezte Marr.
Khedryn nyelt egy nagyot, megtapogatta az orrát, és így felelt:
–	Hosszú történet, barátom. Majd elmondom az egészet a har–
madik kör keela után a Lyukban.
–	Megtaláltuk a testeket a Junkeren – jegyezte meg Jaden.
–	Massassik – válaszolta Marr. – Relin nevezte így őket.

Jaden ismerte a szót, és sohasem hitte volna, hogy egyszer még
láthat ilyen lényt.
–	És mi történt a hajón? – kérdezte. – Úgy néztek ki, mintha
megfulladtak volna.
–	Hosszú történet, barátom – válaszolta Marr. – Majd elmon–
dom az egészet a negyedik kör keela után. Rendben?
–	Nekem megfelel – felelte Jaden.
–	Te fizetsz, Jedi! – mondta Khedryn.
–	Ez csak természetes.
Csend telepedett a társaságra, beburkolta a kis helyiséget, csak
a biomonitor–állomás ritmikus csipogása törte meg időnként.
Jaden a Rendnek küldendő jelentésén gondolkodott: értesítenie
kellett Skywalker nagymestert a kutatóállomásról, az elszökött
klónokról, a lignanról és a hatásairól – de ebben a pillanatban
egyszerűen csak élvezni akarta a két férfi társaságát, akik együtt
harcoltak vele, és akiket a bajtársainak, a barátainak tekintett.
–	Hogyan tovább? – kérdezte tőle Khedryn. – Repülhetsz ve–
lünk egy ideig, ha akarsz.
Marr bólintott egyetértése jeléül.
Jadent meghatotta az ajánlat.
–	Köszönöm – válaszolta de nem hiszem, hogy jól alakulna
a dolog. Amint lehet, jelentem a történteket a Rendnek, azután
meg kell találnom a kiónokat.
–	Kiónok? – kérdezte Marr meglepetten. Fel akart ülni, de felszisszent a fájdalomtól, és inkább fekve maradt.
– Ahogy ti is mondtátok, hosszú történet.
Khedryn végigsimított borostás álián.
–	Nincs oka, hogy ne segíthetnénk – jegyezte meg halkan.
– Kevesen ismerik olyan jól az Ismeretlen Régiókat, mint mi.
–	Tessék? – kérdezte Jaden és Marr szinte egyszerre,
–	Hallottátok – felelte a kapitány. – Végül is, az ember nem
turkálhat roncsokban egész életében...
–	Nem tudok fizetni érte – ellenkezett a Jedi, de máris meg–
bánta, hogy kimondta.
Khedryn olyan grimaszt vágott, mintha felpofozták volna.

–	Nem vagyok zsoldos – válaszolta. – Csak próbálok megélni
valamiből, de a barátaim fontosabbak a pénznél.
Jaden felfigyelt a többes számra, de így is ellenezte az ötletet:
–	Én is. Ezért nem akarom, hogy velem jöjjetek. Azok a kió–
nok nagyon veszélyesek.
–	Tudom – mondta Khedryn, és kibámult az űrbe.
–	Van caf? – kérdezte tőle Marr, és ezzel azonnal jobb kedvre
derítette a másik két férfit.
–	Persze, hogy van – válaszolta a kapitány. – Jaden?
–	Igen, kérek.
Khedryn megpaskolta Marr karját, és felállt, kiment. Alig tét*
te ki a lábát a kis szobából, Marr ismét megszólalt:
–	Relin Erő–használatra tanított.
Jaden nem lepődött meg.
–	Bár ne tette volna! – válaszolta.
–	Miért? – kérdezte Marr összevont szemöldökkel.
– A tudás fájhat, Marr. Csak újabb kérdéseket szül.
A cereai félrenézett, de nem fedhette el a tekintetében ülő zak–
latottságot.
–	Ez igaz – mondta. – De ami történt, az megtörtént, és nem
bántam meg.
–	Akkor visszavonom, és én sem bánom.
Marr hosszan fürkészte a Jedi tekintetet.
–	Folytatod?
A kérdés megdöbbentette Jadent.
–	Egyszer már elmagyaráztam... – kezdte, de Marr közbevágott:
–	Tudom, a korom! Meg az érzékenységem szűk fókusza, Megértettem, de akkor is szeretném.
Jaden kihallotta az őszinte szándékot a kérésből.
–	Megkérdezem a Rendet – válaszolta.
–  Ennél többet nem kérhetek. Köszönöm!
Khedryn kiabált ki a konyhából:
–	Megbolondítsam egy kis pulkayval?
Marr biccentett, és Jaden kikiáltott:
–	Igen! Mind a kettőt!

–	Már tudom, miért kedveltelek meg, Jedi! – kiabált vissza
Khedryn.
–	Relin megkért, hogy mondjak cl neked valamit – folytatta
Marr halkan.
A hangsúlytól Jaden úgy érezte, mintha lecsapni készülő pen–
ge emelkedett volna a feje föle, de szembenézett vele.
–	Mondd! – kérte.
Marr lehunyta a szemét, és arckifejezésére kiült a feszült össz–
pontosítás, mintha nehezére esett volna pontosan visszaemlé–
kezni.
–	Azt mondta – kezdte hogy semmi sem biztos, és nincs más,
csak a bizonyosság keresése. Ez is csak akkor veszélyes, ha azt
hiszed, hogy véget ért a keresés. – Marr egy másodpercnyi szü–
netet tartott, azután hozzátette: – Azt is mondta, hogy te tudni
fogod, mit jelent ez.
Jaden a hallottakat emésztgette, fejében egymást kergették a
gondolatok.
–	Tényleg tudod, mit akart ezzel mondani? – kérdezte a cereai.
–	Relin úgy véli... úgy vélte, hogy a kétség segít ébernek ma–
radni, és a kétség jelenlétét nem kell bukásnak tekinteni.
Marr beharapta az alsó ajkát.
–	Láttam, mi történt vele – mondta. – Szerintem tévedett.
Jaden is látta, mi törtéin, és úgy vélte, hogy Relinnek igaza
volt. Miközben ezt a gondolatot forgatta a fejében, hirtelen Marr
megjegyzése lett az a gravitációs központ, amely körül az esemé–
nyek orbitális pályára álltak, együttállásokat képeztek és értel–
met nyertek. A bölcsesség c pillanatnyi felvillanásában a Jedi rá–
döbbent, hogy a történtek nem az ő kétségeinek felszámolására
irányultak – az Erő célja sokkal inkább az lehetett, hogy fogad–
ja el a kétségeit. Lehet, hogy más Jedik számára ez máshogy mű–
ködött, de Jaden már egyensúlyozó rúdként tekintett a kételkedé–
sére, amelynek segítségével fennmaradhatott a sötét és a világos
oldal közötti, pengevékonyságú határvonalon. Számára már nem
létezett sötét és világos oldal, csak a sötétség és a világosság lényei.
Önkéntelenül is elmosolyodott, amikor arra gondolt, hogy vé–
gül mégis megkapta a választ. Marr–ra nézett, és úgy érezte, a ce–

reai hasonlít a regi önmagára, arra a Jadenre, akit Kyle Katarn a
padavanjává fogadott.
–	Tanítani foglak – mondta.
Marr felkönyökölt meglepetésében.
–	Tényleg? – kérdezte.
Jaden bólintott. Kyle járt a fejében, a mestere, aki valószínű–
leg nagyon is jól tudta, hogy a bizonyosság lerombolása volt az
egyetlen dolog, amely hosszú távon megmenthette őt a sötét ol–
daltól.
–	Lehet, hogy azt kívánod majd, bár sohasem tanultál volna
tőlem Erő–használatot.
Rhedryn lépett be, és szitkozódott, mert törött csuklója ügyet–
lenségével kilöttyintette a forró cafot. Kiosztotta a bögréket, kor–
tyolt egy nagyot a sajátjából, és elégedetten felsóhajtott.
–	Ez ám az élet, uraim! – mondta a barátainak. – Az ég min–
dig szeles, és tele van lehetőségekkel a magunkfajta gazfickók
számára.
Jaden elmosolyodott. Kinézett az ablakon az űrre.
–	Lesznek még itt sárkányok is... – jegyezte meg halkan.
–	Ez mit akar jelenteni? – kérdezte Marr értetlenül.
–	Majd meglátjuk – felelte a Jedi, és belekortyolt az italába.