Ian Fleming
JAMES BOND
A gyémánt örök

I.P.C.
KÖNYVEK
Hungarian Translation © Révbíró Tamás, 1990
A mű eredeti címe: Diamonds Are Forever
Copyright © Glidrose Publications Ltd 1956
Fordította: Révbíró Tamás
A címlapot tervezte: Szatmári Zsolt

1.
A CSŐVEZETÉK KINYÍLIK
A hatalmas pandinus-skovpiö a kő alatti, ujjnyi odúból bújt elő, két harcias ollóját maga elé emelve, mint valami díjbirkózó.
A lyuk mellett egy kis területen kemény és sima volt a föld; a skorpió négy pár lábán fölágaskodva itt állt meg; idegei és izmai fölkészültek a gyors visszavonulásra, minden érzékszerve az apró rezdüléseket kémlelte, amelyek következő mozdulatait megszabják majd.
A hatalmas tüskebokron átragyogó holdfény zafírcsillogású fénybe vonta a hathüvelyknyi test kemény, fekete páncélját, és sápadtan derengett a nedves, fehér fullánkon, amely az állat lapos hátával párhuzamosan fölkunkorodó farok utolsó szelvényének végéből bújt elő.
A fullánk lassan visszacsúszott hüvelyébe, és tövénél, a méregzacskó környékén elernyedtek az idegek. A skorpió döntésre jutott. A mohóság győzött az óvatosság fölött.
Tizenkét hüvelykkel arrább, egy meredek oldalú homokbucka tövében egy apró bogár azon iparkodott, hogy jobb legelőt találjon magának, mint amilyet a tüskebokor alja kínált; a skorpió gyors rohama arra sem hagyott időt, hogy kitárja szárnyait. Lábai tiltakozva kalimpáltak, ahogy az éles ollók a testére kapcsolódtak; aztán a skorpió feje fölül beledöfött a fullánk. A bogár azonnal megszűnt élni.
Miután a bogarat megölte, a skorpió majdnem öt percen át mozdulatlan maradt. Ezalatt azonosította áldozatát, és újból ellenőrizte, nem érez-e a levegőben vagy a talajban ellenséges rezgéseket. Meggyőződött róla, hogy biztonságban van, visszahúzta ollóját a bogár szétroncsolt testéből; két kis rágója nyomult előre, és beletépett a bogár húsába. Vagy egy óra hosszat tartott, míg a skorpió határtalan eleganciával elfogyasztotta zsákmányát.
A hatalmas tüskebokor, amelynek tövében a skorpió elejtette a bogarat, amolyan útjelző volt a széles pusztaságban, Kissidougoutól körülbelül hatvan kilométerre délre, Francia-Guinea délnyugati sarkában. A láthatárt körös-körül hegyek és erdőségek szegélyezték, de itt vagy harminc négyzetkilométernyi területen lapos, sziklás, majdnem sivatagi volt a táj, és a trópusi gyomok között egyedül ez a tüskebokor nőtt meg ekkorára - talán mert mélyen a gyökerei alatt vízfolyás húzódott. A bokor akkora volt, mint egy ház; kilométerekről látni lehetett.
A bokor körülbelül ott állt, ahol három afrikai ország határa találkozott. A terület maga Francia-Guineához tartozott, de Libéria legészakibb csücske innen vagy tizenöt kilométerre délre, Sierra Leone határa pedig alig nyolc kilométerre nyugatra esett. Itt, ennek a határnak a túloldalán vannak Sefadu óriási gyémántbányái. A bányák a Sierra International tulajdonában vannak, a Sierra az Afric International tulajdonában, az viszont a Brit Nemzetközösség érdekeltsége.
Egy órával ezelőtt a skorpiót kétféle rezgés riasztotta fel a tüskebokor gyökerei közötti üregében. Először a bogár motoszkálásának apró neszei, és ezek beletartoztak a zajoknak abba a csoportjába, amelyet a skorpió azonnal fölismert és azonosított. Aztán felhangzottak a fölismerhetet-len és értelmezhetetlen puffanások a bokor körül, amelyeket egy utolsó, jókora rengés követett, ettől a skorpió odújának egy része be is omlott. Ezután lágyan, ritmikusan remegett a talaj, oly szabályosan, hogy hamarosan háttérzajjá vált, és nem követelt sürgős reakciót. Kis szünet után folytatódott a bogár kapirgálása, és a skorpióban a mohóság legyőzte a többi zajról őrzött emlékeket: miután egy napja rejtőzött leggyilkosabb ellensége, a nap elől, végül előbújt rejtekéből a holdvilágra.
Most pedig, miközben lassan nyalogatta a bogárhúst a rágóiról, a keleti horizont felől felhangzott a skorpió saját halálát jelentő zaj; emberi füllel hallható is volt, de a skorpió érzékszerveinek hatósugarán messze kívül esett.
Néhány lábnyira tőle egy súlyos, ormótlan, lerágott körmű kéz lassan fölemelt egy töredezett kődarabot.
Zaj nem hallatszott, de a skorpió valami apró mozgást érzett a feje fölött. Ollói egy pillanat alatt újra fönt voltak, fullánkja előmeredt a felkunkorodó farok végéből, rövidlátó szeme az ellenség után kémlelt.
A súlyos kő lezuhant.
- Fekete dög! - A férfi figyelte a skorpió rángatózó haláltusáját.
Azután ásított. Föltérdelt a bokor tövében meghúzódó homokos gödörben, amelyben már két órája ült, aztán, karját védekezőleg a feje fölé emelve, kimászott a szabadba.
A motorzúgás, amelyre a férfi várt, s amely a skorpió halálát jelentette, hangosodott. Ahogy a férfi felállt, és fölnézett a hold pályájára, csak egy idomtalan, fekete alakzatot látott sebesen közeledni kelet felől, és a holdfény egy pillanatra rotorlapátokon villant meg.
A férfi beletörölte kezét piszkos khakiszínű sortjába, és gyorsan megkerülte a bokrot, ahol ütött-kopott motorkerékpár hátsó kereke állt ki rejtekhelyéről. Az ülés alatt mindkét oldalon egy-egy bőr szerszámostáska függött. Az egyikből egy kicsi, de súlyos csomagot húzott elő, és kigombolt ingébe csúsztatta. A másik táskából kivett négy olcsó rúdelemlámpát, és odasietett, ahol egy teniszpálya nagyságú, sima térség terült el a bokortól vagy ötvenméterriyire. A leszállópálya három sarkánál a földbe fúrt és bekapcsolt egy-egy lámpát. A negyedik saroknál megállt, kezében a negyedik égő lámpával.
A helikopter lassan közeledett feléje, alig harmincméternyire a földtől; hatalmas rotor lapátjai lustán forogtak. Olyan volt, mint egy óriási, rosszul összeeszkábált rovar. A férfi, mint mindig, most is úgy érezte, túl nagy zajjal közlekedik.
A helikopter kissé félrebillenve megállt a feje fölött. A pilótaülésből egy kar nyúlt ki, zseblámpa villant Pont-vonal, az A betű morzejele.
A földön álló férfi B és C betűt villantott válaszul, és odábblépett kezével védve szemét a felkavarodó portól. Fölötte a lapátok állásszöge észrevehetetlenül vízszintesbe fordult, és a helikopter puhán letelepedett a négy lámpa által kijelölt területen. A motor dübörgése egy köhintéssel elhallgatott; a hátsó légcsavar üresjáratban pörgött még egy darabig, a nagy rotor ügyetlenül fordult egyet-kettőt aztán megállt és lekonyult.
A csöndben egy tücsök kezdett ciripelni a tüskebokorban, és valahonnan a közelből egy éjszakai madár csipogott aggodalmasan.
A pilóta várt egy kicsit, hogy a por leülepedjen, aztán nagy csattanással kivágta a fülke ajtaját, kitolt egy kis alumíniumlétrát, és elgémberedett tagokkal lemászott a földre. A gép mellett várta meg, míg a másik végigjárja a leszállópálya négy sarkát, és eloltja a lámpákat. A pilóta félórát késett a találkozóról; és már előre unta az elkerülhetetlen szemrehányásokat. Lenézte az afrikanereket, ezt az egyet pedig különösen. Egy birodalmi német szemében, aki a Luftwaffe pilótája volt, és a Reich védelmében Galland alatt harcolt, korcs népség voltak: tompák, együgyűek, elfajzottak. Ennek a baromnak persze kockázatos a feladata, de ez semmi ahhoz képest, hogy mit jelent nyolcszáz kilométert repülni helikopterrel, éjszaka, a dzsungel fölött, és utána vissza is vinni a gépet.
Mikor a másik férfi odaért, a pilóta üdvözlésfélére emelte a kezét.
- Minden oké?
- Remélem. Csak már megint késett. Már világosodni fog, mire a határra érek.
- Zűr volt az iránytűvel. Mindenkinek megvan a maga baja. Hála istennek, egy évben csak tizenháromszor van holdtölte. Na, ha itt van a cucc, intézzük el, telitankolok, és megyek is.
A gyémántbányából jött ember szótlanul benyúlt az ingébe, és átadta a csinos, súlyos csomagot.
A pilóta elvette tőle. A csomag nyirkos volt a csempész verítékétől. A pilóta a trópusi inge oldalzsebébe csúsztatta, aztán a háta mögé dugta, és sortja ülepébe törölte a kezét.
- Helyes - mondta. A gépe felé fordult.
- Egy pillanat - szólalt meg a gyémántcsem-pész. A hangja baljósan csengett.
A pilóta megfordult, és szembenézett vele. Egy szolga hangja ez, gondolta, akinek sikerült annyira fölkurbliznia magát, hogy panaszt merjen tenni a koszt miatt.
- Ja - válaszolta. - Miről van szó?
- Egyre melegebb a helyzet. A bányában. Nagyon nem tetszik nekem. Itt van egy híres nyomozó Londonból. Olvashatott róla. Sillitoe a neve. Azt mondják, a Diamond Corporation bérelte föl. Bevezettek egy rakás új rendszabályt, és a büntetéseket megduplázták. Ez egy csomó emberemet elriasztotta. Könyörtelennek kellett lennem, és hát az egyik valahogy beleesett a kőmorzsolóba. Ettől kicsit összekapták magukat. De többet kellett fizetnem. Tíz százalékkal. És még így sem elégedettek. Egy szép napon az egyik biztonságis le fogja kapcsolni valamelyik közvetítőmet. Maga is tudja, milyenek ezek a fekete disznók. Egy tisztességes verést se bírnak ki. - Gyorsan a pilóta szemébe pillantott, aztán megint elfordította a tekintetéi.
Ami azt illeti, nem hiszem, hogy a sjambokot bárki kibírná. Még én magam se.
- És? - kérdezte a pilóta. Kivárt. - Azt akarja, hogy továbbítsam ezt a fenyegetést az ABC-nek?
- Én senkit se fenyegetek - mondta a másik sietve. - Csak jó lenne, ha tudnák, hogy keményedik a helyzet ideát. De ezt úgyis tudniuk kelL KelL hogy ismerjék ezt a Sillitoe-t. Nézze csak meg, mit írt az elnök az éves jelentésben. Hogy a bányáink évente több mint kétmillió fontot veszítenek a csempészet és az illegális kereskedelem révén, meg hogy a kormány dolga véget vetni ennek. És mit jelent ez? Azt, hogy véget vetni nekem!
- Meg nekem - tette hozzá a pilóta szelíden. r- Szóval, mit akar? Több pénzt?
- Igen - mondta a másik konokuL - Nagyobb részt akarok. Húsz százalékkal többet; vagy ki kell szállnom. - Megpróbálta a pilóta arcáról az egyetértés jeleit leolvasni.
- Nem bánom - mondta az közönyösen. - Én Dakarban átadom az üzenetet, és ha érdekli őket, szerintem továbbküldik Londonba. De nekem ehhez semmi közöm, és a maga helyében - a pilóta most engedett föl először - én nem noszogatnám túl sokat ezeket az embereket. Sokkal keményebbek tudnak lenni, mint ez a Sillitoe vagy a társaság, vagy bármelyik kormány. A csővezetéknek egyedül ezen a végén hárman haltak meg az utóbbi évben. Az egyik azért, mert berezelt. Ketten azért, mert loptak a csomagból. Erről maga is tud. Csúnya balesete volt az elődjének, mi? Ilyen hülye helyen tartani a gelignitet. Az ágya alatt. Ez nem hasonlít rá. ö mindig mindenben olyan óvatos volt.
Egy percre megálltak, és nézték egymást a holdfényben. A gyémántcsempész megvonta a vállát. - Oké - mondta. - Csak annyit mondjon, hogy kutyaszorítóban vagyok, és több pénzt kell belecsurgatnom a csőbe. Ezt meg fogják érteni, és ha van egy kis eszük, rátesznek még tíz százalékot nekem is. Ha mégsem... - a mondatot befejezetlenül hagyta, és a helikopter felé indult. - Gyerünk - mondta. - Segítek tankolni.
Tíz perc múlva a pilóta felmászott a helyére, és maga után húzta a létrát. Mielőtt az ajtót becsukta volna, fölemelte a kezét.
- Viszlát - mondta. - Egy hónap múlva. A földön álló férfi hirtelen magányosnak érezte magát. - Totsiens - mondta, és a mozdulat, amellyel a szót kísérte, majdnem olyan volt, mintha a szerelmesének intett volna búcsút. - Alles van die beste. - Hátralépett, és kezét a por ellen védekezve a szeméhez emelte. A pilóta elhelyezkedett az ülésen, bekapcsolta a biztonsági övet, és lábát a kormánypedálokra tette. Ellenőrizte, hogy a kerékfék rögzítve van-e, lehúzta az állásszögszabályzót, kinyitotta az üzemanyagcsapot, és megnyomta az önindítót. A motor dohogását kielégítőnek ítélte; kiengedte a rotorféket, és lassan gázt adott. A kabinablakok, mögött a hosszú rotorlapátok nekilendültek, a pilóta kinézett a pörgő hátsó légcsavarra. Hátradőlt az ülésben, és figyelte, ahogy a fordulatszámmérő lassan felkúszik a percenkénti kétszázas jelzésig. Mikor a mutató elhagyta a 200-as számot, kiengedte a kerékféket, és lassan, határozottan feltolta az állásszögszabályzót. Feje fölött a rotorlapátok megbillentek, és meredekebben hasítottak bele a levegőbe. Még egy kis gáz, és a gép lomhán dübörögve az ég felé emelkedett, míg, úgy harminc méter magasságban, a pilóta egyszerre rálépett a bal pedálra, és a térde között előrenyomta a botkormányt.
A helikopter kelet felé lendült, magasságot és sebességet gyűjtött, és bömbölve eltávolodott a hold felé.
A földön álló férfi figyelte, ahogy elmegy, és viszi a százezer dollár értékű gyémántot, amelyet az emberei egy hónap alatt loptak el ásás közben, s aztán rózsaszín nyelvük hegyén nyújtottak át neki hanyagul, míg ő a fogorvosi szék mellett állva, közönyösen érdeklődött, hogy hol fáj.
Még mindig a fogaikról beszélve kivette a követ a szájukból, az orvosi lámpa felé tartotta, -aztán halkan azt mondta: ötven, hetvenöt, száz; azok meg mindig bólintottak, elvették a bankjegyeket, és kimentek az orvosi szobából, kezükben alibiként két szem papírba csavart aszpirinnel. El kellett fogadniuk az általa mondott árat. A bennszülötteknek semmi esélyük sem volt, hogy gyémántot juttassanak ki. Amikor évente egyszer maga a bányász jutott ki, hogy meglátogassa a törzsét, vagy egy rokona temetésére utazott, mindenféle röntgenvizsgálatok meg hashajtók vártak rá, és sötét jövő, ha elkapják. Ehhez képest egyszerű volt elmenni a fogászatra, amikor ő volt szolgálatban. A papírpénzt nem mutatja ki a röntgen.
A férfi végiggurult motorkerékpárjával a göröngyös talajon a keskeny ösvényig, és nekiindult a Sierra Leone-i határ, a hegyek felé. A körvonalak ekkor már jobban kivehetők voltak. Alig lesz annyi ideje, hogy hajnal előtt Susie kunyhójához jusson. Elfintorodott a gondolattól, hogy a fárasztó éjszakával a háta mögött még vele is le kell feküdnie. De hát ennek meg kell lenni. Csupán pénzzel nem fizethette ki az alibit, amit a nő biztosított. Az ő fehér bőrű teste kellett Su-sie-nak. Aztán még tizenöt kilométer a klubig, a reggeliért, meg a barátai durva tréfáiért.
- Milyen volt a mai tömés, Doki? - Azt beszelik, húzásban verhetetlen: - Mondja, Doki, mi jön magára holdtöltekor?
Viszont minden százezer font ézer fontot je-úett számára egy londoni bank trezorjában. Szép, ropogós ötösökben. Megérte. Isten bizony, megérte. De már nem sokáig. De nem ám! Húszezernél biztosan kiszáll. És akkor...?
Agyában vad álmokat dédelgetve robogott keresztül a síkságon, ahogyan csak a gépe bírta - egyre távolodva a nagy tüskebokortól, ahonnan a világ legnagyobb szabású csempészhálózata indult kanyargós útjára, hogy végül, ötezer mérföldnyire onnan, lágy női keblek között érjen véget.

7.
A KŐ MINŐSÉGE
- Ne nyomja, hanem csavarja a helyére - mondta M türelmetlenül.
James Bond, gondolatban följegyezve M utasítását, hogy aztán továbbadja majd a személyzeti főnöknek, fölvette az ékszerészlupét az asztalról, ahová az előbb leejtette, és ezúttal sikerült is a jobb szemgödrében rögzítenie.
Július vége felé járt, a szobát fényes napsütés öntötte eL M mégis felgyújtotta az íróasztali lámpát, és úgy fordította az ernyőt, hogy a fény Bondra essék. Bond fölemelte a briliánssá csiszolt követ, és a fénybe tartotta. Ahogy forgatta az ujjai között, a kő lapjairól a szivárvány minden színe tündökölt vissza rá, míg a szeme bele nem fáradt a ragyogásba.
Kivette szeméből a nagyítót, és megpróbált valami ideillőt mondani.
M talányosan nézett rá.
- Tetszik a kő?
- Csodás - felelte Bond. - Jó sokat érhet. - Pár fontot, a csiszolás miatt - mondta M szárazon. - Egy darab kvarc. Most próbáljuk újra. - Belenézett az előtte heverő listába, elővett egy selyempapírba göngyölt tárgyát, ellenőrizte a ráírt számot a lista alapján, aztán kihajtogatta a papírt, és odatolta Bond elé.
Bond visszatette a kvarcot a maga selyempapírjába, és fölvette a második mintát.
- Magának könnyű - mosolygott M-re. -Magánál ott a puska. - Újból a szemébe csavarta a nagyítót, és a drágakövet, ha egyáltalán az volt, a fénybe tartotta.
Ezúttal, gondolta, nincs helye kétségnek. Ezt a követ is briliánssá csiszolták: felül harminckét lapja volt, az alján pedig huszonnégy, és ez is húszkarátos lehetett, de a közepében valami kékesfehér láng izzott, és a belsejéből előtörő, megtört és visszavert fénysugarak a színek végtelen sokaságát lövelltek a szemébe, mint megannyi tű. Bal kezével fölemelte a kvarcmásolatot, és a nagyító alatt a gyémánt mellé tette. Élettelen kődarabnak tűnt a másik mellett, szinte opálosnak a gyémánt káprázatos tisztaságához képest, és az előbbi szivárványszíneket most durvának, sárosnak látta.
Bond letette a kvarcot, és újból a gyémánt mélyére nézett. Egyszerre megértette mindazt a szenvedélyt, amelyet gyémántok lobbantottak fel az évszázadok során; azt a már-már szexuális izgalmat, amelyet a velük foglalkozók, a csiszolók és kereskedők éreztek irántuk. Leigázta őket ez a szépség, amely oly tiszta volt, hogy magában hordta az igazságot, valami isteni felsőbb-séget, amihez képest minden más földi anyag puszta sárrá változott. Bond ez alatt a pár perc alatt megértette a gyémánt mítoszát, és tudta, soha többé nem felejti el, amit ennek a kőnek a szívében most meglátott.
Betette a követ a selyempapírba, és a nagyítót a tenyerébe pottyantotta. Az asztal fölött M figyelő tekintetébe pillantott.
- Igen - mondta. - Értem.
M hátradőlt székében. - Erről beszélt Jacoby, amikor a minap a Diamond Corporationnél együtt ebédeltünk - mondta. - Kijelentette, hogy ha be akarok szállni a gyémántüzletbe, meg kell értenem, mi rejlik az egésznek a legmélyén. Nemcsak azt a sokmilliárdos pénztömeget, amely benne van, vagy a gyémánt értékállóságát, amely megvéd az inflációtól, vagy a szentimentális értékét, amely jegygyűrűkben testesül meg, és így tovább. Azt mondta: meg kell érteni a gyémánt iránt érzett szenvedélyt. Úgyhogy megmutatta nekem ugyanazt, amit most én mutattam meg magának. És - M itt halványan rámosolygott Bondra - ha ez bármi elégtételt jelent, én ugyanúgy bedőltem annak a kvarcnak, mint maga.
Bond némán ült, nem mondott semmit. - Most szaladjunk végig a többin - mondta M. Az előtte heverő papírcsomagocskákra mutatott. - Azt mondtam, kölcsön szeretnék kérni pár mintadarabot. Láthatólag nem bánták. Ma reggel ezt a kupacot küldték a lakásomra. - M belenézett a listájába, kigöngyölt egy csomagot, és Bond elé tolta. - Amit az előbb nézett, az Volt a legszebb: a "Fine Blue-White". - A Bond előtt heverő nagy kő felé intett, - Ez pedig a “Top Crystal", tízkarátos, baguetíe-csiszolás. Nagyon szép kő, de alig feleannyit ér, mint a Blue-White. Látni fogja, hogy van egy halvány sárgás árnyalata. A ,,Cape", amelyet most fogok mutatni, Jacoby szerint enyhén barnás árnyalatú, de akasszanak fel, ha észreveszem. Szerintem a szakembereken kívül senki sem veszi észre.
Bond engedelmesen fölvette a Top Crystalt, és a következő negyedóra alatt M végigkalauzolta őt a gyémántok hosszú során, egészen a színes kövekig: rubinvörös, kék, rózsaszín, sárga, zöld, ibolyaszín. M végezetül odatolt egy csomag kisebb követ; ezek mindegyike csorba volt vagy hibás, vagy a színe tisztátalan. - Ezek ipari gyémántok. Nem ékszerminőségűek. Szerszámgépekben, ilyesmikben használják őket. De azért nem megvetendők. Amerika tavaly ötmillió font értékben vásárolt belőlük, és ez csak egy része a piacnak. Bronsteen elmondta, hogy ilyen köveket használtak a Szent Gotthárd-alagút fúrásakor is. A skála másik végén meg ott vannak a fogorvosok, akik a fogunk kifúrásához is ilyet használnak. Ez a legkeményebb anyag a világon, örökké tart.
M előhúzta a pipáját, és tömködni kezdte. - Most már ugyanannyit tud a gyémántokról, mint én.
Bond hátradőlt székében, és elgondolkodva nézte a selyempapír-darabkákat meg a csillogó köveket, melyek szanaszét hevertek M íróasztalának piros bőrbevonatán. Azon törte a fejét, hogy vajon mire megy ki ez az egész.
Gyufa súrlódott a doboz oldalához. Bond figyelte, ahogy M lenyomkodja az égő dohányt a pipában, zsebébe csúsztatja a gyufásdobozt, és székét kedvenc gondolkodási helyzetébe billenti.
Bond az órájára pillantott. Fél tizenkettő volt. Bond jóleső érzéssel gondolt a Szigorúan Titkos jelzésű iratokkal teli tálcára, amelyet örömmel hagyott ott, mikor egy órával ezelőtt megszólalt a piros telefon, és iderendelte őt. Mostanra már biztos volt abban, hogy ezekkel az iratokkal nem kell többé foglalkoznia. “Azt hiszem, megbízásról van szó - mondta a személyzeti főnök, mikor Bond érdeklődött nála. - A nagyfőnök azt mondta, ebéd előtt már nem fogad senkit, és kettőre megbeszélt magának egy találkozót a Yardon. Induljon rá." Bond pedig a kabátjáért nyúlt, kilépett a külső szobába, és elégedetten látta, hogy a titkárnője épp egy újabb, vastag dossziéra ragasztja rá az “Azonnali" címkét."
- M - szólt oda Bond, mikor a titkárnő fölnézett. - És Bili szerint megbízás lehet belőle. Le kell mondania arról az örömről, hogy az asztalomra lapátolja ezt a rengeteg anyagot. Felőlem mostantól akár a Daily Express szerkesztőségébe is küldheti, nem érdekel. - Elvigyorodott. - Mondja, Lil, ugye az a Sefton Delmer a maga barátja? Gondolom, ez épp neki való sztori.
A lány elismeréssel nézett rá.
- Ferde a nyakkendője - felelte hidegen. -Különben alig ismerem azt a Delmert. - Űjból az iktatókönyv fölé hajolt. Bond pedig kiment a szobából, és a folyosón lépkedve arra gondolt, mekkora szerencse, ha az embernek csinos titkárnője van.
M széke megnyikordult; Bönd az asztal fölött szembenézett azzal az emberrel, aki magáénak mondhatta az ő nem csekély rokonszenvét minden hűségét és minden engedelmességét.
A szürke szempár elgondolkodva nézett rá. M kivette szájából a pipát.
- Mikor is jött vissza a franciaországi nyaralásából?
- Két hete, uram.
- Jól érezte magát?
- Nem volt rossz, uram. A végén már untam egy kicsit.
M erre nem tett megjegyzést.
- Megnéztem a személyi lapját. Kézifegyverrel a legmagasabb pontszámokat érte el. A fegyver nélküli közelharcban is kielégítő, és a legutóbbi orvosi vizsgálat szerint kitűnő formában van. - M egy percre elhallgatott. - Arról van szó - folytatta aztán szenvtelenül -, hogy elég kemény megbízásunk van a maga számára. Meg akartam győződni róla, hogy képes lesz vigyázni magára.
- Ez természetes, uram - mondta Bond kissé sértetten.
- Ebben a munkában nem szabad hibáznia, 007 - folytatta M élesen..- Ha azt mondom, hogy kemény lesz, nem dramatizálom túl. Sok nehéz fiú van még, akikkel nem találkozott, és páran ebben is benne lehetnek. Vannak köztük, akik nagyon dörzsöltek. Űgyhogy ne érzékenykedjék, ha kétszer is meggondolom, mielőtt magára bízom az ügyet.
- Bocsánat, uram.
- Helyes. - M letette a pipáját, és két karját az íróasztalon összefonva előrehajolt. - Elmondom a történetet, aztán döntse el maga, hogy vállalja-e.
- Egy héttel ezelőtt - mondta M - fölkeresett egy vezető beosztású tisztviselő az Államkincstárból. Vele volt a Kereskedelmi Tanács állandó titkára is. Gyémántokról van szó. Kiderült, legtöbb úgynevezett ,,ékszerminőségű" gyémántot a világon brit területen bányásszák, és a gyémántkereskedelem kilencven százaléka Londonban bonyolódik. A Diamond Corporation által. - M vállat vont. m Hogy miért, ne tőlem kérdezze. A századforduló táján á:britek rátették a kezüket az üzletre, és sikerült a mai napig megtartaniuk. Mostanra óriási üzletág lett belőle, ötvenmillió font évente. A legnagyobb dollárkiter-melőnk. Úgyhogy ha valami zűr van körülötte, a kormány aggódni kezd. Most is ez történt. - M szelíden Bondra nézett. - Legalább kétmillió font értékű gyémántot csempésznek ki Afrikából minden évben.
- Ez bizony sok pénz - mondta Bond. - És hova kerül a gyémánt?
- Azt mondják, Amerikába - felelte M. -Egyetértek velük. Messze a legnagyobb gyémántpiac. Amellett egyedül az ottani bandák képesek ekkora formátumú akciókat lebonyolítani.
- A bányatársaságok miért nem vetnek véget ennek?
- Megtesznek mindent, amit csak tudnak - felelte M.- Talán olvasta is a lapokban, hogy amikor Sillitoe kilépett az MI5-ből, De Beers felfogadta, és azóta is ott dolgozik, együtt az afrikai biztonságiakkal. Ügy hallom, egészen kemény jelentést állított össze, és sok jó ötlettel állt elő a szigorítás érdekében, de a Kincstár és a Kereskedelmi Tanács nem nagyon méltányolta. Szerintük az ügy túl nagyra nőtt ahhoz, hogy a bányatársaságok külön-külön elbánhassanak vele, akármilyen ügyesek. Amellett van egy jó okuk arra is, hogy saját, hivatalos akciót indítsanak.
- Mi az az ok, uram?
- Egy nagy tétel csempészett kő van ebben a percben Londonban - mondta M, és szeme az íróasztal fölött Bondra villant. - Arra vár, hogy átvigyék Amerikába. A Különleges Ügyosztály tudja, ki lesz a szállító. Azt is tudják, ki fog vele utazni, hogy szemmel tartsa. Ronnie Vallance-nak fülébe jutott a történet (az egyik besúgójához szivárgott át a Sohóban; ő kísértetosztagnak nevezi ezeket az embereit), és ő abban a pillanatban már ment is a Kincstárhoz. A Kincstár megbeszélte a Kereskedelmi Tanáccsal, és a két miniszter vállvetve megjelent a miniszterelnöknél. Az pedig felhatalmazta őket, hogy igénybe vegyék a Szolgálatot.
- Miért nem az MI5 Különleges Ügyosztálya végzi el? - kérdezte Bond, mert emlékezett rá, hogy M egyszer nehéz időszakot élt meg, amikor mások ügyébe avatkozott.
- Biztos, hogy le lehetne őket tartóztatni, amint átveszik az árut, és megpróbálják kijuttatni az országból - mondta M türelmetlenül. - De ettől nem állna le a forgalom. Ezek az emberek nem a beszédes fajtából valók. A szállítók különben is mindig kis halak. Lehet, hogy a parkban nyomta valaki a kezükbe az árut, és a túlsó gint egy parkban nyomják majd a kezébe valaki másnak. Csak úgy lehet a csővezeték végére járni, ha utánamegyünk Amerikába, és megnézzük, ott merre tart. Attól félek, az FBI nem sokat fog ebben segíteni nekünk. Ez csak apró része a harcnak, amit a nagystílű bandák ellen folytatnak. Emellett az Egyesült Államokat nem is veszélyezteti. Sőt, inkább ellenkezőleg. Ha valakinek, hát Angliának van itt vesztenivalója. Amerika kívül esik a rendőrség és az MI5 hatáskörén. Csak a Szolgálat végezheti el a munkát.
- Ezt értem - mondta Bond. - De van esetleg más is, amin el lehet indulni?
- Hallott valaha a Gyémántházról?
- Hogyne, uram - fellelte Bond. - Nagy amerikai ékszerészcég. New Yorkban a Nyugati 46. utcában, Párizsban pedig a Rue Rivolin. Ügy tudom, mostanra már egy szinten emlegetik Car-tier-val, Van Cleeffel és Boucheronnal. A háború után nagyon gyorsan jöttek fel.
- Igen - mondta M. - Róluk van szó. Londonban is van egy kis fiókjuk, a Hatton Garden-ben. Nagyban vásároltak a Diamond Corporation havi bemutatóin. Az utóbbi három évben viszont egyre kevesebbet vesznek. Közben meg, mint ahogy mondja, minden évben több és több ékszert adnak el. Nyilván ők is szerzik valahonnan a gyémántjaikat. A Kincstár hozta fel a nevüket a legutóbbi megbeszélésen. Viszont semmit sem találtam ellenük. Az itteni fiókjukat az egyik legnagyobb főnök vezeti. Ez elég furcsa, ahhoz képest, amilyen kevés üzletet csinálnak itt. Az illető neve Rufus B. Saye. Nem sokat lehet tudni róla. Mindennap a Piccadillyn ebédel az American Clubban. Sunningdale-ben golfozik. Nem iszik, nem dohányzik! A Savoyban lakik. Mintapolgár. - M vállat vont. - Hanem a gyémántüzlet rendes, jól szabályozott, családias dolog, és vannak jelek, amelyek arra utalnak, hogy a Gyémántház körül valami nincs rendjén. De ez a legtöbb.
Bond úgy döntött, hogy fölteszi a hatvannégyezer dolláros kérdést.
- És hol jövök én a képbe, uram? - kérdezte, és az asztal fölött M szemébe nézett.
- Magának a Yardon lesz megbeszélése, körülbelül - M az órájára nézett - egy óra múlva. Vallance fogja elindítani. Ma este begyűjtik a szállítót, és magát iktatják a csővezetékbe őhelyette.
Bond ujjai lassan megszorították a szék karfáját.
- És aztán?
- Aztán - mondta M szenvtelenül - kicsempészi a gyémántokat Amerikába. Legalábbisez az elképzelés. Mit szól hozzá?

3.
FORRÓ JÉG
James Bond becsukta maga mögött M ajtaja Belemosolygott Miss Moneypenny meleg, barn szemébe, és átsétált a szobáján, a személyzeti fő nők ajtajához.
A személyzeti főnök sovány, nyugodt férfi volt körülbelül Bonddal egykorú. Letette a tollat, é hátradőlt. Nézte, ahogy Bond automatikusan farzsébéhez nyúl a lapos, fegyveracélból készül cigarettatárcáért, majd a nyitott ablakhoz lép és kinéz a Regent's Parkra.
Bond mozdulataiban elgondolkodó elszántság volt, ami válaszolt is a személyzeti főnök kérdésére.
- Szóval megvetted az ügyet. Bond megfordult.
- Meg - mondta. Rágyújtott. Tekinteté a füstön át a személyzeti főnökre függesztette - De egy dolgot árulj el, Bili. Miért van úgy be gyulladva az öreg ettől a munkától? Még a leg utóbbi orvosi leleteimet is bekérette. Mitől aggódik annyira? Ez mégsem valami vasfüggöny mögötti ügy. Amerika civilizált ország. Többé-kevésbé. Mi aggasztja az öreget?
A személyzeti főnök munkaköréhez tartozott, hogy tudja, mi megy végbe M fejében. Az ő cigarettája elaludt; újra meggyújtotta, és az elhasznált gyufát átdobta a bal válla fölött. Utána hátranézett, hogy a gyufa a papírkosárba esett-e. Odaesett. Rámosolygott Bondra.
- Rutinellenőrzés - mondta. Aztán: - M nem sok minden miatt szokott aggodalmaskodni, James, és ezt te is ugyanolyan jól tudod, mint mindenki a Szolgálatnál. A SMERSH miatt természetesen. A német dekódolószolgálat miatt. A kínai ópiumhálózat miatt - vagy inkább a hatalom miatt, amire szert tettek a világon. A maffia miatt. És hát van benne egy jóféle, egészséges respektus őirántuk is. Az amerikai bandák, már a nagyobbak iránt. Csak ezek képesek aggasztani. És ez a gyémántüzlet olyannak néz ki, hogy szinte biztosan szembetalálod majd magad a bandákkal. Ezekkel akarta utoljára összeakasztani a bajuszt. Épp elég van a tányérban nélkülük is. Ez minden. Ezért fázik annyira ettől az ügytől.
- Pedig nincs semmi rendkívüli az amerikai gengszterekben - tiltakozott Bond. - Nem is amerikaiak. Többségük egy csomó olasz csavargó, aki monogramot hímeztet az ingébe, egész nap it eszik húsgombőccal, és pacsulit spriccel magára.
- Ahogy te tévedsz - mondta a személyzeti főnök, i- De épp itt a lényeg: hogy ezek vannak szem előtt. Az ő hátuk mögött állnak a jobbak, és azok mögött a még jobbak. Nézd meg a nar-kósokat. Tizmillióan vannak. Honnan szerzik be az anyagot? Nézd meg a szerencsejátékokat. A törvényeseket. Las Vegasban egy év alatt kétszázötvenmillió dollár forog. Aztán ott vannak a bújtatott szerencsejátékok Miamiban, Chicagóban, satöbbi. Ezeket mind a bandák meg a barátaik tartják fenn. Pár éve Bugsy Siegelnek szétlőtték a fejét, mert túl sokat akart kihasítani a Las Vegas-i üzletből. Pedig ő eléggé kemény ember volt. Ezek nagy műveletek. Tudsz róla, hogy a szerencsejáték a legnagyobb iparág Amerikában? Nagyobb, mint az acélipar!? Nagyobb, mint az autóipar!? És fenemód vigyáznak rá, hogy simán menjen. Szerezz egy példányt a Kefauver-jelentésből, ha nem hiszel nekem. És most ezek a gyémántok. Évi hatmillió dollár szép pénz, és akármibe lefogadhatod, hogy jól fognak vigyázni rá. - A személyzeti főnök elhallgatott. Türelmetlenül felnézett a magas, sötétkék öltönyös figurára, a keskeny, barna arcban ülő, eltökélt szempárra - Lehet, hogy nem olvastad még az idei FBT-jelentést az amerikai bűnözésről. Az utóbbi húsz évben majdnem százötvenezer ember lett gyilkosság áldozata. - Bond hitetlenkedve kapta föl a fejét. - Ez tény, a fenébe is! Szerezd meg ezeket a jelentéseket, és nézd meg a saját szemeddel! Ezért nézett utána M, hogy milyen állapotban vagy, mielőtt beültetett volna a hálózatba. Ezeket a bandákat kell felvállalnod. És csak magadra számíthatsz. Most elégedett vagy? Bond arca kisimult.
- Ugyan már, Bili - mondta. - Ha csak erről van szó, fizetek neked egy ebédet. Rajtam a sor, és úgy érzem, ünnepelnem kell. Ezen a nyáron nincs több papírmunka! Elviszlek Scottshoz, és rákot eszünk, barna sört iszunk rá. Nagy követ vettél le a szívemről. Már azt hittem, valami őrült csapda van a dologban.
- Jól van, a fene egyen meg. - A személyzeti főnök félretette rossz érzéseit, amelyekben a nagy főnökkel osztozott; Bond nyomában kilépett a szobájából, és fölösleges erővel csapta be az ajtót maga mögött.
Később, pontosan két órakor Bond kezet fogott a pedánsan öltözött, nyugodt tekintetű férfival, a régimódi bútorzatú szobában, amely több titkot hallott már, mint bármely más iroda a Scotland Yardon.
Bond még a Moonraker-ügy kapcsán összebarátkozott Vallance rendőrfőnök-helyettessel; ud-variaskodással nem kellett az időt fecsérelni.
- Ez az a fickó - mondta Vallance. - Eléggé hasonlít hozzád, hogy átejthess valakit, aki csak a személyleírásodat ismeri. Peter Franks. Jóképű pasi. Jó családból származik. Nyilvános iskola, minden ilyesmi. Aztán rossz útra tért, és rajta is maradt. Nyaralóbetörés a specialitása. Benne lehetett pár évvel ezelőtt a windsori herceg-féle ügyben, Sunningdale-ben. Egyszer-kétszer behoztuk, de semmit sem tudtunk rábizonyítani. Most kicsit megbillent. Gyakran megesik ez, ha valaki olyan ügybe keveredik, amiről fogalma sincs. Van két-három álcázott lány a Sohóban, akik nekem dolgoznak, és Franks beleesett az egyikbe. Furamód a lány is őbele. Azt képzeli, hogy majd ő jó útra fogja téríteni, meg minden. De azért a munkáját el kell végeznie, és amikor Franks beszélt neki erről az ügyről, csak úgy mellékesen, mintha most megfoghatná az isten lábát, a lány azonnal leadta nekem a drótot. Bond bólintott.
- A specialista bűnözők sose veszik komolyan egymás szakmáját - mondta. - Lefogadom, hogy egy nyaralóbetörésről biztosan nem beszélt volna.
- Arra mérget vehetsz - mondta Vallance. - Különben már évekkel ezelőtt bevarrhattuk volna. Szóval úgy néz ki, hogy egy ismerősének az ismerőse kereste meg az ajánlattal, és ő ráállt, hogy ötezer dollárért átcsempészi az árut Amerikába. Fizetve utólag. A lány megkérdezte tőle, kábítószerről van-e szó. Nevetve azt felelte: "Nem annál jobb annál. Forró jég." Nála vannak-e a gyémántok? Nem. Legközelebbi feladata fölvenni a kapcsolatot az “őrrel". Holnap este a Trafalgar Palace-ben. ötkor, a szobájában. Az őr nőnemű, a neve Case, ö fogja ismertetni a tennivalóit, és vele is utazik. - Vallance felállt, és fel-alá járkált a bekeretezett hamis ötfontosok előtt, amelyek a falon sorakoztak. - A csempészek általában párosával járnak, ha nagy értékű áru utazik. Sosem bíznak meg teljesen a szállítóban, a célállomáson rendszerint tanú is várakozik, hogy megfigyelje, nem akad-e fönn a vámon. Így a fejeseket nem éri készületlenül, ha a szállító fecseg a kihallgatáson.
Nagy értékű áru utazik. Szállítók. Vámosok. Örök. Bond elnyomta cigarettáját a Vallance íróasztalán álló hamutartóban. A Szolgálatnál töltött első időkben ő is milyen gyakran vett részt ebben: Strasbourgon keresztül Németországba, Nyegorelojén keresztül Oroszországba, a Simp-lonon át, a Pireneusokon át... A feszültség. A kiszáradt száj. A tenyerébe vájt köröm. Most pedig, mikor már régóta felsőbb osztályba lépett, megint végig kell csinálnia.
- Igen, értem - mondta Bond, elfojtva emlékeit. - De mi az általános kép? Van valamilyen ötleted? Milyen hadműveletnek lesz része a Franks-akció?
- Hát, a gyémántok kétségkívül Afrikából származnak. - Vallance tekintete elhomályosult. - Valószínűleg nem a Union bányáiból. Sokká inkább az a nagy Sierra Leone-i kiszivárgás a forrásuk, amelynek Sillitőe barátunk eredt a nyomába. Aztán a kövek Libérián, Vágy még in kább Francia-Guineán keresztül juthatnak ki, ta Ián Franciaországba. Minthogy ez a csomag mos Londonban tűnt fel, vélhetőleg London is része a csővezetéknek.
Vallance megállt jártában-keltében, és Bondra nézett.
- Ezúttal tudjuk, hogy a csomag útban Amerika felé időzik nálunk, és hogy ott mi történik vele, azt csak találgatni lehet. Nem valószínű hogy az embereink a csiszolással próbálnának meg spórolni - merthogy ott keletkezik a gyémánt értékének a fele -, sokkal inkább az féltételezhető, hogy nyers állapotban valahogyan becsurgatják a törvényes gyémántüzletbe, azután csiszolják és piacra dobják, mint a többi követ - Vallance egy pillanatra elhallgatott. - Nem bánod, ha adok egy-két tanácsot?
- Ne hülyéskedj.
- Szóval - kezdte Vallance - ezekben az ügyekben az alsóbbrendű emberek kifizetése a leggyöngébb láncszem. Hogyan akarják kifizetni ezt az ötezer dollárt Peter Franksnek? Ki adja oda a pénzt? És vajon ha sikerrel végrehajtja a feladatot, megbízzák-e újból? A helyedben én ezekre a mozzanatokra figyelnék különösen. Koncentrálj arra, akitől a pénz jön, és próbálj meg rajta keresztül eljutni a csővezetéken a magasan ülő emberekig. Ha megtetszel nekik, ez nem lehet nehéz. Jó szállítót nem könnyű találni; még a legfelső embereket is érdekelni fogja az új szerzemény.
- Igen - mondta Bond elgondolkodva -, ennek lehet értelme. Az lesz a legnagyobb gond, hogy túljussak az első amerikai kapcsolaton. Reméljük, hogy nem fog az egész ügy már az idle-wildi vámos bódéjánál a pofámba robbanni. Rém hülyén érezném magam, ha az Inspectoscope kiszúrna. De, gondolom, ennek a Case nevű nőnek lesz valamilyen ötlete arra nézve, hogyan szállíts sam az árut. Most pedig mi lesz az első lépés? Hogyan teszel Peter Franks helyére?
Vallance újból járkálni kezdett. - Szerintem azzal nem lehet baj - mondta. - Ma este bevisszük Frankst, és benntartjuk, vámcsalásra irányuló bűnszövetkezés vádjával. - Egy percre. elmosolyodott. - Félek, egy szépen induló kapcsolatnak ezzel vége szakad. De hát ezzel szembe kell nézni. Aztán pedig Miss Case-nél te jelensz meg a randevún.
- Tud bármit is Franksről?
- Csak a személyleírását és a nevét - mondta Vallance. - Legalábbis így gondoljuk. Azt sem hiszem, hogy azt az embert ismerné, aki Frankst beszervezte. Közvetítők sora végig az egész vonalon. Mindenki légmentesen lezárt krec-liben csinálja a maga egyetlen feladatát. Ha tehát valahol kilyukad a zokni, az egész leáll.
- A nőről tudsz valamit?
- Ami az útlevelében áll. Amerikai állampolgár. Huszonkét éves. San Franciscóban született. Szőke. A szeme kék. Magassága 168 centiméter. Foglalkozása: magánzó. Az utóbbi három évben vagy egy tucatszor járt ideát. Álneveken lehet, hogy többször is. Mindig a Trafalgar Palace-ben szállt meg. A szállodai detektívjpzerint nem sokat mozdul ki. Kevés a látogatója. Két hétnél tovább soha nem marad. Soha nincs vele semmi baj. Ez minden. Ne felejtsd el, hogy legyen egy jó sztorid, amikor találkozol vele. Hogy miért vállaltad el a munkát, satöbbi.
- Gondoskodom róla.
- Segíthetünk még valamiben?
Bond eltöprengett. Ügy látta: a többi már őrajta múlik. Ha egyszer bekerül a csővezetékbe, már mindent improvizálnia kell. Aztán eszébe jutott a gyémántkereskedő cég.
- Mi van ezzel a Gyémántház-vonallal, amit a Kincstár álmodott meg? Kissé erőltetettnek érzem. Neked mi a véleményed?
- Velük, egész őszintén, még nem foglalkoztam. - Vallance hangjában bocsánatkérés csengett. -r Utánanéztem ennek a Saye nevű embernek, de nincs róla semmi, azon kívül, ami az útlevelében áll. Amerikai. Negyvenöt éves. Gyémántkereskedő. Satöbbi. Sokat jár Párizsba. Ami azt illeti, az utóbbi három évben havonta. Talán valami nője van ott. Jut is eszembe. Miért nem mégy oda megnézni magadnak? Sose lehet tudni.
- Hogy tudnám azt megoldani? - kérdezte Bond kétkedőleg.
Vallance nem felelt. Ehelyett megnyomott egy gombot az íróasztalán terpeszkedő nagy házitelefonon.
- Tessék, uram - szólalt meg egy fémes hang.
- Őrmester, kérem, küldje föl Dankwaertst és Lobiniere-t. Aztán hívja fel nekem a Gyémántházat. Ékszerkereskedők a Hatton Garden-ben. Mr. Saye-t kérje a telefonhoz.
Vallance az ablakhoz lépett, és kinézett a folyóra. Mellényzsebéből öngyújtót húzott elő, és szórakozottan csattogtatta. Kopogtak az ajtón, és Vallance titkárja dugta be a fejét.
- Dankwaerts őrmester, uram.
- Küldje be - mondta Vallance. - Lobiniere várjon odakint, amíg csöngetek.
A titkár kitárta az ajtót; civil ruhás, jellegtelen külsejű férfi lépett be. A haja gyérült, szemüveget hordott, az arca sápadt volt. Arckifejezése jóságos és elmélyült. Bármely szakmának lehetett volna a vezető beosztású tisztviselője.
- Jó napot, őrmester - mondta Vallance. - Bemutatom Bond kapitányt a Hadügyminisztériumból. - Az őrmester udvariasan mosolygott. - Kísérje el Bond kapitányt a Hatton Gardenbe, a Gyémántházhoz. ,,James őrmester" lesz belőle, a maga csoportjából. Maga úgy gondolja, hogy az ascoti ügyből származó gyémántok Amerikán keresztül útban vannak Argentína felé. Ezt fogja megmondani Mr. Saye-nek, a Gyémántház főnökének. Megtudakolja, nem hallott-e Mr. Saye ilyesmit rebesgetni a túlsó part felől. Talán a New York-i irodájukhoz eljutott valami értesülés. Érti, ugye: rém kedvesen és udvariasan. De közben végig nézzen a szemébe. Gyakoroljon akkora nyomást, amekkorát csak lehet anélkül, hogy a pasasnak oka lenne panaszt tenni. Aztán kérjen elnézést, és felejtse el az egészet. Megértett? Van kérdése?
- Nincs, uram - mondta Dankwaerts szenvtelenül.
Vallance kiszólt a házitelefonon; egy pillanat múlva belépett egy karcsú, megnyerő külsejű, rendkívül elegáns civil ruhát viselő férfi, kezében kis aktatáskával. Közvetlenül az ajtó mellett állt meg, és várt.
- Jó napot, őrmester. Jöjjön közelebb, és nézze meg a barátomat.
Az őrmester odalépett, megállt Bond mellett, és udvariasan a fény felé forditotta az arcát.
Élénk tekintetű, sötét szemével egy teljes percig vizsgálta. Utána ismét távolabb lépett.
- Á sebhelyet hat óránál hosszabb időre nem tudom garantálni, uram - szólalt meg. - Túl nagy a hőség. De a többivel nem lesz gond. Ki lesz belőle, uram?
- Dankwaerts csoportjának a tagja, James őrmester. - Vallance az órájára nézett. - Három óra hosszára. Így megfelel?
- Természetesen, uram. Elkezdhetem? - Vallance bólintott, a rendőr az ablak előtt álló székhez vezette Bondot, aktatáskáját a szék mellett a földre tette, fél térdre ereszkedett mellette, és kinyitotta. Fürge ujjai ezután tíz percig meg nem álltak Bond arcán és hajában.
Bond hátradőlt, és hallgatta, ahogy Vallance a Gyémántházzal beszél.
- Csak fél négy után? Akkor legyen szíves, mondja meg Mr. Saye-nek, hogy pontosan három harminckor fel fogja keresni két emberem. Igen, attól tartok, eléggé fontos. Csak formaság, természetesen. Rutinvizsgálat. Nem hiszem, hogy tíz percnél többet igénybe vennének Mr. Saye idejéből. Nagyon köszönöm. Igen. Vallance rendőrfőnök-helyettes. Igen, a Scotland Yardról. Ügy van. Köszönöm. A viszonthallásra.
Vallance letette a telefont, és Bondhoz fordult.
- A titkárnő szerint Saye csak féí négyre ér vissza. Azt ajánlom, negyedre menjetek oda. Egy kis terepszemle sosem árt. Mindig jól jön, ha ki akarod billenteni az egyensúlyából. Hogyan haladnak?
Lobiniere őrmester zsebtükröt tartott Bond elé.
Egy leheletnyi fehér árnyalat a halántékon. A sebhely eltűnt. A szemek és a száj sarkában elmélyültség nyoma. A járomcsontok alatt alig észrevehető árnyék. Semmi olyan, amire ujjal rá lehetne mutatni, de az egész olyasvalakit eredményezett, aki határozottan nem volt azonos James Bonddal.

4.
MI FOLYIK ITT?
A járőrkocsiban Dankwaerts őrmester a gondolataiba merült; szótlanul hajtottak végig a Strandén és a Chancery Lane-en Holbornba. Gama-gesnél balra fordultak a Hatton Gardenbe, és a kocsi a Londoni Gyémántklub szép, fehér portálja elé gördült.
Bond az őrmester nyomában ment a díszes ajtóhoz, amelynek közepén fényes réztábla hirdette: Gyémántház. Alatta pedig: Rufus B. Saye ipai alelnök. Dankwaerts őrmester becsöngetett, csinos zsidó lány nyitott ajtót, és a vastag szőnyeggel borított előszobán át a faburkolatú váróba vezette őket. - Mr. Saye minden percben itt lehet - mondta egykedvűen, aztán kiment, és becsukta az ajtót.
A várószoba fényűző volt, és, hála a kandallóban megmagyarázhatatlanul égő fahasáboknak, trópusi hőség uralkodott benne. A faltól falig érő, sötétvörös szőnyeg közepén rózsafából készült, kerek Sheraton asztal állt, hat hozzávaló székkel, melyekről Bond úgy vélte, legalább ezer fontot érnek. Az asztalon friss magazinok hevertek, és több példány a Kimberleyben megjelenő Diamond Newsból. Dankwaerts szeme fölcsillant ahogy ezeket meglátta; leült, és lapozgatni kezdte a júniusi számot.
Mind a négy falon egy-egy virágcsendélet vol arany keretben. Bond figyelmét fölkeltette e képek rendkívüli térhatása; közelebb lépett az egyikhez, hogy alaposan szemügyre vegye. Nem festménynek bizonyult: frissen vágott virágokból összeállított csokor volt, rézvörös bársonnyá bélelt fülkében, üveglap mögött. Ilyen volt a többi is, és a négy Waterford váza, amelyekben a virágokat elrendezték, tökéletes sorozatot alkotott.
A szobában csend volt, csak egy nagy falióra ketyegett hipnotikusan, és a bejárattól szemközti ajtón fojtott beszélgetés szűrődött át. Aztán kattanás hallatszott, az ajtó résnyire kinyílt, és egy erősen idegenes kiejtésű hang ezt mondta érzelemtől fűtötten: - Te kérem, Miszter Krunspan, miért ilyen keményszífű? Nekem is mek kell élnem falamipől, nem ikaz? Hittye el, esz a csotá-latos kő nekem is tíszeszer fontompa került. Tísz-eszer. Nem hisz nekem? Esküszöm mintenre! Pecsületszafamat atom! - E szavakat barátságtalan csend követte, aztán a hang megtette végső ajánlatát. - Joppat montok! Fokatjunk öt fontpa!
Valaki fölnevetett. - Na, maga aztán fantasztikus! - mondta egy amerikai hang. - De nem megy. örülnék, ha segíthetnék, de az a kő nem ér többet kilencezernél, ezt a maga kedvéért megtoldom még egy százassal. Menjen csak, és gondolkozzon el rajta. Ennél jobb ajánlatot a Gyémántutcában se kapna.
Nyílt az ajtó, és megjelent egy mintaszerű amerikai üzletember: csíptetővel, szorosan zárt szájjal; egy alacsony, hajszolt kinézetű zsidót kísért ki, akinek jókora, piros rózsa díszelgett a gomblyukában. Mindketten megdöbbentek, látva, hogy a várószoba nem üres; az amerikai azt mondta: - Bocsánat -, de csak úgy a vakvilágba, aztán szinte futva terelte ki vendégét a szobából. Az ajtó becsukódott mögöttük.
Dankwaerts Bondra nézett, és kacsintott. - Tessék, ez a gyémántüzlet dióhéjban - mondta.
- A pasas Willy Behrens volt, a Gyémántutca egyik legismertebb szabadúszó gyémántügynöke. A másik alighanem Saye egyik felvásárlója lehet.
- Ismét az újságba nézett, Bond pedig, ellenállva a késztetésnek, hogy cigarettára gyújtson, visszatért előző foglalatosságához, a “virágcsendéletek" tanulmányozásához.
A szoba dús, kipárnázott, ketyegő csöndjét hirtelén zajok törték még, mint a kakukkos óra. A kandallóban leesett egy fahasáb, a falióra felet ütött, s ugyanabban a pillanatban kivágódott az ajtó; egy nagydarab, sötét férfi termett a szobában két gyors lépéssel, és metsző pillantással mérte végig őket.
- A nevem Saye - mondta nyersen. - Mi folyik itt? Maguk mit akarnak?
Az ajtó nyitva maradt mögötte. Dankwaerts őrmester felállt, udvariasan, de határozottan megkerülte Saye-t, és becsukta az ajtót. Aztán visszatért a szoba közepére.
- Dankwaerts őrmester vagyok, a Scotland Yard Különleges Ügyosztályáról - mondta halk, nyugodt hangon. - ö pedig - mutatott Bondra - James őteiester. Lopott gyémántok ügyében végzek rutinvizsgálatot. A rendőrfőnök-helyettesnek az jutott eszébe - a hang szinte bársonyosan puha volt -, hogy ön talán tud segíteni.
- Igen? - Mr. Saye megvetően nézte ezt a két éhbérért loholó senkiházit, akikben volt annyi arcátlanság, hogy az ő idejét rabolják. -Tehát?
Dankwaerts őrmester olyan hangon, amelyet egy bűnöző ijesztően nyugodtnak minősített volna, időnként bele-belepillantva egy kis fekete zsebnoteszbe, előadott egy történetet, amelyben hemzsegtek az olyan kifejezések, mint “folyó hó tizenhatodikán", meg “tudomásunkra jutott";
Bond pedig ezenközben nyíltan vizsgálat alá vette Mr. Saye-t, akit ez semmivel sem feszélyezett jobban, mint Dankwaerts őrmester mondóka já-nak felhangjai.
Mr. Saye nagydarab, testes ember volt; kemény, mint egy darab kvarc. Az arca nagyon szögletes, és ezeket az éles sarkokat még jobban kihangsúlyozta az en brossé rövidre vágott, barkó nélküli, drótszerű haj. Fekete szemöldöke egyenes vonalú volt; alatta mélyen ülő, rendkívül éles és rezzenéstelen pillantású fekete szempár. Arcát simára borotválta, a szája egyetlen, vékony, eléggé hosszú vonal. Szögletes állát mély vonal osztotta ketté, az állkapocs két sarkán kidomborodtak az izmok. Laza szabású, fekete, egysoros öltönyt viselt, fehér inget és vékony, cipő-pertliszerű nyakkendőt, melyet lándzsa alakú, arany nyakkendőcsipesz tartott a helyén. Hosszú karját lelógatta az oldala mellett; két hatalmas, szőrös kezének ujjai kissé befelé görbültek. Nagy, talán negyvenhatos méretű lábát drága, fekete cipőbe bújtatta.
Bond így foglalta össze magában: kemény, tehetséges ember, aki sok nehéz iskolát járt ki sikerrel, és úgy néz ki, mintha még mindig járná valamelyiket.
- ... és ezek a kövek érdekelnek különösképpen - fejezte be Dankwaerts őrmester, fekete noteszébe pillantva. - Egy húszkarátos Wesseltori. öt Fine Blue-White, egyenként körülbelül tízkarátosak. Egy harminckarátos Yellow Premier. Egy tizenöt karátos Top Cape és két tizenöt karátos Cape Union. - Elhallgatott. Aztán fölemelte tekintetét a noteszből, és nagyon élesen.
Mr. Saye fekete szemébe nézett. - Mr. Saye, megfordult-e ezek közül bármelyik az ön kezében, vagy az ön New York-i cégénél?
- Nem - mondta Mr. Saye kurtán. - Nem fordult meg. - Az ajtóhoz fordult, kinyitotta. - Most pedig ég önökkel, uraim.
Egy pillantást sem vetett többé rájuk; határozottan kiment a szobából, hallották, hogy fölmegy néhány lépcsőfokon. Egy ajtó nyílt, majd becsapódott, aztán csend lett.
Dankwaerts őrmester minden csalódottság nélkül zsebre vágta noteszét, fölvette a kalapját, és kiment az előcsarnokba, onnan pedig az utcára. Bond követte.
Beültek a járőrkocsiba, Bond a Kings Roadhoz közeli lakáscímét mondta a sofőrnek. Menet közben Dankwaerts őrmester hivatalos arckifejezése fölengedett. Bondhoz fordult. Mintha szórakoztatta volna valami.
- Ezt eléggé élveztem - mondta derűsen. -Nem mindennap találkozik az ember ilyen kemény pasassal. Sikerült megtudnia, amire kíváncsi volt, uram? Bond vállat vont.
- Az igazat megvallva, őrmester, nem is tudom, mire voltam kíváncsi. De nem bánom, hogy sikerült megnéznem magamnak ezt a Rufus B.
Saye urat. Ritka figura. Nem ilyennek képzelem a gyémántkereskedőket.
Dankwaerts őrmester-felkuncogott. - Ha ez gyémántkei-eskedő, uram - mondta -, akkor megeszem a kalapomat.
- Honnan tudja?
- Amikor felolvastam az eltűnt kövek listáját - mosolygott Dankwaerts őrmester boldogan -, említést tettem egy Yellow Premierről és két Cape Unionról.
- És?
- Ilyen kövek nem léteznek, uram.

24.
“FEUILLES MORTES"
Bond érezte, hogy a liftkezelő néz utána, míg végigmegy a hosszú, csöndes folyosón az utolsó, a 350-es szoba irányába. Bond ezen nem csodálkozott. Tudta, hogy több apró bűncselekményt követnek el itt, mint London bármely másik nagy szállodájában. Vallance egyszer megmutatta neki London havi bűnözési térképét,. A Trafalgar Palace körül apró zászlók erdeje sorakozott. - A térképeseket ez a hely viszi a sírba - mondta Vallance. - Ezt a részt minden hónapban annyira átlyuggatják, hogy állandóan új papírral kell beragasztani, különben nem tartaná meg a következő havi gombostűket.
Ahogy Bond a folyosó végéhez közeledett, szomorkás zongoraszó ütötte meg a fülét. A 350-es ajtó elé érve rájött, hogy amögött szól a zene. Megismerte a dallamot: a Feuilles Mortes, a Hulló levelek. Bekopogott.
- Szabad. - A portás felszólt telefonon, a hang tulajdonosa már várta őt.
Bond bement a kis nappaliba, és becsukta az ajtót maga mögött.
- Zárja be - mondta a hang. A hálószoba felől jött.
Bond megtette, amire kérték, aztán a szoba közepére lépett, szemben a nyitott hálószobaajtóval. Közben elhaladt az íróasztal mellett, amelyen hordozható mikrolemez játszó működött; a zongorista éppen a La Ronde-ba kezdett bele.
A nő majdnem meztelenül, lovaglóülésben ült az öltözőasztal előtt, és a szék támlája fölött a háromszárnyú tükröt nézte. Csupasz karját a szék támláján összefonta, és erre támasztotta az állát. A gerince ívben meghajlott; fejének és vallanak tartásában arrogancia érződött. A hátán keresztbe futó fekete melltartópánt, az apró, fekete csipkebugyi és a szétterpesztett lábak látványa ostorcsapásként hatott Bond érzékeire.
A lány abbahagyta önmaga nézegetését, és tekintetét fölemelve kurtán, hidegen végigmérte őt a tükörben.
- Szóval maga az új ember - mondta mély, kissé rekedtes, személytelen hangon. - Üljön le, hallgassa a zenét. Könnyűzenében ilyen jó lemezt még nem csináltak.
Bond elmosolyodott magában. Engedelmesen megtette a hátralévő pár lépést a mély karosszékig, elmozdította úgy, hogy onnan is lássa a nőt az ajtónyílásban, aztán leült.
- Nem zavarja, ha rágyújtok? - kérdezte; elővette tárcáját, és a szájába tett egy cigarettát.
- Ha ezt a halálnemet választotta - Miss Case tovább szemlélte arcát a tükörben, míg a zongorista a Jattandrai-t játszotta. Aztán lejárt a lemez.
A lány fölemelte csípőjét a székről, és felállt. Félig hátrafordult; a nyakába hulló súlyos, szőke haj hullámot vetett a mozdulattól, és fölfénylett.
- Ha tetszik, fordítsa meg - mondta szórakozottan. - Egy perc, és jövök. - Eltűnt szem elől.
Bond a lemezjátszóhoz lépett, és kézbe vette a lemezt. George Feyer lemeze volt, ritmuskísérettel. Leolvasta és emlékezetébe véste a lemez számát; Vox 500. Megnézte a másik oldalt, és kihagyva a La Vie en Rose című dalt, mert ahhoz emlékek fűzték, a tűt az Avril au Portugal elér jére tette le.
Mielőtt otthagyta a lemezjátszót, finoman kihúzta alóla az itatóst, és az íróasztal melletti állólámpa alá tartotta. Ügy fordította, hogy súrolva essék rá a fény, és tekintetét végigfuttatta a papír felületén. Teljesen sima volt. Bond vállat vont, az itatóst visszacsúsztatta a gép alá, és visszament a karosszékhez.
Arra gondolt: ez a zene illik a nőhöz. Mintha minden dallam a személyes tulajdona lett volna. Nem lehet véletlen, hogy ez a kedvenc lemeze. Megvolt benne a nyíltan vállalt szexualitás, a modorában megnyilvánuló nyerseség és a fanyarság, amelyet a tekintetében látott, amikor a tükörben szenvtelenül visszanézett rá.
Bond nem alkotott képet magában arról a Miss Case-ről, aki majd elkíséri őt Amerikába. Készpénznek vette, hogy valami keménykötésű, elhasznált, kihunyt tekintetű némber az illető - egy megkérgesedett, megkeseredett nő, aki megjárta már a hadak útját, s akinek teste már semmi vonzerőt nem gyakorol a bandára, amelynek dolgozik. Nos, ez a lány valóban kemény volt, kemény a modora is, de bármi lett légyen testének története, a bőre még élettől ragyogott a lámpafényben.
Mi lehet a keresztneve? Bond fölkelt, és visszament a gramofonhoz. A gép fogantyúján egy Pan American Airways címke fityegett. Ez állt rajta: Miss T. Case. T? Bond visszament a karosszékhez. Teresa? Tess? Thelma? Trudy? Tilly? Egyiket sem érezte ideillőnek. Az világos, hogy nem Trixie, sem Tony, de nem is Tommy.
Még mindig ezzel a kérdéssel játszadozott, amikor a lány hangtalanul megjelent a hálószoba ajtajában, és megállt, könyökét az ajtófélfának támasztva, fejét tenyerébe hajtva. Elgondolkodó arccal nézte őt.
Bond sietség nélkül fölemelkedett ültéből, és visszanézett.
Miss Case utcai ruhát vett fel, csak kis fekete kalapját tartotta még lazán a másik kezében. Rafinált szabású, fekete ruhát viselt, nyilvánvalóan nem áruházi modellt, alatta sötét olajzöld, nyakig gombolt blúzt; arany barna nejlonharisnyát és fekete, vágott orrú, igen drága krokodilbőr cipőt. Egyik csuklóján lapos, arany karórát fekete szíjon, a másikon vastag arany karkötőt. Jobb keze gyűrűsujján egy nagy, baguette-csi-szolású gyémánt ragyogott, s a súlyos aranyszínű hajzuhatagból kivillant egy aranyfoglalatú, lapos gyöngy fülbevaló.
Gyönyörű volt, a maga hányaveti módján, mintha a szépségét igazából a maga kedvére viselné, és nem érdekelné, mit gondolnak róla a férfiak; a finom rajzolatú szemöldök gunyoros íve mintha azt mondta volna: “Helyes, gyere csak, és próbáld meg. De azt ajánlom, öcsi, hogy csúcsminőségű legyél."
Színjátszó szeme volt. Ez a ritka tulajdonság a drágaköveknél azt jelenti, hogy a fény mozgásával változtatják a színüket. Ennek a lánynak a szeme a világosszürke és a mély szürkéskék között váltakozott.
A bőre enyhén napbarnított volt, és sminket nem viselt - kivéve a sötétvörös rúzst az ajkán; a szája telt volt és puha; kissé lebiggyedt vonalú - az a fajta, amelyet “bűnös száj"-nak szokás nevezni. De ez mégsem vétkezhetett sokat, gondolta Bond, már amennyire ezt a nyílt tekintetből és a mögötte érezhető határozottságból és feszültségből meg lehet ítélni.
A szempár most személytelen pillantással az 5 szemébe tekintett.
- Szóval maga Peter Franks - mondta a lány; a hangja mély volt, vonzó, de némi leereszkedés felhangja csendült meg benne.
- Igen - mondta. - És épp azon töröm a fejem, mit jelent a T.
A lány egy pillanatra elgondolkodott. - Az íróasztalnál rájöhetett volna - mondta. - Tiffanyt jelent. - A gramofonhoz ment, és a Je n'en connais pas la fin közepén leállította a lemezt. Megfordult. - De ez nem köztulajdonú információ - tette hozzá hidegen.
Bond megvonta a vállát, átment az ablakhoz, és lábát keresztezve nekitámaszkodott a párkánynak.
Fesztelensége mintha bosszantotta volna a lányt, aki leült az íróasztalhoz. - Nos tehát - mondta némi éllel -, térjünk a tárgyra. Először is: miért vállalja ezt a munkát?
- Meghalt valaki.
- Ó! - A lány hirtelen ránézett. - Azt mondják, a maga specialitása a lopás. - Szünet. - Hidegvérrel vagy hirtelen felindulásból?
- Felindulásból. Verekedés.
- Tehát el akar tűnni.
- Körülbelül. Meg hát a pénz is.
A lány témát változtatott. - Falába van? Mű-fogai?
- Nem. Minden valódi. 9
Miss Case összeráncolta a homlokát. - Mindig mondom nekik, hogy falábút szerezzenek. Van legalább valami hobbija? Valami ötlete, hogy hová rejtheti a köveket?
- Nincs - felelte Bond. - Kártyázom, golfozom. De úgy gondoltam, a bőröndfogantyú megfelel erre a cétra.
- A vámosok is így gondolják - mondta a lány szárazon. Egy percig hallgatott, töprengett. Aztán maga elé húzott egy papírlapot és egy ceruzát. - Milyen golf labdát használ? - kérdezte mosolytalanul.
- Dunlop 65-öst. - A válasz ugyanolyan komolyan hangzott. - Nem is rossz az ötlet.
A lány nem válaszolt, ehelyett felírta a nevet. Aztán felnézett. - Útlevele van?
- Vanni van - ismerte be Bond. - De a valódi nevemre szól.
- Ö. - A nőben ismét föltámadt a gyanakvás. - És mi lenne az a név?
- James Bond.
A lány felhorkant. - Miért nem mindjárt Joe Doe? - Megvonta a vállát. -Persze kit érdekel? Tud két nap alatt amerikai vízumot szerezni? Meg oltási bizonyítványt?
- Nem tudom, miért ne - felelte Bond. (Erről majd a Q Osztály gondoskodik.) - Amerikában nincs semmi ellenem. De még az itteni bűnügyi nyilvántartóban sincs, ha már itt tartunk. Mármint Bond néven.
- Oké - mondta a lány. - Most pedig hallgasson ide. A beutazásnál szüksége lesz erre. Amerikában egy Tree nevű emberhez megy. Michael Tree. New Yorkban az Astorban száll meg. Tree a maga amerikai barátja. Még a háborúban ismerte meg. - Kissé kihúzta magát. - A teljesség kedvéért: ez az ember valóban létezik. Támogatni fogja a maga meséjét. De általában nem Michaelnek ismerik. Shadynek, azaz Árnyasnak hívják a barátai. Már ha vannak ilyenek - tette hozzá iróniával.
Bond mosolygott.
- Shady nem olyan mulatságos, mint amilyennek hangzik - mondta a lány kurtán. Kihúzta az íróasztal egyik fiókját, és elővett egy gumiszalaggal összefogott bankjegyköteget, csupa ötfontosból. Átpörgette az ujjai között, leválasztotta körülbelül a felét, és visszatette a fiókba. A többit összesodorta, rápattintotta a gumiszalagot, és a szobán át Bond felé dobta a göngyöleget. Bond előrehajolva, épp a padló fölött kapta el.
- Körülbelül ötszáz font - mondta a lány. - Foglaljon szobát a RiÍzben, és a beutazásnál ezt a címet mondja be. Szerezzen egy jó használt bőröndöt, és olyasmit tegyen bele, amit golfvakációra vinne magával. Csomagolja be a golfütőit. Ne mutatkozzon sokat. A BOAC NeW York-i Monarch járata. Csütörtök este. Holnap reggel vegye meg a repülőjegyét. A követség csak akkor ad vízumot, ha bemutatja az érvényes jegyet. Csütörtökön este fél hétkor kocsi fogja várni a Ritz-nél. A sofőr átadja a golflabdákat. Tegye őket a csomagjába. És - itt egyenesen Bond szemébe nézett - ne remélje, hogy a saját szakállára beszállhat az üzletbe ezzel az áruval. A sofőr maga mellett marad, amíg a csomagja föl nem kerül a gépre. Én is kint leszek a repülőtéren. Szóval semmi önállóskodás. Világos?
Bond vállat vont. - Mihez is kezdenék én az ilyenfajta áruval? - mondta hanyagul. - Túl nagy falat volna nekem. A túloldalon mi történik.
- A vám után egy másik sofőr fogja várni,. Majd ő megmondja, mi a következő lépés. No most - a hangja itt fölélénkült -, ha bármi történik a vámnál, bármelyik oldalon, maga nem tud semmit, érti? Maga nem tudja, hogyan kerültek a labdák a csomagjába. Akármit kérdeznek, maga csak annyit mondjon: ,,Nem tudom." Adja az ostobát. Figyelni fogom. Lehet, hogy mások is. Erről én nem tudok. Ha Amerikában lecsukják, követelje, hogy hívják az angol konzult, és ebből ne engedjen. Tőlünk nem várhat segítséget. De hát ezért kapja a pénzt. Világos?
- Ez eléggé sportszerű - mondta Bond. - Az egyetlen ember, akit bajba sodorhatnék, az maga. - Elismeréssel nézett a lányra. - Azt pedig nem szeretném.
- Hülyeség - torkolta le Miss Case. - Rólam sem tud semmit. Miattam ne aggódjon, barátocskám. Én tudom a dolgomat. - Felállt, átment a szobán, és megállt Bond előtt. - És ne kezeljen kislányként - mondta élesen. - Munkában vagyunk. Tudok magamra vigyázni. Meglepődne, hogy mennyire.
Bond is fölegyenesedett, és ellépett az ablakpárkánytól. Lemosolygott a villogó szürke szempárra, amely most sötétlett a türelmetlenségtől. - ,,Én mindent jobban tudok, mint te." Ne aggódjon. Nem hozok szégyent magára. Most már lazítson, hagyja egy percre ezt az üzleties hangot. Szeretnék újra találkozni magával. Mi lenne, ha New Yorkban összejönnénk, ha minden jól ment? - Bond árulásnak érezte ezeket a szavakat. Valóban tetszett neki ez a lány. Szeretett volna közel kerülni hozzá. De a kapcsolatot arra kell majd felhasználnia, hogy továbbjusson a csővezetéken.
A nő egy percig elgondolkodva nézett rá, és a szeme fokozatosan kivilágosodott. Erősen összeszorított ajkai elernyedtek, és kissé szétváltak. Ahogy megszólalt, mintha majdnem dadogott volna.
- Hát... szóval... - Nyersen elfordult a férfitól. - A fenébe - mondta, és a, szó erőltetetten csengett. - Péntek este szabad vagyok. Vacsorázhatnánk együtt. “21" Club, az ötvenkettedik utcában. Minden taxis ismeri! Nyolckor. Ha a munka sikerült. Megfelel? - Visszafordult Bond felé, de nem a szemét nézte, hanem a száját.
am Remek - felelte Bond. Eszébe jutott: ideje mennie, mielőtt még valami hibát követne eL - Helyes - mondta. - Van még valami?
- Nincs - mondta a nő, aztán, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami, megkérdezte: -Mennyi is az idő?
Bond az órájára nézett. - Tíz perc múlva hat.
- Ideje aktivizálnom magam - mondta Miss Case, és az ajtó felé indult. Bond követte. Kezével a kilincsen a lány visszafordult. Bondra nézett, a. szemében bizalom, majdnemhogy melegség. - Nem lesz semmi baj - mondta. - Csak maradjon távol tőlem a gépen. Ha bármi balul üt ki, ne essen pánikba. Ha jól megoldja - az anyáskodó hang visszatért -, próbálok szerezni magának még ilyenféle munkát.
- Kösz - mondta Bond. - Tudnám díjazni. Jó lenne együtt dolgozni magával.
A lány könnyedén vállat vont, kinyitotta az ajtót, és Bond kilépett a folyosóra.
Megfordult. - Hát akkor viszlát abban a “21"-esben - mondta. Többet is akart mondani, keresett valami ürügyet, hogy együtt maradhasson még ezzel a magányos nővel, aki gramofont hallgat, és önmagával szemez a tükörben.
Miss Case tekintete azonban már távolivá vált, Akárha teljesen idegen lett volna. - Jó - mondta közönyösen. Még egyszer Bond arcába nézett, aztán lassan, de határozottan rácsukta az ajtót.
Míg Bond végigment a hosszú folyosón a lifthez, a lány az ajtó túloldalán állt, és hallgatta a távolodó lépéseket. Aztán, tűnődő tekintettel, lassan a gramofonhoz ment, bekapcsolta. Fölvette a Feyer-lemezt, és kikereste az egyik dalt. Visszatette a lemezt a korongra, és a tűvel ráállt a keresett helyre. A dal címe ez volt: Je n'en connáis pas la fin. Állva hallgatta a dalt, és közben a férfira gondolt, aki váratlanul megtalálta az utat az életébe. Istenem, gondolta hirtelen elkeseredéssel, már megint egy istenverte bűnöző. Hát ezektől sosem fog megszabadulni? Hanem amikor a lemez lejárt, az arca már ragyogott; miközben púdert tett az orrára, és készülődött, hogy kimegy a városba, tovább dúdolta a dalt.
Az utcára érve megállt, az órájára nézett. Ha óra tíz. Még öt perce van. Átment a Trafalgar Square-en, a Charing Cross pályaudvarhoz, közben összeszedte magában, hogy mit aka mondani. Aztán bement a pályaudvarra, és ott a egyik telefonfülkébe; mindig ezeket a fülkéke szokta használni.
Pontosan negyed hét volt, amikor feltárcsázt a Welbeck-féle számot. A szokásos két csöngeté után hallatszott, hogy az üzenetrögzítő venn kezdi a hívást. Húsz másodpercig nem hallo mást, mint a tű sistergését a viaszban. Utána is meretlen gazdájának hangja ezt az egy szó mondta: “Beszéljen!" Aztán megint csönd let csak a rögzítő sercegett.
A lányt már régóta nem zavarta ez a kurta, testetlen parancs. Gyorsan, de tagoltan beszélt a fekete kagylóba.
- Case ABC-nek. Ismétlem. Case ABC-nek. - Szünetet tartott. - A szállító megfelelő. A valódi neve állítólag James Bond, ezt a nevet használja az útlevelében. Golfozni szokott, golfütőkkel fog utazni. Javaslatom: golflabda. Használjanak Dunlop 65-öst. Minden egyéb megállapodás érvényes. 1915-kor és 2015-kor újra telefonálok visszaigazolásért. Vége.
Pár pillanatig hallgatta még a sistergést, aztán letette a hallgatót, és visszasétált a szállodába. A szobapincérrel egy nagy száraz Martinit hozatott; amikor felhozták, leült, dohányzott, hallgatta a gramofont, és várta, hogy negyed nyolc legyen.
Ekkor, de az is lehet, hogy csak a negyed kilences hívás alkalmával a közönyös, fojtott hang azt mondja majd a telefonban: ,,ABC Case-nek. Ismétlem. ABC Case-nek ..." És utána következnek majd az utasítások. És valahol Londonban, egy bérelt szobában leáll majd a rögzítő sercegése, mikor ő leteszi a telefont. Aztán talán becsukódik valahol egy ismeretlen ajtó; talán valami" lépcsőn lefelé, az ismeretlen utca felé tartó lépések zaja hallatszik.

31.
ÚTKÖZBEN
Csütörtök este hat óra volt. Bond a bőröndjét csomagolta a Ritzben. Viharvert, de egykor igen drága, disznóbőr Revelation koffer volt; tartalma illett a külleméhez. Estélyi öltönyök; egy könnyű, fekete-fehér halszálkás öltöny utazáshoz, golfozáshoz, Saxone golfcipő; a rajta lévő sötétkék tropikálöltöny párja; néhány fehér selyem-és sötétkék Sea Island pamuting, rövid ujjúak, rávarrt gallérral. Zoknik, nyakkendők, némi nejlon alsónemű és négy hosszú pizsamakabát; ezt használta a szokásos, kétrészes pizsama helyett.
Ezeknek a holmiknak egyikén sem volt soha semmiféle név jelzés vagy monogram.
Bond befejezte a csomagolást; földi javainak hátralévő részét - borotválkozó" és tisztálkodószereit, Tommy Armour szakkönyvét arról, hogy Hogyan golfozz mindig olyan jól, ahogy csak bírsz, a jegyeit meg az útlevelét - egy ugyancsak viharvert disznóbőr aktatáskába tette. Ezt a táskát a Q Osztályon alakították át a számára: a gerinc bőre alatt egy szűk rekeszt hoztak létre; ebben elfért egy hangtompító a pisztolyához és harminc darab 25-ös lőszer.
Megszólalt a telefon. Arra gondolt: talán a kocsi érkezett meg a vártnál korábban, de a szálloda portása volt az: jelentette, hogy a ,,Universal Export" képviselője szeretne egy levelet személyesen Bondnak kézbesíteni.
- Küldje fel - mondta Bond meglepetten.
Pár perc múlva ajtót nyitott egy civil ruhás férfinak, akiben a Főhadiszállás egyik kézbesítőjét ismerte fel.
- Jó estét, uram - mondta a küldönc. Belső zsebéből nagy, sima borítékot húzott elő, és átadta Bondnak. - Itt kell megvárnom, amíg elolvassa a levelet, uram, és utána vissza kell vinnem.
Bond kinyitotta a fehér borítékot, és feltörte a pecsétet a benne lévő kék borítékon.
Egyetlen, géppel írt papírlap volt benne, címzés és aláírás nélkül. Bond megismerte a különlegesen nagybetűs írógépet, amelyet M a személyes levelezéséhez használt.
Egy mozdulattal hellyel kínálta a küldöncöt, ő pedig az ablakkal szemben az íróasztalhoz ült le.
Washingtonból jelentik (így szólt a levél), hogy Rufus B. Saye álnév. A valódi neve Jack Spang, feltételezett gengszter, aki a Kefauver-jelentésben is szerepel, de priusza még nincs. Ikertestvére Seraffimo Spang; ketten irányítják a Spangled Mob nevű bandát, amelynek működési területe kiterjed az Egyesült Államok jókora részére. A Spang fivérek öt évvel ezelőtt vették meg a Gyémántházat, mintegy beruházásként, és erről az üzletágról semmi kedvezőtlent nem mondhatnak; úgy tűnik, ez minden szempontból törvényes.
A fivérek tulajdonában van egy “drótháló", azaz olyan hálózat, amelyet engedély nélküli bukmékerek használnak Nevadában és Kaliforniában - következésképp illegális. A neve Futótűz Információs Szolgálat. Ugyancsak az ő tulajdonukban áll a Las Vegas-i Tiara Hotel; itt van Seraffimo Spang főhadiszállása, és hogy hasznot húzzon a nevadai adórendszerből, itt működnek a Gyémántház vállalati irodái is.
Washington hozzáteszi, hogy a Spangled Mob más törvénytelen tevékenység iránt is érdeklődik - kábítószerek, szervezett prostitúció - ezeket a szálakat New Yorkból irányítja egy bizonyos Michael (Shady) Tree nevű ember, akit korábban ötször ítéltek el különféle bűncselekmények miatt. A bandának leágazásai működnek Miamiban, Detroitban és Chicagóban. Washington beszámolója szerint a Spangled Mob az egyik leghatalmasabb banda az Egyesült Államokban; kitűnő védelmet élvez áz állami és a szövetségi kormány és a rendőrség köreiben. A clevelandi Outfit és a detroiti Purple banda mellett a Spangled Mob az első háromba tartozik.
Érdekeltségünk az ügyben Washingtonban nem ismert, de abban az esetben, ha nyomozásai során veszélyes kapcsolatba kerülne ezzel a bandával, azonnal jelentenie kell; az ügyről visszavonjuk, és a továbbiakat átveszi az FBI.
Ez parancs.
A parancs kézhezvételének igazolása: lezárt borítékban küldje vissza ezt az iratot. Aláírás nem volt. Bond még egyszer átfutotta az iratot, összehajtotta, és egy Ritz-borítékba tette. Fölállt, a borítékot átadta a küldöncnek.
- Köszönöm - mondta. - Megtalálja a kijáratot?
- Hogyne, köszönöm, uram - mondta a küldönc. Az ajtóhoz ment, kinyitotta. - Jó éjt, uram.
- Jó éjszakát.
Az ajtó csöndesen becsukódott. Bond az ablakhoz sétált, kinézett a Green Parkra.
Egy pillanatra világosan látta maga előtt a zárkózott, idős férfit a csöndes irodában, amint a székében hátradől.
Átadni az ügyet az FBI-nak? Bond tudta, hogy M komolyan gondolja, de tudta azt is, milyen keserves volna M-nek megkérni Edgar Hoovert, hogy vegyen át egy ügyet a Secret Service-től, é kaparja ki Nagy-Britannia gesztenyéjét a tűzbő A leirat két lényeges szava: “veszélyes kapcsolat". Hogy mi minősül "veszélyes kapcsolat"-nak azt majd ő, James Bond dönti el. Ahhoz képes amilyen ellenfelekkel eddig megküzdött, ezek martalócok igazán nem nyomnak sokat a latban Vagy mégis? Hirtelen eszébe jutott Rufus Saye darabos, kvarckeménységű arca. Hát, a semmi esetre sem fog ártani, ha megnézi magá nak ezt a különleges nevű ikertestvért. Seraffi mo. Egy éjszakai mulató pincérének vagy eg fagylaltosnak a neve. De hát ezek az embere már ilyenek. Olcsó színpadiasság jellemzi őke Bond vállat vont. Órájára nézett. 6.25. Körül pillantott a szobában. Minden készen állt. Hii telén ötlettől indíttatva jobb kezével benyúlt zakója alá, és előhúzta a csontmarkolatú 25-ö Berettát a bal hóna alá erősített kesztyűbőr tok ból. Űj pisztoly volt, M ajándéka, a legutóbb megbízás emlékére; M zöld tintájával írt cédul kísérte: Szüksége lehet rá.
Bond az ágyhoz lépett, kipöccintette a tárat, és kitolta a csőben lévő töltényt is az ágytakaróra. Többször kipróbálta az elsütőszerkezetet, s közben ujjával figyelte a ravasz rugójának ellenállását. Visszahúzta a fedelet, ellenőrizte, hogy nem porosodott-e be az ütőszeg környéke; ezt a szeget sok órai munkával reszelte tűhegyesre; kezét végigcsúsztatta a kék cső mentén, amelyről sajátkezűleg fűrészelte le az ormótlan irányzékot. A tartalék golyót visszanyomta a tárba, a tárat a pisztoly lapos markolatába; utoljára még egyszer hátrahúzta az elsütőszerkezetet, aztán bebiztosította a fegyvert, és visszacsúsztatta zakója alá.
Megszólalt a telefon. - Megérkezett a kocsid uram.
Bond letette a hallgatót. Tehát itt van. A rajtjel. Elgondolkodva az ablakhoz ment, és újból kinézett a zöldellő fákra. Enyhe ürességet érzett belül; kis fájdalmat, hogy el kell válnia a fáktól, amelyek ilyenkor, a nyár tetőfokán zöld lombjaikkal Londont jelentették számára; magányosság fogta el, amikor a Regent's Park-i nagy épületre gondolt, az erődre, amely most elérhetetlenné válik, kivéve, ha segítségért telefonál - márpedig, jól tudta, erre képtelen lenne.
Kopogtak az ajtón, bejött a hordár a csomagjáért; Bond végigment a nyomában a folyosón, és agyából kitörlődött minden egyéb, csak az maradt meg, hogy mi várja a Ritz Hotel lengőajtóin túl, a csővezeték kezdeténél.
Egy piros rendszámú, fekete Armstrong Sidde-ley Sapphire volt.
- ön elöl szeret ülni - mondta az egyenruhás sofőr. Ez nem kérdés volt. Bond két csomagja és a golfütők a hátsó ülésre kerültek. Kényelmesen elhelyezkedett, és míg befordultak a Piccadillyre, vizsgálat alá vette a sofőr arcát. Nem látott belőle mást, mint egy kemény metszésű, személytélen profilt a csúcsos tetejű sapka alatt. A szemet fekete napszemüveg rejtette el. A kormányt és a sebességváltót nagy szakértetemmel mozgató kezeket bőrkesztyű takarta.
- Lazítson, mister, élvezze az utazást. - Brooklyni kiejtés. - Ne fárassza magát beszélgetéssel. Idegesít.
Bond mosolygott, nem szólt. Ügy cselekedett, ahogy mondták. Negyvenes - gondolta. Hetvenöt kiló. Száznyolcvan centi. Gyakorlott vezető. Nagyon jól ismeri a londoni közlekedést. Nincs dohányszaga. Drága cipőt hord. A ruhája rendes. Borostája nincs. Napjában kétszer borotválkozhat, villanyborotvával.
A Great West Road végén, a körforgalom után a sofőr a járda mellé húzódott a kocsival. Kinyitotta a kesztyűtartót, és óvatosan elővett hat új Dunlop 65-ös golf labdát, fekete, érintetlen papírcsomagolásban. A sebességváltót üresben hagyva járatta a motort, kiszállt a kocsiból, és -kinyitotta a hátsó ajtót. Bond a válla fölött hátránézve figyelte, hogy kiszíjazza a golfzsák lab-dazsebét, és a hat labdát óvatosan beteszi a már ott lévő régi és új golflabdák közé. Aztán szó nélkül visszaszállt az első ülésre, és folytatták az utat.
A repülőtéren Bond minden gond nélkül haladt át a poggyász- és jegyellenőrzésen, megvette az Evening Standardét; míg az aprópénzt kiszámolta, karjával hozzádörgölőzött egy barna utazókosztümös, vonzó, szőke nőhöz, aki egy magazint lapozgatott; aztán a sofőr kíséretében követte csomagjait a vámhoz.
- Csak a személyes holmija, uram?
- Igen.
- Mennyi angol pénz van önnél?
- Körülbelül három font, meg valami apró.
- Köszönöm, uram. - A kék kréta firkantott ezt-azt a három csomagra, a hordár fölkapta a bőröndöt meg a golfzsákot, és egy targoncára tette. - A sárga lámpánál szíveskedjék a Beutazáshoz fáradni, uram - mondta, és elgurította a targoncát a berakodóhely felé.
A sofőr kedélyesen tisztelgett Bond felé. A sötét üveg mögött rejtőző, elmosódott szempár egy pillanatra a szemébe nézett, az ajkak mosollyá vékonyodtak. - Jó éjszakát, uram. Jó utat.
- Köszönöm, fiam - mondta Bond vidoran, és elégtétellel látta, hogy a mosoly lehervad; a sofőr megfordult, és gyorsan elment.
Bond fölvette aktatáskáját, bemutatta útlevelét a rokonszenves, üde arcú fiatalembernek, aki kipipálta nevét az utaslistán, aztán kisétált a tranzitváróba. A háta mögött hallotta Tiffany Case halk hangját, amint az üde arcú fiatalembernek azt mondja: - Köszönöm -, aztán, egy perc múlva a lány is belépett a váróba, és leült, Bond és a kijárat között. Bond magában elmosolyodott. Ö maga is ott foglalt volna helyet, ha olyasvalakit kellett volna szemmel tartania, akinek hátsó gondolatai támadhatnak.
Bond elővette az Evening Standardét; és az újság fölött szemügyre vette a többi utast.
Majdnem tele. lesz a gép. Bond túl későn jelentkezett ahhoz, hogy fekvőhelyet kapjon; megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy egyetlen ismerős arcot sem lát. Néhány ilyen-olyan angol, két szokásos apáca; ilyeneket, gondolta Bond, ilyenkor nyáron mintha kötelezően röpködtetnének az Atlanti-óceán fölött - talán Lourdes-ba tartanak - pár jellegtelen amerikai, többségükben üzletember külsejűek; két karon ülő csecsemő, nehogy az utasok aludni tudjanak, meg egy maroknyi vegyes európai. Tipikus társaság, gondolta Bond, de beismerte magában, hogy ha közülük kettőnek - neki magának és Tiffany Case-nek - megvannak a titkai, akkor nincs ok feltételezni, hogy ezeknek az unalmas embereknek ne lehetnének ugyancsak különös szándékaik.
Bond érezte, hogy figyelik, de csak két utas pillantását vette észre; ezeket mint amerikai üzletembereket könyvelte el magában. Pillantásuk elsiklott Bondról; egyikük, egy korán megőszült fiatalember mondott valamit a másiknak, mire mindketten felálltak, fölvették Stetsonjukat, amely a nyár ellenére vízhatlan burkolatban volt, és átmentek a bárhoz. Bond hallotta, hogy dupla brandyt rendelnek vízzel; a másik férfi, aki sápadt volt és kövér, elővett a zsebéből egy orvosságos fiolát, és brandyjével bevett egy tablettát. Dramamin - vélte Bond. A pasast alighanem megviseli a repülés.
A BOAC földi utaskísérője közel ült Bondhoz. Fölvette a telefont - a repülésirányítást hívja, gondolta Bond -, és azt mondta: - Negyven utasom van a Végső Váróban. - Megvárta az okét, aztán letette a telefont, és a mikrofonért nyúlt.
“Végső Váró?" Vidám dolog itt kezdeni az óceánrepülést, tűnődött Bond, míg kimentek a betonra, föl a hatalmas Boeingre, aztán olaj és metanol füstjét okádva egyenként beindultak a hajtóművek. A fősteward a hangosbeszélőn bejelentette, hogy az első állomás Shannon lesz, ahol vacsorát kapnak, a repülési idő pedig egy óra és negyven perc, ezután a hatalmas, kétfedeles Stra-tocruiser lassan kigurult a kelet-nyugati kifutópályára. A gép remegve feszült neki a kerékfékeknek, míg a kapitány felszállási fordulatszámra pörgette a négy hajtóművet; Bond az ablakon át figyelte, hogy próbaképpen megmozgatja a fékszárnyakat meg a csűrőlapot. Aztán a gép lassan szembefordult a lemenő nappal, egy rándulással kiengedtek a fékek, a felszállópálya két oldalán lelapult a fű, ahogy a Monarch sebességet gyűjtve végigrohant a-három kilométernyi tömörített betonon, és felszárnyalt a nyugati égen, hogy végül a világ túlsó végén megtaláljon egy másik apró betonszőnyeget.
Bond cigarettára gyújtott, és könyvével kényelembe helyezkedett, amikor az előtte lévő bal oldali ülés támlája hirtelen hátradőlt. A két amerikai üzletember közül a kövérebbik ült ott, összeroskadva az ülésen, pocakján még mindig ott feszült a biztonsági öv. Az arca zöld volt, és úszott a-verítékben. Aktatáskáját a melléhez szorította; Bond a fogantyúhoz erősített bőrtokban el tudta olvasni a névjegyet. Ez állt rajta: Mr. W. Winter, alatti piros nagybetűkkel, kézírással ez: A VÉRCSOPORTOM B.
Szegény ördög - gondolta Bond. Halálra van rémülve. Biztos Benne, hogy a gép le fog zuhanni. Csak annyi reménye maradt, hogy akik majd kiszedik a roncsok közül, megfelelő vérátömlesztésben részesítik. Számára a repülőgép nem több egy óriási csőnél, teli mindenféle holt teherrel, egy marék gyújtógyertya tartja a levegőben, és valami villamosság vezeti célja felé. Nem bízik benne, és nem bízik a biztonsági statisztikákban sem. Ugyanaz a szorongás kínozza, mint gyerekkorában - félelem a zajtól, félelem a zuhanástól. Még a mosdóba sem mer kimenni, hátha a lábával kiszakítja a gép padlóját, amikor feláll.
A kabinba besütő esti napsugarakat egy emberi alak körvonalai takarták el; Bond elfordította tekintetét az amerikairól. Tiffany Case haladt el mellette, az alsó szinten berendezett koktélbár felé, és a lépcsőn eltűnt szem elől. Bond szeretett volna utánamenni. Aztán vállat vont, és inkább megvárta, míg a steward megjelenik a gurulós tálcájával és rajta a koktélokkal, a kaviárral meg a füstölt lazacos aprószendviccsel. Üjból a könyvéhez fordult, és végigolvasott egy oldalt anélkül, hogy egy árva szót megértett volna belőle. Kiverte fejéből a lányt, és elölről kezdte az oldalt.
Már a negyedét elolvasta a könyvnek, amikor a füle kezdett eldugulni - a gép megkezdte a hetven kilométeres süllyedést Írország nyugati partja felé. “Kapcsolják be a biztonsági övet, oltsák el a cigarettát", aztán megjelent a zöld-fehér shannoni világítótorony, a beton piros-arany lámpái futottak feléjük, majd a gurulópálya ragyogó kék fényei, melyek között a Stratocruiser begördült az épületig. Marhasült és pezsgő vacsorára, aztán egy csésze csodálatos kávé ír whisky-Vel elkeverve, a tetején egy centi vastag, sűrű tejszínhabbal. Egy pillantás a repülőtéri boltok kacatjaira; a szaruból faragott ír rózsafüzér, a mocsári tölgyből készült ír hárfa, a rézmanók - az egész egy dollár ötvenért; az iszonyatos, négydolláros, zenélő ír házikó, a bolyhos, hordhatat-lan tweedek, a helyes kis ír poháralátétek és koktélszalvéták. Aztán valami ír halandzsa Jött a hangszórókból, amiből csak a BOAC és a New-York volt érthető, aztán ugyanez angolra fordítva; az utolsó pillantás Európára, és már kúsztak is föl, négyezer méter magasra; következő kapcsolatuk a föld felszínével a Jig és a Charlie nevű hajó rádióirányítója lesá majd valahol az Atlanti-óceán közepén.
Bond nyugodt álomba merült, és csak akkor ébredt fel, amikor ÜjrSkócia déü partjaihoz közeledtek. Előrement a mosdóba, megborotválkozott, kiöblítette szájából a túlnyomásos levegő ízét, aztán visszament a helyére a gyűrött, mocorgó utasok sorai között, s amikor a nap feljött a világ peremén, és vérbe borította a kabint, e fogta a szokásos kimerültség.
A hajnal közeledtével életre kelt az utastér Nyolcezer méterrel alattuk felbukkantak a házak, mint barna szőnyegre szórt kristálycukor A föld felszínén semmi sem mozdult, csak egy vonat füstjének vékeny hernyója; egy fehér ma dártoll: valami folyótorkolatban haladó halász hajó nyomdokvize, meg egy játékautó krómozá sán egy pillanatra megcsillanó napsugár; Bonc azonban látni vélte, hogy a takaró alatt heverő alvó kupacok mozgolódni kezdenek, és ahol füst pamacs emelkedett a mozdulatlan, reggeli leve gőbe, szinte érezte a konyhában készülő kávé illatát.
Megérkezett a reggeli: egy szűkös élelmiszercsomag, amelyet a BOAC így hirdet: “angolos háti reggeli", és a fősteward kiosztotta az amerikai vámárunyilatkozat űrlapjait - a Pénzügyminisztérium 6063-as számú formanyomtatványát - Bond elolvasta az apróbetűs szöveget: oki nem vallja be a nála lévő vámköteles árut, vagy szándékosan hamis nyilatkozatot tesz... pénzbírsággal, börtönbüntetéssel vagy mindkettővel sújtható, aztán beírta a lapra: Személyes tárgyak, és vígan aláírta a hazugságot.
Aztán következett három olyan óra, amikor a gép merev-mozdulatlanul függött a világ kellős közepén; csak az ablakon beáradó napsugarak pár ujjnyi imbolygása érzékeltette, hogy mozgásban vannak. De aztán végül megjelent alattuk Boston területe, majd a New Jersey-i autópálya merész vonalú, lóhere alakú elágazása, és Bond füle újból eldugult, ahogy alámerültek a New York külvárosai fölött gomolygó párafüggönybe. A rovarirtó sistergése, émelyítő szaga; a fékszárny- és futómű-kibocsátó hidraulika éles vinnyogása; a gép orra alábukott, a kerekek megdöccentek a kifutópályán, a fékezés céljából megfordított légcsavarok ocsmányul felbőgtek; dübörgő kigurulás az elgyötört füvön az aszfaltszőnyeg felé; csattanva kinyílt az ajtóretesz, megérkeztek.

39.
,,SHADY" TREE
A vámtiszt pohos, életteli figura volt, szürke zubbonyának hóna alatt sötét izzadságfoltok; a vizsgálóasztaltól lustán odabandukolt, ahol Bond várakozott: a B betűnél, maga előtt tartva három csomagját. Mellette, a C alatt a lány állt; elővett egy csomag Parliamentet a táskájából, és a szájába tett egy cigarettát. Bond hallotta, hogy többször, türelmetlenül csettegteti az öngyújtóját, majd az ezt követő, élesebb kattanást is, amikor az öngyújtót visszatette a táskába, és rácsukta a zárat.
Bond érezte, hogy a lány erősen figyel. Azt kívánta, bárcsak Z-vel kezdődne a neve, hogy ne állna ilyen közel. Zarathustra? Zakariás? Ze-bulon?
- Mr. Bond?
- Igen.
- Ez az ön aláírása?
- Igen.
i- Csak a személyes holmija?
- Igen, semmi több.
- Oké, Mr. Bond. - A vámtiszt letépett a tömbről egy vámbélyeget, és a bőröndre ragasztotta. Ugyanígy tett az aktatáskával is. A golfütőkhöz ért. Kezében a bélyegtömbbel megállt. Fölemelte a tekintetét, Bondra nézett.
- Mennyit lő, Mr. Bond? - Bond agyában rövidzárlat állt be.
- Golfütők vannak benne. - Naná - mondta a vámos türelmesen -, mennyit lő? Mennyit szokott elérni? Bond bokán tudta volna rúgni magát hogy nem jutott eszébe az amerikai szóhasználat. -
- Hát, általában úgy nyolcvan-kilencven között. - Életemben se jutottam még száz alá - mondta a vámtiszt. Odaragasztotta az áhított bélyeget a golfzsák oldalára, alig néhány ujjnyira minden idők legértékesebb csempészárujától amit Idlewildban valaha elszalasztottak.
- Nyaraljon jól, Mr. Bond.
- Kösz - felelte Bond. Odaintett egy hordárt, és követte csomagjait az utolsó akadályig, az ajtóban álló felügyelőig. Meg sem állították A felügyelő előrehajolt, megkereste a bélyegeket pecsétet nyomott rájuk, és intett, hogy továbbmehetnek.
- Mr. Bond?
Magas, baltaarcú férfi volt; a haja sárszinű, a szeme gonosz. Sötétbarna, bő nadrágot, kávészínű inget viselt.
- Egy kocsi van nálam az ön számára. - Ahogy megfordult, és mutatta az utat a kora reggeli, forró napsütésbe, Bond észrevette, hogy a farzsebe szögletesen kidudorodik. Egy kiskaliberű automata pisztoly alakját vélte felismerni. Jellemző, gondolta Bond. A Mike Hammer-féle rutin. Ezek az amerikai gengszterek túlságosan kiszámíthatók. Túl sok horrorképregényt olvastak, túl sok krimit néztek.
A kocsi egy fekete Oldsmobile Sedan volt, Bond már meg sem várta az utasítást. Beült elődre, a barnacjuhásra hagyva, hogy betegye a csomagokat a hátsó ülésre, és borravalót adjon a hordárnak. Mikor kiértek Idlewild kedélytelen pusztaságaból, és becsatlakoztak a Van Wyck Parkway forgalmának áradatába, úgy érezte, mondania kellene valamit.
- Milyen az idő errefelé?
A sofőr nem vette le szemét az útról. - Harminchét-harmincnyolc fok.
- Jó meleg - mondta Bond. - Nálunk, Londonban alig ment huszonnégy fölé.
- Tényleg?
- Most mi a program? - kérdezte Bond kis szünet után.
A férfi belenézett a visszapillantó tükörbe, és a belső sávba húzódott. Vagy fél kilométeren át előzte a lassabb járműveket. Aztán egy üres útszakaszra értek. Bond megismételte a kérdést. - Mondom: most mi a program?
A sofőr gyorsan rápillantott. - Shady látni akarja magát.
- Igazán? - mondta Bond. Hirtelen elvesztette a türelmét ezek iránt az emberek iránt. Azon járt a feje, vajon mikor jön el az ideje, hogy tisztességesen megrakhasson közülük valakit. Kilátásait nem ítélte fényesnek. Az volt a dolga, hogy beépüljön a csővezetékbe, és feljebb jusson rajta. Az önállóskodás vagy az engedetlenség legcsekélyebb jeléra kirúghatják, össze kell húznia magát, és úgy is maradni. Muszáj hozzászoknia ehhez a gondolathoz.
Berobogtak Manhattanbe, és egészen a négyes utcaszámokig követték a folyót. Aztán attak a városon, a Nyugati 46. utca közepe táji ez volt New York Hatton Gardenje. A sofőr egy jellegtelen kapu előtt állt meg a kocsival, másodikként a járdánál parkoló autók sora mellett. Űticéljuk egy züllött külsejű bizsubolt és egy fekete márvánnyal burkolt, elegáns portál közé ékelődött be. Az elegáns portál fekete márványburkolatán olyan diszkrét volt a dőlt betűs, ezüst felirat, hogy ha a név nem élt volna Bond agyában olyan elevenen, a kocsiból el sem tudta volna olvasni. Ez volt odaírva: “Gyémántház Rt.". Ahogy megállt a kocsi, egy férfi lépett ki a járdára, és a kocsihoz slattyogott. - Minden oké? - kérdezte a sofőrtől.
- Az. A főnök bent van?
- Bent. Leparkoljam a verdát?
- Díjaznám. - A sofőr Bondhoz fordult. - Megjöttünk, haver. Kapjuk ki a motyót.
Bond kiszállt, kinyitotta a hátsó ajtót. Kivette az aktatáskáját, és a golfütőkért nyúlt.
- A botokat én viszem - szólalt meg mögötte a sofőr. Bond engedelmesen kihúzta a bőröndöt A sofőr magához vette a golfzsákot, és becsapta a kocsiajtót A másik már bent ült a vezetőülésben, és a kocsival kihajtott a forgalomba, míg Bond követte a sofőrt, át a járdán, be a jellegtelen ajtón.
A kis előcsarnokban egy portásfülkében ült valaki. Mikor beléptek, fölnézett a The News sportrovatából. - Hello - mondta a sofőrnek. Bondra szúrós pillantást vetett.
- Hello - felelte a sofőr. - Itt hagyhatjuk a cuccokat?
- Gsak rajta - felelte a portás. - Itt jó helyük lesz. - Egy fejrándítással mutatta a helyet, hová tegyék.
A sofőr vállára vetette a golfzsákot, úgy várta Bondot az előcsarnokban, a liftajtó mellett. Mikor Bond beszállt mellé, a negyedik emelet gombját nyomta meg; szótlanul emelkedtek föl a liftben. Egy másik kis hallba léptek ki. Két szék volt benne, egy asztalka, egy nagy, bronz köpőcsésze és fülledt, büdös meleg.
A vedlett szőnyegen átlépkedve egy üvegajtóhoz jutottak; a sofőr bekopogtatott, és válaszra sem várva benyitott. Bond követte, és becsukta az ajtót.
Egy élénkvörös hajú, széles, békés holdvilágképű ember ült egy íróasztal mögött. Előtte egy pohár tej állt. Felállt, mikor beléptek, és Bond meglátta, hogy púpos. Nem emlékezett rá, hogy látott-e már valaha vörös hajú púpos embert. El tudta képzelni, hogy ez a kombináció alkalmas a bandának dolgozó kis halak ijesztgetésére.
A púpos lassan megkerülte az íróasztalt, és Bond mellé lépett. Megkerülte őt is, és aprólékos vizsgálat alá vette tetőtől talpig, aztán eléje állt, egészen közel, és alulról az arcába nézett. Bond szenvtelenül állta a porcelánkék szempár tekintetét, mely olyan üres és rezzenéstelen volt, mintha gazdája egy állatpreparátortól bérelte volna. Bond érezte, hogy éppen valamiféle próbatételnek vetik alá. Elfogódottság nélkül nézett vissza a púposra, megfigyelve közben hatalmas fülét, melynek cimpája aránytalanul nagy volt, a félig nyitott, száraz, vörös ajkakat, a nyak szinte teljes hiányát, á rövid, erős karokat, a drága, sárga selyeminget, melyet úgy szabtak, hogy helye legyen a hordószerű mellkasnak és a hegyes púpnak is.
Szeretem jól megnézni az embereket, akiket foglalkoztatunk, Mr. Bönd. - A hang éles és magas volt.
Bond udvariasan mosolygott.
- London úgy értesített, hogy maga megölt egy embert. Elhiszem nekik. Látom, hogy képes rá. Akar még nekünk dolgozni?
- Az attól függ, miről van szó -r- felelte Bond. - Vagyis - tette hozzá, remélve, hogy nem túl színpadias -, inkább attól, hogy menynyit fizet.
A púpos kurtán, sipítva fölnevetett. Hirtelen a sofőrhöz fordult. - Rocky, szedd ki a labdákat a zsákból, és nyisd fel őket. Tessék - e szavakkal egy gyors, rövid mozdulatot tett a jobb karjával, és nyitott markát a sofőr elé tartotta. Egy duplapengés bicska feküdt a tenyerén, lapos nyelét szigetelőszalaggal tekerték körül. Bond megismerte: egy késdobáló szerszáma volt. Meg kellett hagyni: a trükköt a púpos ügyesen mutatta be.
- Igen, főnök - mondta a sofőr; Bond ész revette, milyen fürgén, készségesen vette el kést, és térdelt a földre, hogy kiszíjazza a labda zsebet.
A púpos ellépdelt Bond mellől, vissza a székéhez. Leült, és fölvette a tejespoharat. Undorra nézett rá, aztán két hatalmas korttyal lenyeli a tartalmát. Bondra nézett, mintha megjegyzés váma.
Fekély? - kérdezte Bond együttérzéssel.
- Ki szólt magához? - förmedt rá a púpos mérgesen, de dühe azonnal a sofőr ellen fordult. - Mire vársz, Rocky? Tedd azokat a labdákat az asztalra, hogy lássam, amit csinálsz. A gyári szám alatt van a léJkrAsd ki.
- Rögtön, főnök - mondta a sofőr. Felállt a padlóról, és a hat új labdát kitette az íróasztalra, öt még mindig benne volt az eredeti fekete csomagolópapírban. Kézbe fogta a hatodikat, és ujjai között megforgatta. Aztán fölvette a kést, a hegyét a labda burkolata alá nyomta, és feszített rajta egyet. Egy centiméternyi átmérőjű darab levált a labdáról, amelyet a sofőr ezután átadott a púposnak, aki kiszórta a tartalmát, három darab tíz-tizenöt karátos nyers követ az íróasztal bőrrel bevont lapjára.
A púpos kedvetlenül piszkálta a köveket az ujjával.
A sofőr folytatta ténykedését, míg végül Bond tizennyolc követ számolt össze az asztalon. így, nyers állapotban nem nyújtottak valami impozáns látványt, de Bond könnyen el tudta képzelni, hogy csiszolás után százezer fontot is megérhetnek, ha kifogástalan a minőségük.
- Oké, Rocky - mondta a púpos. - Tizennyolc. Ennyi a szajré. Most pedig tüntesd el innen ezeket a rohadt golfütőket, és küldesd át a boyjal az Astorba, ennek az embernek a poggyászávai együtt. Ott foglaltatott szobát Vitesd fel a cuccot a szobájába.
- Oké, főnök. - A sofőr az asztalon hagyta a kést meg a kiürített golflabdákat, beszíjazta Bond golfzsákján a labdazsebet, vállára lendítette a zsákot, és kiment a szobából.
Bond odament egy székhez, amely a fal mellett állt, odahúzta az íróasztalhoz, szemben a púpossal, és leült. Elővett egy cigarettát, rágyújtott Ránézett a púposra, és azt mondta: - Most pedig, ha maga elégedett, én is tudnék örülni az ötezer dollárnak.
A púpos, aki élénk figyelemmel kísérte Bonc tevékenységét, leeresztette pillantását a csúnya kis gyémántkupacra az asztalon. Kör alakzatba tologatta őket. Aztán Bondra nézett.
- Hiánytalanul meg fogja kapni a pénzét Mr. Bond. - A magas hang higgadt volt és üzleties. - Még többet is kaphat, mint ötezret. De a fizetés módját előre megszabjuk, éppannyira az ön, mint a magunk védelmében. Közvetlen kifizetés nem lesz. Maga is meg fogja érteni Mr. Bond, hiszen betörői pályafutása alatt volt alkalma kifizetési nehézségekkel találkozni Rendkívül veszélyes, ha valakit hirtelen elkezc fölvetni a pénz. Beszélni fog róla. Szórni kezdi Aztán rászállnak a zsaruk, megkérdezik, hogy honnan szerezte, és erre nem tud mit mondani. Egyetért?
- Igen - felelte Bond, akit meglepett, railyen ésszerűen és ellentmondást nem tűrően beszél a másik. - Ebben van logika.
- Nos tehát- folytatta a púpos -, én és a barátaim rendkívül ritkán fizetünk közvetlenül az igénybe vett szolgáltatásokért, és akkor is csak keveset. Ehelyett lehetővé tesszük az emberünknek, hogy saját számlájára tudja megkeresni azt a pénzt. Vegyük például magát. Mennyi pénz van most a zsebében 1
- Ügy három font meg némi apró - válaszolta Bond.
- Helyes - mondta a púpos. - Maga a mai napon találkozott a barátjával, Mr. Treevel. - Ujjával a mellkasára bökött. - Ez én vagyok. - Egy makulátlanul tiszteletreméltó úriember, akit maga még Angliából ismer, 1945-ből, amikor Mr. Tree a hadi raktárak fölöslegeinek értékesítésével foglalkozott. Emlékszik?
- Tartoztam magának ötszáz dollárral, amit bridzsen nyert el tőlem a Savoyban. Emlékszik?
Bond bólintott.
- Mikor ma találkoztunk, sorsot húztunk erre az adósságra, dupla vagy semmi alapon. Maga nyert. Oké? Szóval most van ezer dollárja, én pedig, az adófizető állampolgár, alátámasztom a maga meséjét. Itt a pénze. - A púpos előhúzott egy tárct a farzsebéből, és tíz darab százdolláros bankót áttolt az asztalon;
Bond hanyagul fölvette, és a kabátzsebébe csúsztatta.
- Namármost - folytatta a púpos -, maga azt állítja, hogy egy-két lóversenyre is el akar látogatni, amíg ideát van. Mire én azt mondom magának: “Miért ne ruccanna el Saratogába? A verseny hétfőn kezdődik." Mire maga azl mondja, oké, és elmegy Saratogába, az ezressel a zsebében. Oké?
- Remek - felelte Bond.
- Ott megfogadja az egyik lovat. És az legalább ötszörös pénzt fizet. Úgyhogy most már a zsebében van az ötezer, és ha bárki kérdezi, hogy honnan, akkor maga jogosan jutott a pénzhez, és ezt igazolni is tudja.
- És mi van, ha a ló veszít?
- Nem fog veszíteni.
Bond erre nem tett megjegyzést. Tessék, máris eljutott valahová, egy szempillantás alatt benne van a gengsztervilágban. A lóversenyekkel operáló szárny. Belenézett a fakó porcelánszemekbe. Lehetetlen volt megállapítani, mennyire figyelmesek. Kifejezéstelenül néztek vissza rá. De most itt az ideje annak, hogy kísérletet tegyen a nagy lépésre.
- Hát ez, úgy látszik, rendben van - mondta Bond, remélve, hogy a hízelgés lesz célravezető.
- Maguk jól megszervezik a dolgokat. Szeretek óvatos emberekkel dolgozni.
A porcelánszemekben nem csillant meg biztatás.
- Egy darabig szeretnék távol maradni Angliától. Nem tudnának kezdeni valamit egy lij emberrel?
A porcelánszemek elfordultak az ő szeméről, és figyelmesen végignézték Bond arcát és vállait, mintha lóvásárban mustrálnák a kínálatot. Aztán a púpos az előtte fekvő gyémántokra nézett, és gondosan, töprengve négyzetté rendezte őket.
A szobában csend volt. Bond a körmeit nézegette.
A púpos végre megint fölnézett. - Lehetséges - mondta elgondolkodva. - Lehetséges, hogy van valami más is a maga számára. Eddig még nem követett el hibát. Csak így tovább, és ne üsse bele az orrát mindenbe. Hívjon föl a verseny után, majd akkor megmondom, mi a döntés. De addig is csak nyugalom, és tegye, amit mondunk. Oké?
Bond izmai ellazultak. Vállat vont. - Miért lépnék le a vonalról? Munkát keresek. Megmondhatja a szervezetének, hogy nem vagyok válogatós, ha jó a fizetség.
A porcelán szempárban most először látszott valami érzelem. Sértődöttség és düh villant meg benne; Bond arra gondolt, hogy talán túljátszottá a szerepét.
- Minek néz bennünket? - A púpos hangja ingerült sipítássá magasodott. - Valami kisstílű szélhámosbandának? A fenébe is! - Aztán rezignáltán megvonta a vállát. - Persze nem várható egy angoltól, hogy megértse, hogyan mennek itt a dolgok mostanában. - A szempár megint kifejezéstelenné vált. - Most pedig hallgasson ide. Ez a telefonszámom. írja fel. Wisconsin 7-3679. Es írja fel ezt is. De tartsa meg magának, különben megeshet, hogy kivágják a nyelvét. - Shady Tree rövid, éles nevetésében nem volt semmi vidámság. - Kedden a negyedik futam. Perpetuities Díj. Háromévesek, egy és negyed mérföldön. Akkor tegye föl a pénzét, amikor az ablakok már zárnak. Azzal az ezressel megfordítja az oddszokat. Oké?
- Oké - mondta Bond, egy ceruzával engedelmesen jegyezgetve a noteszébe.
- Helyes - mondta a púpos. - Félszeg Mosoly. Nagy testű, hóka ló, mind a négy lába kese. Játssza befutóra.

46.
A SZEM, AMELY SOHASEM ALSZIK
Fél egy volt, amikor Bond lement a liften, és kilépett a kánikulában párolódó utcára.
Jobbra fordult, és lassan sétált a Times Square felé. Ahogy elhaladt a Gyémántház tetszetős márványportálja előtt, megállt, hogy szemügyre vegye a kék bársonnyal bélelt két kirakatot. Mindkettőben csak egyetlen ékszer pompázott középen: egy-egy fülbevaló. Hatalmas, körte alakú gyémánt, amely egy másik, ugyancsak tökéletes, kerek, briliáns-csiszolású kőről függött. A fülbevalók alatt vékony, sárga aranyból készült, névjeggyé formált táblácska, az egyik sarka behajtva. Rajta e szavak voltak olvashatók: A gyémánt örök.
Bond elmosolyodott magában. Arra gondolt: vajon melyik elődje csempészte ezt a négy gyémántot Amerikába.
Továbbsétált; egy légkondicionált bárt keresett, ahová elmenekülhet a hőség elől, és gondolkozhat egy kicsit. Meg volt elégedve a bemutatkozó látogatással. Legalább nem pöckölték le azonnal, ahogy félig-meddig várta. A púpost szórakoztatónak találtaj, Volt benne valami lenyűgözően színpadias, és kedvesnek mondható büszkeséget táplált a Spangled Mob iránt. Viszont egyáltalán nem volt nevetséges...
Bond alig pár perce sétált, amikor hirtelen az az érzése támadt, hogy követik. Nem látott erre semmiféle bizonyítékot, csupán a fejbőrén tapasztalta a jellegzetes bizsergést és a közelében lévő járókelők jelenlétének érzete volt határozottabb; mindazonáltal bízott a hatodik érzékében, azon nyomban meg is állt egy kirakat előtt, és közönyösen végignézett a 46. utcán. Semmi; csak egy csomó mindenféle, ember, amint lassan vonulnak a két járdán; a legtöbben ott ahol ő is - az árnyékos oldalon. Nem látta, hogy valaki hirtelen besuhant volna egy kapualjba, senkit aki zsebkendőt rántott volna elő, hogy megtörölje az arcát, s így elkerülje a felismerést, senkit aki lehajolt volna megkötni a cipőfűzőjét.
Borid megtekintette a kirakat által kínált svájci órákat, aztán megfordult, és bandukolt tovább. Pár méter után megint megállt. Még mindig semmi. Továbbment és jobbra fordult az Avenue of the Americasra; ott megállt az első üzlet ajtajánál - egy női fehérneműbolt volt, s előtte, hátával Bond felé, egy barnaruhás férfi vizsgálgátta a rendkívül élethű próbababán megtekinthető fekete csipkebugyit. Bond megfordult, egy oszlopnak támaszkodott, és lustán, de figyelmesen nézegette az utcát.
Ekkor valami megragadta a pisztolyt kezelő karját, és egy hang azt mondta durván: - Jól van, angol. Csak nyugi, ha nem akarsz ólmot vacsorázni. - Ugyanakkor valami a hátába nyomódott, épp a veséi fölött.
Ismeri ezt a hangot? A törvény? A banda? Bond lenézett, hogy lássa, mi tartja fogva a jobb karját. Egy acélkampó volt. Hohó - a pasasnak csak egy karja van! Villámgyorsan megpördült, oldalt hajolt, és bal karjával egy pusztító erejű ütést indított útnak, ferdén lefelé.
Jókora csattanás hallatszott, ahogy bal keze becsapódott a másik férfi tenyerébe, s az érintés azonnal megtáviratozta agyába a felismerést, hogy itt nem lehet pisztoly, aztán felhangzott a jól ismert nevetés, és egy lusta hang azt mondta: - Semmi értelme, James. Már az angyalok között vagy.
Bond lassan kiegyenesedett, és egy percig csak bámulni tudott Felix Leiter vigyorgó karvalyképébe, míg lassan fölengedett benne a feszültség.
- Szóval elölről követtél, te lusta dög - mondta végül, örömmel méregette barátját, akit legutóbb szennyes kötszerek gubójában látott egy floridai szálloda vérfoltos ágyán: az amerikai titkosügynököt, akivet oly sok kalandot élt át együtt. - Mi a fenét keresel itt? És mi a fenéért hülyéskedsz ebben az eszelős kánikulában? -Bond zsebkendőt húzott elő, és megtörölte az arcát. - Egy pillanatra majdnem megijesztettél.
- Majdnem! - Felix Leiter rosszallóan fölnevetelt. - Már imádkoztál magadban. Ráadásul olyan rossz a lelkiismereted, hogy azt sem tudtad, a banda ütött-e rajtad vagy a rendőrség. Nincs igazam?
Bond nevetett, és kitérő választ adott. - Ugyan már, te elfuserált kém - mondta. - Meghívhatsz egy italra, és közben elmesélhetsz mindent. Egyszerűen csak nem hiszek a véletlenekben. Tulajdonképpen inkább ebédre hívj meg. Ti texasiak úgyis baromi gazdagok vagytok.
- Az már igaz - felelte Leiter. Acélkampóját zakózsebébe süllyesztette, és baljával belekarolt Bond karjába. Továbbmentek az utcán; Bond megfigyelte, hogy Leiter erősen sántít. - Texasban még a bolhák is olyan gazdagok, hogy bérelik maguknak a kutyát. Gyerünk; Sardi vendéglője itt van a közelben. Leiter elkerülte a divatos vendéglő színészek s írók látogatta, divatos termét, és az emeletre vezette Bondot. A lépcsőn még feltűnőbb volt a sántítása, bele is kapaszkodott a korlátba. Bond nem tett megjegyzést, de amikor barátját a hál' istennek légkondicionált terem asztalánál hagyva kiment a mosdóba, hogy rendbe szedje magát, röpke leltárt készített megfigyeléseiről. A jobb keze oda, a bal lába is, és a jobb szeme fölött a homlokán alig észrevehető forradások utalnak egy kiadós vagdalkozásra, de úgy látta, Leiter ettől eltekintve egészen jó formában van. A szürke szempárból nem olvasott ki legyőzöttséget, a szalmaszőke hajban egy ősz szálat sem látott, és Leiter arcán a nyomorékokra jellemző keserűségnek sem volt nyoma. Hanem a sétájuk alatt volt valami visszafogottság a modorában, amiről Bond úgy érezte, hogy ővele kapcsolatos, és talán Leiter jelenlegi feladatával. Semmiképpen sem a sebesüléseivel függ össze - gondolta, míg a termen át barátja asztalához tartott.
Egy félszáraz Martini állt az asztalon, egy darabka citromhéjjal, és őt várta. Leiter memóriája mosolyra késztette; belekóstolt az italba. Nagyszerű volt, de nem ismert rá a vermut ízére.
- Cresta Blancából van - magyarázta Leiter. - Üj, kaliforniai márka. ízlik?
- A legjobb vermut, amit valaha ittam.
- Vállaltam a rizikót, és füstölt lazacot rendeltem neked Brizzolával - mondta Leiter. - Amerika legjobb húsfajtáit tartják itt, és azok közül is a Brizzola a csúcs. Marha, keresztben vágva a csonttal együtt. Sütve, utána párolva. Megfelel?
- Bármi, amit ajánlasz - felelte Bond. - Épp eleget ettünk már együtt, hogy ismerjük egymás ízlését.
- Megmondtam nekik, hogy ne kapkodják el.
- Kampójával kopogott az asztalon. - Előbb iszunk még egy Martinit, és miközben iszod, jobb, ha szépen kipakolsz. - Melegen mosolygott, de a szemét közben nem vélte le Bondról.
- Csale egy dolgot árulj el. Miféle ügyed van neked régi barátommal, Shady Treevel? - A pincérnél megrendelte az újabb italt, aztán előredőlt a széken, és figyelt.
Bond kiitta az első Martinit, és cigarettára gyújtott. Hanyag mozdulattal körülnézett. A szomszédos asztaloknál nem ült senki. Visszafordult az amerikai felé.
- Előbb te mondj meg valamit nekem, Felix - mondta halkan. - Kinek dolgozol mostanában? Még mindig a CIA-nak?
- Nix - felelte Leiter. - Mikor a pisztolyos kezem elveszett, csak íróasztali munkát tudtak ajánlani. De rendesek voltak, szép végkielégítést kaptam, amikor bejelentettem, hogy jobban szeretnék a szabad ég alatt dolgozni. Pinkertonék-tól kaptam egy jó ajánlatot. Tudod: “A széni, amely sohasem alszik" emberei. Úgyhogy most amolyan “ajtóbenyomó" lett belőlem - magándetektív. Tudod: “Vegyen föl valamit, és nyisson ajtót." De azért ez is jó hecc. Nem rossz velük dolgozni, aztán egy szép napon, amikor nyugdíjba megyek, kapok majd tőlük egy aranyórát, amelyik nyáron megzöldül. Egész pontosan: a lóversenyes ügyeket viszem - dopping, bundák, istállóőrzés, miegyéb. Jó meló, be lehet járni vele az egész országot.
- Jól hangzik - mondta Bond. - Nem is tudtam, hogy értesz a lovakhoz.
- Azelőtt az utcán is csak akkor ismertem föl a lovat, ha tejeskocsi volt mögötte - ismerte be Leiter. - De hát hamar fölszedi az ember, ami kell, és különben is inkább az emberekhez kell érteni. Hát veled mi van? - Lejjebb eresztette a hangját. - Még mindig a régi cégnél vagy?
- Ott - felelte Bond.
- Most is valami munkán?
- Igen.
- Álnéven?
- Igen.
Leiter sóhajtott, és elgondolkodva hörpintett a Martiniból. - Hát - mondta hosszú szünet után -, komplett őrült vagy, ha egyedül dolgozol, és az ügynek bármi köze van a Spangled fiúkhoz. Az igazat megvallva akkora a kockázat, hogy még én is hülye vagyok, amiért veled ebédelek. De megmondom, miért szimatoltam ma reggel Shady környékén, és talán segíthetünk egymásnak. Persze anélkül, hogy a főnökeinket belekevernénk. Oké?
- Tudod, hogy szeretek veled dolgozni, Felix - mondta Bond komolyan. - De én még mindig a kormányomnak dolgozom, te pedig esetleg versenyben állsz a saját kormányoddal. Ha viszont kiderül, hogy azonos a célunk, akkor nincs értelme, hogy két vonalon működjünk. Ha ugyanazt a nyulat üldözzük, én boldogan szaladok veled Namármost - Bond fürkészve nézett a texasira -, tévedek, ha arra gondolok, hogy aki téged érdekel, az hóka, és minden lába kese? A ne ve Félszeg Mosoly.
- Így igaz - mondta Leiter, nem is különö sebben meglepve. - Kedden fut Saratogában. D mi köze ennek a futásnak a Brit Birodalom ál lambiztonságához?
- Azt a tippet kaptam, hogy fogadjam meg - felelte Bond. - Ezer dollárral, befutóra. így fizetnek egy másik melóért. - Bond fölemelt cigarettáját, hogy a száját eltakarja a tenyerével, - Százezer font értékű nyers gyémánto hoztam Mr. Spangnek és barátainak a ma reggel géppel.
Leiter szeme összeszűkült. HalkaQ füttyentet megdöbbenésében. - öregem! - mondta elismeréssel. - Hát az nem vitás, hogy magasabl osztályban játszol, mint én. Engem Félszeg Mosoly csak azért érdekel, mert kamu. Az a ló, amelyik megnyeri a keddi futamot, nem is Félszeg Mosoly. Félszeg Mosoly az utolsó három versenyén helyezést sem ért el. És különben is, lelőtték. A saratogai ló Borsdaráló lesz; gyors, mint a szélvész. Tiszta Véletlenségből ez is hóka és kesé. Nagydarab, gesztenyebarna állat, és a patáján meg még egy-két ponton, ahol különbözött, nagyon alaposan kikozmetikázták. Már egy éve szervezik. Kint a nevadai sivatagban, ahol Span-géknek valami tanyájuk van. Óriási dobásra készülnek. Jó nagy verseny ez, 25 ezer dolláros díjjal. Arra is mérget vehetsz, hogy az országban mindenütt megfogadják azt a lovat, mielőtt elindul a futam. Nem vitás, hogy ötnél jobban fog fizetni. Sokkal inkább tíz vagy tizenöt az egyhez. Hatalmasat fognak kaszálni.
- Én úgy tudtam, Amerikában tetoválják a lovak száját - vetette közbe Bond. - Hogy lehet ezt kivédeni?
- Bőrátültetés. Félszeg Mosoly jelzéseit átmásolták Borsdaráló ajkára. Ez a tetoválási história kezd elavulni. Pinkertonék azt a fülest kapták, hogy a Jockey Club át fog állni a békákról készült fotókra.
- Mik azok a békák?
- A ló térdének belső oldalán található szarufoltok. Az angolok “gesztenyének" nevezik. Állítólag minden lovon másmilyenek. Mint emberen az ujjlenyomat. De hát ez is csak a régi nóta lesz. Minden amerikai versenyló minden békáját le fogják fényképezni, aztán szépen rájönnek, hogy a bandák megtanulták, hogyan kell ezeket savval átalakítani. A zsaruk sose fogják utolérni a bűnözőket.
- És honnan tudod ezeket Félszeg Mosolyról?
- Zsarolás - mondta Leiter vidáman. - Nar-kó-ügyben ráhúztam a vizes lepedőt Spang egyik lovászfiújára. Aztán lehetővé tettem, hogy kimoshassa magát, ha beszámol ennek a kis turpisságnak a részleteiről.
- És mit akarsz tenni az ügyben? 9
- Az még kiderül. Vasárnap elutazom Sara-togába. - Leiter arca földerült. - A fenébe is gyere velem! Odamegyünk kocsival, aztán bedug lak a szállodámba. Sagamore a neve. Egy pofá kis motel. Űgyis kell valahol aludnod. Jobb, hanem sokat látnak bennünket együtt, de így leg alább esténként dumálhatnánk. Mit szólsz hoz zá?
- Pazar - felelte Bond. - Jobb nem is lehetne. Most viszont már majdnem két óra Együnk valamit, aztán elmesélem a sztorinak azt a végét, amelyik énfelém esik.
A füstölt lazac Új-Skóciából érkezett, és halvány árnyéka volt csak az eredeti skót lazacnak viszont a Brizzola pontosan olyannak bizonyult amilyennek Leiter leírta: annyira puha volt, hogy Bond a villájával is föl tudta volna szeletelni. Ebédjét egy majonézes avocadóval fejezte be, s utána sokáig dajkálta maga előtt az eszpresszókávét.
INo, hát erről van szó - fejezte be Bond a netet, amelyet az ebéd falatjai kőzött mesélt íiternek. - Én arra tippelek, hogy Spangék ik a csempészést, és a Gyémántház, amely az ő tulajdonukban van, piacra dobja. Mi a véleményed?
Leiter bal kézzel az asztalhoz ütögetett egy Lucky Strike-ot, és Bond Ronsonjáról rágyújtott.
- Lehetséges - mondta aztán. - De Seraffimo bátyjáról, erről a Jack Spangről nem sokat tudok. Ha valóban azonos ezzel a Saye-jel, akkor hosszú idő óta ez az első hír, amit hallok felőle. A banda többi tagjáról vannak feljegyzéseink, és Tiffany Case is az utamba akadt már. Csinos gyerek, de már évek óta a bandák környékén lebzsel. Persze pólyáskora óta nem is volt sok esélye másra. A mamája vezette az egyik legmenőbb babaházat San Franciscóban. Ment is a bolt szépen, de egyszer óriási hibát követett el. Ügy döntött, hogy nem fizeti többé a környékbeli bandának a védelmi dohányt. Rengeteget fizetett a rendőröknek is, talán arra gondolt, hogy majd azok megvédik. Elmebaj. Egy éjjel megjelent a banda talpig fegyverben, és szétverték a boltot. A lányokat békén hagyták, de Tiffanyt partiba vágták. Alig tizenhat éves volt akkor. Nem csoda, hogy azóta nemigen foglalkozik férfiakkají Másnap rászállt a mamája pénzesládikájára, fölfeszítette, és olajra lépett. Aztán jött a szokásos verkno, egeszén húszéves koráig. Valószínűleg nem nagyon élvezhette az életet, rákapott az italra. Egy panzióba költözött Floridában, és elkezdte halálra inni magát. Annyira jutott, hogy odalent már Rumosmeggynek emlegették. Aztán egy kissrác beleesett a tengerbe, ő meg utánaugrott, és. kimentette. Belekerült az újságokba, megtetszett valami gazdag nőnek, aki a szó szoros értelmében elrabolta. Rávette, hogy lépjen be a Volt Alkoho listák Ligájába, és körülhurcolta a világon mint a társalkodónőjét. De mikor Friscóba értek, Tif fany szépen lelépett, és összeköltözött az öreg mamájával, aki addigra visszavonult a lányipar ból. De nem az a típus, aki könnyen megállapo dik; szerintem kicsit unalmasnak találta az éle tet, úgyhogy megint nekiindult, és Renóban kötött ki. Egy ideig a Harold's Clubban dolgozott Ott találkozott Seraffimo barátunkkal, aki teljesen tűzbe jött tőle, mert a lány nem akart lefeküdni vele. Valami állást ajánlott neki Las Ve-gasban, a Tiara Hotelben; az utóbbi egy-két évben ott dolgozott. Ezeket az európai útjait, gondolom, közben bonyolította. De azért rendes lány. Csak éppen sose kapott esélyt az élettől, attól kezdve, hogy a banda végigment rajta.
Bond újra maga előtt látta a tükörből komoran rábámuló szempárt, hallotta a magányos szobában a Feuilles Mortes dallamát. - Nekem rokonszenves - mondta aztán egyszerűen. Úgy érezte, Felix Leiter tanakodva nézegeti. Órájára nézett. - Tehát, Felix - mondta -, úgy néz ki, hogy ugyanazt a tigrist kaptuk el, csak két különböző farkát. Nagy hecc lesz, ha egyszerre elkezdjük rángatni mind a kettőt. Most pedig megyek, alszom egy keveset. Az Astorban lakom. Vasárnap mikor találkozunk?
- Ezt a környéket lehetőleg kerüljük - mondta Leiter. - Találkozzunk a Plaza előtt. Jó korán, hogy elkerüljük a tumultust a Parkwayen. Mondjuk: kilenckor. A konflisállomáson. Tudod, hol várakoznak azok a lovas kocsik. Ha esetleg késnék, legalább addig megtanulod, hogy néz ki egy ló. Jól jöhet még Saratogában.
Kifizette a számlát, aztán lementek a földszintre, ki a kánikulában sistergő utcára. Bond leintett egy taxit; Leiter visszautasította az ajánlatot, hogy szálljon be vele. Ehelyett szeretettel megszorította Bond karját.
:- Csak még egy dolgot, James - mondta komolyan. - Lehet, hogy nem tartod valami sokra ezeket az amerikai gengsztereket. Már a SMERSH-hez képest, meg azokhoz, akikkel eddig szembetaláltad magad. De meg kell mondjam, ezek a Spangled fiúk nem akármilyenek. Jól működik a gépezetük, akkor is, ha közben hülye neveken szólítják egymást. És jó a védelmük. Mostanában így megy ez Amerikában. De félre ne érts. Ezek tényleg bűzlenek. És ez a te mostani melód is bűzlik. "
Leiter elengedte Bond karját, és nézte, ahogy barátja beszáll, a taxiba. Aztán behajolt az ablakon.
- És tudod, mitől bűzlik a melód, te érzéketlen tuskó? - kérdezte vidáman. - Formaldehidtől és liliomoktól.

54.
KESERŰ PEZSGŐ
- Nem fogok lefeküdni magával - mondta Tiffany Case tárgyilagosan -, ne is pazarolja a pénzét arra, hogy leitasson. De most kérek még egyet, és lehet, hogy utána még egyet. Nem akarom hamis ürüggyel vedelni a vodkás Martiniját.
Bond nevetett. Megrendelte az italt, aztán ismét a lány felé fordult. - Még azt sem tudjuk, mit fogunk vacsorázni - mondta. - A magam részéről rákot javasolnék, rajnai fehér borral, Talán attól meggondolja magát. Ez az összeállítás, azt mondják, fantasztikus hatással van.
- Hallgasson ide, Bond - mondta Tiffany Case -, ahhoz, hogy én ágyba bújjak egy férfival, több kell, mint egy rák Ravigotte. Ezzel szemben, mivel a maga számlájára megy, kaviárt fogok kérni, meg amit maguk, angolok “kotlett"-nek hívnak, és rózsaszín pezsgőt. Nem sűrűn randevúzom jóképű angolokkal; a vacsorának méltónak kell lennie az alkalomhoz. - Hirtelen közelebb hajolt, és kezét Bond kezére tette. -Bocsánat - mondta hirtelen. - Azt a számlát nem úgy értettem. A vacsorát én fizetem. Amit mondtam, az alkalomra vonatkozott.
Bond a szemébe mosolygott. - Ne legyen sza már, Tiffany - mondta, először szólítva a lány a keresztnevén -, nagyon vártam ezt az estét Ugyanazt fogom vacsorázni, amit maga. Azon kívül rengeteg pénzem van. Mr. Treevel ötszá dolláros alapon játszottam dupla vagy semmit és nyertem.
Shady Tree nevének említésére a lány egész viselkedése megváltozott. - Az biztosan elég lesz - mondta merevért: - Szűken, de elég lesz. Tudja, hogyan emlegetik ezt a helyet? ,,Csak három száz dollár, és annyit eszel, amennyi beléd fér."
A pincér kihozta a Martinikat - nem keverve, hanem rázva, ahogy Bond kikötötte -, és egy borospohárban citromhéjszeletkéket. Bond kicsavart kettőt, és figyelte, hogyan süllyednek a pohár fenekére. Fölvette a poharat, és a pereme fölött a lányra nézett. - Még nem ittunk a munka sikerére - mondta.
A lány szája gúnyosan lebiggyedt. Egy hajtásra kiitta a fél Martinit, és határozott mozdulattal az asztalra tette a poharat. - Vagy arra, hogy megúsztam a szívrohamot - mondta szárazon. - Maga meg a hülye golfja. Már azt hittem, azt is elmeséli annak az embernek, hogyan játszotta meg azt a kanyarütést ezerkilencszáz-sokban. Még egy kis unszolás, és elővette volna az ütőket, meg a labdát, hogy egy kis bemutatót tartson.
- Maga miatt lettem lámpalázas. Csattogtatta azt az átkozott öngyújtót, és csak nem sikerült beindítania a cigarettát. Lefogadom, hogy fordítva vette a szájába a Parliamentet, és a filtert gyújtotta meg.
A lány kurta nevetést hallatott. - Magának a fülében is szeme van? - mondta beismerőleg. - Majdnem tényleg az lett a vége. Oké. Mondjuk, hogy kvittek vagyunk. - Kiitta a Martinit. - Mi lesz már? Maga nem valami nagy költekező. Kérek még egy ugyanilyet. Kezdem jól érezni magam. Mi volna, ha megrendelnénk a vacsorát? Vagy abban reménykedik, hogy lefordulok a székről, mielőtt arra sor kerülne?
Bond intett a maitre d'hotelnek. Feladta a rendelést, aztán a borpincért, aki Brooklynból származott, de csíkos zakót, zöld kötényt viselt, és a nyakában kóstolópohár lógott ezüstláncon, elindította a Clicquot Roséért.
- Ha egyszer fiam lesz - jelentette ki Bond -, és abba a korba jut, csak egy tanácsot adok majd neki. Azt fogom mondani: “Költsd a pénzedet akármire, fiam, de egyre vigyázz: semmi olyat ne vegyél, ami eszik."
- A fene egye meg - mondta a lány. - Ez már tényleg a kisbetűs élet. Nem tudna inkább valami kedveset mondani a ruhámról, vagy valami másról, ahelyett, hogy állandóan amiatt morogna, milyen sokba kerülök? Tudja, mit mondanak ilyenkor: “Ha nem ízlik a barackom, miért rázod a fámat?"
- Még el se kezdtem rázni. Azt se engedte meg, hogy átfogjam a törzsét.
A lány nevetett, és kedvtelve nézte Bondot. - Na, szépen vagyok, Mister Bond - mondta. - Maga aztán tud szemtelenkedni a lányokkal.
- Ami pedig a ruhát illeti - folytatta Bond -, az egyszerűen álomszép, és ezt maga is tudja. Imádom a fekete bársonyt, különösen napbarnított bőrön; örülök, hogy nem hord túl sok ékszert, és annak is örülök, hogy nem festi a körmét. Mindent összevéve biztos vagyok benne hogy ma este maga a legcsinosabb csempész egész New Yorkban. Holnap kivel fog csempészni?
Tiffany Case fölemelte a harmadik Martinit, és nézegette. Aztán három nagyon lassú kortyban kiitta. Letette a poharat, a tányérja mellet heverő dobozból előhúzott egy szál Parliamentet, és odahajolt Bond öngyújtójának lángjához. A két keble közti völgy megnyílt a férfi tekintete előtt. A cigarettafüstön át felnézett a férfira, á szeme hirtelen kitágult és megint összeszűkült - Tetszel nekem - mondta a tekintete. - Minden lehetséges kettőnk között. De ne türelmetlenkedj. És legyél hozzám gyengéd. Nem akarom, hogy megint bántsanak. Aztán megjelent a pincér a kaviárral, a vendéglő zaja hirtelen bezúdult a kettejük által létrehozott, meleg, csöndes bura alá - megtört a varázs. - Hogy mit csinálok holnap? - ismételte Tiffany Case azon a hangon, amit pincérek jelenlétében használ az ember. - Hát, azt hiszem, elvonatozom Las Vegasba. A 20th Centuryvel Chica-góig, onnan a Superchieffel Los Angelesbe. Jókora kerülő, de most jó pár napra elegem van a ülésből. Hát maga?
A pincér elment. Egy darabig csöndben ették Baviárt. A kérdés nem igényelt azonnali feleletet. Bond hirtelen úgy érezte, rengeteg idejük van. A nagy kérdésre mindketten ismerték a választ. A kis kérdésekre pedig nem sürgős felelni.
Bond hátradőlt. A borpincér visszatért a pezsgővel, Bond megkóstolta. Jéghideg volt, és halvány eperíz érződött benne. Nagyszerű. - Saratogába megyek - mondta. - Megfoga-ok egy lovat, amelyik egy kis pénzt fog nekem eresni.
- Gondolom, bunda van az ügyben - mond ta Tiffany Case fanyarul. Ivott a pezsgőből. Viselkedése megint megváltozott. Megvonta a vállát. - Maga szép sikert aratott Shadynél ma reggel. - mondta egykedvűen. - Munkába akarja állítani a Mob soraiban.
Bond a pezsgő rózsaszín tavacskáját nézte. Érezte, hogy az álság köde emelkedik e kedves lány és őközötte. Elzárta agyát ez elől az érzés elől. Folytatnia kell a lány félrevezetését.
- Remek - mondta könnyedén. - Pont ezt szeretném. De mi az a Mob? - Közben a rágyújtással foglalta el magát; a profit dolgoztatta önmagában, hogy az ember veszteg maradjon.
Érezte, hogy a lány éles pillantást vet rá. Ez éberré tette. A titkosügynök átvette az uralmat; munkához látott, hidegen kutatva áruló jelek, hazugságok, tétovázások után.
Felnézett, és a tekintetében ártatlanság ült. A lányt ez láthatólag megnyugtatta. - Ügy hívják: Spangled Mob. Két testvér, Spang a nevük. Közülük áz egyiknek dolgozom Las Vegas-ban. Ügy látom, senki sem tudja, hogy a másik hol van. Vannak, akik szerint Európában. Van is ott valaki, akit ABC-nek neveznek. Amikor gyémántügyben dolgozom, minden utasítás tőle jön. A másik testvért, akinek dolgozom, Seraffimónak hívják, öt inkább a szerencsejáték és a lovak érdeklik. Fogadóhálózatot tart fenn, meg a Tiarát Las Vegasban.. - Maga mit csinál ott?
HDolgozom - zárta le a témát a lány. Szereti?
Ht elengedte a füle mellett, mintha tál hülye és lenne ahhoz, hogy válaszra méltassa.
- Aztán itt van még Shady - folytatta. - Igazából nem olyan rossz fiú, csak ha kezet fog vele az ember, utána ajánlatos, ha megszámolja az ujjait, ö vezeti a rosszféle házakat, a narkó-üzletet meg a többi ilyesmit. Van egy csomó másféle figura is - mindennemű nehéz fiúk. A keményebb munkára - Bondra nézett, és a tekintetébe keménység költözött. - Meg fogja ismerni őket - mondta, kegyetlennek szánt gúnnyal. - Tetszeni fognak magának. Épp magának valók.
- A fenét - mondta Bond dühösen. - Ez is csak egy munka. Muszáj pénzt keresni.
- Rengeteg más módja is van.
- Miért, maga is őket választotta munkatársnak.
- Hát, itt megfogott. - A lány kesernyésen fölnevetett, és a jég ismét megtört. - De higgye el, ha a Spangledék szolgálatába áll, igazi nagymenők közé kerül. A maga helyében rengeteget gondolkodnék, mielőtt belépnék ebbe a kedélyes kis társaságba. Arra pedig ne is gondoljon, hogy túljár a Mob eszén. Ha ilyesmi járna a fejében, inkább hárfaleckéket vegyen.
Beszélgetésük félbeszakadt: megérkezett a kotlett spárgakörítéssel, mousseline-mártásban; aki kihozta, az egyik Kriendler fivér volt -ók vezették a “21"-et, amióta az New York legjobb vendéglőjének számított 
- Hello, Tiffany kisasszony - mondta. - Rég nem láttuk. Mi újság Vegasban?
- Hello, Mac - mosolygott rá a lány. - A Tiara nagyon jól megy. - Körülnézett a zsúfolt teremben. - Ügy látom, a maga virslisbódéja sem tántorog a csőd szélén.
- Nem panaszkodhatok - mondta a magas fiatalember. - Túl sok a pénzarisztokrata. Sosincs elég csinos lány. Gyakrabban kellene benéznie. - Bondra mosolygott. - Minden rendben?
- Jobb nem is lehetne.
- Akkor jöjjön el máskor is. - Egy ujjcset-tintéssel odahívta a borpincért. - Sam, kérdezze meg a vendégeinket, mit szeretnének a kávéhoz. Aztán egy búcsúmosollyal, amely mindkettejüket beragyogta, átlejtett egy másik asztalhoz.
Tiffany egy Stingert rendelt, fehér creme de menthe-tel, és Bond is ugyanazt kért.
Mikor megjött a koktél és a kávé, Bond ott folytatta a beszélgetést, ahol abbamaradt. - De Tiffany - mondta -, ez a gyémántutaztatás elég könnyű munkának látszik. Miért nem állunk neki, hogy együtt csináljuk? Két-három út egy évben elég ahhoz, hogy szép pénzt keressünk, de a beutazási hivatal emberei vagy a vámosok ne tegyenek föl kínos kérdéseket.
Tiffany Case-nek nem tetszett az ötlet. - Csak javasolja ezt ABC-nek - mondta. - Egyfolytában azt magyarázom magának, hogy ezek az emberek nem hülyék. Nagyipart űznek ebben az ügyben. Még soha nem utaztam kétszer ugyanazzal a szállítóval, és nem is én vagyok az egyetlen ellenőr, aki utazik. Fogadni mernék, hogy azon a gépen volt még valaki, aki mind a kettőnket szemmel tartott. Mindent kétszeresen is biztosítanak. - Szemmel láthatólag bosszantotta, hogy Bond ennyire alábecsüli a munkaadóit. - ABC-t még nem is láttam - mondta. - Csak fölhívok egy számot Londonban, és az üzenetrögzítőről kapom meg az utasításokat. Ha nekem van mondanivalóm, az is ugyanígy jut vissza ABC-hez. Mondom, hogy ez messze fölötte áll magának. Maga a nyomorúságos nyaralóbetöréseivel ! - Megsemmisítő volt. - Ember! Gondolkozzon egy kicsit!
- Értem - mondta Bond tiszteletteljesen, és közben azon törte a fejét, vajon hogyan szedhetné ki a lányból ABC telefonszámát. - Látom, ezek mindenre gondolnak.
- Arra mérget vehet - mondta a lány egyszerűen. Már unta a témát. Rosszkedvűen nézett a Stingerbe, aztán felhajtotta.
Bond érezte, hogy a lány kezd vin triste lenni.
- Menjünk át valahová? - kérdezte, tudva, hogy ő tette tönkre az estét.
- A, dehogy - hangzott a válasz. - Vigyen haza. Kezdek berúgni. Mi a fenéért nem képes jobb beszédtémát találni, mint ezek az átkozott haramiák.
Bond kifizette a számlát, aztán a vendéglő hűvöséből némán kilépték a benzingőz és aszfal bűzét árasztó, fülledt éjszakába.
- Én is az Astorban lakom - mondta a lány miközben taxiba szálltaké;Behúzódott a hátsó ülés legtávolabbi sarkába; állát tenyerébe támasztva, összekucorodva ült, és kinézett a neon árnyékokkal elcsúfított sötétségbe.
Bond nem szólt. Ő is kinézett az ablakon, és szakmáját átkozta magában. A legszívesebben ez mondta volna a lánynak: “Hallgass rám. Gyere velem. Megszerettelek. Ne félj! Nem lehet rosszabb, mint a magány." De ha a lány igent monc akkor ő ezt ravaszsággal érte el. És ezzel a lány nyal nem akart ravaszkodni. Szakmája azt követelte, hogy használja ki a lányt, de bármit köve telt is a szakma, abban biztos volt, hogy egy módon sohasem fogja kihasználni. A szívén keresztül.
Az Astor elé érve segített Tiffanynek kiszállni a taxiból, s míg ő fizetett a sofőrnek, a lány háttal állt neki. Merev csöndben mentek föl a lépcsőn, mint egy öreg házaspár egy elrontott, átveszekedett este után.
A recepción elkérték a kulcsukat, aztán Tiffany annyit mondott aliftes fiúnak - Ötös - A liftben arccal az ajtó felé állt. Retiküljét tartó kezén kifehéredtek az ujjpercek. Az ötödiken gyorsan kilépett, és nem tiltakozott, amikor Bond követte. Több sarkon befordultak, míg a lány ajtaja elé értek. Tiffany Case lehajolt, a zárba illesztette a kulcsot, és kitárta az ajtót. Az ajtónyílásban megfordult, és szembenézett Bonddal.
- Hallgasson ide, maga Bond ...
Űgy kezdődött, mint egymérges beolvasás, de a lány itt elhallgatott, egyenest a szemébe tekintett, és Bond látta, hogy a szempillája nedves. Váratlanul fél karjával átölelte a nyakát, arcát Bond arcához szorította, és így szólt: - Vigyázz magadra, James. Nem akarlak elveszíteni. - Aztán magához húzta a férfi arcát, és erősen, hosszan szájon csókolta, vad gyöngédséggel, amelyből szinte teljesen hiányzott a szexualitás.
Hanem amint Bond is átölelte, és elkezdte viszonozni a csókot, a lány hirtelen elhúzódott, kiszabadította magát, és a pillanatnak vége lett.
Kezével a kitárt ajtó kilincsén a lány megfordult, ránézett, és a komorság már megint ott volt a szemében.
- Most pedig menjen innen - mondta vadul, becsapta az ajtót, és be is zárta.

10.
STUDILLACEN SARATOGABA
James Bond a szombat nagy részét az Astor légkondicionált szobájában töltötte; menekült a hő-v ség elől, aludt, és sürgönyt fogalmazott a Universal Export elnökének Londonba. Egyszerű kódot használt, amely azon alapult, hogy nyolcadik hó negyedike volt, és hatodik napja a hétnek. fl A jelentés lényege az volt, hogy a csővezeték valahol a Rufus B. Saye-ként megjelenő Jack Spang tájékán kezdődik, és Seraffimo Spangnél végződik, a fő csatlakozóállomás pedig Shady Tree irodája, ahonnan átirányítják a gyémántokat a Gyémántházba, csiszolásra és értékesítésre.
Bond arra kérte Londont, hogy figyeltesse Rufus B. Saye-t, de figyelmeztette az otthoniakat: a csempészést közvetlenül a Spangled Mob megbízásából egy “ABC" nevű egyén irányítja, és hogy neki, Bondnak nincs ismerete ennek az embernek a kiléte felől, de az illető alighanem Londonban tartózkodik.. Feltehetőleg egyedül ez az ember ismeri a csempészett gyémántok valódi forrását, amely valahol Afrika földjén található.
Bond jelentette, hogy szándéka szerint Seraffimo Spang felé folytatja a munkát a csővezetékben, ügynökként felhasználva, de be nem avatva.
Tiffany Case-t, akinek pályafutását röviden ugyancsak ismertette.
Bond “A címzett fizeti" megjelöléssel küldte a táviratot a Western Unionnal, utána lezuhanyozott, aznap már negyedszer, és átment a Voisinba, ahol két Martinit ivott vodkával, Oeujs Bene-dictet és epret evett. Vacsora közben a saratogai verseny előrejelzéseit olvasta, s megtudta belőlük, hogy a Perpetuities Díj két favoritja Mr, C. V. Whitney Gyere Vissza nevű és Mr. if J. William Woodward Imádkozz nevű lova. Félszeg Mosolyt meg sem említették.
Aztán Bond visszasétált a szállodájába, és lefeküdt.
Vasárnap reggel pontosan kilenckor egy nyitható tetejű fekete Studebaker húzott a járda mel lé, ahol Bond állt a bőröndjével.
Miután Bond bedobta bőröndjét a hátsó ülésre, és beült Leiter mellé, Leiter felnyúlt a tetőre, é hátrahúzott egy fogantyút. Aztán megnyomot egy gombot a műszerfalon, mire a vászontet a hidraulika halk nyöszörgése közepette fölemel kedett a levegőbe, összehajtotta magát, és visz szahúzódott a hátsó ülés és a csomagtartó között rekeszbe. Aztán, acélkampójával könnyedén kezelve a sebességváltót, Leiter keresztülvágott a kocsival a Central Parkon.
- Körülbelül kétszáz mérföld r- mondta Leiter, mikor kiértek a Hudson River Parkwayre. - Majdnem pontosan északi irányban a Hudson mellett. New York államban. Az Adirondack-hegységtől délre, nem messze a kanadai határtól. A Taconic Parkwayen megyünk. Ráérünk, nem kell sietni. Nem akarom, hogy megbírságoljanak. New York állam nagy részén ötven mérföldes sebességkorlátozás van érvényben, és a zsaruk nagyon vadak. Persze, ha sietek, általában el tudok szökni előlük. Ha nem érnek utol, nem írnak föl. Szégyellnék, ha meg kellene jelenniük a bíróság előtt, és nyilvánosan" beismerni, hogy van, ami gyorsabb az ő Indianjeiknél.
- Én azt hittem, az Indian kilencvennél is gyorsabb - mondta Bond, és arra gondolt, hogy barátja kissé hencegős lett, amióta nem látta. -Nem tudtam, hogy ennyi van ezekben a Stude-bakerekben.
Üres, egyenes útszakasz nyújtózott előttük. Leiter egy pillanatra belenézett a tükörbe, aztán hirtelen kettesbe tette a sebességváltót, sés beletaposott a gázba. Bond feje a válla közé szorult; érezte, hogy gerince belenyomódik az üléstámlába. Hitetlenkedve nézett a sebességmérőre. Nyolcvan. Leiter kampója csattanva lökte át a sebess ég váltókart. A kocsi egyre gyorsult. Kilencven, kilencvenöt, hat, hót - aztán egy hid volt előttük, meg egy űttorkolat; Leiter lába a fékre lépett, a motor mély bőgése nyugodt dorombolássá szelídült, ahogy a kocsi sebessége megállapodott a hetvenes tartományban, míg könnyedén vette a döntött kanyarokat.
Leiter Bondra nézett, és vigyorgott. - Még volt vagy harminc tartalékban - mondta. - Nemrég öt dollárért végigmentem vele a kalibrált mérföldön Daytonában. Százhuszonhetet ment, pedig az a parti talaj nem valami barátságos.
- Az eszem megáll - mondta Bond. - De hát milyen kocsi ez tulajdonképpen? Nem Studeba-ker?
- Studillac - felelte Leiter. - Studebaker, Cadillac motorral. Spéci áttétel, fékek, hátsó tengely. Átalakított kocsi. Egy kis cég csinálja New Yorktól nem messze. Csak egy párat hoztak ki, de ezek messze jobb sportkocsik, mint a Corvette vagy a Thunderbird. Ennél a karosszériánál pedig keresve sem lehet jobbat találni. Az a francia, Raymond Loewy csinálta. A legjobb tervező a világon. De egy kicsit előtte jár az amerikai piacnak. Studebakerék sose kapták meg azt az elismerést ezért a karosszériáért, ami megillette volna. Túl szokatlan. Tetszik a kocsi? Lefogadom, hogy pépesre verné a te öreg Bentleydet. - Leiter kuncogott, és közben aprópénzért nyúlt a bal zsebébe, mert odaértek a Henry Hudson hídi vámbódéhoz.
- Amíg valamelyik kereke ki nem esik - mondta Bond metsző gúnnyal, miközben ismét egyre gyorsabban rohantak az úton. - Ezek a fölspécizett kocsik olyan srácoknak valók, akik nem engedhetik meg maguknak, hogy igazi autót vegyenek.
Derűsen marakodtak az angol és amerika sportkocsik érdemei tárgyában, míg oda nem ér tek a Westchester County autópálya pénztárához aztán pedig, tizenöt perc múlva már a Taconi Parkwayen haladtak, amely száz mérföldön á kanyarog észak felé erdőn-mezőn; Bond hátra dőlt, és csöndben élvezte a világ egyik legszeb autóútját, közben pedig lustán törte a fejét azon hogy vajon mit csinálhat most a lány, és hog Saratoga után vajon hogyan fogja újra megta lálni.
Fél egykor megálltak ebédelni egy Csirke Kosárban nevű, vadnyugati stílusú, út menti fo gadóban, amely magában foglalta az összes kötelező berendezési tárgyat: magas pult, Tajta az összes ismert márkájú csokoládé, cukorka, cigaretta, szivar, újság és papírkötésű könyv; egy krómmal és színes lámpákkal vakító wurlitzer, amely mintha valami sci-fiből került volna ide; tucatnyi vagy még több fenyőfaasztal a gerendákkal fedett terem közepén, és ugyanennyi boksz a falak mentén; áz étlapon sült csirke és "friss hegyi pisztráng", amely előzőleg hónapokat töltött valami távoli hűtőházban, meg egy csomó készétel - és két hányaveti pincérnő.
Viszont a kolbászos rántottát, a rozskenyérből készült, forró, vajas kétszersültet és a Millers Highlife sört hamar kihozták, és mind nagyon finom volt, csakúgy, mint utána a jegeskávé; a második pohár után abbahagyták a “szakmázást" meg a magánéletükről folytatott csevegést, és Sa-ratogáról beszélgettek. - Az év tizenegy hónapjában - magyarázta Leiter - a város egyszerűen halott. Az emberek felutaznak a gyógyvíz miatt, meg iszapfürdőre a reumájukkal meg egyéb ilyen bajáikkal, szóval olyan, mint bármelyik gyógyfürdő bárhol a világon, ha nincs fürdőszezon. Kilenckor már mindenki ágyban van, és napközben is csak olyankor látni az életnek valami nyomát, amikor két panamakalapos öregúr összevitatkozik az útfélen arról, hogy Burgoyne tábornok megadta-e magát Schuyerville-nél, vagy arról, hogy a régi Union Hotelnek fekete márványpadlója volt-e, vagy fehér. Aztán egyetlen hónapra, augusztusban az egész város megkergül, mint a birka. Alighanem ez a legmenőbb lóverseny egész Amerikában, hemzsegnek itt a Vanderbiltek és a Whitneyk. A vendégfogadók tízzel megszorozzák az áraikat, a pályabizottság kifesteti a lelátót, valahonnan szereznek pár hattyút a pálya közepén lévő tóba, a tó közepére kikötnek egy indián kenut, és beindítják a szökőkutat. Arra már senki sem emlékszik, hogy minek a kenu; egyszer egy amerikai lóverseny-szakíró elkezdett utánajárni, de amikor megtudta, hogy valami indián legendával függ össze, többé már nem érdekelte a dolog. Azt mondta: már negyedik elemista korában jobbakat tudott hazudni, mint bármelyik indián legenda. Bond nevetett. - Hát még? - kérdezte, - Erről neked is illene tudni - mondta Leiter. - Angolok is jártak ide szép számmal, már a menőbb angolok. Jersey lály volt itt rengeteget, a ti Lily Langtrytek. Körülbelül akkor, amikor Újdonság megverte Vasálarcot az Utánpótlás Díjban. De hát azóta sok minden megváltozott itt. Nézd csak - húzott elő a zsebéből egy újságkivágást -, ettől majd naprakész leszel. Ma reggel vágtam ki a Posíból. Ez a Jimmy Cannon a sportriporterük. Jó szerző. Ért a témájához. A kocsiban olvasd el. Most indulnunk kell.
Leiter pénzt hagyott a blokkon; kimentek, s míg a Studillac a kanyargós úton dohogott Troy felé, Bond belemerült Jimmy Cannon kemény prózájába. Míg olvasott, a Jersey Lily idejében volt Saratoga szertefoszlott a poros, kedves múltban, a sorok közül a huszadik század bukkant elő, és kaján vigyorral fedte föl fogait.
Saratoga (olvasta Bond egy jóképű, nyílt, egyenes tekintetű, vékony ajakkal mosolygó fiatalember fényképe alatti szöveget) az alvilág Coney Islandje volt, mindaddig, amíg Kefauverék be nem mutatták műsorukat a televízióban. Ez megrémítette a bűnözőket, akik áttették székhelyüket Las Vegasba. Hanem a bandák hosszú időn át uralkodtak Saratogában. A város az országos hatáskörű bandák gyarmata volt, ők pedig pisztollyal és baseballütőkkel kormányoztak.
Saratoga levált az unióról, csakúgy, mint a többi, szerencsejátékra alapozott település; a helyi kormányzatot a bűnszövetkezetek vették kezükbe. Régi vagyonok, híres nevek örökösei ma is létesítenek itt istállókat, primitív versenykörülmények között, amelyek inkább falusi lóvásárra emlékeztetnek.
Mielőtt Saratoga bezárt volna, békés autóstoposokat csuktak fogdába olyan rendörök, akik zsebre vágták a bírságokból befolyó pénzt, és a gyilkosoktól meg a cinkosaiktól kapott borravalóból éltek. A szegénység komoly törvénysértésnek számított Saratogában. A részegek, akik a játéktermek bárjaiban szívtak be, közellenségnek minősültek, ha a pénzük elfogyott.
A gyilkos viszont élvezte az összes szabadságjogot, mindaddig, amíg fizetett, és érdekeltséggel bírt valamely helyi intézményben, lett légyen az bordélyház vagy valami zugkártyabarlang a hátsó szobában, ahol annak is volt még két dobása, aki teljesen leégett.
A hivatásomból fakadó kíváncsiság arra kötelez, hogy a lóversenylapokat is elolvassam. A versenyújságírók úgy sírják vissza a nyugalmas éveket, mintha Saratoga mindig is a frivol ártatlanság városa lett volna. Pedig rohadt egy hely volt.
Meglehet, hogy ma is működnek lepusztult, eldugott farmokon törvénytelen zugkaszinók. Ezek száma azonban elenyésző, és aki játékra vágyva betéved, felkészülhet arra, hogy olyan gyorsan kirúgják, ahogy a kocka perdül. De hát a saratogai kaszinók sose jártak egyenes úton, és aki esetleg fölfedett egy-egy turpisságot, azt hamar kinyújtották.
Ezek az éjszakai házak a tó partján sorakoztak. A nagy szórakoztatók tolongtak a játékokért, márpedig azokat nem azért finanszírozták, hogy veszteséget termeljenek. A krupiék nomád csavargók voltak, akik napszámban kapták a pénzüket, és végigutazták a játékövezetet a Kentucky állambeli Newporttól télen egész Miamiig, augusztusban pedig vissza Sa-ratogába. Legtöbbjük az Ohio állambeli Steu-benville-ben tanulta a szakmát, ahol filléres alapon működnek az iskolák. Sodródó emberek voltak ezek; a legtöbbjük annyi tehetséget sem-tudott felmutatni,. hogy ha valaki meg akar szökni a pénzükkel, azt megakadályozzák. Az alvilág fcishivatalnokai voltak, akik azon nyomban csomagoltak és mentek tovább, amint egy kicsit is melegedni kezdett lábuk alatt a talaj. Legtöbbjük Las Vegasban vagy Renóban telepedett le végül, ahol a régi főnökük vette át az uralmat, és már engedély is lóg az irodája falán.
Munkaadó gazdáik nem voltak játékosok a szónak abban az értelmében, ahogy E. R. Bradley ezredes, ez a kifogástalan modorú úriember az volt. Bár vannak olyanok, akik szerint az ő Palm Beach-i játékbazárja is csak addig működött zavartalanul, amíg egyszer-egyszer túl sokra nem rúgott a nyeremény.
Akkor aztán (mesélik, akik valaha Bradley játékaival szembekerültek) megjelentek a technikusok, és bedobtak minden trükköt és biz-gentyűt, ami a ház fizetőképességét elősegíthette. Ennek a hírnek különösen örülhetnek azok, akik emlékeznek még Bradleyre abból az időből, amikor emberbarátként emlegették - olyan vállalkozóként, aki megadja a gazdagoknak mindazokat az örömöket, amelyeket Florida állam törvényei megtagadnak tőlük. Viszont, ha összehasonlítjuk a Saratogában uralkodó pondrókkal, Bradley ezds. megérdemli a dicséretet, amivel a szentimentális emlékezések elhalmozzák.
A saratogai pálya düledező deszkahalmaz, az éghajlat forró és párás. Vannak páran, például Al Vanderbilt vagy Jock WTiitney, akik a szó igazi értelmében vett sportemberek. Az ő sportjuk a lóverseny, és ők túlságosan is jók ehhez. Ugyanez áll az Olyan trénerekre, mint Bill Winfrey, aki Hastáncost adta a versenyvilágnak. Vannak olyan zsokék is, akik képesek belevágni az orrodba, ha megpróbálod rávenni őket, hogy fogjanak vissza egy lovat.
Ök jól érzik magukat Saratogában, és örülhetnek is, mióta a Lucky Luciano-félék eltűntek a városból, ahol azért tovább virágzott a bűnözés, mert a kemény fiúknak megengedte, hogy fejjék a pénzforrásokat. Amikor még az egyszerű aktatáska járta, a bukmékereket le-kopasztották, amint kitették a lábukat a pályáról. Volt köztük egy bizonyos Kid Tatters, akitől 50 ezer dollárt nyúltak le a parkolóban. A-fiúk azt is értésére adták, hogy el fogják rabolni, ha le nem perkál még egy adagot.
Kid Tatters tudta, hogy Luckynak része van majd minden játékteremben, ezért hozzá fordult segítségért. Lucky kijelentette, hogy az ügy egyszerű. Senki sem fogja háborgatni többé a bukmékert, ha azt teszi, amit mondanak neki. Kid Tattersnek engedélye volt, hogy a pályán fogadjon, és a számláját semmi sem szennyezte be, de csak egy módon védhette meg magát.
- Vegyél be az üzletbe - mondta Lucky; ezt a történetet olyan embertől hallottara, aki jelen volt a megbeszélésen. - Lucky üzlettársát senki se meri macerálni. Kid Tatters addig tiszteletre méltó üzletembernek tudta magát, akit az állam is megbecsül, de beadta a derekát, és Lucky a haláláig partnere maradt. Megkérdeztem valakit, hogy Lucky betett-e bármit a vállalkozásba, vagy részt vett-e bármilyen módon a bukméker bevételének növelésében.
- Lucky csak kaszált - felelte az illető. - De abban az időben Kid Tatters mégis jó boltot csinált ezzel az alkuval. Soha többé nem bántotta senki.
Rohadt egy város volt Saratoga - de hát minden játékváros rohadt.
Bond összehajtogatta az újságkivágást, és zsebre vágta. - Hát ez elég messze esik Lily Langtrytől - mondta kis hallgatás után.
- Az - mondta Leiter szórakozottan. - Pedig Jimmy Cannon nem is utal arra, hogy tudja: visszatértek a nehéz fiúk vagy az utódaik. Csakhogy most már istállótulajdonosok, mint barátaink, Spangék; a lovaikat a Whitney-, Vanberbilt-és Woodward-féle lovakkal versenyeztetik, és időnként bedobnak egy-egy bundát, mint most Félszeg Mosollyal, ötven rongyot akarnak keresni ezen az ügyön, és ez bizony jobb üzlet, mint pár százasért leütni égy bükit. Az biztos, hogy Saratogában jó pár név kicserélődött. Mint a sár az iszapfürdőben.
Jobb kéz felől egy hatalmas tábla meredt föl az út mentén. Ez állt rajta:
SZÁLLJON MEG A SAGAMORE-BAN! LÉGKONDICIONÁLÁS,! SLUMBERITE ÁGYAK, TELEVÍZIÓ, INNEN ÖT MÉRFÖLDRE: SARATOGA SPRINGS - ÉS A SAGAMORE! LUXUSKÖRÜLMÉNYEK!
- Ez annyit jelent, hogy a fogmosópoharadat papírzacskóba csomagolják, és a vécéülőkére fertőtlenített papírcsíkot tesznek - jegyezte meg Leiter kesernyésen. - Arra meg ne is gondolj, hogy ellopod a Slumberite ágyat. A motelekből szinte minden héten elvittek egyet. Ügyhogy most már a padlóhoz csavarozzák.

67.
FÉLSZEG MOSOLY
Bondnak Saratogában először a szilfák zöldellő, méltóságteljes sora tűnt fel, amely a kolóniái stílusú faházakból álló sugárútnak valami európai-as békét és komolyságot kölcsönzött. Mindenütt lovakat lehetett látni - az utakon jártatták őket, a rendőr ilyenkor megállította a forgalmat; az istállók szélesen el terpeszkedő csoportjai közül a boxokból vezették ki őket; az utak mellett kialakított salaksávokon ügettek; a város közepén elhelyezkedő versenypálya melletti munkapálya felé vezették őket edzésre. Istállófiúk és zsokék, fehérek, feketék és mexikóiak lebzseltek az utcasarkokon, és a levegőt a lovak elnyújtott, harsány nyerítése töltötte be.
Newmarket és Vichy keveréke volt ez; Bondnak hirtelen eszébe jutott: jóllehet a lovak a legkevésbé sem érdeklik, a körülöttük zajló élet nagyon is kedvére van.
Leiter letette Bondot a Sagamore-nál - a szálloda a város szélén állt, alig fél mérföldnyire a versenypályától -, aztán elment a saját dolgait intézni. Megállapodtak, hogy csak éjszaka érintkeznek, vagy esetenként a pályán, a tömegben, viszont másnap hajnalban ellátogatnak a munkapályára, ha Félszeg Mosoly végez még gyakorlatokat a verseny előtt. Leiter azt mondta: ezt is tudni fogja, és még sokkal többet, ha eltölt egy estét az istállók körül, meg a Gyeplőben, abban az éjszakai vendéglőben, amely az augusztusi versenyekre Összegyűlő lóverseny-alvilág második otthona volt.
Bond bejelentkezett a Sagamore recepcióján; a bejelentőre ezt írta: ,,James Bond, Hotel Astor, New York"; és mindvégig figyelte őt egy borotvaéles arcú nő, akinek acélkeretes tekintetéből az a feltevés sugárzott, hogy Bond is, mint ,,luxuskörülmények" után áhítozó többi lakója, el akarja lopni a törülközőt, és talán az ágyneműt is. Bond ezután kifizetett a három napért harminc dollárt, és átvette a 49-es szoba kulcsát.
A kiszikkadt gyepen átvágva cipelte csomagját a dália- és kardvirágágyások között, és belépett a csinos kétágyas szobába, amelyben ott volt a karosszék, az ágy melletti asztalka, a Gurrier és íves-nyomat a falon, a fiókos szekrény meg a barna műanyag hamutartó, az amerikai motelszobák összes elmaradhatatlan kelléke. A vécé és a zuhany tetszetős és patyolattiszta volt, és, amint azt Leiter megjósolta, a fogmosópoharakat papírzacskó burkolta “Az ön egészségének védelmében", a vécéülőkén keresztben egy papírcsík húzódott ezzel a felirattal: “Fertőtlenítve".
Bond lezuhanyozott, átöltözött, lesétált az úton a sarki, légkondicionált étterembe, amely éppoly pontosan tükrözte az “amerikai életformát", mint a motel; ivott két Bourbont és két dollár nyolcvanas csirkevacsorát evett. Aztán visszament a szobájába, és az ágyon heverve olvasta a Sarato-giant, amelyből megtudta, hogy másnap egy bizonyos T. Bell fogja lovagolni Félszeg Mosolyt a Perpetuities Díjban.
Nem sokkal tíz óra után Felix Leiter kopogott halkan az ajtón, és besántikált. Alkohol és olcsó szivar szagát hozta, és szemlátomást elégedettvolt önmagával.
- Haladtam valamit - mondta. Kampójával odahúzta a karosszéket az ágy lábához. Leült, cigarettát vett elő. - Ez azt jelenti, hogy holnap átkozottul korán kell kelni. Hajnali ötkor. Azt a fülest kaptam, hogy fél hatkor négy furlongon (egy furlong = 1/8 mérföld. A ford.) lemérik Félszeg Mosoly idejét. Szeretném látni, hogy ki mindenki lesz jelen. Tulajdonosnak valami Pissaro van beírva. Történetesen a Tiara igazgatói közül is így hívják az egyiket. Ez is egyike a vicces nevűeknek. “Bénafejű" Pissaro. Azelőtt a narkóügyekkel foglalkozott. A mexikói határon hozta át az anyagot, aztán kiporciózta, és kiosztotta a parton működő közvetítők között. Az FBI megszorította, ő meg magára vállalta az egészet; ült is valamennyit San Quentinben. Aztán kiszabadult, és Spang hálából állást adott neki a Tiará-ban. Most pedig már ugyanolyan versenyló-tulajdonos, mint a Vanderbiltek. Szép karrier. Kíváncsi vagyok, milyen állapotban lehet ma. Amikor kokóban dolgozott, maga is majdnem a főhivatású vevője lett a saját árujának. San Q-ban kikezelték, de az ágya addigra már megpuhult -valamicskét. Ezért is hívják “Bénafejű"-nek. Aztán ott a zsoké, ,,Tingaling" Bell. Jó lovas, de nem áll tőle távol az ilyen stikli, ha jól fizet, és nem sározódik be tőle. Szeretnék Tingalinggel is szót váltani, ha sikerül kettesben maradnom vele. Volna egy kis ajánlatom a számára. Az idomár megint csak egy bűnöző - a neve Budd, ,,Rosy" Budd. Ezek a nevek mind mulatságosak, de nehogy bedőlj nekik. Budd Kentuckyból származik, úgyhogy mindent tud a lovakról. Az egész Délen, amerre csak járt, mindenütt csak a bajt kereste; az ilyet “kis megrögnek" nevezik, szemben a ,,nagy megröggel" - azaz megrögzött bűnöző. Fosztogatás, útonállás, erőszak - semmi komolyabb. De ahhoz elég, hogy szép vastag dossziéja legyen a rendőrségi nyilvántartóban. Viszont az utóbbi években egyenes úton járt, ha lehet így nevezni azt, hogy Spang istállójában volt idomár.
Leiter akkurátus mozdulattal kipöccentette cigarettáját az ablakon egy kardvirágágyásba. Fölállt, nyújtózkodott.
- Íme hát a játszó személyek, színre lépésük sorrendjében - mondta. - Válogatott szereposztás. Alig várom, hogy alájuk gyújthassak.
Bond nem értett valamit.
- Miért nem adod át őket egyszerűen a versenybizottságnak? Tulajdonképpen kik a főnökeid ebben a munkában? Ki fizeti a számláidat?
- Jonevű istállótulajdonosok fogadtak fel. Ök fizetnek a cégemnek; az eredményekért prémiumot is. A versenybizottsággal nem mennék sokra. Különben se volna sportszerű a lovászfiút a vádlottak padjára ültetni. Számára ez egyenlő lenne a halálos ítélettel. Az állatorvos átengedte a lovat, az igazi Félszeg Mosolyt pedig hónapokkal ezelőtt agyonlőtték és elégették. Nem. Nekem megvan a saját elképzelésem, és az jobban fog fájni a Spangled-fiúknak, mint ha csak a pályákról tiltanák ki őket. Majd meglátod. Szóval ötkor; majd jövök és dörömbölök az ajtódon, a biztonság kedvéért.
- Ne aggódj - mondta Bond. - A prériku-tyák még a holdat fogják ugatni, amikor én már csizmában, nyereggel ott állok a küszöbön.
Bond időben felébredt. Valami csodálatos frissesség volt a levegőben, ahogy az ébredező istállók között követte Leiter bicegő alakját a szilfák lombjai között átszűrődő félhomályban. A keleti égbolt gyöngyszürkén derengett, mint egy cigarettafüsttel töltött luftballon, és a bokrok között rigók kezdtek bele kora reggeli első dalukba. Az istállók mögötti táborból? kékes füstoszlopok emelkedtek az ég felé, a levegőben kávé, faszén, füst és harmat illata terjengett. Vödrök kondultak, emberek meg lovak mindenféle egyéb zajai vegyültek el a kora reggel neszeivel, míg a lovakat vezették kifelé a fák alatt a fehérre festett gerendakorlátokhoz, amelyek a pályát határolták, egy csapat pokróccal letakart ló jött arra, mindegyiknek a fejénél egy lovászfiú; a kantárt magasan tartották, egészen közel a zablához, és gyengéden korholták a gondjaikra bízott állatot.
- Hé, te lustaság, gyerünk, szedd a lábad! Nyomás! Úgy látom, nem vagy valami acélos formában ma reggel.
- Most készülnek a reggeli munkára - mondta Leiter. - A galopp. Ezt utálják az idomárok a legjobban. Ilyenkor jönnek le a tulajdonosok A korlátnak támaszkodtak, a kora hajnalon, a reggelin járt az eszük, amikor a pálya túloldalán, vagy fél mérföldnyire tőlük, a nap sugarai hirtelen felbukkantak a fák csúcsán, és sápadt aranyszínnel vonták be a fölső ágakat. Pár perc múlva eltűntek az utolsó árnyékok is - nappal lett.
Mintha csak erre a jelre vártak volna, bal felől, a fák közül előlépett három férfi, és az egyikük egy nagy testű, gesztenyebarna lovat vezetett, a homlokán csillag, mind a négy lába kese.
- Ne nézz rájuk - mondta Leiter halkan. -Fordíts hátat a pályának, nézd a felvonuló lovakat. Az az öreg, hajlott hátú ember ,,Sunny Jim" Fitzsimmons, a legnagyobb idomár egész Amerikában. Azok ott a Woodward-féle lovak. A legtöbb futamot ma ők nyerik. Viselkedj lazán, majd én szemmel tartom a barátainkat. Nem jó, ha túl sok érdeklődést mutatunk. Nézzük csak, a lovászfiú vezeti Félszeg Mosolyt, de ott van Budd meg a régi barátom, Bénafejű is, egy gyönyörű, levendulaszínű ingben. Mindig adott a megjelenésére. Szép ez a ló. Izmos, erős. Levették róla a pokrócot, nem örül a hidegnek. Rugdal, mint a bolond, de a lovászfiú erősen kapaszkodik rajta. Nagyon reméljük, hogy nem rúgja pofán Mr. Pis-sarót. Na, most Budd odament, és lecsöndesítet-te. Budd fölsegíti a fiút. Kivezeti a pályára. Lassan poroszkál a pálya túlsó oldalán a fur-long-póznák felé. A barátaink elővették a stop-perjüket, körülnéznek. Most kiszúrtak bennünket. Csak nyugodtan, James. Ha a ló elindul, már nem fogjuk érdekelni őket. Aha. Most már lassan megfordulhatsz. Félszeg Mosoly a pálya túlsó felén jár, és ők már látcsővel nézik az indulást. Négy furlong lesz. Pissaro az ötödik pózna mellett áll.
Bond megfordult, és a korlát mellett balra meglátta a két köpcös, feszülten figyelő alakot; a napsugár csillogott a látcsöveiken meg a kezükben tartott stopperórán, és bár nem hitt ezekben az emberekben, mintha a homály elszivárgóit volna körülöttük az aranyszínű szilfák alól.
- Elindult. - Bond egy száguldó barna lovat látott a pálya túlsó kanyarjában befordulni a feléjük vezető egyenesbe. Ebből a távolságból hang nem ért el hozzájuk, de csakhamar hallani lehetett a halk dobogást a vörösesbarna salakon; egyre hangosabban, míg végül mennydörgő pa-tadobogás közepette a ló befordult előttük a kanyarban, szinte súrolva a túlsó korlátot, és a két figyelő férfi felé vágtatva végignyargalt az utolsó turlongon.
Izgalom borzongott végig Bond gerincén, míg a gesztenyebarna ló az erőfeszítéstől felhúzott ajakkal, kimeredő szemmel elszáguldott mellette; fénylő patái dübörögtek, tágra nyílt orrlyukából horkanva tört elő a lélegzet; a fiú a nyeregben felpúpozta a hátát, mint a macska, az arca égészen lent volt, majdnem a ló nyakához ért. Nyomukban hangok és rögök záporoztak; Bond követte őket tekintetével, míg a két férfi mellé nem érték; ezek előregörnyedve álltak, és Bond látta megrándulni a karjukat, ahogy leállították a stoppert.
-Leiter megbökte a karját; hanyagul elsétáltak a fák alatt a kocsihoz.
- Fene jól mozog - jegyezte meg Leiter. - Jobban, mint az igazi Félszeg Mosoly valaha életében. Fogalmam sincs, milyen időt ment, de égett alatta a pálya. Ha képes egy és negyed mérföldön át erre a tempóra, övé a meccs. Ráadásul hatfontos kedvezménnyel indul, tekintve, hogy az idén még nem nyert versenyt. Ez még ad alá egy keveset. Na, menjünk, és reggelizzünk egy rettenetes nagyot. Hogy ilyen korán reggel találkoztam ezekkel a csibészekkel, egészen megjött az étvágyam. - Aztán halkan hozzátette, szinte csak magának: - Utána pedig kipuhatolom, mennyit kér Bell mester azért, hogy szabálytalanul lovagoljon, és diszkvalifikáltassa magát. - A reggeli végeztével, miután Leiter beavatta néhány további tervébe is, Bond ellötyögte a délelőttöt, a pályán ebédelt, és nézte az érdektelen versenyeket; Leiter előre figyelmeztette is, hogy az első nap délutánján ilyenekben lehet része.
Az idő azonban gyönyörű volt; a tömegben gyúródó Bond élvezte a saratogai nyelvjárást, amely a brooklyniból és a kentuckyi tájszólásból ötvöződött egybe; az árnyékos nyergelőkarámok-ban nyüzsgő tulajdonosok és barátaik eleganciáját; a parimutuel-szellemes mechanikáját; a kijelzőtáblát, amely kis lámpácskákkal irta ki az oddszokat és a fogadási összegeket; a szabályos rajtokat a gépesített indítókapukkal; élvezte a kis játéktavat a hat hattyúval meg a lehorgonyzott kenuval; élvezte az egzotikumot, amit a négerek jelentenek, akik mindenütt jelen vannak az amerikai lóverseny világban - csak éppen zsokét nem találni köztük.
Ügy ítélte: a szervezés jobb, mint Angliában. Kisebb esélyt látott a csalásra, mert sokféle csalás ellen megtették az óvintézkedéseket, de Bond tudta, hogy ennek ellenére az illegális hírszolgálatok minden verseny eredményét széthordják az egész Egyesült Államokban, maximum 20-8-4-re nyirbálva ezzel a nyerési esélyeket a totaliza-tőrön: 20. befutóra, 8 első vagy második helyre, 4 a helyezésre; tudta azt is, hogy dollármilliók vándorolnak minden évben egyenest azoknak a gengsztereknek a zsebébe, akik számára a lóversenycsupán jövedelemforrás1- ugyanolyan, mint a prostitúció vagy a kábítószer.
Bond azt a módszert próbálta ki, amelyet a híres “Chicago" O'Brien; talált ki. Minden favoritot “helyre" játszott, azaz, ahogy a jegyhez tartozó műsorfüzet nevezte, “megjelenésre", és a nyolcadik futam végére sikerült is tizenöt dollárt meg néhány centet nyernie. A tömeggel együtt sétált haza, lezuhanyozott, aludt egy keveset, aztán keresett egy vendéglőt á lóvásár közelében, és eltöltött ott egy órát, egy olyan ital mellett, amelyről Lettéitől hallotta, hogy lóversenykörökben divatos: Bourbon - forrásvízzel: Bond gyanakodott, hogy a víz a pult mögötti csapból származik, de Leiter azt állította, hogy a vérbeli Bourbon-ivók ragaszkodnak a hagyományokhoz, és a whiskyt a helyi folyó forrásából származó vízzel isszák, mert ott a legtisztább a víz. A mixer meg sem lepődött, mikor megrendelte az italt; Bond magában mulatott ezen a szakmai gögöri. Aztán megevett egy emberes adag marhasültet, majd, egy utolsó pohár Bourbon után, átment a lóvásárba, mert itt beszélte meg Leiterrel a következő találkozót.
Fehérre festett fából ácsolt építmény volt ez, tetővel, de falak nélkül; lépcsőzetesen elhelyezett padsorok vettek körül egy ezüstre mázolt kötelekkel elkerített, műfüvei borított területet; emögött állt a kikiáltó emelvénye. A lovakat egyesével vezették be a fénycsövekkel megvilágított területre a kikiáltó pedig, egy tennessee-belij óriás termetű figura, előadta a ló élettörténetét, és egy szerinte megfelelő kikiáltási összeggel elindította a licitálást; aztán valami ritmikus zsolozsmában tört ki, míg százasával fölfelé kúszott az összeg; az elegánsan öltözött tulajdonosokat és ügynököket figyelve észrevett minden bólintást, fölemelt ceruzát; segítségére volt ebben két frakkos férfi, akik a padsorok között járkáltak. - Bond egy estélyi ruhába és nercbe öltözött, elhervadt nő mögé ült le, aki valahányszor fölemelte a kezét, a csuklóján csilingeltek és villogtak az ékszerek. Mellette egy fehér frakkos, piros csokornyakkendős, unott férfi ült, aki ugyanúgy lehetett a férje, mint az idomárja.
Egy ideges pej sasszézott be a ringbe, a farára 201 -es számot ragasztottak. Elkezdődött a harsány mondóka: - Kikiáltási ár hatezer, most már hét, köszönöm. Ajánlat hétezer, hétezer és háromszáz és négyszáz és ötszáz, csak hét és fél es a gyönyörű teheráni csikó, nyolcezery köszönöm, uram, ki ad kilencet, és ötszáz, köszönöm, az ajánlat nyolcezer-ötszáz, kérem, ki ad kilencet, nyolcezer-ötszáz és hat és hét, ki ajánl kilencet?
Szünet, egy kalapácsütés, aztán egy őszintén megrovó pillantás a ring melletti padokra, ahol a vastag pénztárcák ültek.
- Emberek, ez a kétéves túl olcsó. Ennyiért több díjnyertes csikót adok el, mint amennyit egész nyáron együttvéve. Ajánlat nyolcezer-hétszáz, és ki ad érte kilencet? Hol a kilenc, a kilenc, a kilenc? - (A gyűrűkkel és karperecekkel fölékesített múmiakéz előhúzott egy arany- és bambusznyelű ceruzát, és a műsorfüzetre fölírt valamit; Bond el tudta olvasni: ,,34. Évi Lóvásár, Saratoga. 201. sz. pej csikó." Aztán a nő ólomszürke szeme az ezüst kötelek fölött belenézett a ló tüzes szemébe, az arany ceruza fölemelkedett.) - És az ajánlat kilencezer, ki ad érte tízet, ki ad tízet? Ki ad többet kilencnél, kilenc egyet hallok? Kilenc-egy, kilenc-egy? - (Szünet, egy utolsó, kérdő pillantás a zsúfolt, fehér ülőhelyek felé, aztán egy kalapácsütés.) - Eladva kilencezer dollárért. Köszönöm, hölgyem.
És a fejek megfordultak és a nyakak kinyúltak, és a nő unottan mondott valamit a. mellette ülő férfinak, aki megvonta a vállát.
És a 201. sz. pej csikót kivezették a ringből; oldalazva berúgtatott a 202-es, és egy percig remegve állt ott a vakító fények, az idegen arcok sokaságá- és az ismeretlen szagok közepette.
Aztán Bond háta mögött mozgolódás támadt, Leiter arca jelent meg Bond válla fölött, és Leiter szája ezt súgta a fülébe: - Megvan. Háromezer dollárba kerül, de meg fogja játszani a csalást. Szabálytalan lovaglás az utolsó furlongon, pont mielőtt elhúzna a mezőnytől. Hű, öregem! Reggel találkozunk. - A suttogás itt félbeszakadt, Bond nem fordult meg, hanem egy darabig még figyelte az árverést, aztán lassan hazabandukolt a szilfák alatt, és sajnálta a Tingaling Bell nevű zsokét, aki ilyfen öngyilkos játszmába kezdett, és sajnálta a Félszeg Mosolynak nevezett, nagy testű, barna lovat is, amelyet nemcsak hogy elcseréltek, ráadásul még szabálytalanul is fogják lovagolni.

74.
A PERPETUITIES DÍJ
Bond magasan ült a lelátón, és bérelt látcsövén át figyelte, hogy Félszeg Mosoly tulajdonosa rákot eszik.
A gengszter négy sorral Bond alatt ült a vendéglőnek kialakított szektorban. Vele szemben Rosy Budd virslit és savanyú káposztát villázott, hozzá egy korsó sörből hörpölgetett. Majdnem minden asztal foglalt volt, ennél az egynél mégis két pincér ólálkodott, és a főpincér is gyakorta megjelent, hogy lássa, minden rendben van-e.
Pissaro úgy nézett ki, mintha egy horrorképregényből szalajtották volna. Gömbölyű, hólyagsze-rű fején az arcvonások összezsúfolódtak - két tűszúrásnyi szem, két fekete orrlyuk, összeszorít tott, nedves, rózsaszín száj a jelzésszerű áll fölött; barna ruhába bújtatott, hájas test, hosszú galléros, fehér ingben, mintás, csokoládébarna csokornyakkendőben. Ügyet sem vetett az első futam előkészületeire, inkább az ennivalóra koncentrált,1
csak időnként pillantott át asztaltársa tányérjára, mintha az alkalmat keresné, hogy átnyúljon, és kikapjon belőle valamit magának.
Rosy Budd széles volt és keménykötésű; szögletes, mozdulatlan pókerarcában a fakó szempár mélyen ült a szőke szemöldök alatt. Csíkos kre-tonöltönyt viselt és sötétkék nyakkendőt. Lassan evett, ritkán pillantott fel a tányérjából. Mikor végzett az ebéddel, fölvette a verseny műsorfüzetét, és figyelmesen lapozgatta. Mikor a főpincér az étlapot ajánlotta neki, föl sem pillantott, csak a fejét rázta meg kurtán.
Pissaro a fogát piszkálta, míg egy hatalmas adag fagylalt meg nem érkezett, akkor megint előrehajtotta a fejét, és apró szájába sebesen kanalazni kezdte a fagylaltot.
Bond a látcsővel vizsgálta a két férfit, és közben jártatta az agyát. Vajon mit képviselhet ez a két ember? Emlékezett hideg, elkötelezett orosz sakkjátékosokra, zseniális, neurotikus németekre, hallgatag, életveszélyes, névtelen közép-európaiakra, meg az övéire a Szolgálatnál - azokra, akik már az első tetet megduplázzák, a vidám szerencselovagokra, akik úgy számolnak, hogy évi ezerért már érdemes az életet kockára tenni. Az ilyenekhez képest ezek itt csak kamaszkori ábrándképek.
Kiírták a harmadik futam eredményeit, alig félóra maradt a Perpetuities Díj kezdetéig. Bond letette a látcsövet, és a programfüzetet vette kezébe; várta, hogy a pálya túloldalán álló tábla villogni kezdjen, ahogy a pénz befolyik a totali-zatőrbe, és az oddszok mozogni kezdenek.
Még egyszer megnézte a részleteket. “Az 52. Perpetuities Díj. 25 000 dollár. Háromévesek. A nevezés mellett 50 dollár beíratási díj. Kezdők még 250 dollárt fizetnek. A 25 000-ből 5000 a második helyezetté, 2500 a harmadiké, 1250 a negyediké. A győztes ló tulajdonosa serleget vehet át. Egy és negyed mérföld." Aztán a tizenkét lő neve, tulajdonossal, idomárral, lovassal, valamint a Morning Line előjelzése az esélyekről.
A két favoritot, Mr. C. V. Whitney l-es rajtszámú Gyere Vissza nevű lovát és a 3-as számú Imádkozzt, Mr. if j. William Woodward tulajdonát egyaránt hat a négyhez fogadták. Mr. P. Pissaro Félszeg Mosoly nevű lovánál 15 az egyhez volt az előrejelzés, az utolsó helyen állt. Rajtszáma: 10.
Bond a vendéglői szektor felé irányította látcsövét. A két férfi eltűnt. Bond távolabbra nézett, a pálya túloldalára, ahol a nagy táblán már villogtak a számok. A favorit most a 3-as ló volt, 2 az l-hez fogadták. Gyere Vissza egálba került. Félszeg Mosoly 20 az 1-en állt, de ez lement 18-ra, míg Bond a táblát figyelte. Még egy negyedóra. Bond hátradőlt, rágyújtott, s még egyszer végiggondolta, mit hallott Leítertől, és hogy vajon sikerülhet-e ez egyáltalán.
Leiter fölkereste a zsokét a szállásán, és megvillantotta előtte detektívigazolványát. Aztán teljes nyugalommal megzsarolta, hogy adja el a versenyt. Ha Félszeg Mosoly győz, Leiter elmegy a versenybizottsághoz, fölfedi a csalást, és Tinga-ling Bell többé nem lovagolhat. Kínált azonban egy esélyt, hogy a zsoké megmeneküljön. Ha elfogadja, Leiter megígérte, hogy egy szót sem szól a lócseréről. Félszeg Mosolynak meg kell nyernie a versenyt, de úgy, hogy utána diszkvalifikálják. Ezt úgy lehet elérni, hogy a zsoké a célegyenesben akadályozza a mellette futó lovat, ilyen módon bebizonyítható, hogy a másik csak őmiatta nem nyerte meg a versenyt. Ezért az ellenfél óvást jelent majd be, aminek helyt fognak adni. Bell számára egyszerű feladat, hogy a célegyenes előtti kanyarban valami olyat cselekedjék, amit később a gazdái előtt egyszerű túlbuzgalomnak, győzniakarásnak állíthat be; mondván, hogy egy másik ló támadta őt balról, meg hogy a lova megbotlott. Semmi elképzelhető oka nem volt rá, hogy ne akarjon győzni (Pissaro ezer dollár prémiumot tűzött ki neki, ha nyer), de hát a lóversenyek világában sajnos adódik ilyen balszerencse. Leiter most odaad ezer dollárt Tingalingnek, és ezt még kétezer követi, ha megteszi, amit ígért.
És Bell megvette az ötletet. Habozás nélkül.
És azt kérte, hogy a" kétezer dollárt a versenynap után az Acme Iszap- és Kénfürdőben vehesse át, ahová minden este elment iszapfürdőre, hogy a súlyát szinten tartsa. Hatkor. Leiter pedig megígérte, hogy így lesz. És Bondnak most ott lapult a zsebében a kétezer dollár, mert kénytelen-kelletlen beleegyezett, hogy segít Leiternek: elviszi és átadja a pénzt az Acme fürdőben, ha Félszeg Mosoly nem nyeri meg a versenyt. Sikerülhet ez?
Bond fölvette a látcsövet, és végigpásztázott vele a pályán. Megfigyelte a negyedmérföldenként felállított, vastag póznákat, amelyeken automatikus filmfelvevők működtek: az egész versenyt rögzítették, és ez a film percekkel a futam után már a versenybizottság rendelkezésére állt, Ez az utolsó, a célvonalhoz-legközelebb álló kamera lesz az, amelyik fölveszi majd, mi történik az utolsó fordulóban. Bond beleborzongott az izgalomba. Még öt perc, és tőle száz méterre megnyílnak a rajtkapuk. Egy kör a pályán, és még egy furlong; a célvonal ott volt éppen Bond alatt. Látcsövét az eredményjelző táblára szegezte. A favoritok és Félszeg Mosoly helyzetében semmi változás. És már jöttek is a lovak, könnyű galoppban, a starthely felé. Elöl az l-es számú Gyere Vissza, a második favorit. Nagy, fékete lö, a Whitney-istálló világoskék és barna színeiben. Üdvrivalgás fogadta a favorit Imádkozz megjelenését;
ez egy igen gyorsnak látszó szürke mén volt rajta a híres Belair, a Woodward-istálló fehérjében, piros pettyekkel. Sereghajtóként kese lábain ott jött egy nagy testű, gesztenyebarna, hóka ló, falfehér arcú zsokéja levendulaszínű selyeminget viselt, mellén és hátán fekete káró-mintával.
A ló olyan jól mozgott, hogy Bond azonnal átnézett a táblára, és nem is lepődött meg, amikor azt látta, hogy az ára sebesen mozduL előbb 17-re, majd 16-ra. Bond tovább figyelte a táblát. Egy perc múlva fölteszik a nagy pénzeket (kivéve Bond ezer dollárjának maradékát, mert az nem kerül ki a zsebéből), és az ár meredeken zuhanni fog. A hangszóró bejelentette a versenyt. Bal kéz felől már sorakoztatták a lovakat a starthelyen. Ping, ping, ping, a táblán hunyorogtak, villogtak a fények - 15, 14, 12, 11 és végül 9 az egyhez. Aztán a fények nem fecsegtek többé, a totalizatőr bezárt. És vajon még hány ezer dollár szaladt szét most a Western Union vonalain keresztül ártatlan címekre Detroitba, Chicagóba, New York-ba, Miamiba, San Franciscóba meg egy tucatnyi más illegális bukmékerhez szerte az Egyesült Államokban?
Élesen megkondult egy kolomp. A levegőt villamosság töltötte be, a tömeg zaja elnémult. Aztán a száguldó lovak zegzugos vonalban, mennydörgő robajjal, közeledtek a lelátó felé, patájuk rögöket és salakot szórt a levegőbe. Felvillanlak az éles, sápadt arcok, a szemüvegektől félig eltakarva, lüktető vállak, tomporok áradata, vad szemek villantok fehéren, és a számok összevisszaságából Bond csak a legfontosabbikat, a 10-est tudta kivenni: jócskán a mezőny elején haladt, közel a korláthoz. Aztán leülepedett a por; a barnásfekete tömeg az első fordulóban járt, lassan áramlott a túlsó egyenesben, és Bond érezte, hogy a látcső síkossá válik a szemén a verítéktől.
Az 5-ös számú ló, egy fekete outsider vezetett egy hosszal. Lehet, hogy ez az ismeretlen ló fogja ellopni a versenyt? De ott volt az l-es is, vele egy vonalbari, és álig hátrább a 3-as. A 10-es pedig fél testhosszal az élboly mögött. Ezek négyen vezették a mezőnyt, a többiek egy kupacban, vagy három hosszal leszakadva követték őket. Forduló, és már az l-es számú vezetett. Whit-neyék feketéje. A 10-es a negyedik helyen. Az átellenes hosszú egyenesben a 3-as erősen nyomult föl, a sarkában Tingaling Bell a gesztenyebarna lovon. Mindketten elhagyták az 5-öst, és szorították az l-est, aki még mindig fél hosszal vezetett. Aztán megint egy forduló, a másik egyenes: a 3-as vezetett, Félszeg Mosoly a második, az l-es fél hosszal mögöttük. És Félszeg Mosoly behozta a 3-as előnyét. Fej fej mellett haladtak, így értek az utolsó fordulóba. Bond visszafojtotta a lélegzetét. Most! Most! Szinte hallotta a nagy fehér oszlopba rejtett filmkamera surrogását. A 10-es haladt elöl a kanyarban, de a 3-as a belső körön jött mellette, a korlát mellett. A tömeg ordítva buzdította a favoritot. Bell most centiméterről centiméterre megközelítette a szürkét, fejét a külső oldalon mélyen lehajtva, szinte a ló nyakához szorítva; nyilvánvaló volt, hogy nem látja a másik lovat a korlát felőli oldalon. A két ló mind közelebb és közelebb került egymáshoz, míg végül Félszeg Mosoly feje nekiütődött a 3-as számú ló fejének, aztán már előzött is; és bizony, Imádkozz lovasának föl kellett egyenesednie a nyeregben, csak így tudta kivédeni a szabálytalanságot, de addigra Félszeg Mosoly már egy hosszal vezetett.
A tömeg dühödten felordított. Bond leeresztette látcsövét, hátradőlt, és figyelte, ahogy a verítékhabtól foltos barna ló átrobog a célvonalon, Imádkozz öt hosszal leszakadva követi, és Gyere Vissza épp csak hogy el nem kaparintja tőle a második helyet.
Nem rossz, mondta magában Bond, míg körülötte őrjörigött a tömeg. Egyáltalán nem rossz.
És milyen remekül csinálta a zsoké! Annyira lehajtotta a fejét, hogy még Pissarónak is be kell látnia: Bell nem vehette észre a másik lovat. A célegyenesben természetes, hogy a lovas lelapul a nyeregben. Ahogy az oszlop mellett elhaladt, Tinealina továbbra is lent tartotta a feiét.
és úgy dolgozott az ostorral, mintha azt hinné, hogy még mindig csak fél hosszal vezet a 3-as ló.
Bond várta, hogy kiírják az eredményt. Füttykoncert, fújolás hangzott mindenfelől. “10. Félszeg Mosoly, 5 hossz. 3. Imádkozz, 1/2 hossz. 1. Gyere Vissza, 3 hossz. 7. Pirandello, 3 hossz,".
A ló már poroszkált a visszamázsálásra, a tömeg pedig vért követelt, míg Tingaling Bell, arcán széles vigyorral, a lovászfiúnak dobta az ostorát, lecsusszant a barna ló izzadt hátáról, és a nyereggel a hóna alatt a mérleghez indult.
Aztán óriási üdvrivalgás tört ki. Félszeg Mosoly neve mellé becsúsztatták a fekete alapon fehérrel kiírt ÓVÁS feliratot és a hangosanbeszélő ezt harsogta: - Figyelem, figyelem! Az előbbi verseny ellen a 3-as számú, Imádkozz nevű ló lovasa, T. Lucky óvást jelentett be, a 10-es számú, Félszeg Mosoly nevű ló lovasa, T. Bell szabálytalan lovaglása miatt. Ne dobják el fogad ószelvény eket. Ismétlem, ne dobják el a szelvényeket.
Bond zsebkendőt vett elő, és megtörölte a kezét. El tudta képzelni, mi folyik most a versenybírák boksza mögötti vetítőben. Mostanra bizonyára nézik már a filmet. Bell sértődötten áll, mellette a 3-as ló lovasa, még sértettebben. Vajon a tulajdonosok ott vannak-e? Vajon Pissar kövér tokájáról szivárognak-e verítékcsöppek a gallérjába? Vajon állnak-e olt más tulajdonosok is) sápadtan és dühösen?
Aztán megint megszólalt a hangszóró.
- Figyelem, figyelem! Az előbbi versenyben a 10-es számú, Félszeg Mosoly nevű lovat a versenybizottság diszkvalifikálta, és a 3-as számú, Imádkozz nevű lovat nyilvánította győztesnek. Ez a hivatalos eredmény.
A tömeg diadalordítása közepette Bond elgémberedett testtel állt föl helyéről, és a bárhoz indult. Következik a kifizetés. Talán egy forrásvizes Bourbontól támad egy-két ötlete, hogy miként adja át a pénzt Tingaling Bélinek. Nyugtalanította ez a feladat. Pedig az Acme fürdőt eléggé megfelelő helynek érezte. Senki sem ismerte őt Saratogában. De ezután fel kell hagynia azzal, hogy Pinkertonéknak dolgozik. Fel kell hívnia Shady Treet, hogy. reklamáljon az elmaradt ötezerért. Hadd nyugtalankodjék ő is a kifizetés miatt. Nem volt rossz mulatság Leiterrel karöltve kibabrálni ezekkel az emberekkel. A következő dobás már az övé, Bondé lesz.
Benyomakodott a zsúfolt bárba.

13.
ACME ISZAP ÉS KÉN
A kis piros autóbuszban csak ketten ültek: egy sorvadt karú, fekete bőrű nő meg egy lány a sofőr melletti ülésen, aki eldugta beteg kezét, fejét, pedig sűrű, fekete fátyol borította, mint egy méhészsisak, de az arca bőréhez nem ért hozzá.
A busz, amelynek oldalán ,,Acme Iszap- és Kénfürdő" felirat állt, a szélvédőn pedig az, hogy “Indul minden kerek órában", végigment a városon, anélkül, hogy további utasok szálltak volna fel, aztán a műútról lekanyarodott egy rosszul karbantartott kavicsútra, fiatal fenyőfacsemeték között. Fél mérföld után befordult, és egy rövid lejtőn leereszkedve egy csoport ütött-kopott, szürke deszkaépület mellé ért. Az épületek között sárga téglakémény meredt föl, s belőle halvány fekete füstpamacs emelkedett nyílegyenesen a mozdulatlan levegőbe.
A fürdők előtt életnek nyoma sem mutatkozott, de ahogy a busz a gyommal benőtt kavicsösvényen a bejárathoz ért, két öregember meg egy színesbőrű, sánta nő bújt elő a lépcső tetején a drótüveg ajtó mögül, és várták, hogy az utasok kiszálljanak.
A buszból kilépve Bondnak gyomorfélfordító erővel csapott orrába a kén szaga. Rettenetes bűz volt ez, a föld gyomrának mélységeiből. Bond távolabb húzódott a bejárattól, és leült egy halott fenyőkből álló facsoport alatt elhelyezett, durva fapadra. Pár percig ült ott, hogy felkészítse magát arra, ami a drótüveg ajtók mögött történik majd vele, hogy leküzdje ellenkezését, undorát. Ügy döntött végül, hogy ez az egészséges szervezet reakciója a betegséggel való kapcsolatra, és nagyrészt a magas, baljós, belseni mintára épült kémény az oka, azzal az ártatlan füstpamaccsal. De leginkább az a kilátás riasztotta, hogy bemenjen azon az ajtón, megvegye a jegyet, aztán egészséges testét levetkőztesse, és átengedje azoknak a titokzatos machinációknak, amelyeket ebben a kísérteties, rozzant épületben űznek.
A busz elcsörömpölt; Bond egyedül maradt. Tökéletes volt a csend. Bond észrevette, hogy az épület két ablaka meg a bejárat két szemet és egy szájat formáz. A ház mintha ránézett volna, figyelte volna, várta volna. Vajon belép-e? Vajon a kezükre adja-e magát? Bond türelmetlenül fészkelődött az öltönyé" ben. Felállt, és egyenesen átmenf a kavicson, fel a lépcsőn, és a drótüveg ajtó döngve becsukódott mögötte.
Egy ütött-kopott előtérben találta magát. Itt még áthatóbb volt a kénbűz. Egy vasrács mögött portásasztalt látott. A falakon bekeretezett köszönőlevelek lógtak, némelyiken az aláírás alatt piros papírpecsét díszelgett, és egy vitrinben mindenféle csomagokat látott átlátszó burkolatban. A vitrin tetején csupa nagybetűs, ákombákom kézírással ez állt: “Vigyen haza egy Acme-csomagot! A legdiszkrétebb kezelés az ön otthonában!" Az árjegyzéket egy olcsó dezodort hirdető -plakátra ragasztották reklámszöveg kilátszott alóla: “Terítéken a veríték". - Egy fakó nő ült az asztalnak narancsszínű volt a haja, az arca meg mint egy bánatos képviselőr fánk; lassan fölnézett rá a rács mögül, és ujját odatette az Igaz szerelmes történetek oldalain, ahol abbahagyta az olvasást...
- Szolgálhatok? - Ez az idegenek számára fenntartott hang volt: azoké, akik nem ismerik a járást Bond, azzal az óvatos borzadállyal nézett be a ácson, amire a nő számított. 
- Egy fürdőt szeretnék.
- Iszap vagy kén? - Szabad kezével a jegyekért nyúlt.
- Iszap.
- Adhatok esetleg bérletet? Ügy olcsóbb.
- Köszönöm, csak egy jegyet.
- Dollár ötven. - Kidugta a lilásrózsaszín jegyet, de az ujját rajta tartotta, míg Bond le nem tette a pénzt.
- Merre menjek?
- Jobbra - felelte a nő. - Végig a folyosón. Azt ajánlom, az értékeit hagyja itt - Egy nagy, fehér borítékot dugott ki a rács alatt. - A nevét írja rá. - A szeme sarkából figyelte, hogy Bond beleteszi, az óráját meg a zsebei tartalmát a borítékba, és ráfirkantja a nevét.
A húsz darab százdolláros bankjegy az inge alatt lapult. Tanakodni kezdett, vajon azokkal mitévő lesz. Visszatolta a borítékot.
- Köszönöm.
- Szívesen.
- A szoba végében alacsony, lengőajtó volt és két fehérre festett fakéz,. melyek ernyedt mutatóujja jobbra és balra mutatott Az egyik kézre ezt írták: ISZAP, a másikra: KÉN. Bond átment a lengőajtón, és egy lejtős cementpadlójú, nyirkos folyosóra jutott. Végiglépkedett rajta, a túlsó végén átnyomakodott egy másik lengőajtón, és egy magas, mennyezetablakos teremben találta magát amelyben a falak mentén öltözőfülkék álltak.
A termet forróság, gőz és kénbűz töltötte be. A bejárat mellett egy asztalnál két fiatal, lágy külsejű, a derekukra csavart törülközőtől eltekintve meztelen fiatalember römizett. Az asztalon két, csikkekkel telt hamutartó állt, meg egy mély tányér, teli kulcsokkaL Mikor Bond belépett, a fiatalemberek fölnéztek, az egyik kivett egy kulcsot, és nyújtotta. Bond odament, elvette tőle.
- Tizenkettes - mondta a fiatalember. -A jegy megvan?
Bond odaadta a jegyet, a fiatalember pedig a mögötte sorakozó fülkékre mutatott. Utána a fejével intett egy ajtó felé a terem végében, - Ott a fürdő, - Azzal mindketten visszatértek a játékhoz.
A mocskos kis fülkében semmi más nem volt, mint egy összehajtott törülköző, amelyből a rengeteg mosás már mind eltávolította a bolyhokat. Bond levetkőzött, és a dereka köré csavarta a törülközőt. A vaskos pénzköteget összehajtotta, és zakója szivarzsebébe dugta, a zsebkendő alá. Reménykedett, hogy a zsebtolvaj a gyors kutakodás közben ott nem fogja keresni. Pisztolyát a hónalj szíjnál fogva egy kampóra akasztotta, aztán kilépett a kabinból, és bezárta az ajtót maga mögött.
El sem tudta képzelni, mi fogadja majd a terem végében lévő ajtó mögött. Az első pillanatban az az érzése támadt, hogy halottaskamrába lépett. De mielőtt még összegyűjthette volna benyomásait, odalépett hozzá egy lecsüngő, borzas bajuszú, kövér, kopasz fekete, és tetőtől talpig végigmérté. - Magának mi a baja, Mister? - kérdezte egykedvűen.
- Semmi - felelte Bond tömören. - Csak ki akarom próbálni az iszapfürdőt.
- Oké - mondta a fekete. - A szíve rendben?
- Igen.
- Oké. Erre. - Bond követte a feketét a síkos cementpadlón egy fapadhoz; a pad mellett két omlatag zuhanyozófülke állt, az egyikben egy meztelen emberről egy karfiolfülű férfi éppen locsolócsővel mosta le a sarat.
- Mingyár itt vagyok - mondta a fekete, és óriási talpaival elcsattogott a vizes cementpadlón. Bond nézte a hatalmas, gumiszerű embert, és a hátán futkosott a hideg, hogy ezekre a lecsüngő, puffadt, rózsaszín tenyerű mancsokra bízza a testét.
Bond ösztönös rokonszenvet érzett a színesbő-rűek iránt, de tudta azt is, hogy Anglia szerencsés helyzetben van Amerikához képest, ahol már az iskolában szembe kell nézni a faji kérdéssel. Elmosolyodott, mikor eszébe jutott Felix Leiter egy mondása abból az időből, amikor utolsó közös megbízatásukon dolgoztak Amerikában. Bond egy ízben úgy emlegette Mr. Bigét, a hires harlemi bűnözőt, hogy “az az elvetemült néger". Leiter kioktatta: - Vigyázz ezzel, James - mondta. - Az emberek mostanában baromi érzékenyek ezekre a szavakra. A boltban már nem kérhetsz jéger alsót, csak jeketét.
Leiter tréfájának emléke fölvidította Bondot. Elfordította tekintetét a feketéről, és körülnézett az Acme Iszapfürdőben.
Négyzetes, szürke betonból épült terem volt. A mennyezetről négy pucér, légypiszokkal pety-tyegetett villanykörte lógott le, csúnya fénnyé vonva be a párától csöpögő falakat meg a padló A falak mentén kecskelábú asztalok álltak. Bond önkéntelenül megszámolta őket. Húsz darab volt Minden asztalon súlyos fakoporsó feküdt, a te tejük a koporsó háromnegyedéig ért. A legtöbbjében egy-egy izzadó arc profilja látszott a perem fölött, a plafonra meredve. Néhány szem pár kíváncsian Bond felé fordult, de a vértolulá sos arcok legtöbbje aludni látszott.
Az egyik koporsó nyitva állt, a fedele a fa! nak támaszkodott, az oldalát lehajtották. E mintha Bondra várt volna. A fekete egy súlyos tisztátalan küllemű lepedőt terített rá, és bélés ként belehajtogatta a ládába. Mikor ezzel vég zett, a terem közepére ment, ahol gőzölgő, sötétbarna sárral teli vödrök sorakoztak; kiemelt kettőt, és nagy csattanással lecsapta őket a nyitót láda mellé. Hatalmas tenyerével belelapátolt, a sűrű masszát végigkente a lepedőn, és ezt addig folytatta, míg végül kétujjnyi vastag iszapréteg borította a láda fenekét. Aztán ott hagyta - hűlni, gondolta Bond -, és átment egy csorba ülőkádhoz, amely jégkockákkal volt teli; matatott benne, majd néhány csöpögő törülközőt húzott ki belőle. A karjára terítette őket, körbejárt a csukott koporsók között, és a bennük fekvők némelyikének a homlokára borított egyet-egyet.
Semmi más nem mozdult; a helyiségben csönd volt, csak a locsolócső sustorgott Bond mellett. Majd ez is abbamaradt, és egy hang azt mondta: - Jól van, Mr. Weiss. Ez elég is lesz mára - aztán egy kövér, meztelen, sűrű fekete szőrzettel borított férfi imbolygott ki bizonytalanul a zuhanyozófülkéből; a karfiolfülű ember ráadott egy frottír fürdőköpenyt, jól ledörzsölte benne, utána kikísérte az ajtóhoz, amelyen Bond bejött. A karfiolfülű a terem túlsó végén lévő ajtón át kiment. Pár pillanatra fény szűrődött be az ajtórésen; Bond fényt látott a túlsó oldalán és az áldott, kék ég egy szeletét, aztán a férfi visszajött, a kezében két vödör forró, gőzölgő iszappal. Berúgta az ajtót maga mögött, és a vödröket a helyiség közepére tette a többi mellé.
A fekete odalépett Bond koporsójához, és megtapogatta benne a sarat. Megfordult, és intett a fejével. - Oké, Mister - mondta.
Bond odalépdelt, a fekete elvette a törülközőjét, a kulcsát pedig a láda fölött egy kampóra.
Bond ott állt előtte meztelenül.
- Vót má ilyenbe?
- Nem.
- Gondóttam is. Úhhogy csak negyvenötös iszapot adok, asztő, ha má megszokta, mehet ötvenig, sőt ötvenötig is. Feküjjön föl ide.
Bond óvatosan bemászott a ládába, és lefeküdt; fájt a bőre a forró iszap érintésétől. Lassan kinyújtózott teljes hosszában, és fejét a műhab-bal töltött párnára terített tiszta törülközőre hajtotta.
Amint elhelyezkedett, a fekete mindkét kezével belemarkolt a friss iszappal teli vödörbe, és Bond testére kezdte csapkodni.
Az iszap sötét csokoládébarna volt, sima, súlyos és síkos. Bond orrába forró bűz csapott. Figyelte a fényes, duzzadó, fekete karokat, amint dolgoznak azon a szeméremsértő sárkupacon, amely valaha az ő teste volt. Vajon tudta-e Felix Leiter, hogy milyen ez? Bond bőszen vigyorgott a mennyezetre. Ha ez egyike Felix vicceinek.
A fekete végre befejezte - Bondot forró iszap borította. Csak az arca maradt fehér, meg a szíve fölött egy terület. Fulladozott, és veríték patakzott a homlokán.
A fekete egy gyors mozdulattal lehajolt, fölkapta a lepedő szélét, és szorosan Bond karjára és testére vonta. Aztán a lepedő másik szélét ragadta meg, és azt is köré csavarta. Bond éppen csak az ujjait meg a Tejét tudta mozdítani; kevesebb mozgásszabadsága maradt, mint egy kényszerzubbonyban. Aztán a fürdőszolga becsukta a rsó oldalát, rátette a súlyos fafödelet, és azzal kész.
A fekete levett Bond feje fölül a falról egy palát, megnézte az időt a faliórán, és ráírta a táblára. Pontosan hat óra volt.
- Húsz perc - mondta. - Jó van? Bond morgott valamit.
A fekete elment a dolgára, Bond a mennyezetet bámulta. Érezte, hogy a veríték a haja közül a szemébe csorog. Válogatott átkokat szórt magában Felix Leiterre.
Hat óra három perckor kinyílt az ajtó, és belépett a cingár, meztelen Tingaling Bell. Éles menyétarca volt és satnya teste; minden csontja kilátszott. Hetykén lépkedett a terem közepére.
- Hello, Tingaling - mondta a karfiolfülű.
- Hallom, milyen gondod volt ma a versenyen. Kár.
- Azok a bírák egy rakás szemét - mondta Tingaling savanyúan. - Miért mentem volna neki Tommy Luckynak? Az egyik legjobb cimborám. És mi szükségem lett volna rá? Már a zsebemben volt a verseny. Hé, te néger csibész - nyújtotta előre a lábát, hogy elgáncsolja a vödörrel közeledő feketét -, hat unciát kell leszedned rólam. Most ettem meg egy adag sült krumplit. Ráadásul holnap egy rakás ólmot fognak cipeltetni velem az Oakridge-en.
A fekete átlépte a kinyújtott lábat, és göndör kis kuncogást hallatott. - Ne aggódj, szivi - mondta szeretettel. - A karodat bármikó letörhetem. Azzal sok súly lemegy. Mingyár itt vagyok.
Ismét nyílt az ajtó, és az egyik kártyázó dugta be a fejét.
- Hé, Boxer - szólt oda a karfiolfülűnek -, Mabel azt mondja, nem tudja fölhívni a csemegeboltot, hogy megrendelje a kajádat. Elromlott a telefon. Elment a vonal, vagy mi.
- A jóistenit - mondta a másik. - Szólj Jacknek, hogy a következő járatban hozza ki.
- Oké.
Becsukódott az ajtó. Amerikában ritka eset hogy elromlik a telefon; ez volt az a pillanat amikor Bond agyában felvijjoghatott volna a kis vészcsengő. De nem vijjogott. Bond ehelyett ránézett az órára. Még tíz perc az iszapban. A fekete odajött, karján a hűtött törülközőkkel, és az egyiket Bond homlokára terítette. Mámoros megkönnyebbülést hozott, Bond egy pillanatra azt gondolta, talán ki is lehet bírni ezt az egészet.
Ketyegtek a másodpercek. A zsoké, trágársá-gok özönével épp Bonddal szemben beleereszkedett a ládába, és Bond arra gondolt, hogy Tingaling bizonyára ötvenöt fokos iszapot kap. Aztán csavarták a lepedőt, rácsapták a fedelet. A fekete 6 óra 15 percet írt a táblára. Bond azon törte a fejét, vajon hogyan adja ajd át a pénzt ennek az embernek, A fürdő után, a mosdóban? Lehet, hogy van egy olyan szoba, ahol az ember lefekhet a tortúra után. Vagy kint a folyosón? Vagy a buszon? Nem, a buszon nem. Jobb, ha nem látják őket együtt.
- Na jó. Most pedig senki se mozdul. Csak nyugi, és senkinek se esik baja.
Kemény, szigorú hang volt, halálos fenyegetés áradt belőle.
Bond szeme fölpattant, a teste összerándult a teremben keletkezett veszély érzetére.
A szabadba vezető ajtó, amelyen át az iszapot hordták be, nyitva állt. A nyílásban egy férfi állt, egy másik pedig a terem közepe felé tartott. Mindkettőnél pisztoly volt, és a fejükön mindketten fekete csuklyát viseltek, amelyen lyukakat vágtak a szemeknek és a szájnak.
A teremben csönd volt, csak a zuhanyozófülkékben csobogott a víz. Minden fülkében egy-égy meztelen ember állt. A vízfüggönyön át kikukucskáltak, szájuk levegő után tátogott, a hajuk a szemükbe lógott. A karfiolfülű mozdulatlanná dermedt, mint egy oszlop. A szeme fehéren villant, a kezében tartott csőből ömlött a lábára a víz.
A fegyveres már a terem közepén járt, a gőzölgő iszaposvödröknél. Megállt a fekete előtt, aki mindkét kézében vödröt tartott. Kissé remeghetett, mert az egyik vödör füle zörgött.
A féríi szemmel tartotta a feketét, de Bonc látta: kezében megfordítja a pisztolyt, és a csövénél fogva tartja. Hirtelen mozdulattal, yissza-kézből, vállból belevágott a pisztoly agyával a fekete hatalmas pocakjába.
Az ütést csupán egy éles, nedves csattanás kí serte, de a vödrök azonnal a földre zuhantak a fekete fölkapta a kezét, és a hasára szorította Halkan felnyögött, térdre rogyott, és fényesre borotvált fejét előrehajtotta, majdnem a férf cipőjéig, mintha hódolna előtte.
A férfi visszahúzta a lábát. - Hol a zsoké? - kérdezte fenyegetően. - Az a Bell. Melyik láda?
A fekete karja kinyúlt.
A fegyveres letette a lábát. Megfordult, és odament, ahol Tingaling Bell feküdt Bond lábánál.
Megállt, és először Bond arcába nézett. A tar tása kissé megmerevedett. Két villogó szem né zett le a fekete csuklya gyémánt alakú kivágá sán. Aztán a férfi balra lépett, és megállt a zso ké fölött.
Egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán egy szökkenéssel ráült a ládára, amelyben Tingaling feküdt, és a szemébe nézett.
- Nahát, nahát. Kössenek föl, ha ez nem Tingaling Bell. - A hangjában baljós szívélyessé csengett.
- Mi van? - A zsoké hangja elvékonyodott a rémülettől.
- Ejnye, Tingaling - mondta ri férfi, mintha találós kérdést adott volna fel. - Hát mi lehet a baj? Nem jut eszedbe semmi?
A zsoké nyelt egyet.
- Lehet, hogy sose hallottál egy Félszeg Mosoly nevű lóról, Tingaling? Lehet, hogy ott se voltál, amikor ma délután fél háromkor szabálytalanul lovagolták? - A hang élessé vált.
A zsoké csöndesen sírni kezdett. - Jesszusom. Az nem az én hibám volt, mester. Akárkivel előfordulhatott volna. - Egy büntetéstől rettegő gyerek hangja volt. Bond megrándult.
- A barátaim szerint átverés történt. -A férfi belehajolt a zsoké arcába, és a hangja egyre jobban áthevült. - A barátaim szerint egy olyan zsoké, mint te, csak szándékosan tud ilyet elkövetni. A barátaim körülnéztek a szobádban, és egy ezrest találtak eldugva egy villanykörte foglalatában. A barátaim megkértek, hogy érdeklődjem meg, honnan van az a lepedő.
Az éles csattanás és a kétségbeesett Sikoly egyszerre hangzott fel.
- Beszélj, te szemétláda, vagy kiloccsantom az agyvelődet. - Bond hallotta a pisztoly závárjának hangját.
A láda felől dadogó nyüszítés hallatszott. -A spórolt pénzem. Mindenem, amim van. A lámpába dugtam. A spórolt pénzem. Esküszöm. Jézus, hidd el. El kell, hogy hidd. - A hang zokogásba fulladt.
A férfi undorral horkantott, és Bond látóterébe emelte a pisztolyt. Egy nagy, csúnya szemölccsel éktelenkedő hüvelykujj visszaeresztette a kakast a fegyveren. A férfi lígcsusszant a ládáról. A zsoké arcába nézett, és a hangja kenetteljessé vált.
- Túl sokat lovagoltál az utóbbi időben, Tingaling - mondta szinte suttogva. - Rossz bőrben vagy. Rádfér a pihenés. Sok-sok nyugalom. Mint egy szanatórium, vagy mi. - A férfi lassan hátrált, de közben halkan, megnyugtatóan beszélt. Már kívül járt a zsoké látóterén. Bonc látta, hogy lehajol, és fölveszi az egyik gőzölgő iszaposvödröt. Visszament, a vödröt alacsonyan tartva, és egyfolytában mondta a behízelgő szöveget.
Odaért a zsoké ládájához, és lenézett. Bond megmerevedett, érezte, hogy testén súlyosan remeg az iszap.
- Ahogy mondtam, Tingaling. Sok-sok nyugalom. Semmi evés egy darabig. Szép, árnyékos szoba, lehúzott redőnyökkel, hogy ne bántson a fény.
A lágy hang tovább duruzsolt a halálos csöndben. A kar lassan emelkedni kezdett. Följebb, még följebb.
Aztán a zsoké meglátta a vödröt, és rájött, mi fog történni. Hebegni kezdett. ne, ne, ne, ne, ne!
A szobában forróság uralkodott, a fekete massza mégis gőzölgött, ahogy lustán kiömlött a vödörből.
A férfi gyorsan hátralépett, az üres vödröt hozzávágta karfiolfülűhöz, aki mozdulatlanul tűrte. Aztán az álarcos fürgén az ajtóhoz ment, ahol a a társa állt.
Megfordult. - Semmi csintalanság. A zsaruknak egy szót se. A telefont elvágtuk. - Hangosan fölnevetett. - Jobb lesz, ha kiássátok a srácot, mielőtt megsülnek a szemgolyói. Az ajtó bevágódott. Csend lett, csak valami ugyborékolás hallatszott, és a fülkékben zuhogott a víz.

88.
“NEM SZERETJÜK A HIBÁKAT"
- Aztán mi lett?
Leiter Bond székében ült a motelben, Bond pedig fel-alá járkált a szobában, és időnként megállt az ágynál, hogy kortyoljon a szódás whiskyből.
- Örült káosz - felelte Bond. - Mindenki óbégatott, hogy eresszék ki a ládából, a karfiolfülű a gumicsővel mosta a sarat Tingaling arcáról, és közben ordított a másik kettőnek a szomszéd szobába, hogy jöjjenek segíteni. A fekete a padlón nyöszörgött, a zuhanyozókból kijöttek a meztelen pasik, és úgy futkostak, mint a levágott fejű csirkék. Berohant a két kártyás gyerek lekapták a födelet Tingaling ládájáról, kicsomagolták, és a zuhany alá vitték. Szerintem már alig volt benne élet. Félig megfulladt. Az arca csupa hólyag az égéstől. Ocsmány látvány. Az egyik meztelen ember végül észbe kapott, körbement, és kinyitogatta a ládákat, kieresztette többieket, akkor meg ott álltunk húszan, talpig sárosan, és csak egy zuhanyozó maradt. Aztán lassan összeállt valami. Az egyik kártyázó kocsiba ült, és bement a városba a mentőkért. Valaki leöntötte vízzel a feketét, ő is lassan életre kelt. Igyekeztem feltűnés nélkül kipuhatolni, nincs-e valakinek ötlete, hogy kik lehettek a csuklyások, de senkinek nem volt támpontja. Ügy vélték, valami idegen banda, nem ebből a városból valók. De ekkorra már nem is érdekelt senkit, hiszen csak a zsokénak lett baja. Mindenki csak azzal törődött, hogy leszedje valahogy magáról a sarat, és elhúzhasson onnan a fenébe.
- Bond húzott egyet a whiskyből, és cigarettára gyújtott.
- Feltűnt neked valami ezeken a fickókon?
- kérdezte Leiter. - Testmagasság, ruházat,, akármi?
- Az ajtó mellett állóból nem sokat láttam - mondta Bond. - Alacsonyabb és soványabb volt, mint a másik. Sötét nadrág volt rajta és szürke ing, nyakkendő nélkül. A pisztolyát 45-ösnek néztem. Lehet, hogy Colt. A másik, aki a munkát elvégezte, nagydarab, eléggé kövér pasas. Gyorsan, de határozottan mozog. Fekete nadrág. Fehér csíkos, barna ing. Se zakó, se nyakkendő. Tiszta, drága, fekete cipő. A fegyvere 28-as Police Positive. Karórát nem hord. Igaz is - jutott eszébe hirtelen -, a jobb hüvelykujja utolsó ujjpercén szemölcs van. Piros, mintha szopogatta volna.
- Wint - vágta rá Leiter. - A másik fickó pedig Kidd. Mindig együtt dolgoznak. Spangék első számú torpedói. - Wint egy rohadék. Igazi szadista. Élvezi, amit csinál. Gyakran szopogatja a szemölcsét. A gúnyneve ,,Windy", de csak a háta mögött. Ezeknek mind hülye nevük van. Wint utál utazni. Az autóban meg a vonaton rosszul lesz, a repülőn meg halálos csapdában érzi magát. Külön prémiumot kér, ha olyan munkát bíznak rá, amihez utazni kell. Ha viszont mindkét lába lent van a talajon, nagyon is hidegvérű. Kidd viszont egy helyes gyerek. A barátai “Boofy"-nak hívják. Lehet, hogy együtt él Winttel. Ezekből a homokosokból lehetnek a legelvetemültebb gyilkosok. Kiddnek már ősz a haja, pedig csak harmincéves. Ezért is szeretnek csuklyában dolgozni. De Wint egy szép napon nagyon meg fogja bánni, hogy nem égetteti ki azt a szemölcsöt. Amint szóba hoztad, mindjárt őrá gondoltam. Azt hiszem, most átmegyek a zsarukhoz, és ellátom őket egy-két fülessel. Téged persze nem említelek. De elmondom a trükköt Félszeg Mosollyal, a többit már maguk is kiókumlálhatják. Wint meg a fiúja mostanra már nyilván a vonaton ül Albany felé, de azért nem árthat, ha egy kis por fölkavarodik. - Leiter az ajtó felé fordult. - Csák nyugi, James. Egy óra múlva Itt vagyok, és vacsoráik egy jót. Addig megtudom, hová vitték Tingaitiget, és postán odaküldjük neki a dohányt. Talán attól egy kicsit jobb kedve lesz a szerencsétlennek. Na, majd jövök.
Bond levetkőzött, és tíz percet töltött a zuhany alatt: tetőtől talpig leszappanozta magát, még a hajából is kimosta az Acme Fürdő mocskos emlékét. Aztán nadrágot, inget húzott magára, és lement a hallba a telefonfülkéhez. Shady Tree számát kérte.
- Foglalt a szám, uram - kántálta a telefonközpontos. - Tartsam a vonalat?
- Igen, legyen szíves - felelte Bond megkönnyebbülten, hogy a púpos még az irodájában van, és hogy most már az igazsághoz híven mondhatja: már előbb is próbálta hívni. Az a gondolata támadt: lehet, hogy Shadynak feltűnik, miért nem reklamál Félszeg Mosoly disz-kvalifikálása miatt. Most, hogy látta, mi történt a zsokéval, Bond is kezdte respektálni a Spangled bandát.
A telefonban megszólalt az a rekedtes krákogás, amely az amerikai hálózatban a kicsengést jelzi.
- Ön vár a Wisconsin 7-3697-re?
- Igen.
- Itt a hívott fél, uram. Tessék, New York!
- A púpos magas, vékony hangja szólalt meg:
- Tessék! Ki beszél?
- James Bond. Már próbáltam korábban is.
- Tessék.
- Félszeg Mosoly nem fizetett...
- Tudom. A zsoké elszúrta. És?
- A pénz - mondta Bond.
A vonal túlsó végén csend volt. Aztán: - Oké, kezdjük elölről. Föladok egy ezrest, amit nyert tőlem. Emlékszik?
- Igen.
- Maradjon a telefonnál. Pár perc múlva odaszólok, és megmondom, mi a teendő. Hol szállt meg?
Bond megmondta.
- Oké. Reggel megkapja a pénzét, Mindjárt visszahívom. - A vonal megszakadt.
Bond átsétált a recepció pultjához, és a könyvárus polcát kezdte nézegetni. Szórakoztatta, de le is nyűgözte, milyen aprólékos elszámolással dolgoznak ezek az emberek, és mennyire precízen ügyelnek rá, hogy minden hadműveletüket törvényes fedő tervvel lássák el. - Persze igazuk is van. Honnan tehetne szert ő, az angol ötezer dollárra, ha nem szerencsejátékon? Vajon mi lesz a következő szerencsejáték?
Megszólalt a telefon: Bond belépett a fülkébe, becsukta az ajtót, és fölvette a kagylót.
- Maga az, Bond? Jól figyeljen ide. Las Vegasban fogja megkapni. Jöjjön le New Yorkba, és szálljon repülőre. A jegyet terheltesse rám. Én majd okézom. Közvetlen járat Los Angelesbe, onnan pedig minden félórában indul egy gép Las Vegasba. A Tiarában lesz szobája foglalva. Helyezkedjen el, és - most figyeljen nagyon - csütörtökön este tíz után öt perccel menjen le a bár melletti játékterembe, a fal melletti három blackjack-asztal közül a középsőhöz. Vette?
- Igen.
- Üljön le, és tegye fel a maximális tétet, egy lepedőt, ötször egymás után. Aztán álljon föl, és menjen el az asztaltól. Ne játsszon többet. Hallott engem?
- Igen.
- A szobája a Tiarában ki van fizetve. A játék után maradjon a közelben, várja meg a további utasítást. Megértett mindent? Ismételje el.
Bond engedelmeskedett.
- Helyes - mondta a púpos. - Ne fecsegjen, és ne kövessen el hibát. Mi nem szeretjük a hibákat. Majd rájön, ha elolvassa a holnap reggeli újságot.
Halk kattanás. Bond letette a kagylót, és elgondolkodva sétált át a gyepen a szobájához.
Blackjack! A gyerekkori huszonegyes! Visszajöttek az emlékek a régi teadélutánokról; amikor a felnőttek kis kupacokba számolták a csönj-zsetonokat, hogy minden gyereknek épp egy shillingre való legyen; az izgalom, amikor tízest és ászt húzott, amiért kétszer annyit nyert; a tizenhétre kért ötödik lap izgalma, hogy bárcsak négyes volna.
És most megint ezt az óvodista játékot fogja játszani. Csakhogy az osztó ezúttal egy bűnöző lesz, tétjének színes zsetonjai pedig minden játékban háromszáz fontot érnek majd. Felnőtt ő is, és ez a játék is felnőtteknek való.
Bond az ágyára heveredett, és nézte a mennyezetet. Míg Felix Leitert várta, gondolatban már a szerencsejátékok mesés városában járt, azon törte a fejét, hogy vajon milyen lesz ott, és vajon mennyi időt tüd majd Tiffany Case társaságában tölteni.
öt cigarettavég gyűlt össze a műanyag hamutartóban, mire meghallotta odakintről, a kavics-Útról Leiter sántikálását. Együtt sétáltak át a gyepen a Studillachez, és útban a város felé Leiter ismertette vele a legújabb fejleményeket.
A Spangled-fiúk - Pissaro, Budd, Wint és Kidd - egytől egyig kijelentkeztek. Maga Félszeg Mosoly is elindult már a lószállító kocsiban a kontinenst átszelő útra, a nevadai farm felé.
- Az FBI már rajta van az ügyön - mondta Leiter -, de ebből se lesz több, mint egy újabb novella Spangék összegyűjtött műveiben. Ha te nem állsz ki mint szemtanú, senkinek fogalma se lesz, hogy, ki volt a két támadó, és azon is nagyón meglepődnék, ha az FBI nagyon ráindulna Pissaro meg a lova esetére. Ezt szépen átengedik nekem meg a haverjaimnak. Beszéltem a főnökeimmel, azt mondták, hogy menjek le Vegasba, és valahogy kutassam ki, hol temették el az igazi Félszeg Mosolyt. Meg kell szereznem a fogsorát. Na, ez hogy tetszik?
Mielőtt Bond válaszolhatott volna, befutottak a ,,Pavilion" elé - ez volt az egyetlen valamirevaló vendéglő Saratogában. Kiszálltak, és a kocsit, ott hagyták az ajtónállónak, hogy parkolja le.
- Jó, hogy megint együtt vacsorázunk - mondta Leiter. - Még sose ettél párolt maine-i homárt olvasztott vajjal, ahogy itt csinálják. -Be feleannyira se ízlene, ha előfordulhatna, hogy a szomszéd asztalnál valamelyik Spang fiú zabálja a spagettijét Caruso-mártással.
Későre járt, a vacsorázók legtöbbje már befejezte az estebédet, és átment a lóvásárba. Ök ketten egy sarokasztalhoz ültek le, és Leiter megkérte a főpincért: ne nagyon siessenek a ho-márral, előbb hozzanak két nagyon száraz Martinit Cresta Blanca vermutból.
- Szóval Las Vegasba mégy - mondta Bond. - Ennyit a fura véletlenekről. - Elmesélte beszélgetését Shady Treevel.
- Aha - mondta Leiter. - Persze nincs ebben semmi véletlen. Mindketten rossz utakon járunk, és a rossz utak rossz városba vezetnek. De még van egy-két elintéznivalóm itt Sarato-gában. Meg egy pár jelentést is kell írnom. Ezzel megy el az életem fele Pinkertonéknál: jelentéseket írok. De a hét végén már Vegasban fogok szimatolni. Spangék orra előtt nem sok alkalmunk lesz találkozgatni, de azért időnként odatolhatunk egymásnak egy-egy cédulát. Mondók valamit - tette hozzá -, van ott egy jó emberünk. Beépítve. Taxisofőr, a neve Cureo. Ernie Cureo. Jó srác, majd én leadom neki a drótot, hogy jössz, majd ő gondodat viseli. Ismeri az egész szemétdombot. Tudja, hol ménnek a nagy bundák, ki van épp a városban az idegen bandák közül. Még azt is tudja, melyik játékautomatáknál fizetik a legtöbb százalékot. Márpedig a legjobb százalékot fizető automaták titka a legértékesebb titok az egész Stripen. Hanem öregem; amíg a Stripet nem láttad, nem láttál semmit, öt kemény mérföldön át semmi más, csak játékkaszinók. Olyan neonfények, hogy ahhoz képest a Broadway egy kisgyerek karácsonyfája. Monte-Carlo! - Leiter felhorkant. - Kőkorszak!
Bond csak mosolygott. - Hány nulla van á ruletten?
- Azt hiszem, kettő.
- Tessék, itt a válasz. Mi Európában legalább tisztességes esélyekkel játszunk. Megtarthatod a neonfényeidet. Az a második nulla világít bennük.
- Lehet. De a crap-játékos alig több, mint egy százalékot adózik a háznak. És az a mi nemzeti játékunk.
- Tudom - mondta Bond. - “Nem ér a nevem, káposzta a fejem", meg a többi gyermekded mondóka. Szeretném egyszer hallani, amikora Görög Szindikátus banda bankárja azt nyafogja, hogy “Nem ér a nevem, káposzta a fejem", mikor egy kilences fekszik előtte az asztalon, és minden tét tízmillió frankot ér.
Leiter nevetett. - A nyavalyát - mondta. - Neked könnyű dolgod lesz ott a cinkelt black-jacknél. Még el is mesélheted Londonban, hogyan robbantottál bankot a Tiarában. - Leiter húzott a whiskyből, és hátradőlt. - De szerintem nem fog ártani, ha elmondok egyet-mást a játékok hátteréről, mielőtt fölteszed a fillérjeidet az ő kincsesládájuk ellen.
- Csak rajta.
- Tényleg kincsesládáról van szó - folytatta Leiter. - Tudod, James, a közvélemény szemében egész Nevada állam Renóból meg Las Vegas-ból áll; ez a kincsesláda a szivárvány túlsó végén. Ha rászánod a repülőjegy árát, a vegasi Stripen vagy a renói Main Stemen meghallgatásra talál a közkeletű álom, hogy “semmiért valamit"., És ez ráadásul igaz. Nem is olyan régen olyan szerencsésen álltak a csillagok meg a dobókockák, hogy egy fiatal katona huszonnyolc" szor nyert zsinórban a Desert Inn egyik crapasztalánál. Huszonnyolcszor! Ha egyetlen dollárral kezdett volna, és túlmehet a házszabályok által engedélyezett maximumon (amire persze nemigen lehetett lehetősége, ismerve az Inn főnökét, Mr. Wilbur Clarkot), kétszázötvenmillió dollárt zsebelt volna be! ö persze nem jutott odáig. A mellékfogadók százötvenezer dollárt kerestek. A katona hétszázötven dollárt zsebelt be, és úgy eliszkolt, mintha a sátán üldözte volna. Még a nevét se tudták meg. Az a két piros dobókocka most ki van állítva a Desert Inn Casinó-ban: selyempárnán, üvegvitrinben.
- Biztosan remek reklámot jelentett.
- Meghiszem azt! - mondta Leiter. - A világ összes reklámfőnöke nem tudta volna ilyen jól megszervezni. Egy vágyálom vált valóra - és figyeld csak meg majd azokat a vágyálmodókat ott a kaszinókban. Egyetlen kaszinóban huszonnégy óra alatt nyolcvan pár dobókockát használnak el, százhúsz csomag műanyag kártyát, és minden hajnalban ötven játékautomatát küldenek a raktárba. Figyeld majd meg azokat a kis nénikéket, akik kesztyűben dolgoznak ezeken az automatákon. Bevásárlókosárban hordják az aprópénzt. Naponta tíz-húsz órán keresztül rángatják azokat a gépeket, még a vécére se mennek ki. Nem hiszed? Tudod, miért hordanak kesztvűt? Hntfv föl np hólvaeosodion a tenverük.
Bond valami semleges választ morgott.
- Igaz. Igaz - mondta Leiter. - Ezek az emberek persze rosszul lesznek. Hisztéria, szívroham, gutaütés. Agyukra megy a sok cseresznye, szilva, csengettyű. De minden kaszinóban huszonnégy órás orvosi ügyelet működik, és ha a nénike sikoltozni kezd, hogy ,,Jackpot! Jackpot!", mintha az elhunyt szerelmének a nevét szólongatná, hát szépen kivezetik. Aztán nézd meg a bingótermeket is, meg a szerencsekereket, meg a Golden Nugget és a Horseshoe játékauto-mata-parkját. De aztán nehogy lázba jöjj, megfeledkezve a munkádról, a barátnődről, a vesédről. Történetesen ismerem az összes játék nyerési esélyeit, és tudom, mennyire szereted a szerencsejátékokat, úgyhogy a kedvemért vésd őket abba a nehéz fejedbe. Addig is írd fel szépen.
Bondot érdekelte a dolog. Ceruzát vett elő, és letépett egy csíkot az étlapból.
Leiter a mennyezetet nézte. - Egy egész négytized százalék a ház esélye a crapnél, öt százalék a blackjacken - itt Bondra nézett -, kivéve, ha te játszol, te szélhámos! öt és fél százalék a ruletten. Tizenhét százalék a bingón és a szerencsekeréken, a játékautomatákon pedig tizenöthúsz százalék. Nem rossz a házra nézve, mi? Évente tizenegymillióan játszanak ilyen esélyek mellett Mr. Spang és barátai ellen. Vegyük kétszáz dollárnak, amit egy átlagos balek eljátszik.
és máris láthatod, mennyi marad Vegasban egy év alatt.
Bond zsebre tette a ceruzát és a papírt. - Kösz az adatokat, Felix. De úgy látom, elfelejted, hogy nem szórakozni megyek.
- Persze, a fene egyen meg - mondta Leiter rezignáltán -, de Vegasban akkor se kezdj hülyéskedni. Nagyüzem működik odaát, nem vevők a trükkökre. - Leiter áthajolt az asztal fölött. - Hadd mondok el valamit. A múltkoriban volt egy eset. Dolgozott Vegasban egy osztó. Azt hiszem, blackjackben. Ez elhatározta, hogy a saját szakállára beszáll az üzletbe. Minden este játék közben a zsebébe gyűrt pár bankót. Na, hát kiszúrták. Másnap jön egy ártatlan fickó a kocsiján Boulder City felől, és azt látja, hogy valami rózsaszín áll ki a földből a sivatagban. Kaktusz vagy ilyesmi nem lehetett, úgyhogy megállt megnézni. - Leiter az ujja hegyével Bond mellkasába bökött. - Öregem, az a földből kiálló rózsaszín dolog egy emberi kar volt, kézzel, mindennel. Az ujjai között egy komplett pakli kártyát tartott, szépen kiterítve legyezőbe. Jöttek a zsaruk az ásóval, és megtalálták a pasit hiánytalanul a kar másik végén, a föld alatt. Az osztó volt. Tarkón lőtték, eltemették. A cirkuszt a karjával meg a kártyával csak figyelmeztetésnek szánták a többieknek. Na, ez hogy tetszik? - Nem rossz - hangzott a válasz.
Megjött a vacsora, hozzáláttak.
- Az se mindegy - mondta Leiter két falat roston sült homár között -, hogy az osztónak is lehetett volna több esze, mint hogy hagyja magát elkapni az ujjával a lekvárban. Ezekben a vegasi kaszinókban egy nagyon ügyes trükköt vezettek be. Nézd majd meg a lámpákat a plafonon. Nagyon modern megoldás. Lyukak vannak a mennyezeten, azon jön be a fény az asztalokra. Nagyon erős és irányított fényük van, a vendégeket nem zavarja. Nézd meg majd jobban, és látni fogod, hogy vannak olyan lyukak is, amelyek nem világítanak. Ezek látszólag csak azért vannak ott, hogy kijöjjön a minta. - Leiter lassan ingatta a fejét. - Nem, öregem. A fölötte lévő emeleten egy kocsira szerelt tévékamera járkál, és időnként lekukucskál ezeken az üres lyukakon át. Szúrópróba, helyszíni ellenőrzés. Ha gyanús lesz valamelyik osztó vagy játékos, végignéznek egy menetet az illető asztalnál, minden egyes lapot vagy kockadobást figyelnek az emeleti fiúk. Ügyes, mi? Ezekben a lebujokban mindent még tudnak már figyelni, legföljebb a szagokat nem. De erről tudnak az osztók is, csak éz a srác abban bízott, hogy a kamera épp másfele néz. Fatális pech.
Bond Leiterre mosolygott. - Vigyázni fogok - ígérte. - De ne felejtsd el, hogy valamilyen-módon tovább kell haladnom a csővezetéken.
Egészen a csapig a legvégén. Tulajdonképpen a barátod, Mr. Seraffimo Spang közelébe kell jutnom. Ehhez nem elég, ha egyszerűen beküldőm hozzá a névjegyemet. És mondok még valamit, Felix. - Bond hangjában eltökéltség csengett.
- Váratlanul nagyon berágtam ezekre a Spang-fivérekre. Nem tetszett az a két csuklyás ember. Ahogy az egyik megütötte azt a kövér feketét. Meg az a tűzforró iszap. Azt még nem is bántam volna, ha csak jól elagyabugyálják a zsokét - az benne van a szokásos rabló-pandúr játékban. De az az iszap ocsmány lélekre vall. Berágtam Pissaróra és Buddra is. Nem tudom, miért, de valahogy az egész társaság a bögyömben van.
- Bond szinte mentegetőzött. - Gondoltam, jobb, ha figyelmeztetlek.
- Oké. - Leiter félretolta az üres tányért. - Majd ott leszek én is, és összesöpröm a cserepeket. Szólok Ernie-nek is, hogy tartson szemmel. De arra ne számíts, hogy ha összeakasztod a bajuszt a bandával, majd ügyvédhez fordulhatsz, vagy a brit konzul segíthet rajtad. Odaát egyedül Smith és Wesson képviseli a jogot. - Kampójával rácsapott az asztalra. - Inkább igyunk még egy forrásvizes Bourbont. Végül is sivatagba készülsz. Ilyenkor csontszáraz az egész, és forró, mint a pokol. Nincs folyó, így nincs forrás se, ahonnan a vizet hoznák a whiskydhez. Szódával fogod inni, aztán a homlokodról fogod letörölni.
nincs.
Megjött a whisky. - Hiányozni fogsz, Felix - mondta Bond, és örült kissé, hogy megszabadulhat a saját gondolataitól, - Senki nem lesz, aki megtanítana az amerikai életformára. Igaz is, rém jó munkát végeztél Félszeg Mosoly-ügyben. Bárcsak velem tartanál idősebb Spang móresre tanításában. Szerintem mi ketten el tudnánk kapni.
Beiter szeretettel nézte a barátját. - Ez a dur-negközelítés nem válik be, ha az ember Pin-kertonéknak dolgozik - mondta. - Én is el akarom kapni, de nekem a törvény elé kell juttatnom. Ha sikerül kiderítenem, hová temették el a ló maradványait, a fickó rossz napoknak nézhet elébe. Neked semmiből nem áll átjönni ide, belezavarni a köreibe, aztán jó gyorsan visszaröpülni Angliába. A bandának fogalma sincs, hogy ki vagy. Abból, amit mondtál, esélyük sincs, hogy rájöjjenek. De nekem itt kell élnem. Ha lövöldözésbe vagy bármi ilyesmibe keverednék Spanggel, a cimborái azonnal rám szállnának, meg a családomra, meg a barátaimra. És addig nem is hagynák abba, amíg jobban meg nem kínoznak, mint én őt. Még akkor is, ha megölném. Nem olyan jó vicc arra térni haza, hogy a húgod háza leégett, és a húgod is benne volt, Attól félek, ez mée ma is megtörténhet ebben az országban. Al Caponéval nem ért véget az ilyesmi. Nézd meg a Cosa Nostrát. Olvasd el a Kefauver-jelentést. A banditák most már nem szeszt csempésznek, hanem kormányokat irányítanak. Például Nevada állam kormányát. Cikkeket írnak erről. Könyveket, beszédeket. Prédikációkat. Hiába. - Leiter hirtelen fölnevetett. - Lehet, hogy neked sikerül majd behúznod egyet a Szabadság, a Jog és a Család nevében a vén, rozsdás masináddal. Még mindig az a Beretta?
- Az - bólintott Bond. - Még mindig a Beretta.
- Megvan még a két nullád, ami azt jelenti, hogy jogod van embert ölni?
- Meg - felelte Bond szárazon.
- Hát akkor - emelkedett föl Leiter - menjünk haza, aludjunk egyet, pihentesd a célzó szemedet. Szerintem szükséged lesz rá.

15.
RUE DE LA PÉNZ
A gép hatalmas kanyart írt le a sziporkázóan kék Csendes-óceán fölött, aztán átszelte Hollywoodot, és közben magasságot gyűjtött, hogy átkelhessen a High Sierra fölött, a Cajon-hágón.
Bond elkapott egy villanásnyit a pálmákkal szegélyezett, végtelen sugárutak, a fényűző otthonok smaragdzöld pázsitján forgó permetezők, a szélesen elterülő repülőgépgyárak látványából; a filmstúdiók külső díszleteinek zűrzavaros világából: városi utcák, vadnyugati ranchók, valami miniatűr autóverseny-pályához hasonló építmény, egy életnagyságú négyárbocos szkúner a földbe ásva - aztán már a hegyekben jártak, s azokon is túl, a végeláthatatlan, vörös sivatag fölött, amely Los Angeles háttérdíszlete.
Elmaradt alattuk Barstow, a vasúti csomópont, amelyből a Santa Fé-i vasút egyetlen sínpárja kiindul hosszú útjára a sivatagon és a Colorado" fennsíkon át; tőlük jobbra a Calico-hegyt-s messze balra a Halál Völgyének csontokkal lelehintett pusztasága. Azután újabb hegyek következtek, amelyeknek vörös csíkozása olyan volt, mint korhadt fogak körül a vérző fogíny, aztán egy kis zöld az elhagyatott, marsbéli tájon; lassú ereszkedés, és “Kapcsolják be a biztonsági övet, oltsák el a cigarettát".
A hőség mintha ököllel vágott volna Bond arcába; a hűvös repülőgép és az istenáldotta, légkondicionált főépület közötti öfctfen méteren máris izzadni kezdett. A fotocellás üvegajtók sziszegve megnyíltak a közeledtére, becsukódtak mögötte, s ő máris ott találta magát a játékautomaták között: négyes vonalban sorakoztak az útjában. Természetes mozdulat volt előhúzni az aprópénzt, megrántani a kart, és figyelni a citromok, narancsok, cseresznyék, harangocskák körforgását: klikk-szünet-ping, aztán a gép halk sóhaja, öt cent, tíz cent, negyed dollár. Bond mindegyikkel kipróbálta, és csak egyszer fordult elő, hogy két cseresznye meg egy harang visszacsörömpölt három érmét azért az egyért, amit bedobott. Továbbment, várva, hogy a kijárat melletti állítószalagon megjelenjen a fél tucat utas poggyásza, s közben a szeme megakadt egy táblán. A tábla egy nagy automata tetején állt; a gép akár jeges vizet is árulhatott volna. A tábla így szólt: OXIGÉNBÁR. Odasétált, és elolvasta a többit. SZÍVJON TISZTA OXIGÉNT! hirdette a tábla. - EGÉSZSÉGES ÉS ÁRTALMATLAN. VILLÁMGYORS, FELDOBÓ HATÁS. ENYHÍTI A SZORONGÁST, AZ AGGODALMAT, AZ ÁLMOSSÁGOT, A FÁRADTSÁGOT, AZ IDEGESSÉGET ÉS SOK MÁS TÜNETET.
Bond engedelmesen bedobott egy negyeddollárost a nyílásba, és odahajolt, hogy orrát és száját befedje a széles, fekete gumibura. Megnyomta a gombot, és az utasítás szerint egy teljes percig mélyeket lélegzett ki és be. Ügy érezte, mintha nagyon hideg levegőt szívna - se íze, se szaga. A perc leteltével a gép kattant egyet, Bond kihúzta magát. Csak valami enyhe szédülést érzett, de később rájött, hogy elővígyázatlan volt, amikor gunyorosan rá vigyorgott egy férfira, aki villanyborotva-készlettél a hóna alatt álldogált ott, és őt figyelte.
A férfi kurtán visszamosolygott, és elfordult.
A hangszóró arra kérte az utasokat, hogy vegyék át poggyászukat; Bond fölkapta bőröndjét, és kilépett a lengőajtón a vörösen izzó déli napsütésbe.
- Maga jött a Tiarába? - kérdezte egy hang. Egy csúcsos soförsapkát viselő, köpcös, nagyon nyílt tekintetű férfi szólította meg; széles szájából fa fogpiszkáló meredt előre.
- Oké. Gyerünk. - A sofőr nem nyúlt a bőröndért. Bond követte az impozáns külsejű Chevrolet-hez, amelynek orrán a pucér hölgyet formázó krómdíszen szerencsét hozó mosómedvefarok csüngött. Bond bedobta a bőröndjét a hátsó ülésre, és maga is beszállt utána.
A kocsi elindult a repülőtérről a városba vezető országút felé. Átvágott a belső sávba, balra fordult. Autók süvítettek el mellette. Bond so főrje lassan haladt, tartotta a belső sávot. Bonc úgy érezte, közben a visszapillantó tükörben ő mustrálgatja. Elolvasta a műszerfalon a sofő azonosító kártyáját. Ez állt rajta: ,,ERNES CUREO. 02584 sz." Ott volt a fénykép is: ugyan olyan nyílt tekintettel nézett Bondra.
A kocsiban áporodott szivarfüst szaga uralkodott; Bond megnyomta a motoros ablaknyitó gombját. A kinti levegő vaskohó-lehelete arra kényszerítette, hogy csukja is be gyorsan.
A sofőr félig hátrafordult az ülésen. - Ne csinálja, Mr. Bond - mondta barátságos hangon. - Légkondicionáló van a kocsiban. Lehet, hogy nem tűnik fel, de jobb itt, mint odakint.
- Kösz - mondta Bond, aztán: - Gondolom maga Felix Leiter barátja.
- Az - felelte a sofőr a válla fölött. - Rendes ürge. Szólt, hogy vigyázzak magára, örülök, ha segíthetek bármiben, amíg itt van. Soká marad?
- Még nem tudom - mondta Bond. - Pár g biztosan. Van egy ötletem - mondta a sofőr. - Nehogy úgy vegye, hogy meg akarom vágni, de ha együtt fogunk dolgozni, és van egy kis dohánya, akkor kivehetné a kocsit egész napra. Ötven ruppó, de hát meg kell élnem valamiből. Ez a szállodai ajtónállóknak is megmagyarázna dolgokat, satöbbi. Nem tudom, különben hogy bírnék a közelében maradni. Így meg mindjárt tudnák, hogy mért várok magára fél napokat. Gyanakvó csibészek azok ott a Stripen.
- A legjobb ötlet. - Bond máris megbízott ebben az emberben. - Túl van tárgyalva.
- Oké. - A sofőr kissé fölengedett. - Tudja, Mr. Bond, az emberek errefelé nem szeretnek semmit, ami szokatlan. Hogy mondjam.. Gyanakodnak, ez a helyzet. Maga is mindennek kinéz, csak nem egy olyan turistának, aki idejön elszórni a dohányát, ők meg utálják, ha valaki szimatol. Vegyük például magát. Magáról lesír, hogy angol, még mielőtt a száját kinyitná. A ruhái, meg minden. Namármost, mit keres itt egy angol? És miféle angol az ilyen? Kemény fickónak látszik. Nézzük meg jól magunknak. - Félig hátrafordult. - Látott egy ürgét lebzselni a repülőtéren, egy bőr villanyborotvatokkal a hóna alatt?
Bondnak eszébe jutott a férfi, aki az Oxigénbarnái figyelte ot. - Láttam - felelte, és rajott, hogy az oxigéntől vigyázatlan lett.
- Mérget vehet rá, hogy ebben a pillanatban a maga fotóit nézegeti - mondta a sofőr. - Egy hatvan milliméteres kamera van abban a tokban. Az ember kinyitja a cipzárat, a karjával megszorítja, máris exponál. Vagy húsz méternyi filmet elhasználhatott. Szemből, proföból. Már ma dél után a főhadiszállás azoHosítócsoportjánál les az egész, a listával együtt, hogy mi van a pogy gyászában. Nem látszik, hogy pisztoly volna ma gánál. Bár lehet, hogy lapos tokban hordja. D ha van pisztolya, biztos lehet benne, hogy egés idő alatt, amíg a kaszinókban mászkál, egy fegy veres fog a nyomában járni. Ma este szétröpül hír. Figyelje majd azokat, akiken zakó van. Er refelé senki se hordja, legföljebb azért, hogy el takarja a tüzérséget.
- Hát, kösz - mondta Bond, és nagyon dü hös volt magára. - Látom már, hogy itt éberebbnek kell lenni. Jó kis gépezet működik eb ben a városban.
A sofőr egyetértőleg horkantott; némán halad tak tovább.
Ekkor kanyarodtak rá a híres “Strip"-re. Az út két oldalán elterülő sivatagból, amely eddig egy-két, szállodákat hirdető táblától eltekintve üres volt, hirtelen benzinkutak és motelek sarjadtak ki. Elhaladtak egy motel mellett, amelynek üvegfalú úszómedencéje volt. Mikor melléértek, éppen egy lány ugrott bele; teste buborékfelhőt húzott, ahogy belehasított az élénkzöld vízbe. Aztán egy benzinkúthoz értek, amely mellett elegáns autósvendéglő működött, KÜTRA-VALÓ néven. ITT FELFRISSÜLHET! HOT DOG! HAMM-BURGER! ATOMBURGER! JÉGHIDEG ITALOK! HAJTSON BE! Két-három kocsi állt bent, utasaikat magas sarkú cipőt és kétrészes fürdőruhát viselő pincérnők szolgálták ki.
A széles, hatsávos autópálya színes fényreklámok és homlokzatok között nyújtózkodott, és a hőhullámoktól táncoló belváros házai között enyészett el. Az idő forró volt és fátyolos, mint a tűzopál. Az óriásira duzzadt nap heve függőlegesen zúdult le az izzó betonra, és árnyékot sehol sem lehetett látni, legföljebb a motelek előtt árválkodó, satnya pálmafák alatt. Vakító gépfegyvertűz alá vették Bond szemét a szembejövő autók szélvédőjéről, krómdíszeiről visszaverődő napsugár-repeszek; Bond érezte, hogy átizzadt inge a hátára tapad.
- Most érünk a Stripre - mondta a sofőr. - Úgy is szokták emlegetni: Rue de la Pénz. Viccből.
- Vettem - mondta Bond.
- Jobbra van a Flamingo - folytatta Ernie Cureo, mikor elhaladtak egy alacsony, modern szálloda mellett, amelynek óriási neonfénytornya éppen nem világított. - Ezt Bugsy Siegel építtette, még 1946-ban. A partról jött át Vei gasba annak idején körülnézni. Volt egy csomó forró pénze, amit be akart fektetni. Vegas akkoriban már nagyon ment. Tárva-nyitva az egész város. Játékok. Legális babaházak. Klassz, lehetőségek. Bugsy nem vacakolt sokáig. Meglátta a perspektívát.
Bond nevetett a találó kifejezésen. - Bizony - folytattad a sofőr -, meglátta a perspektívát, és mindjárt beleugrott. Egészen 1947-ig benne is maradt, amikor ellőtték a feje egy darabját, annyi golyóval, hogy a zsaruk meg se találták az összesét. Aztán itt van a Sands. Amögött is egy csomó forró pénz áll. Nem lehet pontosan tudni, hogy kié. Pár évvel ezelőtt épült. A stróman egy Jack Intratter nevű, rendes pasas. Azelőtt a Copánál volt, New Yorkban. Hallott róla?
- Sajnos nem - felelte Bond.
- Aztán itt a Desert Inn. Ez Wilbur Clarké. A pénz viszont a régi Cleveland-Cincinnati vonalról jött. Az ott, a vasaló alakú neonnal, az a Sahara. A legújabb. A bejegyzett tulajdonosa néhány kis formátumú oregoni szerencsejátékos! Vicces volt, hogy a nyitás napján ötvenezer dollárt buktak. Hihetetlen! Itt volt az összes nagymenő, degeszre tömött zsebekkel, hogy" segítsék a megnyitást, feldobják a forgalmat, érti. Szokás errefelé, hogy a konkurensek eljönnek az első este. De úgy éljek, olyan volt a lapjárás, hogy a kurencia ötven ronggyal vastagabban távozott. Ma is, ezen röhög a város. Aztán - intett felé, ahol egy tízméteres, száguldó postakocsit ábrázoló neonreklám magasodott - itt van Last Frontier. Ez egy kamu vadnyugati város. Érdemes megnézni, Az ott a Thunderbird, az út túloldalán pedig a Tiara. Most ez pezseg a legjobban egész Vegasban, Gondolom, tud Mr. Spangről meg erről az egészről. - Lassított, és megállt Spangék szállodája előtt, amelynek tetején egy hercegi korona vakító fénye villogott, de a perzselő nap és az országúti tükröződések elleni csatája eleve vesztésre állt.
- Igen, a körvonalakat ismerem - felelte Bond. - De örülnék, ha egyszer segítene kitölteni őket. És most mi legyen?
- Amit akar, Mister.
Bond hirtelen úgy érezte, elege lett a Strip ocsmány villódzásából. Fedél alá akart kerülni, a hőségtől; ebédelni valamit, talán úszni egyet, s lazítani estig. Ezt meg is mondta Cureónak.
- Nekem megfelel - válaszolta a sofőr. - Gondolom, első este még nemigen kerülhet bajba. Csak viselkedjen lazán, természetesen. Ha dolga van Vegasban, várjon vele, amíg ki nem ismeri magát. És vigyázzon a játékkal, öregem - kuncogott. - Hallott valaha a Hallgatás Tornyairól Indiában? Azt mondják, azoknak a kese- lyűknek ott húsz percbe telik csontig lecsupaszítani egy embert. A Tiarában talán egy picit tovább tart. Lehet, hogy á szakszervezet fogja vissza az iramot. - Egyesbe lökte a sebességváltót. - Mindegy - tette hozzá, és közben a tükörben figyelte a forgalmat -, volt egyszer egy pasas, aki százezer dollárral utazwtt el Vegasból. - Elhallgatott, várva az alkalmat, hogy ráhajthasson a szervizútra. - Csakhogy amikor játszani kezdett, félmillió volt nála. 5
A taxi átvágott a forgalmon, és megállt a széles, rózsaszín stukkóhomlokzatú épület oszlopos, üvegajtós portálja előtt. Az égszínkék egyenruhás ajtónálló kinyitotta a kocsi ajtaját, és Bond csomagjáért nyúlt. Bond kilépett a hőségbe.
Ahogy vállával benyomta a kétszárnyú üvegajtót, még hallotta, hogy Ernie Cureo azt mondja a portásnak: - Valami flúgos angol, ötven ruppóért kibérelt egész napra. Mit tudom én.
Aztán az ajtó becsukódott Bond mögött, és a csodálatos, hűvös levegő jeges csókja fogadta Se-raffimo Spang csillogó-villogó palotájában.

16.
A TIARA
Bond a légkondicionált “Napfény Terem"-ben jédelt, a nagy, vese alakú úszómedence mellett (ÚSZÓMESTER: BOBBY BILBO - A VIZET NAPONTA CSERÉLJÜK, mondta egy tábla), s miután úgy döntött, hogy a vendégeknek legföljebb egy százaléka alkalmas fürdőruha viselésére, nagyon lassan visszasétált a hőségben a húszéternyi sült gyepen át az épületig, amelyben a szobája volt; ledobta a ruháit, és meztelenül elnyúlt az ágyon.
A Tiara szobái hat épületben helyezkedtek el; és drágakövekről voltak elnevezve. Bond szobája a Türkiz nevu épület földszintjén volt. A tojáshéjszín uralkodott benne, a berendezés pedig sötétkék volt és fehér. A szobája rendkívül kényelmes volt, drága és szép bútorokkal; a fájuk ezüstös fehér volt; talán nyírfa. Az ágy mellett rádió állt, az ablaknál pedig negyvenöt centiméteres képátlójú televízió. Az ablakon kívül egy kis zárt reggelizőveranda volt. A csendes szobában még termosztátos légkondicionáló sem adott hangot; Bond szinte azonnal álomba merült.
Négy órán át aludt: ezalatt az ágy melletti asztalkába rejtett acélhuzalos magnetofon több száz méternyi huzalt pazarolt el a néma csönd rögzítésére.
Hét óra volt, amikor felébredt. A magnetofon rögzítette, hógy fölvette a telefont, és Miss Tiffany Case-t kérte, majd kis szünet után azt mondta: - Legyen szíves, mondja meg neki, hogy James Bond kereste -, aztán letette a kagylót. Fölvette ezután Bond mozgását a szobában, a zuhany sustorgását, majd, fél nyolckor, a kulcs kattanását a zárban, ahogy kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.
Félóra múlva a magnetofon kopogtatást rögzített, azután, kis szünet után, azt, hogy nyílik az ajtó. Egy pincérnek öltözött ember lépett a szobába, kezében egy kosár gyümölccsel, melyen egy kártya ezt tudatta: “Az igazgatóság ajándéka". A pincér gyors léptekkel az ágy mellett asztalkához ment. Kilazított két csavart, levette a finom huzaltekercset a magnetofon tányérjáról, új tekercset rakott a helyébe; a gyümölcsö az asztalkán hagyta, kiment, és becsukta az ajtót Ezután a magnetofon órákon keresztül megin némán surrogott, nem rögzített semmit.
Bond a Tíara bárjában üldögélt, vodkás Martinit szopogatott, és hivatásos szemmel vízsgálgatta a nagy játéktermet. Az első, ami feltűnt neki, hogy Las Vegas fölfedezett egy újfajta, funkcionális építészeti stílust, amelyet mindjárt el is keresztelt magában: Az Arany Egérfogó Iskola; ennek fő célja az, hogy a vendég-egeret a központi játékcsapdába terelje, akár kell neki a sajt, akár nem. A teremnek csak két bejárata volt, az egyik utca felől, a másik a szobákat tartalmazó épületek és az úszómedence felől. Ha az ember belépett valamelyiken, akár azért, hogy újságot vagy cigarettát vegyen, akár egy italért, vagy megebédelni a két étterem valamelyikében, akár hajat akart vágatni, vagy egy masszázsért jött az “Egészségforrás"-hoz, vagy csupán az illemhelyet óhajtotta fölkeresni, célját másképp nem közelíthette meg, mint a játékautomaták és asztalok rengetegén keresztül. S ha egyszer beleesett a kerregő gépek csapdájába, ahol valahonnan mindig hallatszott a fémtálkába záporozó pénzdarabok zuhatagának mámorító csörömpölése, olykor a pénzváltó lányok csengő sikolya: ,,Jackpot!" - ha ide betévedt, maris elveszett. Ostrom alá vette idegrendszerét a crapasztalok-nál folyó duruzsolás, a két rulettkerék csábos zümmögése, a blackj ack-asztalok zöld posztóján megcsendülő ezüstdollárok szirénhangja - acélból kellett lennie annak az egérnek, amelyik itt keresztül tud haladni anélkül, hogy legalább egy kicsit bele ne majszoljon a finom szerénesesajtba Viszont - jegyezte meg Bond - ez a csapd csak a különösen érzéketlen egerek megfogásár alkalmas- csupán azokra hat, akik a legközön ségesebb sajtot kedvelik. Nem elegáns csapc volt ez, sokkal inkább átlátszóan alpári és vulga ris; az automaták zörgése ocsmányul gépies, agy velőszaggató. Olyan volt, mint egy elaggott te herhajó gépeinek monoton dohogása, útban bontó felé - olajozatlanul, ápolatlanul, halálr ítélve.
A játékosok pedig úgy álltak ott, úgy ránga ták a gépek karjait, mintha gyűlölnék, amit cs nálnak. S amint megpillantották sorsukat a k üvegablak mögött, azt sem várták meg, hogy a kerekek pörgése leálljon, máris lökték be az újabb pénzdarabot, és jobb karjuk már indult is fölfelé, pontosan ismerve a célt. Reccs-zakata-csing. Reccs-zakata-csing.
Amikor pedig időnként kizúdult az ezüstös zuhatag, a fémtálkából kicsordult a sok érme, a játékosnak meg négykézlábra kellett ereszkednie, és úgy kúsznia a földön, hogy összeszedje a szertegurult pénzdarabokat. Amint Leiter mondta, többségükben nők játszottak - idősebb nők, amolyan jómódú háziasszonyok; úgy álltak ott a gépek sorai között, mint tyúkok a tojásgyár ketreceiben, a terem kellemes hűvöse és a pörgő kerekek muzsikája által elandalítva, és csak rakták, rakták a tojást, míg a pénzük el nem fogyott.
Aztán, miközben Bond figyelte a terepet, felharsant az egyik pénzváltólány kiáltása: - Jackpot! -, mire a nők fölkapták a fejüket, és a kép megváltozott. Most Pavlov doktor kutyáit juttatták Bond eszébe, ahogy csurog a nyáluk az ennivaló nélküli csengőszó hallatára; összerázkódott, ahogy elnézte ezeknek a nőknek üres tekintetét, a bőrüket, a nyitva felejtett, nedves szájukat, a kisebesedett kezüket.
Bond hátat fordított a teremnek, kortyolta Martiniját, fél füllel hallgatta a híres-nevezetes zenekart, amely a terem végében, a fél tucat boltocska mellett muzsikált. Az egyik bolt fölött fakó kék neonfelirat égett: “Gyémántház". Bond a mixer felé intett. - Mr. Spang járt már itt ma este?
- Még nem láttam - felelte a mixer. - Többnyire csak az első műsor után jön le. Ismeri?
- Személyesen nem.
Bond fizetett, aztán a blackjack-asztalok felé sodródott. Megállt a középsőnél. Ez lesz az övé. Pontosan tíz után öt perccel. Az órájára nézett. Fél kilenc.
Kisebbfajta, lapos, vese alakú asztal volt, zöld posztóbevonattal. Nyolc játékos ülte körül, magas székeken, s velük szemben az osztó, aki hasával az asztal szélének támaszkodva állt, és a posztón megszámozott nyolc helyre, a tétek mellé két-két lapot dobott. A tétek nagy része ezüst öt- vagy tízdollárosokból állt, vagy húsz dollár értékű zsetonokból. Az osztó negyven körüli férfi volt, arcán megnyerő félmosoly ült. Az osztók egyenruháját viselte: fehér inget, begombolt kézelővel, vékony, fekete westernnyakkendőt, szür ke napellenzőt, fekete nadrágot. Kis zöld posztókötény védte a nadrágot, hogy az asztal perem az állandó támaszkodásban ki ne koptassa. A kö tény sarkára a Jake név volt hímezve.
Az osztó tökéletesen sima mozdulatokkal osz tott és kezelte a téteket. Az asztalnál csak akko esett szó, ha valamelyik játékos italt vagy ciga rettát rendelt az asztalok gyűrűjén belül kószáló fekete selyempizsamába öltözött pincérnőktő Innen, középről két hiúztekintetű főkrupié fi gyelte a játék menetét, derekukon pisztollyal.
A játék gyors, célratörő és unalmas vol Ugyanolyan unalmas, mint az automaták. Bonc figyelte egy darabig, mígnem ott hagyta végü és elindult a kaszinó túlsó oldalán lévő, ,,Dohányzók" és “Mosdók" feliratú ajtók felé. Űtjá ban elhaladt négy “sheriff" mellett, akik paza szürke westernszerelésben feszítettek. Nadrág juk szára félhosszű Wellington-csizmába gyűrve közönyösen ácsorogtak, sehová nem néztek, d láttak mindent. Csípőjükön kétfelől egy-egy pisztoly lógott nyitott tokban, övükön ötven töltény kifényesített rézhüvelye csillogott.
Itt aztán adnak a biztonságra - gondolta Bond, míg benyomakodott a “Dohányzók" lengőajtaján. Odabent, a csempézett falon egy felirat figyelmeztetett: “Állj közelebb - rövidebb, mint gondolod!" Nyugati humor! Bond eltöprengett, vajon bele meri-e írni a következő, M-nek küldendő jelentésébe. Ügy döntött végül, hógy nem volna helyénvaló. Kiment, és visszasétált az asztalok között egy ajtóhoz, amely fölött ez a neonfelirat fénylett: “Opál Terem".
Az alacsony, kerek, rózsaszínben, fehérben és szürkében tartott étterem félig volt tele. A ,,hostess" odasiklott, és egy sarokasztalhoz vezette. Az asztal fölé hajolva megigazgatta a virágcsokrot a vázában, hogy megmutassa: formás keblének legalább a fele valódi; aztán kedvesen rámosolygott Bondra, és elment. Tíz perc múlva megjelent egy pincérnő egy tálcával; egy zsemlét és egy kis kocka vajat helyezett Bond tányérjára. Egy tálkán narancssárga sajttal körített olajbogyót és zellerzöldet is letett. Egy második, idősebb pincérnő is megjelent, átadott egy étlapot, és így szólt: - Mindjárt itt vagyok.
Húsz perccel azután, hogy leült, Bondnak sikerült megrendelnie egy tucat kagylót és egy marhasültet, és mivel újabb, hosszas várakozásra számított, kért még egy száraz Martinit vodkával.
- Azonnal küldöm az italpincért - mondta a pincérnő gőgösen, és eltűnt a konyha irányában.
- Bőséges udvariasság, szűkös ellátás - vélekedett Bond, és rezignáltán átadta magát a ceremóniának.
A végül is tárgyiasult, kitűnő vacsora után Bond az előtte álló este kilátásain töprengett, és azon, vajon miként gyorsíthatná meg az események menetét. Mérhetetlenül unta már a próbaidős bűnöző szerepét, aki arra vár, hogy első kísérleti munkáját kifizessék, és aztán, ha sikerül elnyernie Mr. Spang rokonszenvét, rendszeresen kaphat majd munkát azoknak a kiskorú felnőtteknek a társaságában, akikből a banda állt. Bosszantotta, hogy nem nála van a kezdeményezés; hogy néhány nagystílű bűnöző Saratogába rendeli, aztán meg ide, ebbe a visszataszító palifogóba. Itt ült, ette a vacsorájukat, az ágyukban aludt, és közben figyelték öt, James Bondot; méricskélték, megvitatták, nem remeg-e a keze, elég megbízható-e a külseje, elég egészségesnek látszik-e ahhoz, hogy rábízzanak valami pitiáner kis feladatot szánalmas üzelmeikben.
Bond úgy harapott bele a marhasültbe, mintha Mr. Seraffimo Spang ujja volna, és átkozta a napot, amikor elvállalta ezt az idiótaszerepet. De aztán elgondolkodott, és nyugodtabban evett tovább. Végül is mi nyugtalanítja? Nagy hordsikerült. Eljutott a csővezeték végéhez, az előszobáig Mr. Seraffimo Spangnél, aki londoni fivérével és a rejtélyes ABC-vel együtt a világ legnagyobb csempészhálózatát üzemelteti. Mit számítanak itt Bond személyes érzelmei? Csak egy pillanatnyi undor volt ez - megdühödött önmagára, mert túl sok időt töltött már túl közel ezekhez a gonosz hatalmú amerikai bandákhoz, a gengszter-arisztokrácia puska porszagú “édes élet"-éhez.
Az az igazság - döntötte el Bond a kávé fölött -, hogy honvágya van a valódi személyazonossága iránt. Vállat vont. A pokolba Spangék-kel meg az egész bűnözőlakta Las Vegasszal. Órájára nézett. Pontosan tíz óra volt. Cigarettára gyújtott, felállt, és lassan kiment az étteremből a kaszinóba.
A játszma hátralévő részét kétféleképpen lehet lejátszani. Vagy úgy, hogy csöndben vár, amíg történik valami, vagy pedig úgy, hogy felgyorsítja az eseményeket, és kikényszeríti, hogy történjék valami.

17.
KÖSZ A FUVART
A nagy játékteremben megváltozott a hangulat. Sokkal csöndesebb volt. A zenekar eltűnt, csakúgy, mint a nők rajai; az asztaloknál alig pá játékos lézengett. A rulettnél ült két-három “vatta" - csinos, elegánsan öltözött nők, akik nek ötven dollárt nyomtak a kezükbe, hogy fel fűtsék a kihalt asztalokat, meg egy nagyon részeg férfi is, aki az egyik crapasztalt körülfogó, magas spanyolfalba kapaszkodva harsánya szidalmazta a kockákat.
Akadt egyéb változás is. A bár melletti black jack-asztalok közül a középsőnél Tiffany Cas volt az osztó.
Tehát ez a munkája a Tiarában. Bond ekkor vette észre, hogy a blackjackné minden osztó egy-egy csinos nő, mind ugyanabban a remek, western stílusú, szürke-fekete ru hában - rövid, szürke szoknya, széles, fémszö gecsekkel kivert, fekete bőröv, szürke blúz, hátukon, fekete zsinórral a nyakukba kötve, és rövid szárú, fekete Wellington-csizma a testszínű nejlonharisnyába bújtatott lábon.
Bond ismét megnézte az óráját, és lassan besétált a terembe. Tiffany lesz hát, aki hamisan oszt neki, hogy ötezer dollárt nyerjen. És természetesen azt az időpontot választották, amikor a lány éppen szolgálatba lép, viszont a sztárműsor még tart a Platina Teremben. Bond kettesben íz az asztalnál Tiffanyval. Ha a lány esetleg pakli aljáról húzza a lapokat, nem lesz szemtanú.
Pontosan tíz óra öt perckor Bond hanyagul az asztalhoz lépett, és leült a lánnyal szemben. - Jó estét. - Hello. - Tiffany udvarias, halvány mosollyal üdvözölte. - Mi a maximum? - Ezer.
Bond az asztalra csapta a tíz darab százdolláros bankót; a felvigyázó odasétált, és megállt Tiffany Case mellett. Alig egy pillantást vetett Bondra. -r- Az úr valószínűleg friss kártyával akar játszani, Mass Tiffany - mondta. Egy vadonatúj kártyacsomagot adott át.
A lány letépte a csomagolást, a használt kártyákat odaadta a felvigyázónak.
Alz hátralépett pár lépést, és szemmel láthatólag felhagyott az érdeklődéssel.
A lány sima kézmozdulatokkal csattantott egyet a kártyákon, kettéemelte, a két félcsomagot az asztalra fektette, és látszólag kifogástalan Scarne-féle keverést hajtott végre. Bond azonban látta, hogy a két félcsomag nem ér össze teljesen, úgyhogy mikor a lány fölvette a kártyát az asztalról, és ártatlan, kézi keverést végzett, a lapok visszakerültek eredeti helyükre. Megismételte a manővert, aztán Bond elé tette a csoma got, hogy emelje el. Bond emelt, aztán elisme réssel nézte, amint a lány fél kézzel hajtja végr a lenullázást - az egyik legbonyolultabb cse a hamiskártyások eszköztárából.
Az ,,új" kártyapakli tehát előre össze volt állítva, és az egész fair play-rutin csak arra volt jo hogy a lapok újból abba a sorrendbe álljana össze, ahogyan a csomagból kikerültek. Nagyszerűen végrehajtott manipuláció volt; Bond őszín te nagyrabecsüléssel adózott a lány kézügyessé gének.
Fölnézett a szürke szempárba. Valóban cinkos ság csillogott benne? Valóban mulatott a Ián ezen a helyzeten, ahogy a keskeny zöld aszta két oldalán ilyen különös játékot játszanak egy mással?
Tiffany két lapot osztott neki, utána kettő magának. Bond hirtelen ráébredt, hogy vigyáz nia kell. Teljesen hagyományos módon kell játszania, különben felboríthatja a tervet, amely szerint előkészítették a csomagot.
Az asztalon felirat volt olvasható: “Az osztó tizenhatra húzni, tizenhétre megállni köteles."
Valószínű, hogy holtbiztos nyerőlapokat készítettek elő neki, de arra az esetre számítva, ha véletlenül volna más játékos vagy kibic is az asztalnál, nyerési sorozata természetes szerencsének tűnjön; nehogy ő mindig huszonegyet, a lány pedig tizenhetet húzzon.
Megnézte a két lapot: bubi és tízes. A lányra nézett, és megrázta a fejét. A lánynál tizenhat volt, húzott még egy lapot, és befuccsolt egy királlyal. Az osztó keze ügyében egy tálcán ezüstdollárok és húszdolláros zsetonok álltak, de a felvigyázó egy szempillantás alatt ott termett egy ezres plakettel. A lány elvette, és Bond elé lökte az asztalon. Bond föltette a plakettet a fogadóvonalra, és a bankjegyeket zsebre vágta. A lány újból osztott két lapot neki, kettőt magának. Bondnál megint tizenhét volt, ismét megrázta a fejét. A lány lapjai tizenkettőt értek, erre húzott egy hármast, aztán egy kilencest -huszonnégy, ismét fuccs. A felügyelő újból megjelent az ezres plakettel. Bond zsebre tette, és fent hagyta az eredeti tétet. A következő körben tizenkilencet húzott, a lány pedig egy tízest meg egy hetest, amire a szabályok szerint meg kellett állnia. Újabb plakett vándorolt Bond zsebébe.
A terem túlsó végében megnyílt a szárnyas ajtó, és a műsor közönsége kezdett betódulni a terembe. Hamarosan körülveszik az asztalokat. Most következett Bond utolsó játszmája. Ezután fel kell állnia, és ott hagynia a lányt. Tiffany türelmetlenül nézett rá. Bond fölemelte a két kártyát, amit kapott. Húsz. A lány is két tízest húzott. Bond mosolygott a dramaturgiai fogáson. A lány gyorsan leosztott neki még két lapot, miközben három új játékos jött az asztalhoz, és elhelyezkedtek a magas székeken. Bondnál tizenkilenc volt, a lánynál tizenhat.
Hát ennyi. A felügyelő máa nem is Tiffanynak adta át a negyedik plakettet, hanem egyenesen Bond elé lökte, és arcán ellenséges vigyor ült.
- Jesszusom - fakadt ki az egyik újonnan jött játékos, ahogy Bond zsebre vágta a plakettet, és felállt.
Bond az asztal fölött a lányra nézett, és azt mondta: - Köszönöm. Maga csodálatosan oszt.
- Majd megnézem magamnak - mondta a játékos, aki az előbb is megszólalt.
Tiffany Case mélyen Bond szemébe nézett, í- Szívesen láttuk, uram - mondta. A másodperc törtrészéig fogva tartotta Bond tekintetét, aztán ismét a kártyái felé fordult, alaposan megkeverte őket, és odaadta az egyik új játékosnak, hogy emeljen.
Bond hátat fordított az asztalnak, és körüljárt a teremben, közben a lányon járt az esze; időnként rá is nézett az egyenes, határozott kis figurára az izgalmas western öltözékben. Mások is vonzónak találhatták, Bonddal egyetértésben, mert rövidesen már nyolc férfi ült az asztalánál, többen pedig körülállták, úgy bámulták.
Bondot egy pillanatra elfogta a féltékenység. A bárhoz ment, és forrásvizes Bourbont rendelt, hogy megünnepelje a zsebében lapuló ötezer dollárt.
A mixer egy bedugaszolt palackot vett elő, és Bond Old Grandad whiskyje mellé tette.
- Hát ez honnan való? - kérdezte Bond, emlékezve Felix Leiter szavaira.
- A Boulder-gáttól - felelte a mixer komolyan. - Naponta hozzák teherautón. Ne aggódjon - tette hozzá. - Valódi.
Bond egy ezüstdollárt dobott a pultra. - Biztos vagyok benne - mondta. - A többi a magáé.
Hátával a pultnak támaszkodott, és a pohárral kezében latolgatta következő lépését. A pénzét most már megkapta, Shady Tree pedig előírta, hogy ne menjen vissza az asztalokhoz.
Bond kiitta whiskyjét, és odament a legközelebbi rulettasztalhoz. Néhány játékos ülte körül, és apró tétekkel játszottak.
- Mi itt a maximum? - kérdezte a krupiétól, egy idősebb, kopaszodó, üres tekintetű egyéntől, aki épp az elefántcsohtgólyót szedte ki a kerékből.
- öt rongy - felelte az egykedvűen.
Bond elővette a négy zsetont meg a tíz darab százdolláros bankót a zsebéből, és letette a krupié mellé. - A pirosra.
A krupié följebb csúszott a széken, és oldalvást Bondra sandított. A négy plakettet egyenként rádobta a pirosra, gereblyéjével kapva el őket a megfelelő helyen. Utána megszámolta a bankókat, bedugta őket az asztal lapjába vágott résen, elővett a tálcájáról egy ötödik plakettet, és a többi mellé dobta. Bond látta, hogy a térdét alulról az asztal lapjához nyomja. A felvigyázó, meghallva a berregőt, az asztalhoz lépett, épp amikor a krupié megpörgette a kereket.
Bond cigarettát vett elő, rágyújtott. Nem remegett a keze. Mámoros szabadságérzet vett rajta erőt, hogy végre átvette a kezdeményezést ezektől az emberektől. Tudta, hogy nyerni fog. Nem is nézett az egyre lassabban pörgő kerékre, amelyben a kicsi elefántcsontgolyó a helyére pattogott. B - Harminchat. Piros. Passe, páros. A krupié begereblyézett pár elvesztett zsetont és ezüstdollárt, a nyerteseknek odalökte a nyereményt. Aztán egy imádságoskönyv nagyságú, vékony plakettet vett elő a zsetonos tálcáról, és puha mozdulattal Bond elé tette.
- Fekete - jelentette ki Bond. A krupié egy ötezer dolláros plakettet tett föl a feketére, és behúzta Bond tétjét a pirosról. Az asztal körül pusmogás indult meg; többen odahúzódtak és figyeltek. Bond érezte magán a kíváncsi tekinteteket, de csak az asztal túlsó oldalán ülő krupié szemébe nézett. A férfi tekintete rosszindulatot tükrözött, mint a viperáé, de valahogy mégis ijedelem látszott benne.
Bond kifejezéstelenül nézett vissza rá, míg pörgött a kerék, és a kis golyó surrogva indult útjára.
- Tizenhét. Fekete. Manque, páratlan - jelentette a krupié. A tömeg felsóhajtott; éhes tekintetek követték a nagy értékű plakett útját a tálcától Bondig.
Még egyszer - gondolta Bond. De nem ebben a körben.
- Ezt kihagyom - mondta a krupiénak. Az felpillantott rá, aztán kinyúlt a gereblyével, behúzta Bond tétjét, és átnyújtotta neki.
A felvigyázó mellett egyszer csak ott állt egy másik férfi is, és fényes, kemény tekintetű szemét Bondra irányította, mint a fényképezőlen-csét; szája kellős közepében a vastag szivar úgy meredt Bond felé, mint egy fegyver csöve. A sötétkék csokornyakkendős, nagydarab, szögletes test teljesen mozdulatlan volt, és valami feszült nyugalmat árasztott magából. Mint amikor a tigris becserkészi a kikötött szamarat, de közben érzi a veszélyt. Az arc elefántcsontfehér volt, de hasonlított londoni fivéréhez, különösen a nagyon egyenes, komor, fekete szemöldök, az en brosse nyírt, rövid, drótszerű haj és a könyörtelen állkapocs.
A kerék ismét megperdült, és a két szempár odafordult, hogy figyelje.
A golyó az egyik zöld résbe pottyant; Bond szíve ugrott egyet, hogy ettől megmenekült.
- Nulla - mondta a krupié, és milnden pénzt besöpört az asztalról.
Most utoljára - gondolta Bond, aztán pedig ki innen, húszezer dollárral Spangék pénzéből. Ránézett munkaadójára. A két fényképező szem és a szivar még mindig őrá irányult, de az ar kifejezéstelen volt.
- Piros. - Odaadta az ötezer dolláros lapot krupiénak, és figyelte, hogy csúsztatja át az asz talon.
Vajon ezzel az utolsó téttel túl sokat kívá a keréktől? Nem, erősödött meg benne a bizonyosság. Ez nem túl sok.
- Ötös. Piros. Manque, páratlan - mondt a krupié engedelmesen.
- Kiszállok - mondta Bond. - Kösz a fu vart.
- Nézzen be máskor is - mondta a krup érzelemtől mentesen.
Bond rátette kezét a zakózsebében lapuló négy ces plakettre, átfúrta magát a mögötte sűrűtömegen, és a hosszú termen át egyenest nztárhoz ment. - Három ötezrest és öt ezrest kérek - mondta a rácsok mögött ülő, zöld ülenzős férfinak. A pénztáros elvette Bond plakettjeit, leszámolta a pénzt; Bond zsebre tette, aztán a bejárati fogadópulthoz ment. - Egy légipostai borítékot, legyen szives - mondta. A fal mellett álló íróasztalhoz lépett, leült, a három nagy címletű bankjegyet betette a borítékba, és megcímezte: “Magánjellegű. A Universal Export igazgatójának, Regents Park, London, N. W. l, Anglia". Aztán a pultnál bélyeget vásárolt, a borítékot becsúsztatta a “US Mail" feliratú postaládába, remélve, hogy ott, Amerika legszentebb szentélyében biztonságban lesz.
Bond az órájára nézett, öt perc múlva éjfél. Utoljára végigjártatta tekintetét a nagy játéktermen; megfigyelte, hogy Tiffany Case asztalánál új osztó foglalt helyet, Mr. Spangnek pedig nyoma sincs; utána kilépett az üvegajtón a fülledt éjszakába, a pázsiton átvágva bement a Türkiz épületbe, s a szobájába érve bezárta az ajtót maga mögött.

113.
AZ AUTÓSMOZIRA LESZÁLL AZ ÉJ
- Hogy boldogul?
Másnap este volt; Ernie Cureo taxija lassan gurult a Stripen Las Vegas belvárosa felé. Bond beleunt abba, hogy folyton csak várja, mikor történik valami; fölhívta a Pinkertonék emberét, és azt javasolta, hogy beszélgessenek.
- Nem rossz - felelte Bond. - Ruletten leszedtem róluk egy kis pénzt, de nem hiszem, hogy ez gondot okozna a barátainknak. Azt hallom, van még bőven.
Ernie Cureo felhorkant.
- Meghiszem azt - mondta. - A pasas annyira teli van dohánnyal, hogy ha autót vezet, nincs szüksége szemüvegre. A szemorvosa elő írása szerint dioptriásra csiszoltatta a Cadillacja szélvédőjét.
Bond nevetett. - Ezenkívül még mire költi - kérdezte.
- Az egy őrült - mondta a sofőr. - Belebolondult a régi Vadnyugatba. Megvett magának komplett kísértetvárost a 95-ös út mentén, lováltatta az egészet - a fapadlós járdákat, sicsás kocsmát, a deszkaépítésű hotelt, ahol a fiúk laknak, még a régi vasútállomást is. Valamikor kilencszázöt táján ez a telep (Szellemfalunak nevezik, merthogy a Salem-tanya közelében épült) ezüstbányászok tábora volt. Három év itt milliókat ástak ki ott a hegyekben, és egy árnyvasút vitte le az anyagot Rhyolite-ba, ami úgy ötven mérföldre fekszik onnan. Az egy másik híres kísértetváros. Ma már inkább turisztikai látványosság. Van benne egy ház, amit whiskysüvegekből építettek. Valaha ott volt a vonal végállomása, amikor az árut a part felé szállították. Na, szóval Spang megvette az egyik ilyen öreg lokomotívot, a régi ,,Highland Light" modellt, ha hallott már róla, meg a legelső Pullman-féle luxusvagonok egyikét; Szellemfalu vasútállomásán parkolja őket, és időnként a hétvégeken n viszi kirándulni a barátait Rhyolite-ba meg sza. Ö maga vezeti a vonatot. Pezsgő, kaviár, lekar, lányok, ami kell. Az aztán lehet valami. Én még sose láttam. A közelébe se lehet jutni. Bizony - a sofőr itt lecsavarta az ablakot, és a nyomaték kedvéért kiköpött az útra -, hát ilyesmire költi Mr. Spang a pénzét, örült, ahogy mondom.
Szóval ez a magyarázat - gondolta Bond. Hát ezért nem hallott semmit egész nap Mr. Span és barátai felől. Péntek lévén mindenki kint van a főnöknél, vonatosdit játszanak; ő meg, mí úszott, aludt és a Tiarában töltötte az időt, egés nap arra várt, hogy történjék valami. Igaz, hog időnként észrevette, amint valaki gyorsan elkap ja róla a szemét, és mindig volt a közelében szállodának valamelyik alkalmazottja, vagy eg egyenruhás seriff, aki nagy szakértelemmel nem csinált semmit, de Bond ettől eltekintve lehete volna akármelyik szállóvendég.
A nagy embert összesen egy pillanatra látta és a találkozás körülményei perverz örömmé töltötték el.
Délelőtt tíz óra körül, az úszás és a reggé után Bond elhatározta, hogy hajat vágat a szá loda fodrászánál. Még nagyon kevesen voltak ébren; a műhelyben az egyetlen vendég egy nagydarab férfi volt, bíborszínű frottírköntösben; hátrahajtott fejjel ült a székben, és az arcát forró törülközők takarták. A szék karjáról lelógó jobb kezével egy csinos manikűröslány foglalkozott. Fehér-rózsaszín babaarca volt, és rövid, szalmaszínű csutkahaja; alacsony zsámolyon kuporgott a férfi mellett, s a térdén egy tálcán mestersége szerszámait egyensúlyozta.
Bond a székében ülve érdeklődéssel figyelte a tükörben, ahogy a fodrász egyenként, finom mozdulatokkal felhajtja a törülköző két szélét, és egy apró, vékony ollóval, határtalanul óvatos mozdulatokkal kicsippenti a szőrt a férfi füléből. Mielőtt a második fülre visszahajtotta volna a törülközőt, odahajolt, és megkérdezte: - Az orrából is, uram? A törülköző alól egyetértő horkantás hallatott, mire a fodrász utat nyitott a törülközőkön az orrig, és ismét munkához látott a vékony ollóval.
E szertartás után halálos csönd lett a kis, fehér csempés helyiségben; csakis az olló csettegett Bond feje körül, és a zománctál pendült meg időnként, ahogy a manikűröslány beleejtett egy-egy szerszámot. Aztán halk nyikorgás, amikor a borbély a kurblival függőleges helyzetbe állította a vendég széktámláját.
- Meg van elégedve, uram? - kérdezte a Bond fején dolgozó borbély, és fölemelt egy kézitükröt.
Bond éppen a tarkóját szemlélte, amikor a dolog megtörtént. Lehet, hogy a széktámla átállítása miatt csúszott meg a lány keze, de hirtelen fojtott ordítás allatszott, a bíborköpenyes férfi kiugrott a szék-ől, lerántotta arcáról a törülközőket, és ujját a szájába kapta. Aztán kivette onnan, gyorsan lehajolt, és olyan erővel vágta pofon a manikű-röslányt, hogy az lefordult a zsámolyról, és a zománctálca a szerszámokkal átröpült a szobán.
A férfi fölegyenesedett, és bőszült arckifejezéssel nézett a borbélyra. 1
- Kirúgni ezt a ribancot - hörögte. Megint a szájába vette az ujját, és papucsával összetiporva a szanaszét heverő szerszámokat, kibotoly kált a műhelyből.
- Igenis, Mr. Spang - hebegte a borbély döbbenten, és. szidalmazni kezdte a zokogó lányt. Bond hátrafordult, és csöndesen megszólalt: - Ezt hagyja abba! - Fölkélt a székből, és levette nyakából a kendőt.
A borbély meglepetve nézett rá. Aztán gyorsan azt mondta: - Igenis, uram -, és lehajolt, hogy segítsen összeszedni a szerszámokat......
Míg Bond kifizette a hajvágást, hallotta a térdeplő lány siránkozását: - Nem az én hibám volt, Mr. Lucián. Olyan ideges volt ma. Remegett a keze. Isten bizony remegett. Még sose láttam ilyennek. Tiszta egy ideg.
Bondnak egy örömteli percet szerzett a gondolat, hogy Mr. Spang ideges.
- Ernie Cureo hangja szakította félbe gondolatait. - Figyelnek bennünket, Mister - vetette oda a szája sarkából. - Ketten. Elöl is, hátul is. Látja azt a fekete Chevyt ott elöl? A két fickóval. Két visszapillantó tükrük van; már jó ideje szemmel tartanak bennünket. Mögöttünk meg az a kis piros csajozógép; az a sport Jaguar a le-dönthető üléssel. Még két fickó. Golfütőket visznek a hátsó ülésen. De véletlenül Ismerem őket. A Detroiti Bíbor bandából valók. Két meleg srác. Ért, homokosok. Nem a golf az ő sportjuk. A stukkert tudják kezelni, a golfütőt nem. Csak nézzen körül, mintha a tájban gyönyörködne. Próbára teszem őket, maga csak figyelje a kezüket.
Oké? Bond engedelmeskedett. A sofőr meg rálépett a gázra, és ugyanabban a pillanatban elfordította az indítókulcsot. A kipufogó akkorát dörrent, mint egy 88-as kaliberű fegyver, és Bond látta, hogy a két férfi jobb keze egyszerre eltűnik a tarka sportzakókban. Bond közönyös mozdulattal visszafordult. - Igaza van - mondta. Elhallgatott, aztán hozzátette: - Jobb lesz, ha kitesz valahol. Nem akarom, hogy miattam bajba kerüljön. - Francot - mondta a sofőr undorral. - Velem semmit se bírnak csinálni. Maga megfizeti, ha a kocsiban kár esik, én meg megpróbálom lerázni őket. Oké?
Bond előhúzott egy ezerdolláros bankót a pénztárcájából, áthajolt, és a sofőr ingzsebébe gyűrte. - Egy lepedő, ebből gazdálkodjon - mondta. - És kösz, Ernie. Lássuk, mire képes.
Bond előhúzta tokjából a Berettát, és dajkáló mozdulattal a tenyerébe vette. Pontosan ez az - gondolta -, amire várt.
Űgyis szerettem volna belebökni már a bandába. Nem szeretem, hogy kiszipolyoznak, meg egy csomó haveromat is kiszipolyozzák. Kapaszkodjon. Indulunk.
Egyenes útszakaszon jártak, nem túl nagy volt a forgalom. A távoli hegycsúcsokat sárgára festette a lenyugvó nap, és az úttest kék lett; az a negyedóra volt ez, amikor az ember nem tudja igazán eldönteni, meggyújtsa-e már a kocsi lámpáját.
Laza, hetven kilométeres óránkénti sebességgel haladtak, nyomukban az alacsonyra lapuló Jaguarral, előttük a fekete Chevrolet-vel. Ernie Cureo teljesen váratlanul teljes erővel belelépett a fékbe; Bond előrevágódott az ülésen, a taxi sikoltó kerekekkel, szánkózva megállt. Fülsiketítő zajjal törött az üveg, szakadt a fém, ahogy a Jaguar hátulról nekiütközött a lökhárítójuknak. A taxi nekifeszült a féknek, ahogy a sofőr ismét sebességbe kapcsolt, aztán nagy recsegés-ropo-gással elszakította magát a Jaguar szétroncsolódott hűtőjétől, és egyre gyorsulva elindult az úton.
- Ez be... ott nekik - mondta Ernie Cureo elégedetten. - Hogy boldogulnak?
- Szétment a hűtőrács - mondta Bond hátrafordulva. - Mindkét első sárvédő totálkáros, A lökhárító lóg. A szélvédő repedezett, talán bé is tört. - A félhomályban elvesztette a Jaguart szem elől, ismét előrefordult. - Kint állnak az úton, és megpróbálják a sárvédőket elhúzni a keréktől. Lehet, hogy nemsokára megint mozgásképesek lesznek, de kezdetnek nem rossz. Van még ilyen?
- Most már csak óvatosan - mordult fel a sofőr. - Ez hadüzenet volt. Vigyázzon. Jobb, ha lehúzza a fejét. A Chevy kihúzódott oldalra. Lehet, hogy lövöldözni fognak. Na, gyerünk!
Bond érezte, hogy a kocsi nekiiramodik. Ernie Cureo félig fekve ült az első ülésben, fél kézzel vezetett, éppen hogy látta az utat a műszerfal fölött.
Pendült valami, aztán két éles reccsenés hallatszott, ahogy elhúztak a Chevrolet mellett. Egy marék biztonsági üveg záporozott Bond körül. Ernie Cureo káromkodott, a kocsi oldalra rándult, aztán ismét beállt az egyenes irányba.
Bond feltérdelt a hátsó ülésre, és pisztolya agyával rést ütött a hátsó szélvédőn. A Chevrolet száguldott a nyomukban, a szeme lángot lövellt.
- Figyeljen - mondta Cureo különös, fojtott hangon. - A következő sarkon befordulok és megállok. Ha mellénk érnek, jó célpontot fognak kínálni.
Bond összeszedte magát, ahogy a kocsi két keréken, sivító gumikkal bekanyarodott, és a sarok után hirtelen megállt. A következő pillanatban már kint volt a kocsiból, és feltartott fegyvérrel, guggolva várt. A Chevrolet reflektorai belehasitottak a mellékutca homályába, a megkínzott kerekek nyüszítettek, ahogy a kocsi bekanyarodott a menetiránnyal ellentétes oldalra. Most - gondolta Bond -, mielőtt egyenesbe jön a kocsi.
Durr... szünet. Durr. Durr. Durr. Négy golyó, húsz méterről - halálpontosan a célra.
A Chevrolet nem jött egyenesbe. Az út túloldalán felfutott a járdára, nekirohant egy fa derekának, levágódott róla, egy lámpaoszlopnak ütközött, felbukfencezett, majd lassan az oldalára dőlt.
Bond figyelt; várta, hogy a fém dörömbölésének visszhangja elüljön, s közben a kocsi krómozott szájából lángnyelvek csordultak ki. Valaki az ablakon kaparászott, megpróbált kijutni. A lángok bármelyik pillanatban megtalálhatták a benzincsövet, s azon végigfutva a tankot. Akkor pedig már túl késő volna annak, aki benne ül.
Bond már elindult az út túlsó oldala felé, amikor a taxi első üléséről nyögés hallatszott. Ahogy megfordult, azt látta, hogy Ernie Cureo lecsúszik a kormány mellől a kocsi padlójára. Bond elfelejtette az égő kocsit - feltépte a taxi ajtaját, és a sofőr fölé hajolt. A kocsiban mindent vér borított, a sofőr bal karja valósággal tocsogott benne. Bond valahogy ülő helyzetbe emelte, mire a sofőr kinyitotta a szemét.
- Ó, a szentségét - mondta összeszorított foggal -, szedjen ki innen, Mister, és hajtson, mint a fene. A Jaguar mindjárt itt lesz. Aztán vigyen orvoshoz.
- Oké, Ernie - mondta Bond, és a volán mögé csusszant. Sebességbe kapcsolt, és sebesen elhúzott az égő roncs mellől, hátrahagyva a rémült embereket, akik a semmiből tűntek elő a sötétben, és kezüket szájuk elé kapva bámulták a lángokat.
- Csak előre - mormogta Ernie Cureo. - A Boulder gáthoz vezető útra jutunk. Lát valamit a tükörben?
- Jön egy alacsony kocsi, csak az egyik lámpája ég - felelte Bond. - Lehet, hogy a Jaguar. Ügy két sarokkal mögöttünk. - Rátaposott a gázra, a kocsi süvítve rohant a kihalt mellék-úton.
- Hajtson csak - mondta Ernie Cureo. - El kell bújnunk valahol, hogy elveszítsék a nyomunkat. Meg is mondom, hol. Van itt a közelben egy autósmozi, ahol ez az út ráfut a 95-ösre. Itt is vagyunk. Lassítson. Élesen jobbra. Látja azokat a fényeket? Oda, de gyorsán! Jobbra. Egyenesen, át a homokon, oda, a két kocsi közé.
alámpát. Nyugi. Kész. kocsi megállt a hatosával felsorakozott autók só sorában, szemben az égre magasodó beton vetítőernyővel, amelyen egy óriási férfi éppen mondott valamit egy óriási lánynak.
Bond hátrafordult, és végignézett a fémoszlopok során, amelyek úgy álltak ott, mint megannyi parkolóóra - ezekre lehetett rácsatlakoztatni a hangszórókat, amelyekben a film hangja szólt. Egy-két kocsi behajtott utánuk, de egyik sem volt olyan alacsony, mint a Jaguar. Viszont erősen sötétedett már, nehéz volt megítélni, úgyhogy úgy is maradt, hátrafordulva, szemével a bejáraton.
Odajött hozzájuk egy jegyszedő - csinos, apródnak öltözött lány, tálcával a nyakában.
- Egy dollár lesz - mondta, és benézett a kocsiba, hogy ellenőrizze, nem kuporog-e a padlón egy harmadik ember is, az esetleges orvnéző. A karján kosár lógott, ebből kivett egy hangszórót, az oszlopra csatlakoztatta, és a kis hangszórót Bond oldalán az ablakra akasztotta. A vásznon az óriás férfi és az óriás nő szenvedélyes szóváltásba bonyolódott.
- Coca-Colát, cigarettát, cukorkát? - kérdezte a lány, és elvette Bondtól a dolláros bankjegyet.
- Köszönjük, nem - mondta Bond.
- Jó szórakozást - mondta a lány, és ellépdelt a később érkezett kocsik felé.
- Mister, az isten szerelmére, kapcsolja ki azt az izét! - könyörgött Ernie Cureo a fogai között. - És figyeljen. Adjunk még nekik egy kis időt. Aztán vigyen orvoshoz. Ki kell bányászni belőlem a golyót. - A hangja erőtlen volt, és most, hogy a lány már elment, lecsúszott az ülésen, fejét az ajtónak támasztva. - Már nem tart soká, Érnie. Tartson ki.
Bond matatott a hangszórón, megtalálta a kapót, és elnémította a veszekedést. Az óriás mintha meg akarta volna ütni a nőt, akinek a szája hangtalan sikolyra nyílt.
Bond megfordult, és a szemét erőltetve figyelte a mögöttük elterülő nyÜt térséget. Még mindig semmi. Benézett a szomszédos kocsikba. Két összetapadt arc. Alaktalan kupac egy hátsó ülésen. Két elragadtatottan fölfelé bámuló, idősebb arc. Egy felborult palackon megcsillanó fény.
Aztán pézsmaillatú after-shave csapott áz orrába, egy sötét alak emelkedett fel a földről, Bond arca előtt egy pisztoly jelent meg, és a kocsi túlsó oldalán, Érnie Cureo mellett egy hang halkan ezt suttogta: - Oké, srácok. Csak nyugalom.
Bond belenézett a faggyúszínű arcba. A hideg szempár mosolygott. A nedves száj megnyílt, és azt suttogta: - Kiszállás, angolkám, különben a cimborádnak befellegzett. A haverom stukkerjén hangtompító van. Kocsikázni megyünk.
Bond oldalt fordult, és meglátta az Ernie Cureo tarkójához szorított fémkolbászt. - Oké, Ernie - mondta -, inkább egy, mint kettő. Elmegyek velük. Nemsokára visszajövök, és elviszem a dokihoz. Addig visvázzon magára.
- Vicces gyerek - mondta a faggyúarcú. Kinyitotta az ajtót, pisztolyát mindvégig Bond arcának szegezve.
- Sajnálom, haver - mondta Ernie Cureo fáradt hangon. - Azt hiszem... - de ekkor egy puffanás hallatszott, amint a pisztoly a tarkójára csapott; a sofőr némán előrebukott.
Bond a fogát csikorgatta, izmai megfeszültek a zakó alatt. Arra gondolt, vajon elő tudja-e kapni a Berettát. Egyik pisztolyról a másikra nézett, mérlegelte a távolságokat, az esélyeket. A két pisztoly fölött a négy szem mohón bámult rá, várva az ürügyet, hogy agyonlőhessek. A két száj mosolygott, mintha arra biztatnák, hogy próbálkozzon csak meg valamivel. Érezte, hogy a vére lassan lecsillapodik. Még egy pillanatig várt, aztán lassan kilépett a kocsiból, két kezét jól láthatóan eltartva magától. Az ölés vágyát agya hátsó rekeszébe száműzte.
- Előre a kapuhoz - mondta lassan a viaszarcú. - Semmi feltűnés. Rajtad a stukker. -A pisztoly eltűnt, de a kezét a zsebében tartotta. A másik férfi melléjük ért, jobb kezével a csípőjénél, és Bond másik oldalához lépett.
A három férfi gyors léptekkel a bejárathoz ment; a hegyek fölött felkelő hold hosszú árnyékot vetett elébük a fehér, homokos talajon.

19.
SZELLEMFALU
A piros Jaguar a bejárat mellett állt, orral a fal felé. Bond hagyta, hogy elvegyék a fegyverét, és beszállt a sofőr melletti ülésre.
- Semmi hülyéskedés, ha azt akarod, hogy a fejed a nyakadon maradjon - mondta a fagy-gyúarcú, miközben bemászott a hátsó ülésre a golfütők mellé. - A csövét még mindig rajtad tartom.
- Szép kis kocsitok volt nemrég - mondta Bond. Az összetört szélvédő bent feküdt a műszerfal tetején, és a két első kerék között a hűtőrács egy krómozott darabja úgy meredt föl, mint egy zászlórúd. - Hova megyünk a roncsban?
- Meg fogod látni - mondta a sofőr, egy csontos, kegyetlen arcú, pofaszakállas férfi. Kikanyarodott a kocsival az útra, és egyre gyorsabban hajtott a város felé. Hamarosan bent jártak a neondzsungelben, majd azon keresztülvágva egy kétsávos országútra értek, amely a holdfényben fürdő sivatagon át a hegyek közé vezetett.
Egy nagy tábla azt hirdette: “95"; Bondnak eszébe jutottak Ernie Cureo szavai - tudta már, hogy Szellemfaluba tartanak. Előregörnyedt az ülésen, hogy a szemét Védje a portól és a rova roktól, s közben a közvetlen jövőn törte a fejét - azon, hogy miként állhatna bosszút a barát jáért.
Tehát ezek ketten, meg az a másik kettő a Chevyben azzal a feladattal indult útnak, hogy őt Mr. Spanghez vigyék. Miért kellett ehhez négy ember? Kissé túlzottan nagy erő, ahhoz a ki függelemsértéshez képest, amit Bond a kaszinó ban elkövetett.
A kocsi falta a nyílegyenes utat, a sebesség mérő mutatója az óránként nyolcvan mérfölc körül ingadozott. A távírópóznák egy metronóm szabályosságával maradoztak el.
Bondnak hirtelen az az érzése támadt: nem tud eleget ahhoz, hogy választ adhasson a kérdéseire.
Vajon egyértelműen a Spangled Mob ellenségévé nyilvánították? A rulettezésből ki tudja menteni magát azzal, hogy nem értette meg az utasítást, azt pedig, hogy a négy üldözővel hogyan bánt, úgy magyarázhatja, hogy egy rivális banda tagjainak vélte őket. “Ha beszélni akart velem, miért nem hívott a hotelszobámban?" hallotta a saját kérdését, s benne a kissé sértett felhangot.
Így legalább megmutatta: van benne annyi keménység, hogy elvállaljon bármilyen munkát, amit Mr. Spang rábíz. Különben is - nyugtatgatta magát -, éppen afelé halad, hogy elérje az ő célját, a csővezeték végét, s hogy megtalálja a kapcsolatot Seraffimo Spang és londoni fivére között.
Bond összekuporodott, tekintetét a világító műszerfalra függesztette, és az előtte álló kihallgytáson gondolkodva azon tanakodott, vajon mennyi információt tud majd kiügyeskedni a csővezetékkel kapcsolatban. Később Ernie Cureóra gondolt és a bosszúra, amivel tartozik neki. Föl sem merült benne, hogy amiatt aggódjék, vajon ő maga hogyan fog kiszabadulni, ha két fő célját elérte. Még mindig nem volt benne semmi tisztelet ezek iránt az emberek iránt. Csak megvetés és ellenszenv.
Bond még mindig képzeletbeli beszélgetések próbáit játszotta a fejében, amikor, kétórás autóút után, érezte, hogy a kocsi lassít. Fölemelte fejét, és kinézett a műszerfal fölött. Egy magas drótkerítés kapuja felé közeledtek, amely mellett nagy tábla tűnt fel a megmaradt fél reflektor fényben. Ez állt rajta: “SPECTREVILLE - VÁROSHATÁR - TILOS A BELÉPÉS - HARAPÓS KUTYÁK". A kocsi odahajtott a tábla alá, ahol egy vasoszlop állt betonba ágyazva. Az oszlopra csengőgombot és egy kis fémrácsot szereltek, meg egy piros betűs táblácskát: “CSÖNGESSEN, ÉS MONDJA BE, MI JÁRATBAN VAN".
Anélkül, hogy a kocsiból kiszállt volna, a pofaszakállas kinyúlt, és megnyomta a gombot.
Kisvártatva egy fémes hang szólalt meg: - Tessék.
- Frasso és McGonigle - mondta a sofőr hangosan.
- Oké - felelte a hang. Éles kattanás hallatszott. A magas drótkapu lassan megnyílt. Áthajtottak rajta, majd a keskeny földútba épített acélszalagon. Bond hátranézett, és látta, hogy mögöttük bezárul a kapu. örömmel vette észre hogy McGonigle arcát por és döglött rovarok keveréke borítja.
A földút vagy egy mérföldön át haladt a sivatag durva, köves talaján, ahol a növényzetet csak egy-egy ágáló kaktusz jelképezte. Aztán fény jelent meg előttük, megkerülték egy hegy nyúlványát, legördültek egy domboldalon, és egy körülbelül húsz épületből álló zűrzavaros házcsoporthoz érkeztek. Mögöttük a holdfény megcsillant egy vasút sínpárján, amely nyílegyenesen futott a távoli láthatár felé.
Végiggurultak a szürke deszkaépületek között, a boltok mellett, amelyeken ott díszelgett a tábla: PATIKA, BORBÉLY, FARMERBANK és WELLS FARGO, majd egy sistergő gázlámpa amely egy emeletes épület előtt állt; a ház homlokzatán elfakult aranybetűkkel e felirat: KOCSMA A RÓZSASZÍN HARISNYATARTÓHOZ; alatta pedig: Borok, sörök.
A jellegzetes, elfűrészelt csapóajtó mögül sárfények vetődtek ki az úttestre, és megcsillant a járdaszegély mellett parkoló 1920-as évjáratú Stutz Bearcat sportkocsin. Egy kissé elhangolt kocsmai zongora édeskés orrhangján a Vajon kit csókol most a kedvesem, szólt odabentről. A zene Bondnak fűrészporral behintett deszkapadlót és ritka kötésű neccharisnyába bújt lányokat juttatott eszébe. Az egésznek olyan hangulata volt, mint egy nagyon profi módon megcsinált westernfilmnek.
- Angolkám, kiszállás - mondta a sofőr. A három férfi elgémberedett tagokkal kászálódott ki a kocsiból a megemelt szintű deszkajárdára. Bond lehajolt, hogy megmasszírozza elmacskáso-dott lábszárát, s közben a két férfi lábát figyelte.
- Gyerünk, husi - szólt rá McGonigle, és a lazán tartott pisztollyal megbökdöste. Bond lassan fölegyenesedett, és a centimétereket mérlegelte. Nehézkesen bicegve követte McGonigle-t a kocsma ajtajáig. Amikor az ajtószárnyak visszafelé, az arcába csapódtak, megállt. Érezte, hogy Frasso pisztolya a hátába nyomódik.
Most! Bond kihúzta magát, és beugrott a visszacsapódó ajtón. McGonigle háta éppen előtte volt, távolabb pedig egy fényesen kivilágított, üres bárhelyiségben egy gépzongora játszott magában.
Bond keze előrelendült; két könyöke fölött kapta el McGonigle-t. Fölemelte a földről, és hozzávágta Frassóhoz, aki épp befelé nyomakodott a csapóajtók között. Ahogy a két test összeütközött, megrendült az egész deszkaépület; Frasso visszatántorodott az ajtón át, és a járdára zuhant.
McGonigle visszapattant róla, és azonnal szembefordult Bonddal. A pisztoly már emelkedett a kezében. Bond bal ökle a vállán találta el. Jobb tenyere ugyanakkor keményen csattanva rácsapott a pisztolyra. McGonigle a sarkán megpördülve nekiesett az ajtófélfának. A pisztoly a földre koppant.
Frasso revolverének csöve jelent meg a két lengő ajtószárny között. Villámgyorsan Bond felé fordult, mint egy támadni készülő kígyó. Ahogy a kék-sárga tűznyelv előcsapott belőle, Bond a földre dobta magát, a McGonigle lábánál heverő pisztoly felé, s vérét felpezsdítette a harc izgalma. Megkaparintotta a pisztolyt, és még onnan, a padlóról két lövést küldött fölfelé, mielőtt McGonigle rá tudott volna taposni a fegyvert tartó kezére, és teljes testével rávetette volna magát. Bond még látta, hogy Frasso revolvere fölbillen, és a lengőajtó szárnyai között golyókat küld a mennyezet felé. A zuhanás, ami ezt követte odakint a deszkapallókon, valahogy véglegesnék hangzott.
Aztán McGonigle keze akcióba lépett; Bond lehajtott fejjel térdelt a padlón, hogy védje a szemét. A pisztoly még mindig a földön hevert, kínálva magát annak, aki először tudja felszabadítani a kezét.
Másodpercekig némán harcoltak, mint az állatok, azután Bond fél térdre emelkedett, a vállával hatalmasat taszított, ütött egyet abba az irányba, ahol egy arcot látott felvillanni; a súly megkönnyebbedett a hátán; görnyedt tartásban fölállt. Amikor itt tartott, McGonigle térde megindult fölfelé, mint a dugattyú, Bond állát találta el, s a rúgás, amelytől a fogai összecsattantak és a koponyája megrendült, talpra is állította.
Nem maradt ideje, hogy a feje kitisztuljon, a gengszter máris felhorkant, és leszegett fejjel, két karját lóbálva nekilendült.
Kifordult, hogy védje a gyomorszáját; a gengszter feje a bordái közé csapódott, s ugyanabban a pillanatban a két ökle is bevágódott Bond testére.
Bond felszisszent a fájdalomtól, de látta maga alatt McGonigle fejét, és vállból lendített ütéssel egy, rettenetes erejű balhorgot akasztott be, s mikor a gengszter feje fölemelkedett, egy jobbegyenessel állon találta.
A két ütéstől McGonigle fölegyenesedett, és talpra állt. Bond már rajta is volt, mint egy párduc, és ütések záporával borította el, mígnem a gengszter végül rogyadozni kezdett. Bond elkapta egyik kalimpáló csuklóját, lehajolt a bokájához, és fölrántotta a padlóról. Aztán, minden erejét beleadva, majdnem egy teljes fordulatot téve, oldalvást a terembe hajította a gengsztert.. Csengő-bongó robaj hallatszott, ahogy a repülő test neki vágódott a gépzongorának, aztán hamis, fémes akkordok és a fa reesegése-ropogása közepette a haldokló hangszer felborult, és mennydörögve a földre zuhant; McGonigle kiterülve feküdt a tetejében...
A dübörgés visszhangjának elültével Bond a helyiség közepén állt, lába még az utolsó erőfeszítés pózában; torkából hörögve tört elő a lélegzet. Lassan fölemelte a kezét,1 és verítéktől lucskos hajába túrt vele.
Női hang volt, a bár felől érkezett.
Bond megrázta magát, és lassan megfordult.
Négyen voltak a teremben. Jellegzetes alakzatban álltak, háttal a mahagóni" és rézborítású bárpultnak, amely mögött csillogó palackokkal teli polcok emelkedtek a mennyezetig. Bondnak Sejtelme sem volt róla, mióta vannak ott.
Egy lépéssel a másik három előtt állott Szellemfalu első polgára, magasztosán, mozdulatlanul, hatalma tudatában.
Mr. Spang makulátlan westernöltözéket viselt, le egészen a fényes, fekete csizma hosszú ezüstsarkantyújáig. A ruha és a széles bőr lábszárvé-dö mind fekete volt, rojtozva és ezüsttel kiverve. Két hatalmas, mozdulatlan keze a combjain lógó pisztolytáskákból előmeredő, hosszú csövű revolverek elefántcsont markolatán nyugodott; a széles, fekete bőrövre varrt hevederbe tolva sorakozott a lőszer.
Lehetett volna nevetséges is ezzel a jelmezzel, de nem volt az. Nagy fejét kissé előredöntötte, a két szeme két hideg, vad tekintetű réssé szűkült.
Mr. Spang balján Tiffany Case állt csípőre tett kézzel. Fehér és aranyszínű western kosztümjében úgy festett, mintha valami vadnyugati színdarabból lépett volna elő. Csak állt, és Bon-dot figyelte. A szeme fénylett. Telt, vörös ajka kissé megnyílt; zihálva szedte a levegőt, mint aki az imént még csókolózott.
A négyes másik fele az a két fekete csuklyás férfi volt, akiket már látott Saratogában. Mindketten egy-egy 38-as kaliberű Poüce Positive pisztolyt szegeztek Bond hasának.
Bond lassan előhúzott egy zsebkendőt, és megtörölte az arcát. Könnyűnek érezte magát, és az egész jelenetet a vakítóan bevilágított kocsmával, a rézkallantyúkkal -és a rég megszűnt sörmárkák csúnyácska plakátjaival valahogy valószínűtlennek látta.
Mr. Spang törte meg a csendet.
- Hozzátok át. - Az éles, vékony ajkakat mozgató, kemény állkapocs úgy nyeste el a szavakat, mint egy hússzeletelő. - Valaki pedig hívja fel Detroitot, és mondja meg a fiúknak, hogy tévednek, ha tehetségesnek hiszik magukat. Kérjetek tőlük két új embert. Mondjátok meg; hogy jobbak legyenek, mint az eddigiek. Valaki más meg takarítsa össze ezt a disznóólat. Értve?
Mr. Spang halk sarkantyúpengéssel elhagyta a helyiséget. A lány követte, de előbb még egy pillantást vetett Bondra, s tekintetében több üzenet volt, mint a nyilvánvaló figyelmeztetés.
A két férfi Bondhoz lépett; a nagyobbik így szólt: - Hallottad. - Bond lassan elindult a lány után, azok ketten szorosan a nyomában.
A bár mögötti ajtót belökve Bond egy vasúti váróteremben találta magát, padokkal és régimódi falragaszokkal, amelyek a vonatok indulását ismertették, és figyelmeztették az utazóközönséget, hogy ne köpködjön a padlóra. - Jobbra - mondta az egyik kísérő, Bond átment egy lefűrészelt lengőajtón, és egy deszkapadlós vasúti peronra jutott.
Bond itt megtorpant; alig vette észre, hogy élesen a bordái közé nyomódik egy pisztolycső.
Alighanem a világ legszebb vonata volt. A mozdony 1870 körül épített, Highland Light típusú, vén lokomotív, amelyről Bond azt hallotta, hogy minden idők legszebb gőzmozdonya. A sok kifényesített sárgaréz kapaszkodó, a kazán hosszú, csillogó hengere fölött függő súlyos harang sziporkázott az állomás sziszegő gázlámpáinak fényében. Az öreg, fafűtésű tüztér fölött magasodó kéményből gözpamacs pöffent elő. A széles, lejtős tehénfogó fölött három hatalmas lámpa világított: egy kerek vezérfény a kémény tövében és két, alacsonyan elhelyezett viharlámpa. A két hatalmas meghajtókerék fölött finom, kora viktoriánus arany betűkkel ez állt: ÁGYÚGOLYÓ, és a név megismétlődött a magas, szögletes vezetőfülke mögötti feketére és aranyra festett szerkocsi oldalán is; a kocsiban nyírfarönkök hevertek magasra púpozva.
A szerkocsihoz egy gesztenyebarna Pullman szalonkocsi csatlakozott. Mahagónival burkolt oldalfalán az ívelt vonalú ablakokat krémszínű vonalak keretezték. Egy ovális táblán á kocsi neve állt; A Sierra Szegp. Az ablakok fölött, a kissé kiálló, domború" tető pereme alatt a Tonopah és Tidewater R. R. név volt olvasható sötétkék alapon, fehér nagybetűkkel.
- Lefogadom, hogy ilyet még sose láttál, an-golkám - mondta egyik kísérője büszkén. - Na, nyomás! - Hangját letompította a fekete selyem csukly a;
Bond lassan továbbindult; föllépett a rézkorláttal körülvett kocsiperonra, melynek közepén a fékezőkerék csillogott. Életében először érezte, hogy igenis lehet értelme annak, ha az ember milliomos, és ugyancsak most először arra gondolt: talán több is lehet ebben a Spang nevű emberben, mint amit gondolt róla.
A Pullman-kocsi belsejében viktoriánus luxus tobzódott. A mennyezetre szerelt, apró kristálycsillárok szórták a fényt, amely visszaverődöt a falak tükörsimára csiszolt mahagóniborításáról az ezüst szerelvényekről, a csiszolt üvegvázákról kandeláberekről. A szőnyegek és a rojtos függönyök színe borvörös volt;. a krémszínű, ível mennyezeten szabályos közönként ovális keretben felhők között lebegő angyalkákat és koszorú kat ábrázoló festmények díszelegtek; krémszínű ek voltak a leengedett redőnyök is.
Először egy kis étkezőszakaszon haladtak á ahol egy kétszemélyes vacsora maradványai voltak fölfedezhetők - egy kosár gyümölcs é ezüstvödörben egy kibontott üveg pezsgő -, aztán egy keskeny folyosó következett három a tóval, melyekről Bond úgy vélte, hogy a hálófülkékre és a mosdókra nyílnak. Bond még ezen a beosztáson gondolkodott, amikor, sarkában a kísérőkkel, benyomta a szalonkabinba nyíló ajtót.
A szalon túlsó végében állt Mr. Spang, hátát a kis kandallónak támasztva; a kandalló két oldalán díszesen aranyozott bőrkötésű kötetekkel teli könyvespolcok álltak. A szalon közepe táján, egy kis íróasztal melletti vörös bőrfotelben Tiffany Case ült szálegyenes derékkal. Bondnak tetszett a mozdulat, ahogy a lány a cigarettáját tartotta. Idegesnek és mesterkéltnek látta. Félelem tükröződött benne.
Bond pár lépést tett a kocsi belseje felé egy kényelmes székig. Megfogta, és úgy fordította, hogy szembenézzen Spanggel és a lánnyal. Leült, a lábát keresztbe tette. Cigarettát vett elő, rágyújtott, mélyen leszívta a füstöt, és hosszan, nyugodtan fújta ki.
Mr. Spang szája kellős közepéből egy meg-gyújtatlan szivar meredt előre. Most kivette. -Wint, maradj itt. Kidd, indulj, és tedd, amit mondtam. - Az erős fogak úgy darabolták a szavakat, mintha karalábét harapnának. - Namármost - villant a szeme haragosan Bond-ra -, ki maga, és miben mesterkedik?
- Ha beszélgetni fogunk, akkor innom kell valamit - jelentette ki Bond.
Mr. Spang hidegen végigmérte. - Wint, adj neki.
Bond hátrafordította a fejét. - Bourbont forrásvízzel - mondta. - Fele-fele arányban.
Mérges mordulás hallatszott, Bond hallotta, hogy megreccsen a fapadló, ahogy a nagydarab férfi hátrament a Pullmanban.
Bond nem örült Mr. Spang kérdésének. Még egyszer végigfutott a meséjén. Még mindig hibátlannak láttái Csak ült, szívta a cigarettát, és Mr. Spanget méregette.
Megérkezett az ital, az őr úgy lökte a kezébe, hogy a szőnyegre is loccsant belőle. - Köszönöm, Wint. - Nagyot kortyolt az italból. Erős volt, jólesett. Hörpintett még egyet. Aztán a poharat mága mellé tette a padlóra.
Ismét fölnézett a feszült, kemény arcra. -Nem állhatom, ha parancsolgatnak nekem -mondta könnyedén., - Elvégeztem a munkámat, fölvettem a pénzemet. Ha úgy gondolom, hogy játszani akarok vele, az én ügyem. El is veszíthettem volna. Erre egy páran a maga emberei közül elkezdtek a nyakamba lihegni, hát kijöttem a béketűrésből. Ha beszélni akart velem, miért nem hívott fel telefonon? Barátságtalan lépés volt azokat az embereket rám akasztani. Aztán, amikor eldurvultak, és lövöldözni kezdtek, már én is elkezdtem durvulni.
A színes könyvek előtti fekete-fehér arc nem enyhült meg. - Nem vette az adást, ember - mondta Mr. Spang halkan. - Elmondom a friss híreket. Tegnap rejtjeles üzenetet kaptam Londonból. - Keze a westerning zsebébe nyúlt, és egy papirt húzott elő, de tekintete fogva tartotta Bondét.
Bond tudta, hogy az a papírdarab rossz hír, nagyon rossz hír, éppen úgy, mint amikor egy távirat a MÉLYEN szóval kezdődik.
- Egy londoni barátom küldte - mondta Mr. Spang. Lassan elfordította tekintetét Bond-ról, és a papírra nézett. - Azt mondja: “Megbízható forrás szerint Peter Franks ismeretlen vád alapján letartóztatásban van. A szállítót kivallatni, ha a működést veszélyezteti, likvidálni. Jelentést kérek."
A kocsiban csend lett. Mr. Spang szeme fölemelkedett a papírról, és Bond felé fordult. - Hát, Hogyhívják úr, úgy nézem, még az idén valami szörnyűség fog történni magával.
Bond tudta, hogy valóban ez vár rá, és agyának egyik fele ezt a gondolatot dolgozta fel, azon töprengve, vajon hogyan akarják végrehajtani. De a másik fél ugyanakkor megállapította, hogy sikerült kiderítenie, amit tudni akart, aminek kiderítésére Amerikába jött. A két Spang valóban a gyémántot szállító csővezeték két vége. Ebben a percben befejezte a munkát, amit elvállalt. Most viszont valamilyen módon el kell juttatnia az ismeretet M-hez.
Bond lenyúlt az italáért. Ahogy az utolsó kortyot kiitta, a jégkocka megcsendült az üres pohárban, mikor visszatette a padlóra. Ártatlan arccal nézett Mr. Spangre. - Peter Frankstől vettem át a munkát. Neki nem fűlött hozzá a foga, nekem meg szükségem volt a pénzre.
- Ne etessen ezzel a hülyeséggel - mondta Mr. Spang egyszerűen. - Maga zsaru vagy magánkopó, vagy valami ilyesmi, én pedig meg fogom tudni, hogy kicsoda, kinek dolgozik, menynyit tud, mit keresett az Acme fürdőben a link zsoké mellett; hogy miért hord stukkert, és ho tanult meg bánni vele, hogy miféle kapcsolatban áll azon a kamu taxisofőrön keresztül Pinkerto nékkal. Ilyesmiket. Maga szimatnak néz ki, é úgy is viselkedik. - Hirtelen támadt dühvel Tiffany Case felé fordult. - Hogy dőlhettél be neki, föl nem foghatom.
- Hogy a fenébe ne - fakadt ki Tiffany Case - A fickót ABC ajánlotta, és normálisan visé kedett. Azt akarod mondani, hogy szólnom ké lett volna ABC-nek, próbálja meg még egyszer Nem én, öregem. Én ismerem a helyemet a szer vezeten belül. Nehogy azt hidd, hogy engem is rángathatsz. Különben is, még az sem lehetetlen, hogy a pasas igazat mond. - Haragos pillantása Bondra vetette; félelem látszott a tekintetében - őt, Bondot féltette.
- Hát majd kiderítjük - mondta Mr. Spang - és addig fogjuk derítgetni, amíg mozog, ha pedig azt képzeli, hogy kibírja, meg fog lepődni.
- Bond feje fölött az őrre nézett. - Wint, menj Kiddért, és gyertek vissza a bakancsokkal. A bakancsokkal?
Bond hallgatott, gyűjtötte az erőt és a bátorságot. Merő időpocsékolás lett volna, ha vitatkozni kezd, vagy szökéssel próbálkozik a sivatag közepén, ötven mérföldnyire mindentől. Ennél komolyabb kutyaszorítóból is kikecmergett már. Különösen, hogy nem akarják azonnal megölni. Amíg nem mond el semmit. Ott volt Ernie Cureo, ott volt Felix Leiter. Az sem lehetetlen, hogy Tiffany Case is. A lányra nézett. Az a fejét le-horgasztva ült, és elmélyülten vizsgálgatta a körmeit.
Bond hallotta, hogy a háta mögött bejött a két őr.
- Vigyétek a peronra - mondta Mr. Spang. Bond látta, hogy a nyelve hegyével mégnedvesíti az ajkát. - Brooklyni döngölő. Nyolcvan százalék. Értve?
- Oké, főnök. - Wint hangja válaszolt. Mohóság csendült benne.
A két csuklyás férfi egymás mellé ült a Bond-dal szemközt álló sötétvörös kanapéra, és egy-egy pár katonabakancsot téve a vastag szőnyegre maguk mellé, elkezdték kifűzni a cipőjüket.

129.
FELCSAPNAK A LÁNGOK
A fekete könnyűbúvárruha szűk volt. Fájt min denütt. Mi a fenéért nem vettek róla pontos mé reteket? És a tenger alatt nagyon sötét volt, é erős áramlatok sodorták őt, állandóan hozzáütő dött a korallszirtekhez. Teljes erejéből tempóz nia kellett volna az áramlat ellen, de valami be lekapaszkodott a karjába. Mi a fene...?
- James. Az isten szerelmére, James. - A lány elvette száját Bond füléről. Teljes erejével belecsípett a férfi meztelen, vérfoltos karjába, s ekkor végre megnyílt Bond feldagadt szemhéja; a férfi fölnézett, és akkorát sóhajtott, hogy egész teste beleremegett.
A lány rángatni kezdte; attól félt, hogy vissza zuhan az önkívületbe. A férfi mintha megérteti volna - átfordult, négykézlábra emelkedett; feje majdnem a padlóig lógott, mint egy sebesült állaté.
- Tudsz járni?
- Várj. - A kirepedt ajkak közül érkező, rekedt suttogást Bond idegennek hallotta. A lány talán nem is értette meg. - Várj - mondta még egyszer, és gondolatban végigvizsgálta a testét, hogy vajon mi maradt meg belőle. Érezte a kezét, a lábfejét. Tudta mozgatni a fejét jobbra-balra. Látta a padlón a holdfény csíkjait. Hallotta, amit a lány mondott neki. Lehet, hogy nincs is különösebb baj, csak éppen nem akaródzott megmozdulnia. Az akaratereje lett oda. Aludni szeretett volna, semmi mást. Vagy meghalni. Bármit, amitől enyhül a fájdalom, amely minden irányból marcangolta, kalapálta, őrölte a testét; bármit, amitől elfelejti azt a négy bakancsot és a két csuklyás figura őrjöngő morgását.
Amint ez a két férfi és Mr. Spang eszébe jutott, egyetlen hullámban visszatért bele az élni-akarás; azt mondta: - Oké -, aztán még egyszer: - Oké -, hogy a lány biztosan megértse.
- A váróteremben vagyunk - suttogta a lány. - Az állomás túlsó végéig kell eljutnunk. Balra, az ajtón túl. Hallod, amit mondok, James? - Odanyúlt, és félrehúzott egy vértől ragacsos haj fürtöt Bond homlokából.
- Kúszni tudok - mondta Bond. - Mutasd az utat.
A lány felállt, kinyitotta az ajtót. Bond fogcsikorgatva, négykézláb vonszolta ki magát a holdfényben úszó peronra, s mikor meglátta a padlóón a sötét foltot, a düh és a bosszúvágy erőt adott neki: nehézkesen talpra állt, megrázta a fejét, hogy visszaszorítsa a feketésvörös hullámokat, amelyek elborítani készültek, aztán, a vállán Tiffany Case ölelő karjával, végigsántikált a deszkajárdán, egészen odáig, ahol a peron lejteni kezdett a fénylő sínek felé.
Egy mellékvágányra tolva egy kis motoros hajtány állt ott.
Bond megtorpanta - Üzemanyag? - kérdezte. Tiffany Case az állomásépület fala mentén sorakozó kannákra mutatott. - Az előbb tankoltam tele - suttogta. - Ezzel ellenőrzik a pályát. Tudom vezetni. A váltókat már átállítottam. Siess. Szállj fel - mondta fojtottan. - A következő megálló Rhyolite.
- Istenem, micsoda nő - suttogta Bond. - De rettenetes dübörgés lesz itt, ha beindítod. Várj csak. Támadt egy ötletem. Van nálad gyufa? - A fájdalom félig már el is múlt. Fogai közt szaporán szedte a levegőt, ahogy a lánytól elfordulva szemügyre vette a száraz deszkából ácsolt épületeket.
A lány nadrágot, inget viselt. A nadrág zsebéből öngyújtót húzott elő, odaadta. - Mit akarsz ezzel? - kérdezte. - Sietnünk kell.
De Bond a benzineskannákhoz vánszorgott, sorra kinyitotta őket, és tartalmukat a deszkafalra és a peronra locsolta. Fél tucat kannát ürített ki, utána visszament a lányhoz. - Indítsd - Iszonyú erőfeszítéssel lehajolt, és a sínek ől fölemelt egy összegyűrt újságot. Az önindító mérgesen felköhögött, aztán beindult a kis kétütemű motor, és szorgosan dohogott.
Bond felkattintotta az öngyújtót. A papír tüzet fogott; a benzineskannák közé hajította. A fellobbanó lángcsöva majdnem elérte őt is, de sikerült felugrania a kocsi keskeny lépcsőjére. A lány sebességbe kapcsolt; a hajtány elindult a síneken.
Zakatolva, zötyögve haladt át a váltókon, aztán már kint jártak a nyílt pályán; a sebességmérő mutatója ötven kilométer környékén rezgett; a lány haját a szél Bond arcába fújta, mint egy aranyszínű zászlót.
Bond megfordult, nézte a lángtengert, amelyet maguk mögött hagytak. Szinte hallotta a száraz fa ropogását, a szobáikból kimenekülő emberek kiáltásait. Remélhetőleg eléri VVintet és Kiddet is, átterjed a Pullman mahagóni borítására, lángra lobbantja az Ágyúgolyó szerkocsijában felhalmozott rönköket, és felszámolja a gengszter egész játszóterét.
Neki és a lánynak is megvolt a maguk baja. Hány óra lehet? Bond mélyeket lélegzett a hűvös éji levegőből, és megpróbálta ismét munkára fogni az agyát. A hold alacsonyan járt. Hajnali négy? Bond fájdalmasan föl vonszolta magát a lépcsőről a két, zsámolyszerű ülésig, valahogy átmászott rajtuk, és leült Tiffany mellé.
Fél karral átölelte a vállát; a lány odafordult, és rámosolygott. Túlkiabálva a motor és a kerekek csattogását, azt mondta: - Micsoda abgang! Mint egy régi Buster Keaton-filmben. Hogy érzed magad? - Vizsgálódva méregette Bond összevert arcát. - Rémesen nézel ki.
- Nem törött el semmim - felelte Bond. - Lehet, hogy ezt hívják nyolcvan százaléknak. - Fájdalmasan elvigyorodott. - Még mindig jobb ha megtaposnak, mint ha agyonlőnek.
A lány arca összerándult. - Ott kellett ülnöm és úgy tennem, mintha nem érdekelne. Spang is ott maradt, és végig engem figyelt. Aztán megszorították a kötelékeidet, bedobtak a váróterembe, és mindenki elégedetten lefeküdt aludni. Egy órát vártam a szobámban, aztán láttam munkához. Téged fölébreszteni volt a legnehezebb.
Bond megszorította a vállát. - Majd elmondom, mit gondolok rólad, amikor már nem fá, annyira. De veled mi lesz, Tiffany? Ha utolérnek, benne leszel a pácban. És ez a két csuklyás - Wint és Kidd? Ök vajon mit fognak szólni? Nem bánnám, ha találkoznék még velük.
A lány egy oldalpillantással a baljós mosolyra húzott, fölrepedt szájra nézett. - Sose láttam őket csuklya nélkül - mondta őszintén. - Állítólag Detroitba valók. Kifejezetten nehéz fiúk.
A szabadkézi munkát végzik, néha kapnak bizonyos álcázást igénylő feladatot is. Most biztosan ránk lesznek uszítva. De miattam ne aggódj.
Fölnézett Bondra, a szeme derűsen csillogott. - Először is jussunk el ezzel a szekérrel Rhyolite-ba. Aztán szereznünk kell egy kocsit valahol, és át kell jutnunk az államhatáron Kaliforniába. Rengeteg pénzem van. Kerítünk egy orvost, befizetünk egy fürdőbe, veszünk neked inget, aztán átgondoljuk az egészet. A pisztolyod nálam van. Az egyik ember áthozta, miután összetakarították azt a kettőt, akiknek elláttad a baját a Rózsaszín Harisnyatartóban. Mikor Spang lefeküdt, elcsórtam tőle. - Tiffany kigombolta az ingét, és a nadrág derekába nyúlt.
Bond átvette a Berettát, amelyen még érezhető volt a lány testének melege. Kipöccihtette a tárat. Három golyó maradt. Meg még egy, a csőben. Visszatolta a tárat, bekattintotta a biztonsági reteszt, és az öve mögé dugta a fegyvert. Most vette csak észre, hogy a zakója elveszett. Ingének egyik ujja is rongyokban lógott. Letépte, eldobta. Jobb farzsebéhez nyúlt, a cigarettatárcáért. Nem találta. A bal zsebében viszont megvolt az útlevele és a pénztárcája. Előhúzta. A holdfényben látta, hogy megrepedezett, összegyűrődött. Benyúlt a pénztárcába. Megvolt a pénze is. Visszadugta a zsebébe az egészet.
Némán robogták egy ideig, az éjszaka mély csendjét csak a motor dobogása és a síneken kattogó kerekek zenéje törte meg. Ameddig a szemük ellátott, az ezüstös sínek futottak a horizontig, csak ritkán szakította meg a vonalat egy egy szárnyvonal leágazása, amelyeket a váltóka rokról lehetett messzebbről is észrevenni. Az elrozsdásodott szárnyvonalak jobb felé, a hegye irányába indultak el. Balra tőlük nem volt semmi, csak a végtelen sivatag nyújtózkodott; tőlük három kilométernyire a 95-ös országút csillan meg a hold fényében, és az oszlopkaktuszok tetején valami kékes derengés jelezte a hajnal közeledtét.
A hajtány vidáman berregett a síneken. Vezel ni sem kellett - nem volt rajta más kezelőszerv mint egy fékkar és egy botkormányszerű másik amellyel a gázt lehetett adagolni; ezt a lány maximumra csavarta; a sebességmérő mutató; kitartóan az 50-en állt. Ketyegtek a kilométere és a percek; Bond időnként nagy fájdalmak árán hátrafordult, és az égen kivirágzó vörös ragyogást kémlelte.
Már majdnem egy órája robogtak, amikor levegőben vagy a sínekben felhangzott egy halk zümmögés, amelytől Bond megmerevedett. Újból hátrafordult Valóban csillogott egy apró szentjánosbogár köztük és a lángoló kisértetváros keltette hamis hajnalpír között.
Bondnak bizseregni kezdett a fejbőre. - Te is s ott valamit?
A lány bátranézett. Aztán egy szó nélkül levette a gázt; csöndben gurultak tovább. Mindketten füleltek. Igen. A sínekben hallatszott. Halk rezgés, nem több, mint egy távoli sóhaj.
- Az Ágyúgolyó - mondta Tiffany tompán, csavarta a gázkart, a hajtány újból nekilendült. Mennyit tud? - kérdezte Bond.
- Talán hetvenet.
- Rhyolite mennyire van ide?
- Ügy ötven kilométerre.
Bond egy pillanatig némán elemezte az adatokat. - Szoros verseny lesz. Nem tudom meglapítani, most milyen messze lehet. Ki tudnál ebből többet is hajtani?
- Egy mákszemnyit se - mondta a lány kesernyésen. - Akkor se, ha én lennék a világbajnok.
- No, nem baj - mondta Bond. - Csak menjünk tovább. Lehet, hogy útközben felrobbannak.
- Persze - mondta a lány. - Vagy lejár a rugó és a felhúzókulcsot otthon felejtette a pinccében.
Tizenöt percen át robogtak szótlanul, Bond pontosan látta, hogy a mozdony orrán a hatalmas vezérfény belehasít az éjszakába, alig öt mérföldnyire a hátuk mögött, s látta a kémény fölött a szikrák haragos szökőkútját. Remegett alattuk a vágány, s ami az előbb még távoli só haj volt, mostanra mély, fenyegető robajjá vál Lehet, hogy kifogy a fájuk - gondolta Bon Hirtelen ötlettel a lányhoz fordult. - Ugye van elég üzemanyagunk?
- Persze - felelte Tiffany. - Beletöltöttem egy teljes kannát. Szintjelző nincs rajta, de eze a világból kimennek egy kanna benzinnel.
Még el sem hagyták a szavak az ajkát, minth csak széljegyzetet akarna fűzni az elhangzottak hoz, a kis motor köhögött néhányat. “Pöff. Pof pöff." Aztán vidáman berregett tovább.
- Jézus - mondta Tiffany. - Hallottad ezt Bond nem felelt. Érezte, hogy a tenyere izzadni kezd.
Aztán megint. “Pöff. Pöff-pöff."
Tiffany Case finoman simogatta a gázkart.
-, Édes-kedves motor - rimánkodott. -Szépséges, ügyes kis motor. Kérlek, ne hagy cserben.
- Pöff-pöff. Pöff-pöff. Sss. Pöff. Sss. - Az tán egyszer csak teljes csöndben gurultak továb Huszonöt - mondta a sebességmérő. Húsz,, tizenöt... tíz... öt. Egy utolsó, vad tekerés gázkaron, egy rúgás Tiffany Case-től a motor házba, és a hajtány megállt.
Bond nehézkesen lekászálódott a kocsi oldalán a sínekre, a hátul elhelyezett benzintartályhoz sántikált, nadrágzsebéből előhúzta vérfoltos zsebkendőjét.
Lecsavarta a tanksapkát, és a tankba eresztette a zsebkendőt, egészen az áljáig. Visszahúzta, megtapogatta, meg is szagolta. Csontszáraz.
- Hát erről ennyit - mondta a lánynak. - Most aztán törhetjük a fejünket. - Körülnézett. Balra semmi fedezék, és az út legalább két mérföldre van. Jobbra a hegyek, talán negyed mérföldnyire. Odáig eljuthatnának, elrejtőzhetnének. De vajon meddig? Mégis az látszott a jobbik megoldásnak. Lába alatt remegett a föld. Válla fölött megnézte a vakító, kérlelhetetlen szemet. Milyen messze lehet? Két mérföld? Meglátja-e Spang idejében a hajtányt? Meg tud-e állni előtte? Lehet, hogy kisiklik? De aztán eszébe jutott a hatalmas, előreálló tehénfogó - az úgy söpörné el a könnyű kis kocsit a sínről, mint egy bála szalmát.
- Gyerünk, Tiffany - szólalt meg. - El kell jutnunk a hegyekbe.
Hova lett a lány? Bond körülsántikálta a hajtányt. A lány futva közeledett a kocsi előtt húzódó sínek felől. Zihálva ért oda. - Nem messze van egy szárnyvonal - lihegte. - Ha el tudjuk odáig tolni a szekeret, és át tudod állítani a rozsdás váltót, talán elmennek mellettünk.
- Te jó isten - mondta Bond lassan. Aztán kissé remegő hangon így folytatta: - Van ennél jobb megoldás. Gyere, segíts. - Azzal lehajolt, és tolni kezdte a hajtányt, bár a fájdalomtól megcsikordult a foga.
Miután sikerült megindítani, a hajtány könnyedén gördült tovább, csak menniük kellett a nyomában, és időnként segíteni, hogy meg ne álljon. Eljutottak a váltóhoz, és Bond továbbtolta a kocsit, jó húsz méterrel túl a váltón.
- Mit művelsz? - kérdezte Tiffany.
. - Gyere - mondta Bond, és botladozva visz szafutott a sínek mellett a rozsdás váltókarhoz - Az Ágyúgolyót küldjük a szárnyvonalra.
- A mindenséget! - fakadt ki Tiffany elismeréssel. Mindketten nekiveselkedtek a váltókarnak, Bond összezúzott izmai ropogtak az erő feszítéstől.
Ahogy Bond tolta-rángatta a váltókart, az ötven éve mozdulatlan, rozsdás fém lassan megmoccant, a sínek milliméterről milliméterre e távolodtak egymástól; a rés nyílássá tágult.
Aztán a váltó átállt; Bond lehorgasztott főve térdelt a földön, és küzdött a hirtelen rátört szédülés ellen.
De a talajra fény vetült, és Tiffany húzkodn kezdte, és ő föltápászkodott, és tántorgott vissz a hajtányhoz, és a levegőt betöltötte a gé mennydörgése és a figyelmeztető harang csörömpölése, és a hatalmas, tűzokádó szörnyeteg bömbölve rohant feléjük.
- Feküdj, és ne mozdulj! - ordította túl Bond a dübörgést, és a hajtány silány védelmében a földre lökte a lányt. Aztán gyorsan a sínek mellé sántikált, előhúzta pisztolyát, oldalt fordult, a fegyvert tartó kezét fölemelve, mint egy párbajozó, és hunyorogva nézte a vulkánként kavargó tűz- és füstoszlop alatti, feléje rohanó tüzes szemet.
Atyaisten, micsoda szörnyeteg. Vajon be tudja-e venni a kanyart? Vagy egyszerűen továbbrohan, és péppé zúzza őket? Csak jött és jött.
Puff. Valami becsapódott mellette a földbe, és a vezetőfülkében tűhegynyi fénypont villant fel.
P-a-n-g-g-g. Ujabb villanás, a golyó a sínre vágódott, és elsüvített az éjszakában.
Pakk. Pakk. Pakk. Most már hallotta is a pisztoly dörrenését a mozdony robajában. Valami éleset füttyentett a fülébe.
Bond nem lőtt. Csak négy golyó maradt, és tudta előre, mikor kell azokat útjukra küldenie.
És aztán, húszméternyire tőle, a mozdony mennydörögve berohant a kanyarba, és olyan rándulással fordult, hogy a szerkocsi tetejéről farönkök röpültek Bond felé.
Élesen sikoltott a fém, ahogy a majd kétméteres méghajtőkerekek belekaptak a kanyar ívébe; egy pillanatra felvillanó kép - füst és láng és lüktető gépezet, aztán egy pillantás a kabinba, Spang ezüstbe és feketébe öltözött alakja, szétterpesztett lábbal; fél kézzel a fülke oldalába kapaszkodva, a másikkal a sebességszabályozó hosszú acélkarján.
Bond pisztolya elkiáltotta négy szavát. A fehér arc villanásszerűen az ég felé fordult, aztán a hatalmas, fekete-arany mozdony már tovább is rohant a hegyek sötétlő fala felé, vezérfénye kaszabolta az előtte magasodó sötétséget, önműködő vészharangja bánatosan csengett-bongott: ding-dong, ding-dong, ding-dong.
Bond lassan a nadrágjába tűzte a Berettát, és követte tekintetével Mr. Spang koporsóját; feje fölött átúszott a mozdonyfüst, és egy pillanatra kioltotta a holdat.
Tiffany Case futva ért melléje; egymás mellett, állva nézték a magas kéményből áramló szikrazászlót, és hallgatták, hogy a hegyek hogy dobják vissza a száguldó mozdony robaját. A lány Bond karjába kapaszkodott, a mozdony egy hirtelen rándulással bekanyarodott, és eltűnt a sziklafal nyiladékában. Már csak tompa dohogást állottak a hegyek felől, csak valami vörös derengést láttak, ahogy az Ágyúgolyó rohanva halaadt a vágaton a hegy gyomrába.
Aztán hirtelen Óriási lángnyelv csapott fel, rettenetes, fémes robaj hallatszott, mintha egy csatahajó futott volna zátonyra. Utána pedig fojtott csörömpölés, amely mintha a lábuk alól hangzott volna. Végül egy távoli, mély robbanás a föld gyomrából, és a sokfelől érkező visszhang géppuskatüze. És a zaj elültével valami végtelen, perzselő send.
Bond mélyet sóhajtott, mint aki most ébred. Tehát ez lett a vége az egyik Spang-fivérnek a brutális, teátrális, felfuvalkodott óriáscsecsemőnek, aki a Spangled Mobot életre hívta. Színpadi gengszter volt, színpadi kulisszákkal vette körül magát, de ez nem változtat azon a tényen, hogy meg akarta ölni Bondot.
- Tűnjünk el innen - szólalt meg Tiffany Case sürgetően. - Elegem van ebből.
Ahogy enyhült a feszültség, Bond érezte, hogy testébe alattomosan visszakúszik a fájdalom. - Jó - mondta kurtán, örömmel fordított hát annak az ég felé vetődő, fehér arcnak ott a szépséges, fekete, nekivadult mozdonyon. Könnyűnek érezte magát. Csak az a kérdés, hogy képes lesz-e végigcsinálni. - Az útra kell eljutnunk. Kemény séta lesz. Gyerünk.
Másfél órába tellett, míg megtették a két mérföldet, és mikor elvágódott a betonút mellett a porban, Bond már ismét nem volt magánál. Az utolsó métereken már a lány vonszolta. Nélküle egyenesen járni sem lett volna képes. Addig tévelygett volna a kaktuszok és a sziklák között, amíg minden ereje el nem száll, és a perzselő nap el nem végzi a munka hátralévő részét.
Tiffany magához"szorította Bond fejét, lágyan beszélt hozzá, és inge sarkával törölgette a verítéket az arcáról.
Időnként fölemelte a fejét, mindkét irányban végignézett a nyílegyenes betonúton, amely fölött a láthatárnál már remegni kezdett a levegő a kora reggeli napsugaraktól.
Egy óra múlva a lány fölállt, ingét begyűrte, és az úttest közepére jépkedett. Las Vegas távoli, táncoló délibábképe felől egy alacsony, fekete kocsi közeledett.
Pontosan Tiffany előtt megállt, az ablakon egy borzas szalmaszín hajú, karvalyarcú férfi nézett ki. Vizsga tekintettel végigmérte a lányt. Az út menti porban heverő, összeroskadt férfira pillantott, majd ismét a lányra.
Aztán, barátságosan elnyújtott, texasi kiejtéssel megszólalt.
- Felix Leiter vagyok, hölgyem - mondta a kocsiban ülő férfi -, szolgálatára. Miben állhatok rendelkezésére ezen a gyönyörű reggelen?

21.
A KÖZELNÉL NINCS KÖZELEBB
- ... és mikor beérek a városba, hívom a have-at, Ernie Cureót, James ismeri. Hát a felesége hisztérikus állapotban van, Ernie kórházban fekszik. Mindjárt be is megyek hozzá, mire elmondja a történetet, amiből kikövetkeztetem, hogy Jamesnek talán erősítésre van szüksége. Máris pattanok szénfekete kancámra, vágtatok az éjszakába, s hát ahogy Szellemfaluhoz érek, látom ám a nagy fényt az égen. Nicsak, Mr. Spang úgy látszik, ökörsütést rendez, mondom magamban. A kapu nyitva van, elhatározom, hogy beszállok a buliba. Nahát, akár hiszi, akár nem, sehol egy teremtett lélek, csak egy árva fickó menekült kúszva az úton, mindene összetörve, húzta a lábát is maga után. Nekem nagyon úgy nézett ki, mintha egy bizonyos detroiti illetőségű, Frasso nevű egyén lett volna, akiről tudtam, hogy másodmagával ő kapta el Jamest. Az ürge nem volt abban az állapotban, hogy tagadni tudott volna, úgyhogy többé-kevésbé képbe kerültem, ezért úgy gondoltam, hogy a következő állomás Rhyolite lehet. Mondom a srácnak, hogy hamarosan népes vendégsereg érkezik a tűzoltóságtól, ezért kiviszem a kapuig, és ott kiteszem a kocsiból, aztán meg, kicsit később látok egy lányt a sivatag közepén, aki úgy néz ki, mintha ágyúból lőtték volna ki, és már itt is vagyunk. Most maga meséljen.
Tehát mégsem álom az egész, valóban a Stu-dillac hátsó ülésén fekszem, válóban Tiffany ölében nyugszik a fejem, ez itt tényleg Felix, és valóban villámsebesen robogunk az úton a biztonság, az orvos, a fürdő, az étel, ital és a mérhetetlenül hosszú alvás felé. Bond megmozdult, hajában érezte Tiffany ujjait, és ebből tudta hogy mindez valóság, ahogyan remélte; attó kezdve ismét mozdulatlanul feküdt, nem szól semmit, hallgatta a másik kettő hangját és a ke rekek surrogását az úton.
Tiffany meséjének végén Felix Leiter elisme rőleg füttyentett. - Szűzmáriám, kislány - mondta. - Ügy látom, maguk ketten meglékel ték a Spangled Mobot. Most vajon mi a fene fo történni? Rengeteg darázs van még a fészekben és csak ülni, zümmögni, az nem az 6 stílusuk Cselekedni fognak.
- Stimmel - felelte Tiffany. - Spang tagj volt a vegasi szindikátusnak, és ezek a fickó nagyon összetartanak. Ott van még Shady Tree is, meg a két torpedója, Wint és Kidd, akárkik legyenek is. Minél előbb átlépjük az államhatárt, annál jobb. És aztán mi lesz?
- Eddig egész jól jöttünk - mondta Felix Leiter. - Tíz perc múlva elérjük Beattyt, ott ráfordulunk az 58-asra, és félórán belül odaát vagyunk. Aztán még egy hosszú menet a Halál Völgyén és a hegyeken át Olancháig, ahol rátérünk a hatos útra. Ott megállhatunk, orvoshoz vihetjük Jamest, ehetünk valamit, tisztálkodhatunk. Aztán a hatoson megyünk tovább Los Angelesbe. Jókora út, de ebédidőre L. A-ben lehetünk. Ott megint lehet pihenni és gondolkozni. Szerintem magát és Jamest a lehető leghamarabb ki kell juttatni az országból. A srácok persze mindent el fognak követni, hogy bemérjék magukat, és ha egyszer a nyomukra bukkantak, egy lyukas piculát nem adnék az életükért. Az volna a legjobb, ha már ma este föl tudnám tenni magukat egy New York-i gépre, és már holnap indulhatnának Angliába. James ott már átveheti az ügyet.
- Szerintem ennek lehet értelme - mondta a lány. - De hát végül is ki ez a Bond? Miben utazik? Kopó?
- Ezt jobb, ha tőle kérdezi meg, hölgyem -hallotta Bond Leiter óvatos válaszát. - De én a maga helyében emiatt nem aggódnék, ö tudni fos viövázni magára.
Bond mosolygott magában, és az ezt követő hosszú csendben nyugtalan álomba merült, s mikor felébredt, már félig átszelték Kaliforniát, és éppen egy fehérre festett léckapu mellett fékeztek; a kapun ez a felirat állt: ,,Dr. Otis Fairplay, Med. Univ."
Később, ragtapaszokkal és higanykenőccsel borítva, megfürödve, megborotválva és gyomrában egy bőséges reggelivel ismét a kocsiban ült, ismét jelen volt a világban, Tiffany Case visszavonult a maga gunyoros, engedékenységet nem ismerő modora mögé, Bond pedig azzal tette hasznossá magát, hogy a gyorshajtókra vadászó rendőrök után kémlelt, míg Leiter százhússzá hajtotta a kocsit a vakító úton a távoli felhősá felé, amely mögött a Magas-Sierra rejtőzött.
Aztán már kényelmes tempóban gurultak pálmafákkal és smaragdzöld pázsittal szegélye zett Sunset Boulevard-on, a porlepett Studilla kirítt a pazar Corvette-ek és Jaguarok közül, ké sőbb pedig, már estefelé a Beverly Hills Hote hűvös, homályos bárjában ültek, az előcsarnok ban vadonatúj bőröndök álltak, a vadonatúj ho lywoodi ruhák és Bond viharvert ábrázata pedi azt is jelenthette, hogy a forgatás szünetébe ugrottak ki egy italra.
A Martinik mellett egy telefon állt az asztalit kon. Felix Leiter befejezte a távolsági beszélge test New Yorkkal - ideérkézésük óta a negyediket.
- No, ez el van intézve - mondta, mikor visszatette a kagylót. - A srácok az irodában az Elizabeth-re foglaltak nektek helyet. A kikötőmunkások sztrájkja miatt késésben van a hajó. Reggel a jegyekkel várni fognak benneteket a La Guardian, úgyhogy délután bármikor beszállhattok. Az Astorból begyűjtötték a holmidat, James. Egy kis bőrönd és a híres golfütők. Washingtonból küldenek egy útlevelet Tiffanynek. A repülőtéren vár majd valaki a Belügyminisztériumból. Mind a kettőtöknek alá kell majd írni egy pár papírost. Az egyik régi ClA-beli haverom már dolgozik rajta. A délutáni lapok fől-plankolták az ügyet - “A kísértetváros a mennybe megy", satöbbi -, de Spang barátunkat még nem találták meg, és a ti neveteket sem említik. A srácok szerint a rendőrség nem keres benneteket, de az egyik beépített emberünk azt hallotta, hogy a bandák nagyon beindultak ellenetek, kiosztották a személyleírásotokat is. Tíz rongyot kínálnak. Ajánlatos gyorsan elhúzni a csíkot. Jobb, ha külön szálltok fel a hajóra. Álcázzátok el magatokat, amennyire csak lehet, menjetek le a kabinotokba, és maradjatok ott. Ha egyszer eljutnak abba a régi bányába, úgyis elszabadul a pokol. Hullákban számolva ez há-rom-nullt fog jelenteni, és nem nagyon szeretik az ilyen eredményeket.
- Ügyes gépezetük lehet Pinkertonéknak - jegyezte meg Bond elismeréssel. - De azér örülni fogok, ha már kihúzzuk innen a lábún kat. Eddig úgy gondoltam a gengsztereitekre mint egy rakás olasz hájpacnira, akik egész héten pizzával és sörrel tömik magukat, szombaton pe dig feltörnek egy garázst vagy egy drogériát hogy befizethessék magukat a vasárnapi lóver senyre. Most már látom, hogy rengeteg erősza szorult beléjük.
Tiffany Case gúnyosan nevetett. - Vizsgál tasd meg magad - mondta kesernyésen. - Cso da lesz, ha egy darabban sikerül fölszállnunk Lizzie-re. Ügyesek ám azok a fiúk. A kampókez fehér főnöknek hála, van még egy esélyünk, c ez sem több esélynél. Még hogy hájpacnik!
Felix Leiter kuncogott. - Gyerünk, turbékol galambocskáim - mondta, miközben az órájár nézett. - Ideje indulni. Még ma éjjel vissza ke jutnom Vegasba, hogy megkeressem szegén négylábú barátunk, Félszeg Mosoly csontjai Nektek is él kell érni a gépet. Majd húszezer láb magasan veszekedhettek tovább. Onnan jobb a kilátás. Még az is lehet, hogy a végén összebarátkoztok. Tudjátok, mit szoktak mondani - intett a pincérnek-, a közelnél nincs közelebb.
Leiter kivitte őket a repülőtérre. Bond gombócot érzett a torkában, ahogy nézte a szikár alakot, aki, miután Tiffany Case szeretettel átölelte," a kocsija felé bicegett.
- Ilyen egy igazi jó barát - mondta a lány, miközben Leiter becsapta a kocsi ajtaját, és dübörgő motorral elindult hosszú útjára a sivatagon át.
- Igen - felelte Bond. - Felix rendes szivarj Az acélkampó megcsillant még a holdfényben, ahogy Leiter utolsó istenhozzádot intett, aztán leülepedett az út pora a nyomában, és a hangszóró fémes hangon azt mondta: “A Trans-World Airlines 93-as járatra Chicago és New York felé beszállás az ötös kapunál. Kérjük az utasokat, fáradjanak az ötös kapuhoz", ők pedig bementek az üvegajtón, és megtették az első lépéseket a fél világot megkerülő, hosszú úton London felé.
A vadonatúj Super-G Constellation gép átdübörgőit a sötét kontinens fölött; Bond hevert a kényelmes fekhelyen, és várta a jótékony álmot, amely elfeledteti fájdalmait, s közben az alatta lévő helyen alvó Tiffanyre gondolt, meg arra, hogy hol is tart végül a megbízatás teljesítésében.
Maga elé idézte a nyitott tenyerében nyugvó, bájos arcot, mely álmában ártatlannak és védtelennek tetszett; a szürke szempárban ilyenkor nem látszott a távolságtartás, a szenvedélyes száj sarkából eltűnt az ironikus kifejezés; Bond ráébredt: nagyon közel áll hozzá, hogy beleszeressen. Es vajon a lány mit érez? Milyen erős vajon a férfígyűlölet, amely azon a San Franciscó-i éjszakán született meg, amikor rátörtek és meggyalázták? Előbújik-e vajon a kislány és a nő a barikád mögül, amelyet aznap éjjel kezdett építeni a világon élő összes férfi ellen? Leveti-e valaha a páncélt, amelyet az évek során a magány és a visszavonultság dermesztett reá?
Bond emlékezett pillanatokra az utóbbi huszonnégy órából, amikor tudta a választ: pillanatokra, amikor a melegszívű, szenvedélyes lány boldogan mosolygott elő a belevaló bandatag, a csempész, a játékbarlangok becsali alkalmazottja, a kártyaosztó álarca mögül, és azt mondta: “Fogd meg a kezem. Nyisd ki az ajtót, és együtt lépünk ki a napfénybe. Ne félj, tudom tartani veled a lépést. Gondolatban már régól veled tartom a lépést, de sokáig nem jöttél, és a én életem azzal telt eL hogy hamis muzsika hallgattam."
Igen - gondolta. - Nem lesz baj. Ezzel nem. De vajon fel van-e készülve a következmények re? Ha egyszer ennek a lánynak megfogja a kezét az örökre szól. Vállalnia kell a gyógyító szerepét az analitikusét akire a páciens ráveti minden szeretetét, akire rábízza magát hogy ve zesse ki a bajbóL Semmihez sem hasonlíthal kegyetlenség volna, ha elengedné a kezét, miutá már egyszer megfogta. Felkészült-e vajon arra amit ez a nálváián. a karrieriében ielent?
Bond fordult egyet a fekhelyen, és elhárította ezt a gondolatot. Most még korai. Túlságosan előreszaladt. Várjunk, majd kiderül. Egyszerre csak egy dolgot. Eltökélten visszatuszkolta ezt a gondolatot a polcra, és gondolatait M. és a még mindig befejezésre váró munka felé kanyarította, hiszen annak meg kell előznie a magánéleti tépelődést.
Nos, a kígyót részben sikerült összezúzni. A fejét vajon, vagy a farkát? Nehéz lett volna megmondani, de Bond hajlott arra a véleményre, hogy valójában Jack Spang és a rejtélyes ABC irányítja a csempészhálózatot, Seraffimo csak a fogadó oldalon tevékenykedett. Seraffimót még lehet pótolni. Tiffanytől meg lehet szabadulni. Shady Tree, akire Tiffany rá tudná bizonyítani, hogy részes a gyémántcsempészésben, elrejtőzhet valahol, amíg elül a vihar, ha Bond tevékenysége egyáltalán viharnak számít. Viszont semmi sem volt a kezükben Jack Spang ellen, és ABC-hez is csak egyetlen nyom vezetett: a telefonszám, amelyet - emlékeztette magát - az első adandó alkalommal meg kell tudnia a lánytól. Természetes, hogy ez is és a hozzá kapcsolódó gépezet is megváltozik, mihelyt Tiffany és Bond szökésének híre eljut Londonba, feltehetőleg Shady- Tree által. Mindez arra mutat, gondolta Bond, hogy következő célpontja Jack Spang lesz - és rajta keresztül ABC. Aztán már csak a csővezeték afrikai kezdetét kell földeríteni, de oda ÁBC-n keresztül vezet az út. Legsürgősebb tennivalója tehát - vonta le a következtetést, mielőtt enged volna, hogy elborítsa az álom -, hogy az egés heiyzetet ismertesse M.-mel, mihelyt feljutotta a Queen Elizabeth-re, s átadja az ügyet London nak. Vallance emberei majd munkához látna Bond számára akkor sem marad sok tennival ha visszaér. Egy csomó jelentést kell megírni A szokásos hivatali rutin. Esténként pedig Kings Road-i lakásának vendégszobájában ott vár majd Tiffany Case. Maynek is táviratoznia ke hogy készítsen elő mindent. Lássuk csak... virágok, fürdősó Floristól, kiszellőztetni az ágy neműt...
Éppen tíz órával azután, hogy elhagyták Los Angelest, a La Guardia fölött dübörögtek át, és a tenger fölött megfordultak a hosszú ereszkedéshez.
Szombat reggel nyolc óra volt, kevesen jártak a repülőtéren, de egy hivatalos közeg megállította Bondot és Tiffanyt a betonon, és egy mellékbejárathoz irányította őket, ahol két fiatalember várt rájuk: az egyik Pinkertonéktól, a másik a Belügyminisztériumból. Míg az utazásról beszélgettek, valaki odaszállította a csomagjaikat; egy oldalajtón mentek ki az utcára, ahol egy modern, gesztenyebarna Pontiac várakozott járó motorral, a hátsó ablakokon függönnyel.
Iitán néhány üres, várakozással eltöltött óra nkerton-ember lakásán, míg végül, délután felé fölmentek a Queen Elizabeth fedett róján - ugyan nem egyszerre, hanem egyi-negyedórával a másik előtt -, és végre a kabinjaikban voltak az M-fedélzeten, s magukra zárták a külvilágba vezető ajtót.
Csakhogy, mikor előbb Tiffany Case, majd James Bond belépett a feljáróba, egy rakodómunkás, az Anastasia Kikötői Dolgozók Szakszervezetének tagja szapora léptekkel a vámirodában fölszerelt telefonfülkéhez sietett.
Három órával később pedig két amerikai üzletember szállt ki egy fekete gépkocsiból; épp idejében ahhoz, hogy keresztüljussanak még az útlevél- és vámellenőrzésen, mielőtt a hangszórók felkérték volna a kísérőket, hogy szíveskedjenek elhagyni a hajót.
Egyikük fiatalabb volt, csinos arcú, és vízhatlan borítású Stetsonja alól korán megőszült hajtincsek villantak elő; a kezében tartott aktatáskán ez a név volt olvasható: B. Kitteridge.
A másik, egy nagydarab, malacszemű, kövér ember idegesen tekingetett körül bifokális szemüvege mögül, feltűnően izzadt, és egy hatalmas zsebkendővel szakadatlanul törölgette az arcát Táskájának fogóján névjegy fityegett, ezzel a névvel: W. Winter, és a név alatt piros tintával ez a felirat állt: A VÉRCSOPORTOM B.

143.
SZERELEM ÉS BÉARNAISE-MARTÁS
Pontosan nyolckor a Queen Elizabeth kürtjének hatalmas bömbölése megreszkettette a felhőkarcolók ablakait, a vontatók elevickéltek az óceánjáróval a parttól, és az óriás hajótest óvatos, öt csomós sebességgel, lassan elindult lefelé a folyón.
Az Ambrose világítótoronynál megálltak, révkalauz leszállt a hajóról, utána a négylapáto hajócsavarok habosra keverték a tengert, az Eli zabetk összerázkódott, mintegy a megkönnyeb büléstől, és nekilendült annak az enyhén ível vonalnak, amely a negyvenötödik szélességi kör tői az ötvenedikig húzódott, s azon is a South ampton nevű pontot vette célba.
Bond a kabinjában ült, hallgatta a faeresztékek halk nyikorgását, nézte a ceruzáját, amin ide-oda gurul az öltözőasztalon a hajkefe és az útlevél között, s közben azokon az időkön gondolkodott, amikor más útvonalon járt a hajó - cikkcakkban haladva bujkált az Atlanti-óceán déli vizein a német tengeralattjárók farkashordája a lángban álló Európa felé. Kalandnak ma is kaland volt, de a Queent rádióhullámok védőgubója vette körül - radar, sonar, miegymás -, olyan elővigyázatosság övezte az útját, mint egy testőrei között utazó maharadzsáét, úgyhogy Bond számára legföljebb az unalom vagy az emésztési zavarok jelentettek kockázatot.
Fölemelte a telefont, és Miss Case-t kérte. Mikor a lány meghallotta a hangját, színpadiasan felhördült. - A matróz utálja a tengert - jelentette ki. - Máris rosszul vagyok, pedig még csak a folyón járunk. - Jobb is - felelte Bond. - Maradj csak a kabinodban, táplálkozz Dramamine-nal és pezsgővel. Nekem még két-három napig úgysem veszed hasznomat. Kihívom a hajóorvost meg a masszőrt, hogy próbálják meg összerakni a darabjaimat. Különben is jobb, ha az út nagy részében nem vagyunk szem előtt. Nagyon is elképzelhető, hogy New Yorkban kiszúrtak bennünket.
- Hát, ha megígéred, hogy mindennap fölhívsz - mondta Tiffany -, és megígéred, hogy elviszel a Veranda Grillbe, mihelyt úgy érzem képes vagyok lenyelni egy kis kaviárt. Rendben?
Bond nevetett. - Ha mindenképpen ragaszkodsz hozzá - felelte. - Most pedig jól figyelj. Cserében arra kérlek, próbálj meg visszaemlékezni mindenre, ami ABC-vel kapcsolatos. Arra a telefonszámra. És bármi másra. Amint lehet el fogom mondani, mi ez az egész, hogy miért érdekel, de addig is meg kell bíznod bennem. Áll az alku?
- Hát persze - felelte a lány közönyösen mintha életének ez a darabja már elvesztette volna jelentőségét; Bond tíz percen át kitartóa faggatta (igaz, néhány apró részlettől eltekintv eredménytelenül) az ABC-féle vonalról.
Aztán letette a telefont, csöngetett a steward nak, vacsorát rendelt, és nekiült megnézni hosszú jelentést, amelyet majd rejtjelezni fog é még aznap el is küld.
A hajó csöndesen úszott a sötétségben; a há romezer-ötszázas lélekszámú kis közösség felké szült életének arra az öt napjára, amelyben bármi előfordulhat, ami ennyi ember együttlété vei jár: betörések, verekedések, csábítások, ittas ság, csalás; netán egy-két gyerekszülés, esetleg öngyilkosság - és száz átkelés közül egyszer talán gyilkosság is.
Ahogy a vasból épült város könnyedén szelte az Atlanti-óceánt, és az enyhe éjszakai szél zúgott a hajó fölött, az antennák továbbították a rádiótávírász morzejeleit a portisheadi vevőállomásra.
A szolgálatot ellátó távírász keleti idő szerint pontosan este tíz órakor táviratot küldött erre a cítaffe: ABC, GYÉMÁNTHÁZ ClMÉN, HATTON GARDEN, LONDON, és a szövege: ÜGYFELEK MEGTALÁLVA STOP HA RADIKÁLIS MEGOLDÁS SZÜKSÉGES KÉREM A DÍJAZÁST MEGÁLLAPÍTANI DOLLÁRBAN. Aláírás: WINTER.
Egy órával később a Queen Elizabeth távírásza éppen sóhajtva nekilátott volna, hogy ötszáz ötbetűs betűcsoportot adjon föl erre a címre: UNIVERSAL EXPORT VEZÉRIGAZGATÓJÁNAK, REGENTS PARK, LONDON, amikor a por-tisheadi állomásról egy rövid távirat érkezett, így címezve: WINTER UTAS QUEEN ELIZABETH ELSÖ OSZTÁLY, ezzel a szöveggel: CASE ISMÉTLEM CASE ESETÉBEN GYORS TISZTA MEGOLDÁSRA VAN SZÜKSÉG STOP HÚSZEZRET FIZETEK STOP MÁSIKKAL KAPCSOLATBAN SZEMÉLYESEN INTÉZKEDEM LONDONBAN STOP VISSZAIGAZOLÁST STOP ABC.
A távírász kikereste Wintert az utaslistán, borítékba tette az üzenetet, és leküldte az A fedélzet egyik kabinjába - ez éppen Bondék alatt helyezkedett el. A kabinban két ingujjra vetkőzött férfi römizett; ahogy a steward kiment a kabinból, elcsípte még a fehér hajú férfi egy rejtélyes mondatát: - Ezt kapd ki, haver! Húsz rongy egyetlen melóért, ráadásul mostanában... Még ilyet.
Bond és Tiffany csak a harmadik napon beszélt meg találkozót - előbb egy koktélra a Kilátó Szalonban, utána vacsorára a Veranda Grill-ben. Délben a tenger halotti nyugalomban volt; Bond ebéd után a kabinjában egy parancsol hangú üzenetet kapott: női kéz, kerek betűk, a hajó levélpapírja. így szólt: “Hívj ma randevú ra. Apelláta nincs." Bond már nyúlt is a tele főnért.
Háromnapi elszakítottság után ki voltak éhez ve egymás társaságára, Tiffany mégis teljes vé delmi fegyverzetben volt, amikor leült Bond mel lé az árnyékba boruló sarokasztal mellé; a haj tatján berendezett, napfényben fürdő, félkör ala kú koktélbárban Bond választotta ezt a helyet.
- Miféle asztal ez? - kérdezte a lány gúnyosan. - Szégyellsz engem, vagy mi van? Fölve szem a legszebb ruhát, amit Hollywood valaha kitermelt, és úgy elrejtesz, mintha én lennék az 1914-es porosz szépségkirálynő. Mulatni akarok amíg ezen a csónakon vagyok, te meg bedugsz a sarokba, mintha fertőző volnék, vagy mi.
- Hát körülbelül ez is a helyzet - mondta Bond. - Csak azon jár az eszed, hogyan okozz a férfiaknak hőemelkedést.
- Mégis, mit csináljon egy lány a Queen Elizabeth fedélzetén? Horgásszon?
Síond nevetett. Aztán intett a pincérnek, és raz Martinikat rendelt vodkával és citromjai. - Tudnék mást is ajánlani. - Kedves naplóm - mondta a lány -, remekül szórakozom egy jóképű angollal. Csak az a baj, hogy a családi ékszereimre pályázik. Mit tegyek? Tanácstalan gazdid. - Ekkor Tiffany hirtelen áthajolt az asztalon, és kezét a férfiéra tette. - Hallgass ide, te Bond - mondta. - Olyan jó kedvem van, hogy majd kibújok a bőrömből. Szeretek itt lenni. Szeretek veled lenni. Szeretem ezt a kedves asztalt itt a sötétben, ahol senki se látja, hogy megfogom a kezedet. Ne is figyelj rá, mi mindent locsogok össze. Egyszerűen arról van szó, hogy nem bírok magammal a boldogságtól. Ugye nem veszed zokon a hülye vicceimet?
Krémszínű, nehéz santungselyem blúzt viselt, hozzá szénfekete, gyapjú-pamut keverékből varrt szoknyát. A semleges színek kiemelték bőrének tejeskávé-barnaságát. Egyetlen ékszere a fekete szíjas, szögletes kis Cartier karóra volt; apró barna kezén a körmök lakkozatlanok. A kintrő beáramló napfény visszaverődve megcsillant hajának súlyos, aranyszínű hullámain, színeválto szürke szemének mélyén, és a kérdés nyomán kissé nyitva maradt ajkak között a gyöngyház fogakon.
- Nem - felelte Bond. - Nem veszem zokon, Tiffany. Minden jó, amit csak csinálsz. A lány a szemébe nézett, és megnyugodott.
Megjöttek az italok, Tiffany visszahúzta a kezét, és a pohár pereme fölött fürkészve nézte Bondot.
- Most mesélj el pár dolgot - mondta. - Először is: mivel foglalkozol, kinek dolgozol? Kezdetben, ott a szállodában még azt hittem, hogy bűnöző vagy. De valahogyan, mire kiléptél az ajtón, már tudtam, hogy nem. Azt hiszem, szólnom kellett volna ABC-nek, és elkerülhettünk volna egy csomó hajcihőt. Én mégsem szóltam. Gyerünk, James. Tégy vallomást.
- A kormánynak dolgozom - mondta Bond. - Véget akarnak vetni a gyémántcsempészetnek.
- Valami titkos ügynök?
- Csak polgári alkalmazott.
- Jó. És mint ilyen, mit fogsz velem csinálni Londonban? Bezársz? - Igen. A lakásomba.
- Ez jobban hangzik. Én is a királynő alattvalója leszek, mint te? Szeretnék alattvaló lenni.
- Azt hiszem, ezt el lehet intézni.
- Nős vagy? - Kis szünet. - Vagy ilyesmi? - Nem. Néha vannak nők.
- Szóval te olyan régimódi férfi vagy, aki nőkkel szeret aludni. Miért nem nősültél meg?
- Azt hiszem, azért, mert egyedül jobban tudom kormányozni az életemet. A legtöbb házasság nem adja össze az embereket. Sokkal inkább kivonja egyiket a másikból.
Tiffany Case elgondolkodott. - Ebben lehet valami - mondta végül. - De ez attól is függ, hogy végül is mit szeretnél az összeadás végeredményéül. Valami emberit vagy valami embertelent. önmagában az ember nem lehet egész.
- És a te eseted?
A lány nem örült ennek a kérdésnek. - Lehet, hogy én az embertelent választottam - mondta kurtán. - Különben is, szerinted kihez mehettem volna hozzá? Shady Treehez?
- Lehetett sok más is.
- Hát nem volt - mondta Tiffany dühösen. - Lehet, hogy az a véleményed: nem kellett volna ezek közé az emberek közé keverednem. De azt hiszem, egyszerűen nem jó megállónál szálltam ki. - A harag elszállt, a lány védekező pillantással nézett Bondra. - Megesik ez néha az emberekkel, James. Komolyan. És van olyan, hogy nem is tehetnek róla.
James Bond odanyúlt, és megszorította a lány kezét. - Tudom, Tiffany - mondta. - Felix mesélt egyet-mást. Ezért nem kérdeztem eddig semmit. Ne is gondolj rá. Most már itt vagyunk; most már most van, nem tegnap. - Témát váltott. - De azért mesélj el pár dolgot. Például: miért hívnak Tiffanynek? Milyen érzés kártyaosztónak lenni a Tiarában? Hogy a fenében lettél ennyire ügyes? Döbbenetes volt, ahogy a lapokkal bántál. Ha erre képes vagy, bármire képes lehetsz.
- Kösz, haver - mondta a lány gúnyosan. - Például mire? Hamisan játszani? Tiffanynek pedig azért hívnak, mert amikor születtem, a drága Case papa rémesen megsértődött, amiért nem fiú lettem, hogy odaadott anyámnak ezer dollárt meg egy Tiffany pudriét, aztán szépen lelépett. Beállt a flottához. A végén elesett Iwo Ji-mánál. Anyám meg elkeresztelt Tiffanynek, és hozzálátott, hogy mindkettőnk kenyerét megkeresse. Egy csapat utcalánnyal kezdte, aztán egyre törekvőbbé vált. Ez persze már nem olyan szimpatikus neked, mi - kérdezte, félig védekezve, félig könyörögve.
- Nem zavar - felelte Bond szárazon. - Te nem tartoztál a lányok közé.
Tiffany megvonta a vállát. - Aztán a bandák betörtek hozzánk, - Elhallgatott, kiitta Martiniját. - Aztán nekiindultam, hogy a saját utamat járjam. A szokásos munkák, amiket egy lány elvállalhat. Eljutottam Renóba. Van ott egy kaszinóiskola, beiratkoztam az osztótanfolyamra és tanultam, mint a bolond. Végigmentem az egészen. Vizsgáztam crapből, rulettből, blackjack-ből. Az osztók jól keresnek. Kétszáz hetenként A férfiak szeretik, ha lányok osztják a lapot, a nőknek növeli az önbizalmát. Űgy érzik, női szolidaritásból mellettük áll az ember. A férfi osztóktól félnek. De azt azért ne hidd, hogy jó csinálni. Hallani róla jobb, mint benne lenni.
Elhallgatott, mosolyogva nézett Bondra. - Most megint te jössz - mondta. - Rendelj nekem még egy italt, utána meséld el, milyennek képzeled azt a nőt, akivel összeadódhatnál.
Bond rendelt a stewardnál. Rágyújtott, aztán ismét a lányhoz fordult. - Olyannak, aki ugyanúgy tud Béarnaise-mártást csinálni, mint szerelmeskedni.
- Te jó ég! Akármilyen undok szipirtyó megfelel, ha tud főzni és hanyatt feküdni?
- Á, dehogy. Azért meg kell lenniük benne a szokásos vonásoknak, amelyek minden nőben megvannak. - Bond végigmérte Tiffanyt. - Aranyszínű haj. Szürke szem. Bűnös száj. Tökéletes alak. És persze legyen jó humora, tudjon öltözködni, értsen a kártyához, satöbbi. Szóval a szokásos.
- És ha találkoznál egy ilyennel, feleségül vennéd?
- Nem okvetlenül - jelentette ki Bond. - Ami azt illeti, kis híján máris házas vagyok. Egy férfi az illető, a neve M betűvel kezdődik. Előbb tőle kellene elválnom, ha egy nővel akarnék összeházasodni. Abban viszont nem vagyok biztos, hogy szeretném-e ezt. Az a nő nyilvánvalóan rá akarna venni, hogy kínálgassam a vendégeket a szalonban. És bekövetkeznének azok a rettenetes “De igen" - “De nem" - “De igen" veszekedések, amelyek a házasság velejárói. Nem tartana sokáig. Kitörne rajtam a klausztrofóbia, ott hagynám a nőt. Áthelyeztetném magam Japánba vagy hová.
- Hát a gyerekek?
- Szeretnék párat - felelte Bond kurtán. -De majd csak akkor, ha már visszavonultam. Különben nem volna becsületes a gyerekekkel szemben. A munkám nem valami biztonságos.
A poharába nézett, aztán egyszerre kiitta. - És te, Tiffany? - kérdezte aztán, hogy témát váltson.
- Szerintem minden lány vágyik arra, hogy ha hazamegy, férfikalapot találjon a fogason - felelte Tiffany elgondolkodva. - Csak az a baj, hogy sose találtam meg a megfelelőt a kalap alá. Lehet, hogy nem kerestem eléggé, vagy nem a megfelelő helyeken. Tudod, milyen az, amikor belezökkensz egy kerékvágásba. Ügy megszokod, hogy a végén már örülsz is, amiért oldalra nem kell kinézned. Ebből a szempontból jó dolgom volt a Spang-bandában. Mindig tudtam, honnan jön a vacsorám. Félre is tehettem egy kevés pénzt. De abban a társaságban egy lány nem talál barátot magának. Vagy kiteszed a “Behajtani tilos!" táblát, vagy kénytelen vagy minden szíre-szóra hanyatt vágódni. De úgy érzem, elegem van az egyedüllétből. Ismered azt a refrént a Brodway-ről? “Férfiing nélkül magányos a szennyes.
Bond nevetett. - Hát, most eléggé kizökkentél a kerékvágásból - mondta, aztán fürkészve Tiffany arcába nézett. - És Seraffimóval mi volt a helyzet? Az a két hálókupé a Pullmanban, a két személyre terített pezsgős vacsora...
Be sem tudta fejezni, a lány cekintete felizzott; felugrott az asztaltól, és határozott léptekkel kiment a bárból.
Bond átkozta magát. Pénzt dobott az asztalon heverő számlára, és Tiffany után sietett. A sétafedélzet felé félúton érte utol. - Tiffany, hallgass ide... - kezdte.
A lány ingerülten fordult szembe vele. - Hogy lehetsz ilyen gonosz? - fakadt ki, és szempilláján a harag könnyei csillogtak. - Miért kell mindent tönkretenned egy ilyen durva megjegyzéssel? Jaj, James! - Elveszetten fordult az ablak felé, és zsebkendőért nyúlt a táskájába. Megtörölte a szemét. - Egyszerűen nem értesz semmit.
Bond átölelte és magához szorította. - Kedvesem. - Tudta, hogy semmi más, csak a testi szerelem lesz képes eloszlatni ezeket a félreértéseket, de azt is tudta, hogy addig szavakat és időt kell még vesztegetni. - Nem akartalak megbántani. Csak biztosan akartam tudni. Rémes volt az az éjszaka ott a vonaton, és az a vacsoraasztal jobban fájt, mint bármi, ami utána következett.
A lány hitetlenkedve nézett rá. - Komolyan mondod? - kérdezte, és fürkészve nézte Bond arcát. - Ügy kell ezt értenem, hogy már akkor érdekeltelek?
- Ne légy szamár - mondta Bond türelmetlenül. - Te tényleg ennyire nem tudsz semmiről semmit?
A lány elfordult tőié, kinézett az ablakon a tenger végtelen kékségére, a kerengő sirályokra, amelyek állandóan ott jártak a fejedelmien adakozó hajó nyomában. Kisvártatva megszólalt:
- Olvastad az Alice Csodaországbant?
- Sok évvel ezelőtt - felelte Bond meglepetten. - Miért?
- Van benne egy részlet, amelyik gyakran eszembe jut - hangzott a válasz. - Azt mondja: ,,Ó Egér, meg tudnád-e mondani, hogyan kerülhetek ki ebből a könnytócsából? Mert hogy már nagyon belefáradtam a körbeúszkálásba, ó Egér!" Emlékszel? Szóval én azt hittem, hogy engem te fogsz kiszabadítani a könnytócsából Ehelyett még mélyebbre nyomsz bele. Ezért borultam ki. - Fölnézett Bondra. - De elhiszem, hogy nem akartál bántani.
Bond szótlanul a lány szájára nézett, és határozottan, hosszan megcsókolta, iffany nem csókolta vissza, hanem kibontakozott a karjából, és a szeme ismét nevetett. Belekarolt a férfiba, és a lifthez vezető folyosó nyitott ajtaja felé fordult. - Vigyél le - mondta. - Restaurálni kell az arcomat, és különben is, hosszasan kell rendeznem a kirakatot, mert vevő van a láthatáron. - Elhallgatott, aztán ágaskodva Bond füléhez közelitette a száját. - Ha esetleg érdekelne, James Bond - suttogta -, még sohasem “aludtam férfival", ahogy mondani szokás. Soha életemben. - Megrántotta Bond karját. - Most pedig indulás - jelentette ki határozottan. - Szerintem neked sem ártana egy "Forró Házias". Azt hiszem, ez is része az alattvalói nyelvnek, amire nyilván meg akarsz tanítani. Ti, alattvalók a leghülyébb dolgokat írjátok a fürdőszobában a vízcsapokra.
Bond elkísérte a kabinjához, aztán átment a sajátjába, vett egy “Forró Sós" fürdőt, majd egy “Hideg Házias" zuhanyt. Utána leheveredett az ágyára, magában mosolygott mindazon, amit a lány mondott, és Tiffanyre gondolt, amint ott hever a kádban, nézegeti a rengeteg vízcsapot, és arra gondol, milyen bogarasak is az angolok.
Kopogtak az ajtón; belépett a steward egy kis tálcával, és az asztalra tette.
- Mi a fene ez? - kérdezte Bond.
- Most küldte a séf, uram - felelte a steward, azzal kiment, és becsukta az ajtót.
Bond felállt az ágyról, odament, és szemügyre vette a tálcát. Elmosolyodott magában. Egy negyed palack Bollinger volt rajta, egy tányéron négy kis szelet húsos meleg szendvics, és egy kis edényben mártás. Egy ceruzával írt cédula hevert mellette: “Ezt a mártást T. Case kisasszony készítette, minden segítség nélkül." Aláírás: “A főszakács."
Bond teletöltött egy poharat pezsgővel, az egyik sülthússzeletet bőségesen meglocsolta Béar-naise-mártással, és figyelmesen elmajszolta. Aztán a telefonhoz lépettig - Tiffany?
Mély hangú, elégedett kacagást hallott a vonal túlsó végén.
- Nagyszerű Béarnaise-mártást tudsz csinálni...
Letette a hallgatót.

23.
A MUNKA CSAK AZUTÁN
Mámorító pillanat minden szerelmi kapcsolatban; amikor nyilvános helyen, vendéglőben vagy színházban a férfi először teszi a kezét a lány combjára, a lány pedig megfogja a kezét, és magához szorítja. Ez a két mozdulat elmond mindent, ami elmondható. Mindenben megegyeztek. Minden szerződés alá van írva. Ekkor következik az a percnyi csend, amikor felpezsdül a vér.
Tizenegyre járt már; a Veranda Grillben csupán elszórtan lézengett néhány vendég. A holdfényes tenger halkan sóhajtott odakintről, ahogy a hatalmas hajó szántotta az Atlanti-óceán fekete rétjét, a tat mögött csak enyhe hullámok jelezték az alvó tenger lassú, percenkénti tizenkettes szívverését a rózsaszín lámpaernyő alatt szorosan egymás mellett ülő két ember számára. Megjelent a pincér a számlával; a kezük szétrebbent. De most már a világ minden ideje az rék volt, nem kellett biztosíték szavak, ígéretek által; a lány boldogan nevetett Bond arcába, míg a pincér elhúzta az asztalt, és ők a kijárat felé sétáltak.
Liften mentek föl a sétafedélzetre. - Most mit csinálunk, James? - kérdezte Tiffany. - Szeretnék még meginni egy kávét, meg egy Créme de Menthe Stingert, és benézni a licitálásra. Annyit hallottam már róla; lehet, hogy egy vagyont nyerünk.
- Rendben - felelte Bond. - Ahogy parancsolod. - Magához szorította a lány karját, keresztülsétáltak a nagy halion, ahol még most is játszották a bingót, majd a készülődő báltermen, ahol a zenekar akkordokat próbálgatott. - De nehogy szelvényt vetess velem. Ez tiszta szerencsejáték, és a bevételnek csak öt százaléka megy jótékony célra. Majdnem olyan rossz, mint a Las Vegas-i esélyek. De ha jó a kikiáltó, akkor jól mulat az ember, és amint hallom, ezen az úton sok pénz utazik a fedélzeten.
A dohányzó majdnem üres volt; kiválasztottak egy kis asztalt, aránylag távol az emelvénytől, ahol a fősteward a kikiáltói kellékeket rakosgatta éppen: a számozott cédulák dobozát, a kalapácsot, a kancsó vizet.
- A színházi világban ezt gyenge háznak nevezik - jegyezte meg Tiffany, mikor leültek az üres székek és asztalok tengerének közepén. Hanem mire Bond leadta a rendelést a stewardnál, kinyílt a moziterem ajtaja, és csakhamar már vagy százan voltak a dohányzóban.
A kikiáltó - pocakos, joviális üzletember, szmokingja gomblyukában piros szegfűvel -csendet kérve kopogott az asztalon a kalapácscsal, és bejelentette, hogy a kapitány becslése szerint a következő napon 720 és 739 tengeri mérföld közötti hosszúságú utat tehetnek meg, ennélfogva minden 720 mérföldnél rövidebb távolság az Alsó sávba tartozik, a 739 fölötti távok képezik a Felső sávot.
- Most pedig, hölgyeim és uraim, lássuk, meg tudjuk-e dönteni az út rekordját, amely jelenleg 2400 fontos, tekintélyes fogadási összeg! - (Taps.)
A steward átnyújtotta az összehajtogatott számokat tartalmazó dobozt a leggazdagabbnak kinéző nő elé, aztán a kihúzott számot odavitte a kikiáltóhoz.
- Nos, hölgyeim és uraim, itt van, mindjárt elsőre, egy rendkívül ígéretes szám: 738. A tartomány felső részébe esik; s tekintve, hogy egy csomó új arcot látok itt ma este (Derültség), azt hiszem, megállapodhatunk, hogy a tenger rendkívül nyugodt. Hölgyeim és uraim, mennyit ajánlanak a 738-ért? Mondhatok 50 fontot? Ajánl valaki 50 fontot ezért a szerencseszámért? Húszat nondott, uram? Hát, valahol csak el kell kezdeni.
Ki emel ezen a... 25? Köszönöm, hölgyem. És 30. Ott 40-et mondtak, steward. És 45 Mr. Roth-blatt barátomtól. Köszönöm, Charlie. Ki ajánl többet a 738-ért? 50. Köszönöm, hölgyem, és máris ott vagyunk, ahonnan elindultunk (Derültség). Ki ajánl többet 50-nél? Senki nem esik kísértésbe? Magas a szám. Nyugodt a tenger, ötven font. Ajánl valaki 55-öt? Az ajánlat 50. Először. Másodszor. - A fölemelt kalapács nagy koppanással lecsapott.
- Hál' istennek jó a kikiáltó - szólalt meg Bond. - A 738 jó szám, és nagyon olcsón kelt el, ha az idő ilyen marad, és senki nem esik a tengerbe. A Felső sáv jókora árat fog elérni ma este. Mindenki arra számít, hogy ilyen időjárásban 739 mérföldnél többet fogunk megtenni.
- Mennyi lehet az a jókora ár? - kérdezte Tiffany.
- Kétszáz font. Talán több is. Szerintem a közönségesebb számok úgy száz körül fognak elmenni. Az első szám mindig kevesebbért kel el, mint a többi. Az emberek még nem melegedtek bele. Ebben a játékban az egyetlen okos taktika, ha megveszed a legelső számot. Mindegyik nyerhet, de az első a legolcsóbb.
Mire Bond végére ért a mondókájának, a következő számot is lecsapta 90 fontért egy csinos, izgatott lány, akit nyilvánvalóan a kísérője, egy szürke hajú, rózsás arcú férfi támogatott; a férfi úgy nézett ki, mint egy cukrosbácsit ábrázoló karikatúra az Esquire-ből.
- Igazán, James, vehetnél nekem egy számot! - nyűgösködött Tiffany. - Nem úgy viselkedsz, ahogy egy lánnyal kellene. Nézd csak meg, milyen jól bánik az a kedves úr a hölgypartnerével.
- ö már túl van azon a koron - felelte Bond. - Jó hatvanas lehet. Negyvenig ingyen vannak a lányok. Afölött vagy fizetnie kell az embernek, vagy elmesélni egy jó sztorit. A kettő közül a sztori fáj jobban. - Tiffany szemébe mosolygott. - Én különben sem vagyok még negyven.
- Ne légy elbizakodott - intette a lány, és Bond száját nézte. - Azt tartják, hogy az idősebb férfiak jobb szeretők. Te pedig nem nyomoroghatsz. Szerintem arról van szó, hogy az alattvalói hajókon illegális a szerencsejáték, nem?
- A három mérföldes határon túl nem - fe-, lelte Bond. - De a Cunard. társaság még így is fenemód ügyel, hogy bele ne keveredjen. Hallgasd csak! - Fölvette az asztalukon heverő narancssárga kártyát. - “Aukciós tombola a hajó napi teljesítményével kapcsolatosan - olvasta. :- A felmerült kérdésekre válaszolva a Társaság szükségesnek tartja leszögezni álláspontját a fent nevezett tevékenységre vonatkozóan. A Társaság nem tartja kívánatosnak, hogy a dohányzószalon stewardja vagy a hajó legénységének bármely más tagja tevékeny szerepet vállaljon a hajó napi teljesítményével összefüggő fogadások szervezésében." - Bond felnézett. - Látod? - kérdezte. :- Csak minél távolabb az egésztől. De aztán folytatják: “A Társaság azt javasolja, hogy az utasok maguk közül szervezzenek bizottságot, amely kialakítja és betartatja a szabályokat..; a dohányzószalon stewardja, amennyiben szolgálata ezt lehetővé teszi, a bizottság kívánságára segítséget nyújthat a számok árverésében."
- Ravasz - jegyezte meg Bond. - Ha valami gond adódik, a bizottság tárthatja a hátát. De ezt figyeld; itt van a kutya eltemetve. - Tovább olvasott. - “A Társaság nyomatékosan felhívja a figyelmet az Egyesült Királyságban érvényes pénzügyi jogszabályokra, amelyek korlátozzák a font sterlingről kiállított csekkek forgalmát és a font sterling bankjegyek behozatalát az Egyesült Királyság területére.
Bond letette a kártyát. - És így tovább - mondta. - Tehát megveszem neked a számot, amelyik éppen kalapács alatt van, és nyersz vele kétezer fontot. Ez egy kazalnyi dollárból, fontbankjegyekből és csekkből fog állni. Ezt a rengeteg pénzt csak úgy tudod elkölteni (föltéve persze, hogy az összes csekk érvényes, amiben joggal lehet kételkedni),, ha becsempészed a harisnyatartódban. És máris ott vagyunk, ahonnan elindultunk, azzal a különbséggel, hogy most már én is a Sátán oldalán állok.
A lányt ez nem rendítette meg. - Volt a bandában egy Abadaba nevű fickó - mondta. - Ez egy rossz útra tért szobatudós volt, minden kérdésre tudta a választ. Kiszámította az oddszokat a lóversenyen, a százalékesélyt a ruletten, ő végzett minden agymunkát. Ügy nevezték el: “Oddsz, a nagy varázsló". Tiszta véletlenségből lőtték agyon a Dutch Schultz-féle leszámolásban - tette hozzá, mintegy zárójelben. - Szerintem te is egy ilyen Abadaba vagy, ahogy kidumálod magad, nehogy pénzt kelljen kiadnod a nődre: No, mindegy - rezignáltán vállat vont -, azért még egy Stingert hajlandó vagy a nődbe invesztálni?
Bond intett a stewardnak. Mikor a steward elindult az italért, Tiffany odahajolt, hogy a haja Bond füléhez ért, és halkan azt mondta: - Nem is kérem. Idd meg te. Ma éjjel józan akarok maradni. - Kihúzta magát. - És most mi történik itt? Valami cselekményt szeretnék látni.
- Mindjárt meg is kapod - jelentette ki Bond. ;- A kikiáltó fölemelte hangját, a terem elcsöndesedett. - Most pedig, hölgyeim és uraim - mondta hatásvadász hangsúllyal -, elérkeztünk a hatvannégyezer dolláros kérdéshez. Ki kínál száz fontot az Alsó vagy Felső sávért? Valamennyien tudjuk, hogy ez mit jelent: lehetőséget arra, hogy a Felső sávot válassza az illető, hiszen ma este az a népszerűbb (Derültség), tekintettel a remek időjárásra. Tehát ki nyitja meg a licitet, ki ajánl száz fontot az Alsó vagy a Felső sávért?
- Köszönöm, uram! És 110, 120 és 130. Köszönöm, hölgyem.
- Százötven - szólalt meg egy férfi Bondéktól távol.
- Százhatvan. - Ez női hang volt. A férfihang egykedvűen ráígért 170-et.
- Nyolcvan - mondta valaki.
- Kétszáz font.
Valami arra késztette Bondot, hogy megforduljon, és megnézze magának ezt a férfit.
Nagydarab ember volt. Az arcbőre fényes volt és szivacsos, mint egy félig elszopogatott pehely-cukorka. Apró, hideg, sötét szeme bifokális szemüvegen át meredt rezzenéstelenül a kikiáltóra. Nyaka mintha csak a tarkóján lett volna. Göndör, fekete haja csimbókokban lógott a verítéktől; levette a szemüvegét, zsebkendőt húzott elő, és körkörös mozdulattal letörölte a verítéket: arca bal felén kezdve, végigsimítva a tarkóján, ott a kendőt átvette a jobb kéz, és a csöpögő orrnál fe-, jezte be a körjáratot. - Kétszáztíz - jelentette ki valaki. - A kövér ember tokája megremegett, ahogy kinyitotta szorosan zárt száját, és színtelen hangon, amerikai kiejtéssel azt mondta: - Kettőszázhúsz.
Mi lehetett ebben az emberben, ami megpendített egy húrt Bond memóriájában? Nézte a széles arcot, és gondolatban agya kartotékrendszerét lapozgatta; egyik fiókot a másik után húzta ki, nyomok után kutatva. Az arc? A hang? Anglia? Amerika?
Bond feladta a kutatást, és figyelmét az asztalnál ülő másik emberre irányította. És már megint az a sürgető érzés: föl kellene ismerni. A furcsán finom, fiatal vonások a hátrafésült, fehér haj alatt. A hosszú pillájú, lágy tekintetű, barna szempár. Egészében véve csinos arc, amelyet csak a húsos orr ront el a széles, vékony száj fölött - és ez a száj most kifejezéstelen mosolyra nyílt, mintha egy postaláda vigyorodna el.
- Kettőszázötven - mondta a kövér gépiesen.
Bond Tiffanyhez fordult. - Láttad már ezeket? - kérdezte, és a lány észrevette az aggodalom redőjét a férfi két szemöldöke között.
- Nem én - felelte határozottan. - Soha. Brooklyniaknak nézem őket. Lehet, hogy két úriszabó a Ruházati negyedből. Neked mondanak valamit?
Bond még egyszer megnézte őket magának. :- Nem - mondta bizonytalanul. - Nem hiszem.
Tapsvihar tőrt ki, a kikiáltó csak úgy sugári zott, és kopogtatott az asztalon. - Hölgyeim és uraim - harsogta diadalmasan -, ez igazán nagyszerű. Az a bájos hölgy a csodálatos, rózsaszín estélyi ruhában háromszáz fontot ajánlott!
- (Forogtak a fejek, Bond látta, hogy a szájak e kérdést formálják: Ki ez?") - Mi a válasza, uram? - fordult a kikiáltó a kövér ember asztalához. - Mondhatom, hogy 325 font?
- Háromszázötven - mondta a kövér.
- Négyszáz - sipította a rózsaszín nő.
- Ötszáz. - A hang színtelen volt és közönyös.
A rózsaszín lány dühös vitába kezdett a kísérőjével. A férfi hirtelen unott kifejezést öltött fel. Elkapta a kikiáltó pillantását, és megrázta a fejét.
- Kínál valaki többet ötszáznál? - szólt a kikiáltó. Tudta már, hogy sikerült a legtöbbet kipréselnie a jelenlevőkből. - Először! Másodszor! - Bumm! - Eladva annak az úrnak ott; meggyőződésem, hogy hatalmas tapsot érdemel!
- összeütötte a tenyerét, a sokadalom engedelmesen követte példáját, bár mindenki jobban örült volna, ha a rózsaszín lány győz.
A kövér pár centit fölemelte magát a széken, aztán visszaült. Fénylő arca nem tükrözött semmiféle reakciót a tapsra: tekintetét mereven a kikiáltóra függesztette.
- Most pedig át kell esnünk a kötelező formalitáson: megkérdezem ezt az urat, hogy melyik sáv mellett dönt. (Derültség.) Uram, a Felső vagy az Alsó sávot választja? - A kikiáltó gunyoros hangot ütött meg: a kérdés merő időpocsékolás volt.
- Alsó sáv.
Egy pillanatra döbbent csend ömlött szét a dohányzószalonban. A nyomában azonnal izgatott pusmogás indult. Nem is lehetett vitás. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi a Felső sávot fogja választani. Az időjárás kifogástalan. A Queen legalább harminc csomóval halad. Tud ez az ember valamit? Megvesztegetett volna valakit a parancsnoki hídon? Vihar készülődne? Besült volna egy csapágy?
A kikiáltó kopogott, hogy csend legyen.
- Bocsánat, uram - érdeklődött -, alsó sávot mondott?
- Azt.
A kikiáltó ismét kopogott. - Ebben az esetben, hölgyeim és uraim, folytatjuk. Kikiáltásra kerül a Felső sáv. Hölgyem - mondta, és enyhe meghajlással a rózsaszín ruhás lány felé fordult -, nem volna kedve megnyitni a licitet?
Bond Tiffanyhez fordult. - Ez nagyon fura -mondta. - Különös, hogy ezt csinálta. A tenger olyan sima, mint az üveg. - Vállat vont. - Csak az lehet, hogy tudnak valamit. - Az egész ügy különben nem is volt olyan fontos. - Fülest kaphattak valakitől. - Odafordult, futólag ránézett a két férfira, aztán továbbsiklott a szeme.
- Ügy látom, eléggé érdeklődnek irántunk.
Tiffany Bond válla fölött odapillantott. - Most nem néznek ide - mondta. - Szerintem ez két egyszerű tahó. A fehér hajú hülye képet vág, a kövér meg a hüvelykujját szopogatja. Bunkók. Szerintem azt se tudják, mit vettek, összekeverhették a fogalmakat. 1
- A hüvelykujját szopogatja? - kérdezte Bond. Szórakozottan a hajába túrt; egy halvány emlék motoszkált benne. 3
i Talán ha a lány engedi, hogy kövesse saját gondolatmenetét, eszébe ig jutott volna. De Tiffany a tenyerét Bond kezére tette az asztalon, és odahajolt hozzá, hogy a haja végigsimította a férfi arcát. - Felejtsd el, James - mondta. - Ne foglalkozz már ezzel a két idiótával. - A tekintete hirtelen fölélénkült, követelővé vált. -Elegem lett ebből a helyből. Vigyél máshová.
Többet egyikük sem szólt. Felálltak, ott hagyták az asztalt, a lépcsőkre nyíló ajtón át kimentek a zajos teremből. Ahogy lesétáltak a lépcsőn az alattuk lévő fedélzetre, Bond átfogta a lány derekát, Tiffany feje a vállára hajlott.
Odaértek Tiffany kabinja elé, de a lány továbbhúzta Bondot a hosszú, halkan nyikorgó folyosón.
- Nálad akarom, James - mondta.
Bond nem szólt semmit, vmíg be nem rúgta maguk mögött a kabin ajtaját. Ott egymás felé fordultak, és összeölelkeztek a csodásan meghitt, varázslatosan személytelen kis szoba közepén. Akkor is csak ennyit mondott: - Kedvesem -és tenyerébe fogta a lány fejét, hogy a száját oda igazithassa, ahová csak jólesik.
Kisvártatva a másik keze a lány ruhájának hátán a cipzárt kereste; anélkül, hogy eltávolodtak volna egymástól, Tiffany kilépett a ruhájából, és két csók között zihálva azt mondta: - Mindent akarok, James. Mindent, amit valaha lánnyal csináltál. Most. Gyorsan.
Bond pedig lehajolt, fél karral átölelte a lány combját, fölemelte, és gyöngéden a szőnyegre fektette.

158.
A HALÁL OLY MARADANDÓ
Mielőtt a telefon megszólalt volna, az utolsó, amire Borid emlékezett, az volt, hogy Tiffany föléhajol, megcsókolja, és azt mondja: - Nem kellene a szíveden feküdnöd, drágaságom. Még abbahagyja a dobogást. Fordulj meg. - ö engedelmesen megfordult, kattant az ajtózár, ő pedig már ismét aludt, ringatta a lány hangja, az óceán sóhajtása és a hajótest lágy neszezése.
Aztán egyszer csak dühösen megcsördült a telefon a sötét kabinban; Bond átkozódva érte nyúlt, és egy hang ezt mondta neki: - Bocsánat, hogy zavarom, uram. A távírász vagyok. Rejtjeles távirat érkezett az ön nevére, de az elején kódolás nélkül ez áll: “Azonnali kézbesítésre". Olvassam be vagy küldjem le?
- Küldje le, legyen szíves - felelte Bond. - És köszönöm.
Mi az ördög van már megint? A szenvedélyes szerelem minden szépségét, hevét és izgalmát egyszeriben durván félresöpörte a lámpafény; Bond kikelt az ágyból, megrázta a fejét, hogy kitisztuljon, és két lépéssel a zuhany alá ment.
Egy teljes percig verette testét a vízsugárraL aztán fölvette a földről a nadrágot és az inget, és belebújt.
Kopogtak az ajtón, átvette a sürgönyt, leült az asztal mellé, cigarettára gyújtott, és komoran munkához látott. Később, ahogy a jelcsoportok fokozatosan szavakká alakultak, a szeme mindinkább összeszűkült, és a teste libabőrös lett.
A táviratot a személyzeti főnök küldte. Ez állt benne:
ELŐSZÖR SAYE IRODÁJÁNAK TITKOS ÁTKUTATÁSA SORÁN A QE-RŐL KÜLDÖTT TÁVIRAT KERÜLT ELÖ CÍMZETT ABC FELADÓ WINTER TARTALMA HOGY TE ÉS CASE A HAJÓN TARTÓZKODTOK UTASÍTÁST KÉR STOP VÁLASZ CÍMZETTJE WINTER ALÁÍRÁS ABC ELRENDELI CASE ELIMINÁLÁSÁT HÚSZEZER DOLLÁRT KÍNÁL STOP MÁSODSZOR ÜGY GONDOLJUK RUFUS B SAYE ÉS ABC UGYANAZ A SZEMÉLY MIVEL NEVÉNEK KEZDŐBETŰI FRANCIÁUL KIOLVASVA A KÖT JEL BÉ KÖT JEL SZÉ STOP HARMADSZOR SAYE FÖLFEDEZHETTE A KUTATÁS NYOMAIT TEGNAP PÁRIZSBA REPÜLT MOST AZ INTERPOL JELENTÉSE SZERINT DAKARBAN VAN STOP EZ MEGERŐSÍTI FELTEVÉSÜNKET A GYÉMÁNTOK SIERRA LEONÉI BÁNYÁKBÓL SZÁRMAZNAK AHONNAN A HATÁRON ÁT FRANCIA GUINEÁBA KERÜLNEK STOP GYANÜSÍTOTT A SIERRA INTERNATIONAL FOGORVOSA AKIT FIGYELTETÜNK STOP NEGYEDSZER EGY CANBERRA VÁR TÉGED BOSCOMBE DOWNBAN HOLNAP ÉJJEL AZONNAL REPÜLNI SIERRA LEONÉBA ALÁÍRÁS SZF
Bond egy pillanatig dermedten ült a székben. Valaki tehát a Spangled bandából itt van a hajón, együtt utazik velük. De kicsoda? És hol?
Felkapta a telefont.
- Miss Case-t legyen szíves.
Hallani vélte, hogy a telefon a lány ágya mellett kattan egyet, aztán csöngeni kezd. A második csörgés. A harmadik. Még egyet. Lecsapta a hallgatót, és rohanva ment a folyosón a lány kabinjáig. Semmi. A kabin üres. Az ágy érintetlen. A lámpák égnek. A lány estélyi táskája az ajtó mellett a padlón hever, a tartalma szerteszét szórva. Tehát Tiffany belépett ide. A támadó az ajtó mögött rejtőzhetett. Lehet, hogy leütötte a lányt. És aztán?
A kerek ablakok zárva voltak. Benézett a fürdőszobába is. Semmi.
Bond ott állt a kabin közepén, az agya hideg, mint a jég. Mit tett volna ő, James Bond? Mielőtt megöli, előbb kivallatná. Kiszedné belőle, menynyit tud, mit mondott el, ki ez a Bond. A kabinjába vinné, ahol zavartalanul tud foglalkozni a lánnyal. Ha valakivel találkozna útközben, elég volna rákacsintani, és inteni a fejével: “Kicsit soknak bizonyult a pezsgő ma este. Kösz, nem, egyedül is bírom." De melyik az a kabin? Mennyi ideje lehet, hogy megtalálja?
Bond az órájára nézett, és visszafutott a folyosón. Három óra. A lány valamikor kettő után mehetett el tőle. Szóljon fel a parancsnoki hídra? Kérjen riadót? Rémes magyarázkodás, gyanakvó tekintetek. ,,De kedves uram. Ez merőben valószínűtlen." Nyugtatgatni próbálják. “Természetes, uram. Megteszünk mindent, ami tőlünk telik." Az első tiszt udvariasan néz, de közben ittasságra, szerelmi civakodásra gyanakszik - vagy akár arra: valaki késleltetni akarja a hajót, hogy az Alsó sáv nyerjen a fogadáson.
Az Alsó sáv! Ember a vízben! A hajó késik! Bond becsapta az ajtót, és az utaslistára vetette magát. Hát persze. Winter. Itt is van. A49. Az eggyel alatta lévő fedélzet. Aztán Bond agyában kattant valami, mint egy összeadógép. Winter. Wint és Kidd. A két torpedó. A két csuklyás. Elő az utaslistát. Kitteridge. ö is az A49-ben. Az ősz hajú meg a kövér a BOAC londoni gépén. “A vércsoportom B." Tiffany titkos kísérete. Leiter beszámolója. “Windynek hívják. Utál utazni." - “Egy szép napon az a szemölcs fogja elárulni." A vörös szemölcs a hüvelykujjon, amely Tingaling Bell feje fölött felhúzza a pisztolyt. És Tiffany szavai: “Ezek bunkók. A kövér a hüvelykujját szopogatja!" És a két férfi, aki fogadást köt a dohányzóban az előre eldöntött halálra. A vízbe esett nő. Névtelen riasztás, hátha az őrszem nem veszi észre. A hajó megáll, megfordul, kutat. Háromezer dollár mellékkereset a gyilkosoknak.
Wint és Kidd. A detroiti torpedók.
Az összekuszált képek megvilágosodásszerűen peregtek" le Bond agyában, de miközben minden a helyére került, ő már nyitotta is az aktatáskát, és a titkos rekeszből kiszedte a hangtompítót. Mialatt elővette a Berettát a fiókból, az ingei közül, ellenőrizte a tárat, és a cső végére csavarta a hangtompítót, végiggondolta az esélyeket, és tervet készített.
Előkereste a hajó tervrajzát, amelyet a jegyhez mellékeltek. Míg a zokniját húzta, kiteregette a rajzot. A49. Pontosan őalatta. Van-e esély, hogy szétlője a zárat, és mindkettővel végezzen, mielőtt ők végeznek vele? Gyakorlatilag nincs. Az ajtót alighanem el is torlaszolták, nemcsak bezárták. Vigyen magával valakit a személyzetből, ha sikerül meggyőznie őket, hogy Tiffanyt veszély fenyegeti? A sok vita és “Elnézést, uram" alatt simán kidobhatják a lányt az ablakon, és már javában olvashatnak vagy kártyázhatnak, és - “Mi ez az egész hajcihő?"
Bond a nadrágja derekába tűzte a pisztolyt, és szélesre tárta az egyik ablakot. Vállával kibújt, örömmel konstatálta, hogy az ablak két-három timéternyivel még szélesebb is. Kihajolt. Alat-két halványan világító kör. Milyen messze? Két méter, kettő és fél. Az éjszakában még mindig halotti csend uralkodott. Szél nincs, ő a hajó árnyékos oldalán van. Észreveszik-e a kiálló hídról? Nyitva lesz-e valamelyik ablak odalent?
Bond visszacsúszott a kabinjába, levette a lepedőt az ágyról, és beleszakított. Vadászcsomó. Ez lesz a legbiztonságosabb. De félbe kell tépnie, hogy a hosszúság meglegyen. Majd ha győzött, az A49-ből elhoz pár lepedőt, hadd törje a fejét az ottani steward, hogy hova lett. Ha pedig nem győz, úgysem számít semmi.
Bond teljes erejéből húzta a kötelet. Ki kell bírnia. Ahogy a végét hozzákötötte az ablak pántjához, közben megnézte az óráját. Csak tizenkét perc ment veszendőbe, mióta megkapta a táviratot. Vajon túl sok volt ez? összeszorította a fogát, a kötelet kidobta a hajó oldalára, és fejjel előre kimászott.
Ne gondolkozz. Ne nézz le. Ne nézz föl. Ne törődj a csomókkal. Lassan, egyenletesen, egyik kéz a másik után.
Az éjszakai szél lágyan himbálta, neki-neki-lökte a fekete acéiszögecseknek; messze alatta hallatszott a tenger dübörgése. Valahol magasabban a szél pengette a köteleket, és messze efölött a csillagok billegtek a kettős árboc körül.
Vajon kitart-e ez az átkozott-áldott lepedő? Vajon úrrá lesz-e rajta a szédülés? Vajon bírja-e a karja a teste súlyát? Ne gondolj erre. Ne gondolj az óriási hajóra, az éhes tengerre, a hatalmas, négylapátos hajócsavarra, amely csak arra vár, hogy fölszeletelje a testedet. Srác vagy, aki fölmászik az almafára. Könnyű és biztonságos itt a gyümölcsösben: ha leesel, hát ott a gyep alattad.
Bond elzárta agyát ezek elől a gondolatok elől, csak a kezére figyelt; érezte a festék durva felületét az ökle bütykein, a lába róvarcsóphoz hasonló érzékenységgel kutatta a hajó falát, az alsó ablak érintésére várva.
Tessék. Jobb lábának ujjai hozzáértek az ablak kiálló pereméhez. Itt meg kell állnia. Most muszáj türelmesen, lábbal- földeríteni - a kitárt ablak; a vastag rézpánt, amely tartja; valami textil súrlódása a zokni orrán: a függöny be van húzva. Most mehet tovább. Mindjárt vége.
Még két fogás, már az arca volt egy szintben az ablakkal; fél kézzel átfoghatott az ablakkeretre, levehette a teher felét a vékony, fehér kötélről, fél karját hál' istennek pihentethette kicsit, aztán a másikat is, ropogó izmokkal áthelyezve testsúlyát; összeszedve minden erejét arra, hogy lassan felhúzza magát, aztán be az ablakon, készen az utolsó, nagy ugrásra, amellyel egy időben fél kézzel már a pisztolyért nyúl.
Hallgatott, nézte a kör alakú nyílás mögött a lassan lengő függönyt, megpróbált megfeledkezni arról, hogy félúton lóg a Queen Elizabeth oldalán, megpróbálta nem hallani a hullámverést a mélyből, megpróbálta lecsöndesíteni saját li-hegését, szívének kalapálását.
A kis kabinból hangok szűrődtek ki. Egy férfihang mondott pár szót. Aztán egy női sikoly: -Ne!
Pillanatnyi szünet, majd egy csattanás. Olyan hangos volt, mint egy pisztolylövés, Bond ettől a hangtól úgy vetette magát föl és be az ablakon, mintha kötélen rántották volna.
Miközben az ablakkeretet nem is érintve beugrott a kabinba a szűk nyíláson, az jutott eszébe, hogy vajon mire fog ráesni; bal karral a fejét védte, jobb kézzel a pisztolyért nyúlt.
Az ablak alatt álló bőröndöt érte a lába; egy ferde szaltóval a kabin közepén termett, talpra ugrott, és görnyedve hátrált az ablakok felé; a pisztolyt tartó ökle kifehéredett, összeszorított száját vékony fehér vonal keretezte.
Az összehúzott szemhéj alól a jégszürke szempár körüljárt a kabinban. A komor, fekete pisztoly pontosan középre nézett, a két férfi közé.
- Jól van - mondta Bond, es fölegyenesedett.
Ez ténymegállapításnak hangzott, övé volt az irányítás, és kezében a pisztoly azt mondta, hogy ehhez joga van.
- Magát ki hívta? - szólalt meg a kövér. - Magára itt nem osztottak szerepet.
A hangjában rejtett tartalékok sejlettek. Semmi pánik. Meglepetésből is kevés.
- Jött negyediknek a römihez?
Féloldalasan ült az öltözőasztalon, begombolt ingben, a nedves arcban csillogott az apró szempár. Előtte, Bondnak háttal Tiffany Case ült egy magas széken. Félmeztelen volt, csak egy kis testszínű bugyiban; két térdét a kövér férfi szorította a combjai közé. Sápadt arcát, melyen vörös foltok éktelenkedtek, Bond felé fordította. A tekintete vad volt. mint egy csapdába esett állaté, a szája félig nyitva a meglepetéstől.
Az ősz hajú az egyik ágyon hevert. Mostanra felkönyökölt, másik keze az ingéhez nyúlt, félúton járt a hóna alá erősített pisztolytáska felé. Kíváncsiság nélkül nézett Bondra, száján ott ült a szögletes, postaládaszerű mosoly. A mosoly közepéből egy fa fogpiszkáló meredt előre a fogak közül, mint egy kígyó nyelve.
Bond pisztolya rezzenéstelenül őrizte a két férfi közötti semleges területet. Mikor megszólalt, a hangja mély volt és feszült.
- Tiffany - mondta lassan, tagoltan. - Térdelj le. Kússz el attól az embertől. Közben hajtsd le a fejed. Menj a kabin közepére.
Nem nézett a lányra, a szeme közben szakadatlanul járt: az asztalon ölő férfiről az ágyon fekvőre és vissza.
Tiffany most már nem volt útban közte és a két célpont között.
- Ott vagyok, James. - A hangjában remény és izgalom csengett.
- Állj föl, és menj egyenest a fürdőszobába. Csukd be az ajtót. Szállj be a kádba, és feküdj le.
A szeme sarkából odanézett, hogy a lány engedelmeskedik-e. Már felállt, felé nézett. Bond szeme rögzítette a képet: a fehér bőrön egy teljes tenyér vörös lenyomatát. Aztán a lány elindult, a fürdőszoba ajtaja kattanva becsukódott mögötte.
Most már biztonságban van a golyóktól. És nem lesz tanúja annak, amit neki meg kell tennie.
A két férfi között öt méter volt a távolság. Bond arra gondolt, hogy ha elég gyorsak, satuba tudják fogni. Ilyen embereknek elég az a töredék másodperc, amig az egyikre lő, hogy a másik pisztolyt rántson és tüzeljen. Amíg a pisztolya néma, a fenyegetése határtalan. De amint az első golyó elhagyja a csövet, a másik férfiról egy pillanatra elhárul a fenyegetés.
- Negyvennyolc, hatvanöt, nyolcvanhat.
Az amerikai futballban szokásos taktikai utasítást, amelyet vagy ötven más kombinációval együtt nyilván ezerszer gyakoroltak már, a kövér ember mondta ki. Ugyanabban a pillanatban a földre vetette magát, és keze a nadrágszíja felé mozdult.
Az ágyon fekvő férfi egyetlen rándulással oldalt vetette mindkét lábát, úgyhogy Bond felé csak a feje mutatott az eddiginél jóval kisebb célpontot. A mellén tartott keze elindult fölfelé.
- Pfff.
Bond pisztolya egyetlen, fojtott mordulást hallatott. A fehér hajban kék nyílás jelent meg.
- Bumm! - felelte a halott ember pisztolya, melyet a mutatóujj utolsó mozdulata sütött el. A golyó a holttest alatt az ágyba fúródott.
A padlón fekvő kövér férfi felordított. Felnézett arra az egyetlen, üres, fekete szemre, amely láthatólag egyáltalán nem törődött vele, csupán azt fürkészte, hogy porhüvelyének melyik négy-setcentiméterét nyissa fel először.
A kövér ember pisztolya pedig még alig emelkedett fel Bond térde magasságáig, és hiábava-óan ingadozott Bond mozdulatlan lába és a felérre festett fém falburkolat között.
- Dobd el.
Kis puffanás, a pisztoly a szőnyegre esett.
- Kelj fel.
A kövér feltápászkodott, s közben félve és reménykedve nézett Bond szemébe, ahogy egy tu-berkulotikus beteg nézi a zsebkendőjét. - Ülj le.
Valóban megkönnyebbülés villant a megadást tükröző szempárban? Bond résen maradt, mint a portyázó macska.
A kövér lassan megfordult. Kezét a feje fölé emelte, bár Bond ezt nem mondta neki. Két lépést tett a szék felé, aztán lassan megfordult, hogy leüljön.
Szemtől szemben állt Bonddal, a keze természetes mozdulattal leereszkedett az oldala mellé. Ahogy a két kéz a saját súlyától hátralendült, a jobb kéz egy kicsit hátrább került, mint a bal. Aztán, a lengés ívének végpontján, a jobb kar hirtelen megfeszült, és az ujjak hegyénél egy dobókés csúszott elő, mint egy fehér lángnyelv.
- Pfff.
A nesztelen golyó és a nesztelen kés elszállt egymás mellett a levegőben, a két férfi egyszerre összehunyorította a szemét.
Hanem hunyorítás közben a kövér ember szeme kifordult, a hatalmas test hátrazuhant, közben a melléhez kapott; Bond viszont érdeklődés nélkül nézte az egyre terjedő foltot az ingén és a kés lapos nyelét, amely lazán fityegett az ing redői között:
A szék nagy robajjal összetört a belezuhanó ember súlya alatt, aztán már csak egy hörgés hallatszott és egvre ritkuló dobolás a padlón.
Bond még egyszer odanézett, aztán a nyitott ablak felé fordult.
Így állt egy darabig, háttal a szobának, és a lassan lengedező függönyt bámulta. Mélyeke szívott a levegőből, hallgatta a külvilágból beáradó gyönyörűséges tenger hangokat; ez a világ még mindig az övé és Tiffanyé, de a másik kettő már nem Vesz részt benne. Túlfeszített izmai, idegei nagyon lassan leeresztettek.
Egy idő múlva kihúzta a kést az ingéből. Meg sem nézte, csak kinyúlt, félrehúzta a függönyt, és a kést messze kidobta a feketeségbe. Aztán, még mindig az éjszakát bámulva, bekattintotta a biztonsági reteszt a Berettán, és hirtelen ólomsúlyúvá vált kézzel, lassan visszatolta a fegyvert a nadrág derekába.
Szinte erőfeszítésébe került megfordulni és szembenézni a kabin romjaival. Elgondolkodva pillantott körül, és közben önkéntelen mozdulattal a combjába törölte a tenyerét. Aztán óvatos léptekkel a fürdőszoba ajtajához ment, fáradt, színtelen hangon azt mondta: - Én vagyok, Tiffany -, és kinyitotta az ajtót.
A lány nem hallotta a hangját. Arcra borulva hevert az üres kádban, két kezét a fülére tapasztva, s mikor Bond félig kiemelte onnan, és a karjába zárta, még mindig nem tudta elhinni, csak ernyedten csüngött a kezei között, míg aztán lassan, bizonytalan kézzel kitapogatta az arcát és a vállát, és meggyőződött róla, hogy ez a valóság.
Bond összerándult, ahogy a lány keze a bordájához ért; Tiffany kiszabadította magát az ölelésből, az arcába nézett, aztán a saját véres ujjaira, majd a bíbor foltra az ingen.
- Jaj, istenem. Te megsebesültél - mondta fakó hangon, és azonnal elfeledkezett a lidércnyomásról, amelyen keresztülment: már húzta is le Bondról az inget, szappanos vízzel körülmosta a sebet, és bekötözte egy törülköző csíkjaival, melyeket a halott férfi borotvapengéjével hasított le.
Még akkor sem kérdezett semmit, amikor Bond a kabin padlójáról összeszedte a ruháit, odaadta, és meghagyta neki, hogy elő ne jöjjön, amíg ő el nem készült, addig pedig rakjon rendet, és törölgessen le mindent, amihez csak hozzáért, hogy eltüntesse az ujjlenyomatokat.
A lány csak állt, nézte őt, és a szeme ragyogott. Még akkor sem szólt semmit, amikor Bond szájon csókolta.
Bond bátorítólag rámosolygott, kiment, becsukta maga mögött a fürdőszoba ajtaját, és munkához látott: mindent határozottan tett, de minden mozdulat előtt alaposan átgondolta, milyen gondolatokat ébreszt cselekedeteinek eredménye azokban a nyomozókban, akik majd Southamptonban felszállnak a hajóra.
Elsőként egy súlyos hamutartót göngyölt nehezéknek a saját vérfoltos ingébe, és amilyen messzire csak tudta, kihajította az ablakon. A ké férfi szmokingjai ott lógtak az ajtó mögött, Ki vette a két díszzsebkendőt a szivarzsebekből, kezére kötötte őket, aztán átkutatta a szekrénye ket, míg rá nem bukkant az ősz hajú férfi in geire. Belebújt az egyikbe, és elgondolkodv megállt a kabin közepén. Aztán a fogait össze szorítva ülő helyzetbe emelte a kövér embert, le húzta róla az inget. Az ablakhoz lépett, velővett a Berettát, az ing mellén tátongó lyukhoz tartót ta, és átlőtt rajta egy golyót. A lyuk körül ki koromszennyeződés keletkezett, ettől a halál ön gyilkosságnak fog tűnni. Ismét ráadta a hullár az inget, gondosan áttörölgette a Berettát, é mindenfelé rányomkodta a halott ujjait, végü a kezébe adta a fegyvert, és mutatóujját a ra vaszra igazította.
Aztán egy darabig ismét töprengett a szob közepén, majd leakasztotta Kidd szmokingját vállfáról, és ráadta Kidd holttestére. Aztán a hul lát végigvonszolta a szőnyegen az ablakig, az erőfeszítésbe beleizzadva fölemelte a nyílásig, és kilökte.
Az ablakkeretet gondosan áttörölgette az ujjlenyomatok miatt, aztán ismét megállt, végigtekintett a kis színpadon, majd odament a kis kártyaasztalhoz, amely egy félbehagyott parti emlékeivel a fal mellett állt, és felborította az asztalt, hogy a lapok szétszóródtak a szőnyegen. Hirtelen ötlettel a kövér ember holttestéhez lépett, farzsebéből előhúzott egy csomag bankjegyet, és a kártyák közé dobta.
Nyilvánvalóan összeáll a kép. Egy rejtélyes pont marad: a golyó, amely Kidd pisztolyából az ágyba fúródott, de az végül is a dulakodás hevében is történhetett. A Berettából három golyót lőtt ki, és három hüvely hevert a padlón. A golyók közül kettő Kidd testében lehet, ő pedig már az Atlanti-óceánban van. Két lepedőt még el kell lopnia a másik ágyról. Ezek hiányára nem lesz magyarázat. Feltehetőleg Wint ezekbe göngyölte Kiddet, mielőtt kidobta volna az ablakon. Ez osszevág Wint bűntudatával és öngyilkosságával, amely a kártya miatt kirobbant pisztolypárbajt követte.
Annyi mindenesetre biztos, gondolta Bond, hogy a történet addig érvényes tud maradni, amíg a rendőrség ki nem száll a helyszínre, addigra pedig ő és Tiffany már nem lesz a hajón,1 a kabinban csak egyetlen nyomuk marad: a Be-retta, azon pedig, akár a Titkosszolgálat többi fegyverén, nincs számozás.
Sóhajtott, megvonta a vállát. Most előszedni a lepedőket, Tiffanyt észrevétlenül visszakísérn a kabinjába, levágni az ő kabinablakából lógo kötelet, kidobni a tengerbe, a Beretta tartalék táraival és az üres pisztolytáskával együtt, végül pedig beláthatatlanul sokat aludni Tiffany drága testéhez bújva, karjába zárva mindörökre.
Mindörökre?
Ahogy a fürdőszoba ajtajához lépett, Bond pillantása összetalálkozott a padlón heverő halott üres tekintetével.
A B vércsoportú férfi tekintete hirtelen beszédessé válva ezt mondta neki: - Mister. Semmi sem tart örökké. Csak a halál maradandó. Semmi sem tart örökké, csak amit te tettél velem.

167.
A CSŐVEZETÉK BEZÁRUL
A három afrikai ország határának találkozásánál álló hatalmas tüskebokorban már nem élt skorpió. A bányákból érkezett csempész semmivel sem tudta lekötni a figyelmét, csak a vándorhangyák végtelen menetelését nézhette az alacsony falak között, amelyeket a harcosok építettek a nyolc centi széles országút két oldalán.
Az idő forró volt és ragacsos, a tüskebokorban rejtőző embert türelmetlenség és balsejtelem kínozta. Ez az utolsó eset, hogy eljön erre a találkozóra. Ebben biztos volt. Valaki mást kell találniuk. Persze tisztességes játékot fog játszani velük. Előre szólni fog, hogy kiszáll az ügyből, és azt is megmondja, hogy miért. Az új fogtechnikus miatt, aki nemrég lépett be, és nemigen ért a fogászathoz. A pasas nyilvánvalóan kém -a mozgékony szeme, a kis vörös bajusza, a pipája, a tiszta körmei. Elfogták volna valamelyik fiút, Ellene vallott volna valaki?
A csempész fészkelődött a bokorban. Hol a fenében lehet a helikopter? Fölvett egy marék port, és a hangyák menetének közepébe dobta.
Az oszlop megtorpant, és átcsapott a falakon, mert az utána jövő seregek összetorlódtak. Aztán a harcosok eszeveszett szorgalommal ásni és cipelni kezdtek, az út percek múlva újból tiszta volt.
A csempész levette a cipőjét, és erőteljesen a menetoszlop közepére csapott vele. Ismét pár percnyi zűrzavar támadt. Aztán a hangyák az elesettek tetemeire vetették magukat, felfalták őket, az út megint tiszta volt, és a fekete folyam hömpölygött tovább.
A férfi afrikaans nyelven káromkodott, és fölvette a cipőjét. Fekete dögök. Majd ő megmutatja nekik. Legörnyedve, fél karjával védve a fejé a tüskék ellen, végigtiport a hangyák menetén, égészen addig, ahová már odasütött a hold. Mos majd lesz min elgondolkodniuk.
Aztán hirtelen megfeledkezett a gyűlöletről, amely benne élt minden iránt, ami fekete; fejé megbillentve észak felé fülelt. Hála az égnek Megkerülte a bokrot, és elővette az elemlámpákat meg a zacskó gyémántot a szerszámosdobozból.
Egy mérfölddel arrább a hangdetektor már abbahagyta a keresést; kezelője halkan odaszólt a katonai teherautó mellett álló három férfinak: - Harminc mérföld. Sebesség: egy-húsz. Magasság: kilencszáz.
Bond az órájára pillantott. - Ügy látszik, telehold idején, éjfélkor van a randevú - jegyezte meg. - Ehhez képest vagy tíz percet késni fog.
- Valószínű, uram - mondta a mellette álló tiszt, aki a freetowni helyőrségből érkezett. Ezután a harmadik férfihoz fordult. - Káplár, ellenőrizze, hogy nem látszik-e ki fém alkatrész az álcázóháló alól. A holdfényben mindent ki lehet szúrni.
A teherautó az alacsony bozót takarásában állt a földúton, amely a síkságon át a Francia-Guinea-i Telebadou faluba vezetett. Aznap éjjel a hegyekből indultak, amikor a hangdetektor jelezte a fogorvos motorkerékpárjának zaját a velük párhuzamos út felől. Lámpa nélkül haladtak, és abban a pillanatban leálltak, amikor a motorkerékpár megállt, s így motorzaja nem nyújtott már fedezéket nekik. Álcázóhálót borítottak a teherautóra, a lokátorra meg a mellé fölszerelt Boforokra. Aztán pedig vártak, nem is sejtve, mit remélhetnek a fogorvos találkájától: egy másik motorkerékpárost? Egy lovast? Terepjárót? Repülőgépet?
Most már ők is hallották távolról az égi dübörgést. Bond kurtán fölnevetett. - Heükopter r- mondta. - Semmi más nem csap ekkora lármát. Készüljenek föl, hogy mihelyt leszáll, lekapjuk a hálót. Lehet, hogy figyelmeztető lövést is le kell adnunk. A hangszóró be van kapcsolva? - Igen, uram - mondta a lokátornál helyet foglaló káplár. - Gyorsan közeledik. Egy perc múlva már látni is lehet. Látja ott azokat a fényeket, uram? Az lesz a leszálló tér.
Bond megnézte a négy vékony fénypászmát, aztán ismét a hatalmas afrikai égboltot kémlelte tekintetével.
Tehát itt jön az utolsó: a banda utolsó, s mégis első tagja. Az az ember, akit a Hatton Garden-ben látott. A Spangled Mob első embere, azé a bandáé, amelyet oly magasra rangsoroltak Washingtonban. Az egyetlen (kivéve a meglehetősen ártalmatlan, már-már szeretetre méltó Shady Treet), akit Bondnak nera kellett még megölnie, vagy - jutott eszébe a Rózsaszín Harisnyatartóhoz címzett kocsma és a két detroiti ember -kis híján megölnie. Nem mintha a többieket meg akarta volna ölni. M csak azt a feladatot bízta rá, hogy tudjon meg róluk mindent. Csakhogy ők sorjában, egyenként el akarták tenni láb alól őt és a barátait. Első érvük volt az erőszak, nem az utolsó. Erőszak és kegyetlenség - nem volt más fegyverük. Az a két ember a Las Vegas-i Chevrolet-ben, akik megpróbálták lelőni, és Ernie Cureót el is találták. A másik kettő a Jaguarban, akik leütötték Ernie-t, és amikor verekedésre került a sor, elsőnek rántottak pisztolyt. Seraffimo Spang, aki halálra akarta kínoztatni, aztán a vasúti sínek mellett agyon akarta lőni, össze akarta zúzni őket. Wint és Kidd, akik előbb Tingaling Bellt vették kezelésbe, aztán Bondot, végül Tiffany Case-t. A hétből ötöt ölt meg -nem azért, meri ez örömöt szerzett neki, hanem mert valakinek meg kellett tennie. Szerencséje is volt és jó barátai is: Felix, Ernie és Tiffany. A gonoszok pedig elpusztultak.
Most pedig itt közeledik az utolsó a gonoszok közül: az, aki elrendelte az ő halálát és Tiffanyét; az az ember, aki M szerint megszervezte a gyémántcsempész-hálózatot, felépítette a csővezetéket, és éveken át könyörtelen szakszerűséggel irányította.
M Boscombe Dovvnban felhívta Bondot; röviden beszélt, és a hangjának éle volt. A Repülésügyi Minisztérium vonalán érte el, alig pár perccel azelőtt, hogy a Canberra útnak indult volna Freetown felé. Bond a reptérparancsnok irodájában vette a hívást, a háttérben a Canberra túráztatott sugárhajtóművei sivítottak.
- örülök, hogy épségben visszaért.
- Köszönöm, uram.
- Mi ez az ügy, amiről az esti lapok írnak: kettős gyilkosság a Queen Ellizabethen?
- Ez két gyilkos volt a bandából, uram. Winter és Kitteridge néven utaztak. A stewardtól azt hallottam, hogy alighanem kártyázás közben szólalkoztak össze.
- Maga szerint a stewardnak igaza volt?
- Lehetségesnek hangzik, uram.
Szünet.
- A rendőrségnek is ez a véleménye?
- Velük nem találkoztam, uram.
- Beszélek Vallance-szel.
- Igenis, uram. - Tudta: M azt hozta a tudomására, hogy ha ő ölte meg azt a kettőt, akkor gondoskodik róla, hagy se az ő neve se a Szolgálaté ne merüljön fel a nyomozati anyagban.
- Mindegy - szólt M -, ezek kis figurák voltak. Hanem ez a Jack Spang, vagy Rufus Saye, vagy ABC, akárhogy nevezze magát. Ezt kapja el. Legjobb tudomásom szerint most elindult lefelé a csővezetéken. Lezárja a csatlakozásokat. Lehet, hogy megöli őket. A vezeték vége ez a fogorvos. Próbálja meg mind a kettőt elkapni. Odaküldtem 2804-et, aki a múlt héten már a fogász mellett dolgozott, és Freetown úgy gondolja, a helyi kép már világosan kirajzolódik. De le akarom zárni ezt az ügyet, hogy maga visszatérhessen a rendes munkájához. Ebben az ügyben túlságosan sok hulladék keletkezett. Az első pillanattól nem tetszett nekem. Idáig is inkább szerencsével, mint szakmai erényekkel sikerült eljutni.
- Igenis, uram - mondta Bond.
- Mi a helyzet ezzel a Case lánnyal? - kérdezte M. - Beszéltem Vallance-szel. Ő nem akar vádat emelni, hacsak maga nem ragaszkodik hozzá.
Nem volt M hangja egy kissé túlságosan is közönyös?
Bond megpróbálta elejét venni, hogy a hangja remegésével elárulja magát. - Sokat segített nekem, uram - mondta, remélve, hogy eléggé könnyedén. - Talán akkor döntsünk az ügyében, ha megírtam a jelentésemet.
- Case most hol van?
A fekete telefonkagyló síkossá vált Bond markában. - Űton London felé egy bérelt Daim-lerben, uram. A lakásomban helyeztem el. Marni inthogy a vendégszobában. Nagyon jól ért a háztartás vezetéséhez. Rendben tartja a lakást, amíg hazaérek. Biztos vagyok benne, hogy nem lesz vele semmi baj, uram. - Bond zsebkendőt húzott elő, és letörölte arcáról a verítéket.
- Biztos vagyok benne - mondta M, és ebben nem volt semmi gúny. - Akkor hát rendben van. Nos, sok szerencsét. - Elhallgatott - Vigyázzon magára. És - a vonal túlsó végén beszélő hang egyszerre zsörtölödőre váltott - ne gondolja, hogy nem vagyok elégedett az eddigiekkel. Túllépte persze a hatáskörét, de úgy látom, nagyon jól helytállt ezekkel az emberekkel szemben. Viszontlátásra, James.
- Viszontlátásra, uram.
Bond felnézett a csillagokkal telehintett égre;
M-re gondolt és Tiffanyre, és azt remélte: mos már valóban ez lesz a vége; hogy gyorsan é könnyen zajlik majd le, és hogy hamarosan hazaér.

A bányából jött csempész a negyedik lámpává a kezében állt és várt. Itt van végre. Átrepül a hold előtt. Pokoli ricsajjal mint mindig. Ez is része a kockázatnak, amitől örömmel szabadul meg.
Jött lefelé, most úgy húszlábnyira lebegett a feje fölött. Előbújt a kar, felvillant az A betű, a földön álló férfi B és C betűt villantott vissza Aztán a rotorlapátok vízszintesbe fordultak, az óriási fémrovar a földre ereszkedett.
Leülepedett a por. A gyémántcsempész elvette kezét a szeméről, és nézte a pilótát, amint a kis létrán lemászik a földre. Pilótasisak és -szemüveg volt rajta. Szokatlan. Magasabb is, mint a német. A csempész hátán végigfutott a hideg. K ez? Lassú léptekkel elébe ment.
- Megvan a szajré? - A szemüveg mögül hideg, éles tekintetű szempár meredt rá. A férf megmozdította a fejét, a hold visszatükröződött az üvegen. A szempár eltűnt, a helyén két kerek, vakítóan fehér folt jelent meg a fekete bőrsisak alatt.
- Meg - felelte a bányából jött ember idegesen. - De hol a német?
- Ö nem jön többet. - A két fehér kör vakon meredt a csempészre. - Én vagyok ABC. Lezárom a csővezetéket.
Amerikai hang volt: kemény, színtelen, határozott.
- Aha.
A csempész keze automatikusan az ingébe nyúlt. Előhúzta az átnedvesedett csomagot, és úgy tartotta előre, mint valami békeajándékot. Érezte a feje fölé emelt követ, akár egy hónappal azelőtt a skorpió.
- Segítsen tankolni.
Olyan volt ez, mintha egy kulit utasítana a felvigyázója, de a csempész fürgén ugrott, hogy engedelmeskedjék.
Némán dolgoztak. Aztán elkészültek, és ismét lent álltak a földön. A csempész kétségbeesetten gondolkodott. Megpróbálta a hangját olyanná alakítani, mintha egyenrangú partner volna: olyan, aki tudja a tudnivalókat, és részese az irányításnak.
Arrafelé nézett a tintasötétben, ahol a pilóta állt, kezével a létrát fogva.
- Gondolkodtam a dolgokon, és attól tartok.
A hangja itt elakadt; száját el tátotta, ajka visszahúzódott a fogairól, és a torkából olyan hang tört elő, mely félúton volt a hörgés és a sikoltás között.
A pisztoly háromszor kiáltott fel a pilóta kezében. A csempész szomorú alázattal csak ennyit mondott: - Ö. - Hátrazuhant a porba, egyet rándult még, és mozdulatlan maradt.
- Ne mozduljon! - Az erősítő által visszhangossá tett, fémes hang végigsüvöltött a pusztaságon. - Körül van véve! - A felszólítást egy beinduló motor hangja követte.
A pilóta nem gondolkodott a hang eredetén. Felugrott a létrára. Becsapódott a pilótafülke ajtaja, fölberregett az önindító. A motor elbődült, a rotorlapátok meglendültek, fokozatosan fölgyorsultak, míg csak két ezüstszínű örvény látszott belőlük. Aztán a helikopter egy rántással a levegőbe emelkedett, és függőlegesen kúszott az ég felé.
Az alacsony bozótban a teherautó rándulva megállt, s Bond egyetlen szökkenéssel a Bofor acélnyergében termett.
- Fel, káplár - kiáltotta oda az emelőkar mellett álló katonának. Szemét a szálkeresztes célzóberendezéshez hajtotta, a cső emelkedni kezdett a hold felé. A tűzválasztó karhoz nyúlt, és a “Biztosító" állásból áttolta az “Egyes tűz"-re. - És tízet balra.
- Adogatom a nyomjelzőt; - A Bond mellett álló tiszt két ötös sorozat sárgára festett gránátot tartott a kezében.
Bond lába elhelyezkedett az elsütőpedálon; sikerült a helikoptert éppen a szálkereszt közepére fognia. - Most jó - mondta halkan.
- Bumm.
A csillogó nyomjelző lustán az égbe emelkedett, a hangsebességnél valamivel lassabban.
Lejjebb és balra. A káplár finoman állított a két karon.
- Bumm.
A lövedék magasan az emelkedő gép fölé kanyarodott. Bond előrenyúlt, és a tűzválasztő kart átállította “Sorozattűz"-re. A keze vonakodott megtenni ezt a mozdulatot. Ez már biztos halált jelent. Megint meg kell hát tennie.
- Bumm-bumm-bumm-bumm-bumm. A vörös tűz szétterült az égen. A helikopter azonban tovább emelkedett a hold felé, és északi irányba fordult.
A faroklégcsavarnál egyszerre sárga villanás tűnt fel, majd távolról robbanás hangja ért el hozzájuk.
- Bekapta - mondta a tiszt. Fölvette az infravörös látcsövet. - A faroklégcsavar elszállt - mondta. Aztán egyszerre izgatottá vált a hangja.
- A szentségét! Az egész kabin pörög a főrotorral együtt! Pokoli lehet a pilótának.
- Még egyet? - kérdezte Bond, követve a gépet a szálkereszttel.
- Nem, uram - felelte a tiszt. - Ha még lehet, élve szeretném elkapni. De úgy nézem... igen, most már teljesen elvesztette az uralmat a gép fölött. Nagy kanyarokkal jön lefelé. A rotorlapátokkal is lehet valami. Ott van, ni.
Bond elvette szemét a célzóberendezéstől, és tenyerével elárnyékolta szemét a vakító holdfény elől.
Igen. Ott volt. MÓst már alig harminc méter magasan, a motor bömbölt, a hatalmas lapátok hiábavalóan kavarták a levegőt, mert az alaktalan fémdarab részegen bukdácsolva egyre alacsonyabbra ereszkedett.
Jack Spang. Aki elrendelte Bond halálát. Aki elrendelte Tiffany halálát. Akit Bond csak egyszer látott pár percre, abban a Hatton Garden-i túlfűtött szobában. Mr. Rufus B. Saye. A Gyémántház európai alelnöke. Aki Sunningdale-ben golfozik, és havonta egyszer Párizsba látogat. “Mintapolgár", ahogyan M nevezte. Mr. Spang, a Spangled Mob feje, aki épp az imént ölt meg egy embert - az utolsót, ki tudja, hány másik után?
Bond el tudta képzelni, mi játszódhat most le a szűk pilótafülkében, ahol a nagydarab férfi fél kézzel kitámasztja magát, a másikkal a kormányt rángatja, és közben nézi a magasságmérő mutatóját, ahogy kitartóan megy egyre lejjebb és lejjebb. És a szemében kigyullad a rémület vörös fénye, és a csomag a százezer fontot érő gyémántokkal már csak egy maréknyi holt teher, és már a pisztoly sem hozhat segítséget, pedig az gyerekkora óta hozzátartozott a jobb kezéhez.
- Egyenest a bokor felé tart - szólalt meg a káplár, túlkiabálva a levegőt betöltő dübörgést.
- Ennek már kampec - mondta a kapitány, félig csak úgy magának.
Nézték az utolsó görcsös bukdácsolásokat, aztán valamennyien visszafojtották a lélegzetüket, amikor a vadul imbolygó gép végül az orrára állt, és mintha az ellensége lett volna a bokor, egy húszméteres ívet leírva, kalimpáló rotorlapátokkal egyenest belevágódott a tüskés sűrűbe.
Még mielőtt a becsapódás zaja elült volna, a bokor mélyéről mély dörej hangzott fel, egy szeszélyes alakú tűzfelhő csapott elő, és nőttön-nőtt, burjánzott, mígnem elhomályosította a holdat is, és narancsszin fénybe borította a síkságot. Először a kapitány szólalt meg. - Hajjaj! - mondta érzéssel. Lassan leeresztette a látcsövet, és Bondhoz fordult. - Hát, uram - mondta rezignáltán -, ennek ennyi. Félek, hogy reggel előtt a közelébe se tudunk menni. És utána is órákig tart még, amíg elkezdhetünk gereblyézni. Ez még a francia határőröké is a nyakunkra fogja hozni. Szerencsére eléggé jóban vagyunk velük, de a kormány jó ideig ma gyarázhatja majd Dakarnak ezt a lövöldözést - A tiszt lelki szemeivel jókora papírmunkát látott elterpeszkedni maga előtt. Ettől az eshetőségtől egyszeriben még fáradtabbnak érezte magát, mint amilyen valójában volt. Nyíltan szót emelt, mert elege volt már aznapra. - Nincs kifogása, uram, ha egy kicsit behunyjuk a szemünket?
- Csak bátran - felelte Bond. Az órájára nézett. - Feküdjenek be a teherautó alá. A nap négy óra múlva fönt lesz. Én nem vagyok fáradt. Majd figyelem, nem akar-e a tűz továbbterjedni.
A tiszt kíváncsi pillantást vetett erre a hallgatag, rejtélyes emberre, aki váratlanul érkezett a protektorátusba, és “abszolút elsőbbség" jelzésű üzenetek zápora kísérte. Ha valakinek szüksége volna alvásra... De hát ehhez Freetownnak semmi köze sincs. Ez London ügye. - Köszönöm, uram - mondta, és leugrott a teherautóról.
Bond lassan leemelte lábát az elsütőpedálról, hátradőlt az acélnyeregben. Szeme még mindig a táncoló lángokon függött, de a keze automatikusan a helyőrségi raktárból kikölcsönzött, kifakult khakiszínű trópusi ing zsebébe nyúlt a cigarettáért meg az öngyújtóért, rágyújtott, aztán mindent visszatett a zsebbe.
Ez tehát a vége a gyémántokat szállító csővezetéknek. Az utolsó lap a dossziéban. Mélyen beszívta a füstöt, és hosszú, halk sóhajjal engedte ki a fogai között. Hullában számolva hat-semmi. Játszma és mérkőzés.
Bond fölemelte a kezét, és végighúzta verítéktől csöpögő homlokán. A helyére tolt egy csatakos hajfürtöt a jobb szemöldöke fölött; a lángok vörös fénybe vonták a kemény, szikár arcot, és vibráltak a fáradt szempár tükrében.
Ez a nagy, vörös pont jelzi a Spangled Mob végét - mesés gyémántforgalmuk lezárását. De nincs végük a gyémántoknak, amelyek ott izzanak a tűz kellős közepében. Ezek túl fogják élni a tüzet, és elindulnak a vüágban - talán elszíneződve, de elpusztíthatatlanul, örökkévalóan, mint a halál.
Boridnak hirtelen eszébe jutott a hulla tekintete - a férfié, akinek B volt a vércsoportja. Az a szem tévedett. A halál örök. De örök a gyémánt is.
Bond leugrott a teherautó oldalán, és lassan a lobogó tűz felé indult. Keserűen mosolygott magában. Ez az egész história a gyémántokkal meg a halállal túlságosan is komor. Bond számára ez csupán egy újabb kaland volt. Egy újabb kaland, amelynek mottója Tiffany Case egy mondata lehetne. Bond látta maga előtt a szenvedélyes, gunyoros szájat, amint e szavakat mondja: