HELYSZÍNELŐK - MIAMI
♦
MAX ALLAN COLLINS
HŐHULLÁM

A mű eredeti címe:
CSI: Miami - Heat Wave

Copyright © 2004 by CBS Worldwide Inc. And
Alliance Atlantis Productions, Inc.

Fordította
Reichenberger Andrea

Szerkesztette
Walter Béla

Copyright © 2005 by JLX Kiadó
Minden jog fenntartva! / All rights reserved!

Főszerkesztő
Laux József

ISBN 963 305 229 7

Belív nyomdai előkészítése:
Szinesztézia Bt., Budapest

Készült a debreceni Kinizsi Nyomdában
Felelős vezető: Bördős János

HELYSZÍNELŐK • MIAMI

Max Allan Collins

HŐHULLÁM

JLX Kiadó

Barátainknak, Ed és Steph Keenannak...

„Több dolgok vannak földön és egen,
Horatio, mintsem bölcselmetek
Álmodni képes.”
Hamlet, I. felvonás; WILLIAM SHAKESPEARE

„Mindannyian tudtuk, hogy dinamitos hordón ülünk, de fogalmunk sem volt róla, milyen hosszú lehet a gyújtózsinór.”
ELLIOT NESS

„Légy gyors, de ne kapkodj.”
JOHN WOODEN, a UCLA egykori kosárlabdaedzője

1.
Viharjelzés

A KOBALTKÉK HULLÁMOK dühödten csapkodták a partot, a szürke égbolt megtévesztően békés volt, mintha felkészült volna a láthatáron túl gyülekező viharfelhőkre. Borzasztó dolog volt készülőben, aminek semmi köze nem volt az időjáráshoz.
Az üresen kongó szállodák olyanok voltak, akár a sírkövek, és a város a ragyogó fények ellenére temetői hangulatot árasztott, amit a feketébe hajló égbolt csak tovább fokozott.
A gépkocsik lassan, ráérősen haladtak az Ocean Drive-on, a Lummus park keskeny, smaragdzöld sávja és a háborgó víztömeg közötti betonúton, míg az art deco szállodák rózsaszín és kék-sárga fénykavalkádja különös színekbe burkolta a környéket.
Száz meg száz gyalogos - javarészt turista - rótta fáradhatatlanul Miami Beach utcáit, időnként meg-megállva az éttermek és szállodák előtt, ahol feszes testű, csinos hoszteszek próbálták becsalogatni őket.
A zene ugyanolyan változatos volt, mint maga a látvány. A Tidesból finom jazz, a Breakwaterből reggae, a Leslie-ből soul zene hangjai szűrődtek ki.
A háromemeletes, mentazöld és rózsaszín szegélyekkel díszített, fehér stukkóból épült Archer Hotelben semmi sem utalt a közelgő viharra. A drága hangszórókból dübörgő, hatvanas évekbeli rockzene áradt, a bejárat előtt türelmetlenül toporogtak a vacsorázni vágyók.
Az étteremben a vendégek önkéntelenül is dobogtak a lábukkal a Spencer Davis Group Gimme Some Lovin című számának ismerős dallamaira, de a nyitott kerthelyiség végében ülő négy férfi mintha meg se hallotta volna a zenét.
Az előcsarnokra néző ablaknak háttal ülő Kurt Wallace minden óvintézkedést megtett annak érdekében, hogy ne lőjék le.
A két oldalán ülő jól megtermett, elegáns férfiak a testőrei voltak, akik évek óta vigyázták a biztonságát. A jobbján ülő, bokszoló arcú Cummings az utcát figyelte, míg a balján Stevens egy kutya éberségével tartotta szemmel az éttermet.
Anthony, a harmadik testőr valaha profi futballista volt. Ő a bárban biztosította a terepet. A testőrök tökéletes szabású öltönyeikben, melyek elrejtették a fegyvereiket, könnyedén beilleszkedtek a miami éjszakai életbe.
Megjelenésükről a város egyik legjobb szabója gondoskodott, a főnökük egy, kifejezetten az ő számára varratott Armani öltönyt viselt.
A magas, helyenként őszbe csavarodó, göndör hajú Wallace pontosan tudta magáról, mennyire jóképű. Bármikor modellt állhatott volna valamelyik divatlapnak. Finoman metszett orra hosszú és egyenes, az ajkai kissé vékonyak, sötétbarna, sűrű szempilláktól árnyékolt szeme a fénytől vagy a hangulatától függően dühöt vagy kegyetlenséget - esetleg egyszerre mindkettőt - tükrözött.
Néhány hónappal korábban, Peter Venici meggyilkolásával, Wallace lett a miami szervezett bűnözés új padronéja. A tősgyökeres amerikai üzletember már több mint egy évtizede álmodott erről a tisztségről, bár mostanában egyre gyakrabban megbánta, hogy kiiktatta a szicíliai származású maffiavezért.
Kurt Wallace kezében összpontosult a dokkok, a szakszervezetek, a prostitúció és a tiltott szerencsejátékok zöme, mégis állandó harcban állt a mini-kartellekbe tömörülő fiatal bandákkal, akik megpróbálták rátenni a kezüket a kábítószer piacára. A legtöbb fejfájást a Kígyók nevű, egy másod- és harmadgenerációs kubai banda okozta, akiket egykor maga Juan „El Patan” Padillo irányított.
Nyílt titoknak számított, hogy Venici vastagon benne volt Padillo, azaz Lomha Johnny „eltüntetésében”, és a vezér félreállításával Venici új szövetségesként tekintett a Kígyókra.
A számításai nem váltak be.
Antonio Mendoza, a Kígyók új vezére, olthatatlan gyűlöletet táplált Wallace irányában. Bármennyire is gyűlölte a régimódi maffiózót, az ő szemében Wallace örökre áruló maradt. Ezek a fiatal punkok képtelenek felfogni, hogyan működik az üzleti világ. Nem értik, hogy néha mindenki jól jár egy-egy ilyen kitérő után. Sajnos nemcsak a Kígyók ácsingóztak Wallace drogüzletére - a lista elkeserítően hosszú volt: a kolumbiai Skorpiók; a Sólymok, akik Kis-Haitiből intézték az ügyeiket; a Sakálok; az északi neonácikról már nem is szólva... mindannyian a Venici-pizza egy-egy szelete után csorgatták a nyálukat.
Ha tudta volna, hogy ennyi gond szakad a nyakába, Wallace kétszer is meggondolta volna Venici eltávolítását.
Mégis, kit akar becsapni ezzel? Hát persze hogy megtette volna!
Lehet, hogy Kurt Wallace úgy nézett ki, mint egy divatmajom, de a lelke mélyén igazi harcos volt, és esze ágában sem volt tétlenül végignézni, ahogy az ellenségei ráteszik a kezüket a birodalmára.
Éppen ezért szervezte meg ezt a vacsorát Sonny Spencerrel, holott más körülmények között messziről elkerülte. A Dixie maffia képviselője általában pasztellszínű pólót, farmert és fehér zakót viselt, mintha még mindig a Miami Vice világában élne.
Mekkora... bunkó...
A szőke neonáci Wallace-szal szemben foglalt helyet. Kék szeme első pillantásra marcona külsőt kölcsönzött neki, de valójában csak rövidlátó volt.
Wallace szeretett volna megállapodásra jutni Billy Joe Spencer unokájával, aki minden jel szerint egyedül jött el a találkozóra, ráadásul a forgalmas utcának háttal foglalt helyet. Ez a látszólagos nyegleség és az elemi elővigyázatosság hiánya is jelezte, hogy a fiatalabb Spencernek nincs félnivalója Kurt Wallace-tól, aki viszont kénytelen volt beérni vele, hiszen a háború oly megállíthatatlanul közeledett, akár odakinn a vihar.
Így aztán a két ellenfél vacsorához készülődött, és bíztak benne, hogy sikerül békét kötniük, ami nemcsak a túlélést, hanem a gyarapodást is biztosítaná nekik ebben a veszélyekkel teli világban.
Spencer az étlapot tanulmányozta.
- Komolyan mondom, Kurt, szükségünk lesz egymásra, amikor ezek a nyavalyások kijönnek a barlangból. A jogos tulajdonunkról van szó - tette hozzá.
Kurt Wallace egyetértően biccentett, bár közben alig bírta elnyomni növekvő utálatát a vele szemben ülő tudatlan seggfejjel szemben.
Arra gondolt, hogy talán mégse kellene lefeküdnie Sonny Spencernek és rühes kutyákból álló bandájának. De semmi baj, ez is ugyanolyan üzlet, mint bármi más, ahol az első szabály szerint semmi közöd ahhoz, hogy kinek adod el az árut, a második meg az, hogy senkit sem érdekel, kivel üzletelsz. Ki a fenét érdekel ez az úgynevezett szuperman és a zavaros fajelmélete; Kurt Wallace-t kizárólag egyetlen szín tudta felcsigázni: a zöld...
És Wallace-nak feltétlenül lépnie kellett, mielőtt a Kígyók és a többiek rájönnek, mennyire ingatag a helyzete.
- Szerintem ezekkel a cukros seggű Kígyókkal kellene kezdeni a sort - mondta Spencer.
- Nem, Sonny - mondta Wallace. - Ezzel nem tudok egyetérteni.
Spencer elhúzta a száját, mintha már a puszta gondolat is fájdalmat okozna neki.
- Inkább vacsorázzunk - mondta Wallace, és elbűvölően mosolygott.
Sonny vigyorgott.
- Király - mondta, és elgyötört tekintetét az étlapra fordította.
Ennek az idiótának tulajdonképpen igaza van. Bár az egykori utcai-punk bűnbandáknak egytől egyig Wallace vállalkozására fájt a foguk, neki elsősorban Venici örökségével, a Kígyókkal kellett egyezségre jutnia
Nem Wallace, hanem maga Venici használta fel a New Jersey-i nyugdíjas bérgyilkosokat, hogy eltüntesse El Patant erről a bolygóról! A jersey-i csapat ma már a múlté - egyikük halott, a másik kettő börtönben van. Venici halálával lezártnak kellene tekinteni az ügyet.
A Kígyóktól és a bandák közötti versengéstől eltekintve, a Miami-Dade-i rendőrség és a szövetségiek is be akartak fűteni Wallace-nak. Nemcsak a drogok miatt - a fenébe is, ez nem volt újdonság -, hanem a szerencsejátékot, a prostitúciót, az uzsorát, az építkezéseket mind-mind górcső alá vették.
Két zsaru mostanában igencsak megkeserítette Wallace életét. Annak a nagymenő Horatio Caine-nek, a Miami-Dade helyszínelőcsapat főnökének sikerült elkapnia a jersey-i nyugdíjas bérgyilkosokat, és ezzel a helyi szervezett bűnözés melegágyába tenyerelt. Kész darázsfészek...
Ráadásul Jeremy Burnett, a DEA (Kábítószer Elleni Igazgatóság) ügynöke is folyton belepiszkált Wallace drogügyleteibe. Kenneth LaRussa államügyész, aki készségesen vád alá helyezett mindenkit, akinél az aszpirinnél egy fokkal erősebb anyagot találtak, teljes mellszélességgel kiállt a két paprikajancsi mellett.
- Rendeljetek ti is, fiúk - mondta Wallace a két testőrének.
A testőrök általában később ettek, de Wallace most úgy látta, hogy itt, a South Beach-i turistaparadicsom kellős közepén nem kell veszélytől tartania. A két testőr szó nélkül az étlap után nyúlt.
Wallace azon tűnődött, vajon rábeszélhetné-e Spencert valamelyik ügynök kiiktatására. Veszélyes játék lenne, de ha sikerül ráterelni a gyanút ezekre az északi szájhősökre, talán ő is nyugodtan fellélegezhetne. Ideális esetben Wallace gondolkodás nélkül elbánna a szóban forgó ügynökökkel, majd Spencerékkel is. Bágyadtan elmosolyodott, és arra gondolt, hogy idővel minden megoldódik. A nyelvhalfilé jó lesz vacsorára, gondolta, majd Spencerre nézett.
- Ha nem bánja, én maradnék a bélszínnél - mondta a szőke férfi. - Nem vagyok oda a halért.
- Azt rendel, amit akar - húzta fel Wallace az orrát.
- Jól van, Mr. Wallace?
- Igen. Rendeljen, amit csak akar, Sonny. A vendégem.
Spencer most már kapzsi vigyorral az arcán ismét belebújt az étlapba, hogy valami drágábbat rendeljen, de Wallace nem törődött vele. Az utcát figyelte.
A zsigereiben érezte, hogy baj van. A háttérben még mindig dübörgött a zene (Goin' Back to Miami), és valószínűleg ez lehetett az oka, hogy nem vette észre a hirtelen elcsendesedő utcát. Spencer mögött nem látott autókat elhaladni a szálloda előtt, holott a gépkocsik ugyanúgy odatartoztak az Ocean Drive-hoz, akár a hullámok moraja. Ekkor már minden idegszála veszélyt ordított.
Cummings érzékelte a főnöke nyugtalanságát, és követte a tekintetét. Ő is észrevette. Egyszerre hallották meg a kerekek csikorgását... Wallace mintegy lassított felvételen nézte, ahogy egy ezüstszínű autó befordul a sarkon, elhalad egy parkoló kocsi mellett, majd sebességbe kapcsol, és a szálloda felé száguld.
Világosan látta az utasülés melletti ablakból kilógó latin-amerikai férfi fejét és vállát. Nagy, barna szeme volt, sötét bőre, göndör, fekete haja (pont olyan, mint nekem fiatalkoromban, gondolta Wallace), és a bajusza olyan vastag és fekete volt, hogy Wallace egy pillanatra arra gondolt, talán nem is igazi.
Az utas hatalmasra nyitotta a száját, hófehér fogai éles kontrasztot alkottak a sötét bőrével. Mintha ordított volna valamit, de Wallace nem értette, mit.
Cummings felkiáltott, de Wallace az ő szavait sem értette - továbbra is úgy érezte, mintha lassított felvételt látott volna, és képtelen volt levenni a szemét a férfiról. És akkor a barna kezekben meglátta az AK-47-est - a fegyver csöve tüzelésre készen az Archer Hotel kávézója felé meredt.
Bár az autó ide-oda rángatta, a bérgyilkos mozdulatai stabilak, már-már elegánsak voltak; a színek felragyogtak, amikor a sárga és narancsszínű lángok kilövelltek a fegyver csövéből.
Az emberek sikoltoztak. A maffiavezér két testőre azonnal talpra ugrott. Stevens a zakója alá nyúlt, hogy elővegye a fegyverét, míg Cummings Wallace felé lépett, hogy a testével védje a főnökét. Sonny Spencer csodálkozva felnézett és ő is felállt. A szája mozgott, de Wallace egyetlen szavát sem értette. Körülölelte a csend.
Aztán Spencer szájából bíborszínű vérszalagok fröccsentek ki, ahogy megfordult, belehasítottak a levegőbe, fehér sportdzsekijén vörös virágok fakadtak.
Cummings hatalmas karja védelmezőn Wallace felé lendült, de a mozdulat félbeszakadt. A testőr megremegett, felnyögött, majd nekiesett a hatalmas üvegfalnak. Wallace inkább érzékelte, mint látta az eseményeket - képtelen volt elszakítani a tekintetét a gépkocsiból kihajoló bérgyilkosról. A kocsi most már majdnem mellettük volt, és Wallace mintegy bűvöletben nézte a gyilkost.
Mindez csupán néhány másodpercig tartott, mégis perceknek tetszett. Stevens is a földre zuhant, a fegyvere nagy csattanással a csempepadlóra esett. A bérgyilkos Wallace-ra mosolygott, majd a fegyver csövéből lángnyelvek csaptak ki, egyenesen Wallace mellkasának - egyszer, kétszer, háromszor. Olyan érzés volt, mintha egy vastag, kemény mutatóujj bökdöste volna.
A következő pillanatban hanyatt feküdt, a szénfekete égbolt puha takaróként borult rá. Nem értette, hogyan került a padlóra, és amikor megpróbált feltápászkodni, hiába szedte össze minden erejét, egy láthatatlan kéz visszanyomta a földre.
Megkönnyebbült a gondolattól, hogy nem sérült meg komolyan. Nem érzett fájdalmat, bár kissé csodálkozott, hogy a fekete felhőkön kívül semmit se lát... milyen különös!... A gyilkos vigyora torz félholdként lebegett az arca felett. Pontosan úgy, mint az Alice Csodaországban, amikor a macska eltűnt, és hátrahagyta a vigyorát...
A párás levegőt megülte a lőporszag, és Wallace fülében - bár megpróbálta megkülönböztetni a hangokat - még mindig ezer meg ezer lövés visszhangzott. Megfordította a fejét és látta, hogy Anthony mellette hasal, homlokán egy tökéletesen kerek, véres lyuk tátong. A testőr akkor halt meg, amikor kirohant a bárból, hogy segítsen neki.
Milyen szomorú.
Az isten verje meg a Kígyókat. Valaki megfizet ezért.
Antonio Mendoza, Padillo Kígyók-utóda nem csak okosabb, mint az elődje, de a jelek szerint sokkal kegyetlenebb is. Ez a támadás Mendoza kézjegyét viseli. Padillo beérte volna némi erőfitogtatással, de Mendoza úgy gondolta, jobban jár, ha végez Wallace-szal, és szépen bekebelezi az egész nyavalyás tortát.
Wallace tudta, hogy Mendoza szeret Tony Montana (az Al Pacino által megszemélyesített Sebhelyes arcú) szerepében tetszelegni. A helyi gengszterekkel szemben, akik valóságos hősként tisztelték ezt a szereplőt, Wallace arrogáns és ostoba embernek tartotta Montanát, akivel végül puskagolyók végeztek.
Wallace nem így képzelte a halált. Szerette volna, ha Mendoza egyszer s mindenkorra megtanulja, hogy Miamit nem lehet egykönnyen kiragadni Kurt Wallace kezéből.
Ismét felpillantott az égboltra. Amikor egy eső-csepp lágyan homlokon csókolta, mintha mély álomból ébresztették volna. Újra megpróbált felállni. Vajon miért nem sikerül? Most egy női arc lebegett bele a látómezejébe. Az ajka mozgott, de Wallace nem értette a szavait.
A nő gyönyörű volt, akár egy angyal. Fekete haja szinte beleolvadt az égboltba. Barna szeme... mit is tükrözött? Riadalmat... Vagy tán félelmet?
Wallace kinyitotta a száját, hogy megnyugtassa a nőt, de csak egy köhögésre futotta, és szavak helyett véres nyál hagyta el ajkait.
A nő szeme tágra nyílt a rémülettől, amitől a maffiavezér megrándult. Most először arra gondolt, hogy talán mégis eltalálták. Az eleredő eső csuromvizesre áztatta az arcát, a teste beleborzongott a hidegbe. A vihar teljes erővel rázúdult a városra. Eszébe jutott a felesége, Christina, aki otthon vár rá. Nagyon dühös lesz.
Végül a felette álló tüneményre nézett, és sikerült kinyögnie néhány szót: - A... feleségem... meg... fog... ölni.
A nő arca már nem nyugtatta meg, és becsukta a szemét.
Szerencsés, hogy ilyen jó feleséget talált magának, mint Christina, aki elviselte a félrelépéseit és az életmódját. Remélte, hogy az asszony megérti, hogy nem ilyen véget kívánt magának.
Kurt Wallace felsóhajtott, és kiszállt belőle a lélek.

A száznyolcvanöt centi magas, vékony Horatio Caine hadnagy a Hummer végébe ment, hogy kivegye a helyszíneléshez szükséges felszerelését. Vajon az időjárás mekkora kárt tett a helyszínben?
A vihar végigsöpört az Ocean Drive-on, az eső teljes erővel a városra zúdult - a széldzsekin keresztül is érezte az alattomos, tűszúrásokhoz hasonló esőcseppeket. Ilyen körülmények között lehetetlen volt biztosítani a helyszínt, de legalább az egész csapat mellette volt, hogy enyhítsék a károkat.
A labor rezidens fegyverszakértője, Calleigh Duquesne a gépkocsi végében várt rá. A hűvös, platinaszőke szépség a látszat ellenére igen jószívű teremtés volt; fejére egy Miami-Dade rendőrségi emblémával ellátott baseballsapkát húzott, hosszú haját lófarokba kötötte. Amikor Caine kinyitotta a Hummer hátsó ajtaját, Calleigh kivette a felszerelést tartalmazó táskáját, majd szó nélkül kiment az utcára, hogy megkeresse a töltényhüvelyeket, mielőtt mindent elmos a lezúduló eső. Caine nagyra értékelte a kollégái által viccesen „Golyólány”-nak becézett Duquesne elkötelezettségét, hogy szenvedélyesen gyűjtötte és értékelte a szakterületéhez tartozó bizonyítékokat.
A szél akkora erővel támadt rá a városra, hogy Caine arra gondolt, talán nem ártana néhány téglát tenni a széldzsekijük zsebébe, nehogy ledöntse őket a lábukról.
Csikorogva lefékezett egy második Hummer, és szinte azonnal kipattant belőle az ugyancsak CSI széldzsekit viselő Tim Speedle és Eric Delko. Az eső miatt pislogva néztek a főnökükre.
- Mi a helyzet, H? - kérdezte Speedle.
Speedle-t még a süvítő szél sem tudta kihozni a sodrából. Rövid, sötét haja a fejére lapult, arca borostás volt, mint aki legalább egy hete nem látott borotvát, a tekintete éberséget és rendkívüli intelligenciát sugárzott.
- Autós lövöldözés az Archernél - mondta Caine. - És az időjárás egyre rosszabbodik. Szedjünk össze mindent, amit csak tudunk, mielőtt az eső teljesen elmosná a nyomokat.
- Áldozatok? - kérdezte Delko, az egység legújabb tagja, és hatalmas, ártatlan szemekkel nézett a főnökére.
- Legalább hat - felelte Caine. - És a 911 szerint még többen is lehetnek. Na, lássunk neki, emberek.
A másik két helyszínelő visszament a Hummerjához. Caine, kezében a helyszíni szemléhez szükséges felszerelést tartalmazó táskával fellépett a járdára.
- Horatio - szólította meg Frank Tripp nyomozó, és nagyokat pislogott az esőben.
- Frank - biccentett Caine. - Mennyire súlyos?
- Nyolc halott, tizenegy sebesült.
Caine összeszorította a száját.
- Tanúk?
- Ó - nyögte Tripp és megcsóválta a fejét. - Csak a fél South Beach... ráadásul Ken LaRussa is a közelben tartózkodott.
- Mi köze az államügyésznek egy autós lövöldözéshez? Elképzelhető, hogy ő volt a célpont?
- Nem itt volt - az utca másik végében vacsorázott, de azonnal iderohant, amikor meghallotta a lövéseket és a kiabálást.
- Most hol van?
- Odabenn. De jók az ösztöneid, Horatio.
- Hogyhogy?
Tripp az étterem felé mutatott.
- Meg mernék esküdni, hogy egy bérgyilkos tette. Kurt Wallace és három testőre is a halottak között van. Egy másik pasas is ült Wallace asztalánál, ő sem úszta meg. Egyelőre nem sikerült azonosítani.
- Nyilvános hely, rengeteg civillel... nem igazán vall a maffiára.
Tripp vállat vont, mire az esőcseppek szanaszét fröccsentek róla.
- Melyik maffiára gondolsz, mert manapság több is van belőlük... és mindegyiknek megvan a maga „stílusa”.
- Ez igaz - dünnyögte Caine. - Arról van szó, amire gondolok, Frank?
- Mire gondolsz, Horatio?
- A bandaháborúra, amitől rettegtünk.
Tripp felsóhajtott.
- Hát, ha nem az, akkor pokolian jó utánzat.
- Beszéltél már a tanúkkal?
- Igen - bólintott Tripp.
- Mire jutottál?
A nyomozó keserűen felnevetett.
- Húsz tanú... és mit gondolsz, hány történet?
- Húsz - vágta rá Caine sztoikusan. - Aztán a bizonyítékból összerakjuk a huszonegyediket.
- Egy dologban mindannyian megegyeznek.
- Éspedig?
- A jármű, amivel a gyilkos érkezett, nekiment egy autónak, ami a Tizenkettedik sarkán parkolt. Még nem találtuk meg a tulajdonost.
- Ezt nevezem szerencsés balesetnek - majd utánanézünk - mondta Caine, és megveregette a nyomozó vállát. - Most jobb, ha nekilátok, mielőtt az eső elmossa az összes bizonyítékot.
A csapata már javában dolgozott. Mindenki talált magának feladatot, de egyikük sem sietett. Caine megtanította nekik, hogy gyorsan kell dolgozni, de nem szabad kapkodni, ami ebben az esetben nem csak egy üres szólam, hiszen a nagy rohanásban a lényeges dolgokat könnyen szem elől lehet téveszteni.
Mivel a lövöldözés egy gépkocsiból történt, Calleigh az utca sarkáról indulva alaposan megvizsgálta a terepet a töltényhüvelyek miatt. Speedle lefotózta a halottakat, a mentősök közben ellátták a sérülteket. Míg Delko kipiszkálta a szálloda falába és a bútorokba fúródott lövedékeket, Caine fényképeket készített és festékmintát vett a gépkocsiról, aminek nekimentek az elkövetők.
A vihar végül legyőzte őket.
Alig egy órával később Caine körülnézett az Archer szitává lyuggatott bárjában. A talpa alatt megreccsentek az üvegcserepek. A csapat többi tagja is csatlakozott hozzá, és ázott kutyákként rázták le magukról a vizet.
A halottakat már elszállították, a sebesülteket a South Shore Kórházba vitték. A helyiségben már csak Caine és az emberei, Tripp nyomozó... valamint egy tanú - Kenneth LaRussa államügyész tartózkodott.
A barna bőrű államügyész a harmincas évei végén, negyvenes évei elején járhatott, fekete haját a Miami Heat kosárlabdaedzőjét, Pat Riley-t utánozva hátrafésülte. Lazán kigombolt fehér inget, sötét nadrágot és fekete mokaszint viselt. A mellkasán hatalmas vörös folt éktelenkedett, de szerencsére csak paradicsommártás volt, nem vér.
Az ambiciózus államügyész néhány éve a kerületi ügyészségen kezdte a pályafutását, majd kemény munkával és rendkívül eredményes vádemelésekkel jutott el a jelenlegi posztjára. Az a hír járta, hogy a következő választásokon demokrata színekben akar indulni, ami igen nagy bátorságra vall egy döntően republikánus államban.
Caine-nek nem voltak problémái LaRussával és a törekvéseivel, és kénytelen-kelletlen elismerte az államügyész eredményeit, bár az már nemigen tetszett neki, hogy a kevésbé látványos ügyeket rendszeresen visszapasszolta az államnak, és kizárólag a nagy ügyekkel foglalkozott, ami kiváló szereplési lehetőséget biztosított a szövetségi bíróságon. Tény, hogy ezáltal az igazán rossz fiúkat hosszú időre sikerült kivonatni a forgalomból. Természetesen ezt sohasem említette a gyakori interjúk során.
Caine intett az államügyésznek, hogy húzódjanak félre a bár egyik sarkába, ami viszonylag sértetlenül megúszta a lövöldözést. Megálltak az egyik asztalnál, mely mögött a pasztellszínű, békés hangulatú, naplementét ábrázoló vízfestmény gúnyosan őrködött a tönkretett helyiségen.
- Caine hadnagy - szólalt meg LaRussa, és kezet nyújtott. A másik kezével az ingén vöröslő foltra mutatott: - Elnézést, de amikor fedezéket kerestem, rám borult a lasagna.
Az államügyész igazi politikushoz méltó mosollyal nézett a hadnagyra. Kézfogása határozott volt, de nem túl erős, ami megbízható ember benyomását keltette.
- Mr. LaRussa - mondta Caine, és egy legyintéssel tudomásul vette a szabadkozást. - Engem inkább ez érdekel.
- Szólítson Kennek. - Az államügyész egy pillanatra elmosolyodott, majd a vonásai ismét elkomorodtak. - Jó tudni, hogy maga és a csapata dolgozik az ügyön.
- Értékelem a bizalmát - felelte Caine, majd mindketten helyet foglaltak az asztalnál. - Látta, mi történt, Ken? - kérdezte. Kissé szokatlan volt a keresztnevén szólítania az államügyészt.
LaRussa megrázta a fejét, és a homlokát ráncolta.
- Nem, Horatio... ugye, így hívják?
- Igen.
- Sajnos nem láttam. A Surfsiderben vacsoráztam a feleségemmel és a barátainkkal. - Caine ismerte a szállodát - ez is egy art deco stílusú, teraszos épület, egy tömbbel délre az Archertől. - Amikor meghallottam a lövéseket, átugrottam az asztalon, hogy védjem Nancyt. - Szomorúan elmosolyodott. Caine arra gondolt, hogy bármit tesz vagy mond ez az alak, valahogy erőletettnek tűnik. - Akkor ömlött rám a lasagna.
- És Nancy... a felesége?
- Igen.
- Nem sérült meg?
- Nem. Hál' istennek, egyikünk sem. Csak az Archerben lövöldöztek... de mindenki fedezékbe bújt. Nem tudhattuk, mikor vagy hol ér véget a lövöldözés.
Caine hunyorgott, és halványan elmosolyodott. - Meglep, hogy hallotta a lövéseket.
- Ezt miért mondja, Horatio?
- Szóval, Ken, a Surfsiderben elég hangos a zene, vagy tévedek? Majdnem két háztömbbel arrébb voltak.
LaRussa kifejezéstelen arccal bámult rá - ez egyszer őszintének tűnt.
- Horatio... hadnagy... tizenkilenc éves, zöldfülű tacskó voltam, amikor lerohantuk Granadát. De ma este egy AK-47-es hangját hallottam, és biztosíthatom, ezt a hangot messziről felismerem.
- Tehát tudja, milyen fegyverből lőttek - bólintott Caine. - Ez hasznos lehet.
- Örülök neki, de sajnos csak ennyit segíthetek. - Az államügyész vállat vont. - A többi vendéghez hasonlóan mi is egy felfordított asztal mögött lapultunk... és bíztunk benne, hogy előbb-utóbb megszűnik a lövöldözés.
- Semmit sem láttak?
- Csak egy rakás halálra rémült embert. Magamat is beleértve.
Caine-t kissé meglepte az államügyész őszintesége.
- És mit tett, amikor abbamaradtak a lövések?
LaRussa egy pillanatig elmerengett.
- Először is meggyőződtem róla, hogy mindenki jól van-e. Vagyis a feleségem és a barátaink.
- Természetesen. És utána?
- Tudja, Brad és Darcy Willisszel vacsoráztunk. - Az államügyész hangjában némi megilletődöttséget lehetett érezni, bár a nevek ismeretlenül csengtek Caine számára. - Szóltam Bradnek, hogy azonnal menjenek ki a kocsijukhoz és vigye haza a lányokat.
- Maga miért nem tartott velük?
- Arra gondoltam, talán itt több hasznomat vehetnék.
Na persze, és kap egy kis ingyenreklámot a tévében, gondolta Caine cinikusan.
- Maga is ezt tette volna, hadnagy - védekezett LaRussa, mintha olvasott volna Caine gondolataiban.
Aztán, mintha odarendelte volna, észrevette a sárga rendőrségi kordon mögött toporgó két tévériportert és az operatőreiket. Ugye, nem akar túlságosan aggodalmasnak tűnni... ugye nem, Ken? - gondolta Caine, és kis híján elmosolyodott.
- Akkor végeztünk, Horatio?
Caine egy pillanatig gondolkodott.
- Ugye, nem kell elutaznia mostanában? Munka, nyaralás?
- Semmi. Szükség esetén bármikor tanúskodom.
- Hálás vagyok érte.
- Köszönöm, Horatio.
LaRussa felállt és kezet nyújtott. Caine elnyomott egy morgást, de végül ő is felállt és kezet fogott az államügyésszel. Aztán megkönnyebbülten nézte, ahogy a férfi kilép az összetört ajtón.
Érezte, hogy valaki áll mellette. Megfordult és szembetalálta magát Delkóval. - Hello, Eric. Találtál valamit?
Delko vigyorgott és bólintott. - Eltaláltad.

2.
Piszkos munka

ERIC DELKO BIZTOS VOLT BENNE, hogy az elgondolása jó, ennek ellenére meglepte, hogy Caine is azonnal rábólintott. Nem mintha a főnökének szokása lett volna letorkollni, hiszen a hadnagy mindig is nyitott volt az új ötletekre. Ugyanakkor olyan erős egyéniséggel rendelkezett, hogy az első hónapokban Delko néha óhatatlanul elbátortalanodott a jelenlétében.
Delkónak már az is elég volt, ha a rosszallás legcsekélyebb jelét is felfedezni vélte Caine arcán, akit mérhetetlenül csodált. Lassan-lassan kezdte levetkőzni az „újoncokra” jellemző érzékenységét, és egyre gyakrabban állt elő az elképzeléseivel, és túláradó büszkeség öntötte el, ha a hadnagy végül kiejtette a száján a bűvös szavakat: „Jó munka volt”.
Miután Caine jóváhagyta a tervét, Delko bement a férfimosdóba, ahonnan fekete búváröltözékben jött elő. A hátán sárgán virítottak az MDPD betűk. Meglehetősen különös látványt nyújtott, amire Delko még rá is tett egy lapáttal: a lábán uszonyok helyett hatalmas tűzoltócsizma éktelenkedett.
Caine elnyomott egy mosolyt, és vállon veregette Delkót. - És a csizmákat honnan szerezted? - kérdezte diszkréten.
- Hát... szóval... úgy hat hónappal ezelőtt leestek az egyik kocsiról, amikor hívásunk volt.
- És azóta nem volt érkezésed visszavinni őket.
- Pontosan.
- Ebben az esetben - mondta Caine, és feltartotta a kezét - nem akarok többet tudni. Nem szeretném felvállalni a bűnsegéd szerepét. Akkor készen állsz a merülésre?
- Igen, főnök.
Caine a fejével az utca irányába intett. - A vihar tovább erősödik, Eric... és te is tudod, milyen gyorsan folyik le a víz. Nem örülnék, ha bekerülne a személyi anyagomba, hogy az egyik emberem a csatornában végezte. Könyörgök, ne hozz szégyent rám.
- Ezt sose tenném, H.
Caine megveregette Delko vállát, mire a fiatal helyszínelő boldogan elmosolyodott. Az előtte álló undorító feladat sem érdekelte.
Delko kiment a Hummerhoz, ahol Speedle már előkészítette számára a kesztyűket, egy elemlámpát és a többi, nélkülözhetetlen felszerelést.
- Hogy akarsz ennyi mindent levinni? - kérdezte Speed. - Ne segítsek?
Az idősebb jogán Speed már annyiszor sózta rá a piszkos munkát, hogy Delko fejében egy pillanatig megfordult, hogy szaván fogja, de aztán csak annyit mondott: - Ugyan, nem nagy ügy. De azért köszönöm... Megtaláltad az övet?
Speedle már nyújtotta is a nejlonövet, amin annyi volt a zseb, hogy még Batman is megirigyelte volna. Ezenkívül volt rajta egy tok Delko kilencmilliméteresének és egy gyűrű az elemlámpa számára. Miután rögzítette a fegyvert, Delko elvette Speedtől a lámpát és elhelyezte a gyűrűben. A talkie-walkie-t az oldalzsebébe tette.
Aztán Speedle segített neki felcsíptetni a mikrofont a búvárruha gallérjára, majd Delko a bal csuklójára rögzített egy fekete lemezt - a Borealis Aqua Pulse-t, a legújabb fejlesztésű víz alatti fémdetektorok egyikét. A Borealison vörös, sárga és zöld lámpácskák voltak, és alacsony frekvenciájú rezgéssel figyelmeztette a búvárokat a közelükben eltemetett fémekre.
Természetesen Delko még sose használta a detektort a csatornában...
Ha szerencsés, a víz legfeljebb a csizmája tetejéig érhet, de a biztonság kedvéért még egy A. J. Green-field 8X típusú kézi fémdetektort is vitt magával egy egyméteres, görbített végű eszközt, meg egy rúdra rögzített, cigarettás doboz méretű vezérlőt, melynek végére egy 30 cm átmérőjű gyűrűt erősítettek.
Végül Delko a jobb vállára kanyarított egy fekete hálóból szőtt zsákot, amibe begyűjthette a csatornában talált bizonyítékokat, majd Speeddel a narancsszínű kúpokkal körberakott csatornanyíláshoz léptek. Speed megfogta a fémdetektort és a halogén munkalámpát, és a vállán egy tekercs kötéllel várakozott, míg Delko felhúzta a gumikesztyűjét.
Felettük az ég még mindig átláthatatlanul fekete volt, a szél könyörtelenül az arcukba csapott. Kezdtek kifutni az időből. Delko már éppen elég ideje élt Miamiban, hogy tudja, nemsokára újabb szélrohamra számíthatnak... és nem lehet kiszámítani, mennyi ideig eshet, vagy milyen erősségű lesz a vihar...
Leereszkedett a csatornanyílásba, nehéz csizmákba bújtatott lába meg-megcsúszott a létrafokokon. Felnézett a társára. - Kérem a fémdetektort, nővérke.
- Parancsoljon, doki - mondta Speedle, és a kezébe nyomta a szerkezetet.
- Beállítottad?
- Kösz a bizalmat. Majdnem mindent összeszed, ami odalenn van.
- A Borealis is be van állítva?
- Teljes-fém üzemmódban.
Speedle átbújtatta a kötél egyik végét a halogénlámpa fogantyúján, majd egy erős csomót kötött rá. Aztán felkapcsolta és óvatosan leengedte a nyíláson, vigyázva, nehogy Delkónak ütközzön.
A nyálkás létra nagyokat reccsent Delko lába alatt, a nedves létrafokokon még munkakesztyűben is meg-megcsúszott a keze.
- Add át üdvözletem Nortonnak - kiáltotta bele Delko a nyílásba.
- Kinek? - kérdezte Delko. A hangja visszhangzott a fémburkolatú csatornában.
Speed megcsóválta a fejét.
- Te melyik bolygón élsz, ember? Nem szoktad nézni A nászutasokat? Ja... Eric... csak óvatosan azokkal az albínó alligátorokkal!
A sötétből feltört a nevetés.
- Itt nincsenek albínó alligátorok, Speed! - kiáltotta Delko. - Ez Miami, nem New York!
Delko megmosolyogta a kollégája aggódását, majd munkához látott. A szemét, vizelet, fekália és alkohol orrfacsaró egyveleget árasztott, de a helyszínelők nem lehetnek finnyásak, hiszen a munkájuk során mindenféle szaggal találkoznak. Delko nagyot nyelt és igyekezett a száján át lélegezni, ahogyan a boncteremben tanulta.
A létráról bokáig érő mocskos vízbe ugrott. Bekapcsolta a Greenfield 8X-et, és a karját a kerek fogantyúba csúsztatta. A halogénlámpa adott némi fényt, de annyira himbálózott, hogy őrült árnyékokat vetett a csatorna falára.
Delko halkan káromkodva elővette az elemlámpát és bekapcsolta. Egyik kezében a lámpát, a másikban a fémdetektort fogva némán imádkozott, nehogy összefusson Speedle albínó alligátorával, vagy ne adj' isten, egy éhes patkánnyal, mert akkor kénytelen lesz a fémdetektorral megetetni. A karjával megérintette a fegyvertokot, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy a pisztolya a helyén van... Speed-nek sikerült a fülembe ültetnie a bogarat, vigyorgott.
Az elemlámpával lassan bevilágította a csatornát. A betonfalak miatt sokkal nagyobb volt a zaj, mint gondolta. A lába körül kavargott a víz, a közelben lévő nyíláson egyenletesen csorgott az utcáról az esővíz, és hallotta, ahogy valamivel távolabb a víz nekicsapódik valaminek. A fémdetektor halkan zümmögött.
Delko bízott benne, hogy a fémdetektor segítségével megtalálja a töltényhüvelyeket, melyeket a vihar lemosott a járdáról. Csakhogy a víz miatt nem láthatta a csatorna alját, ráadásul az áramlat valószínűleg magával sodorta a kisujjméretű hüvelyeket.
Hacsak nem akadtak bele valamelyik fémkosárba, amiket kifejezetten arra a célra terveztek, hogy felfogják a kavicsokat és a nagyobb hulladékokat, nehogy eltömjék a szűrőket. Jobb lesz vigyázni ezekkel a kosarakkal, mert ha belelép, a végén még eltöri a bokáját, gondolta.
- Sok szemét van odalenn? - recsegte bele Speed a rádióba.
- Semmi vész, de ki kell, hogy ábrándítsalak, Speed. Nyoma sincs annak a híres albínó alligátorodnak.
- Nyugi, haver. Előbb szagot fognak, aztán futhatsz, ahogy a lábad bírja. Találtál valamit?
- Nem, de csak most kezdtem.
Delko apró köröket írt le a fémdetektorral a piszkos vízen. Lassan, lépésenként a háztömb másik vége felé haladt a csatornában. Kilencven métert tehetett meg, amikor a kezében megrezzent a fémdetektor.
Itt van valami... de micsoda?
Egyre kisebb és kisebb köröket írt le, míg a tárgy fölé ért. Aztán, bal kezébe fogva az elemlámpát és a fémdetektort, lehajolt és a jobbjával belenyúlt a hideg, nyálkás, koszos vízbe.
Én találtam ki, most már végigcsinálom, fintorgott Delko.
Végigtapogatta a betont, és érzett valamit... de amikor meg akarta fogni, az áramlat tovasodorta. Mintha egy darab szappant akart volna kihalászni a kádból.
Tudta, hogy nem maradhat itt az örökkévalóságig, így jobb kezével megmarkolta a detektort és módszeresen folytatta a keresést.
Néhány lépés után meg is találta.
Ez alkalommal kikapcsolta a Greenfield 8X-et, majd elővette a kisebb, Borealis csuklódetektort és a tárgy fölé hajolt. A Borealis rezgése elárulta, hogy közvetlenül a tárgy fölött van. Finoman megfogta és kiemelte a vízből a 7,62 milliméteres - AK-47-es - töltényhüvelyt. Kenneth LaRussa szerint pontosan ilyen fegyverből lőttek az étteremre.
A hüvelyt beleejtette egy bűnjeltasakba, leragasztotta, majd betette a zsákjába. Aztán beleszólt a talkie-walkie-ba: - Találtam egy töltényhüvelyt.
- Meg tudod oldani? - kérdezte Speedle lelkesen. - Vagy küldjem le Calleigh-t?
- Ebbe a mocsokba még ő se akarna lejönni. Biztos vagyok benne, hogy AK-47-es.
- LaRussa igazat mondott.
- Úgy tűnik. Körülnézek, hátha találok még valamit.
- Nincs sok időd, Eric. A vihar erősödik, és a víz bármelyik pillanatban eláraszthatja a csatornát.
- Rendben - vágta rá Delko és folytatta a munkát.
A háztömb háromnegyedénél járhatott, amikor további két töltényhüvelyt talált. A vízszint emelkedett...
... és amikor a rácsra világított, látta a beömlő esővizet.
Speedle ismét beleszólt a rádióba, a hangja aggodalmasnak tetszett. - Most már gyere fel, te hős, még megázol odalenn.
Azt várhatod, Sherlock, gondolta Delko, de hangosan csak ennyit mondott: - Máris.
Néhány sietős lépés után eszébe jutottak a mentora szavai: „Siess, de ne kapkodj”, szokta mondogatni Horatio Caine az embereinek. Jó tanács.
Delko visszakapcsolta a Greenfield fémdetektort, és elkezdett körözni vele a Tizenegyedik utca irányába. A elemlámpa fényénél látta, hogy a víz már majdnem a térdéig ér, és sebesebben folyik a rács felé. Nemsokára a csizmájába is befolyik.
Előrelépett, és akkor a fémdetektor olyan erősen megrezdült, hogy kis híján kiesett a kezéből. Lehajolt, és a kezével kitapogatta a betonpadlóba ágyazott fémkosarat. Kész szerencse, hogy nem lépett bele. A fémdetektorral lassan bemérte a kosár nagyságát - kilencvenszer hatvan centiméter. Nem túl nagy, hiszen csak apróbb hulladékot kell felfogniuk, de ahhoz, hogy kiemelje, mindkét kezére szüksége van. Speednek igaza volt, elkelne egy kis segítség. Vajon ki tudja emelni a kosarat a sötétben? Talán mégis le kellene hívnia.
Igen ám, de nem volt több búvárruhájuk, és Delkónak nem volt szíve utcai ruhában leráncigálni Speedet ebbe a mocsokba, ráadásul a víz nemsokára elárasztja a járatot.
Így aztán letette a Greenfieldet, még egyszer, utoljára körülnézett, majd kikapcsolta az elemlámpát, és vigyázva visszatette az övére.
Vakon pislogva térdre ereszkedett. A jéghideg, mocskos víz az arcába csapott, és a tűzoltócsizmájába is belefolyt. Delko megragadta a drótkosár keretét...
... de az meg se mozdult!
A víz most már sebesebben folyt. Delko felpillantott, és igyekezett leküzdeni a rémületét. Pokoli vihar lehet odafenn.
Még egyszer megragadta a kosár széleit és rántott rajta. Megmozdult. Ismét megrántotta, de úgy tűnt, beragadt. Összeszedte minden erejét, a karjai sajogtak az erőfeszítéstől.
És akkor a kosár hirtelen kiszabadult, és Delko hanyatt esett. A fejét elborította a víz, de valahogyan mégis sikerült megtartania a kosarat, nehogy kiboruljon a tartalma.
Végül felkecmergett, és a kosarat a lábának támasztva, üggyel-bajjal előszedte az elemlámpát és bekapcsolta.
A kosár nehéz volt, a rozsdás hulladék ősréginek tűnt. Az alján pálmalevelek, fekália és néhány kő társaságában további négy töltényhüvelyt fedezett fel. A szerzeményét fel akarta vinni az utcára, hogy megvizsgálja, de a szűk csatornanyílásban biztosan nem fért volna el.
Az elemlámpát a hóna alatt tartva, óvatosan kihalászta a hüvelyeket a kosárból, majd bűnjeltasakokba rakta őket, amiket becsúsztatott a zsákjába.
Aztán vett egy nagy levegőt és finoman végigsimított a szemeten. Nagy megdöbbenésére a fekália alatt egy apró, ezüstözött pisztolyt talált. - Ez meg hogy az ördögbe került ide? - szólalt meg hangosan.
A pisztolyt gondosan betette egy tasakba, majd becsúsztatta a többi szerzeménye mellé a zsákjába, és megkönnyebbülten visszahelyezte a kosarat a helyére. A víz egyre magasabb volt, de végül sikerült kitapogatnia a Greenfieldet, amit az áramlat néhány lépéssel arrébb sodort. Ezután elindult a létra felé.
Nehezen haladt felfelé a csúszós létrafokokon, amit a vízzel teli csizmája sem könnyített meg, és felsóhajtott, amikor Speedle kisegítette a járdára.
A vihar nem hagyott alább, és Speedle úgy nézett ki, mint egy csavargó.
- Te meg hol a fenében jártál? - dörrent rá Speedle ingerülten, bár a hangjából kétségkívül kiérződött a megkönnyebbülés.
Delko megveregette a zsákját. - Bizonyítékot gyűjtöttem. Vagy nem ez a dolgunk?
- Én meg addig itt vártalak az esőben, és a segged miatt aggódtam. H már azt fontolgatta, hogy leküld utánad.
- Ugyan, Speed. Imádtad volna. Hol van H?
Speed az Archer felé intett. - Még mindig a bárban, ő is bizonyítékokat gyűjt.
- Calleigh is ott van?
- Igen, odaadhatod neki a töltényhüvelyeket... Most meg mit vigyorogsz? Mi van még a tarsolyodban?
- Nem sok. Gyere, nézd meg, ha akarod... Ralphie fiú.
- Rezeg a léc, Delko.
- Nem erről szól a munkánk? - ragyogott fel Delko arca.
Óvatosan lépkedtek az üvegcserepekkel teleszórt padlón. Delko odahúzott egy széket az üresen tátongó ablakkerethez, majd lehúzta a csizmáját, és a tartalmát undorodva kiöntötte a járdára. Speedle hatalmas szemekkel figyelte a műveletet. - Legalább megérte, ember? - kérdezte.
- Majd meglátod.
Caine-t, Calleigh-t és Tripp nyomozót a helyiség végében találták.
- Már kezdtem aggódni miattatok - mondta Caine, és egy rendőrségi címkével ellátott takarót nyomott Delko kezébe. - Találtál valamit?
Delko egyenként kiszedte a zsákjából a kincseit. A töltényhüvelyeket külön tasakokban rakta el. Végül elővette az ezüst pisztolyt, és úgy tette le Calleigh elé, mint egy szerelmes férfi az eljegyzési gyűrűt.
Calleigh álmodozva mosolygott, ahogy felvette a tasakot. - Eric - szólalt meg, a hangjában enyhe délies ízzel -, te aztán tudod, hogyan kell elcsavarni egy lány fejét.
- Mi az? - érdeklődött Caine.
- Egy fegyver - mondta Speedle.
Caine sanda pillantást vetett rá. - Bővebben?
- Ez Calleigh asztala - mondta Speedle, és vállat vont.
Caine az égre emelte a tekintetét. A bárban Delko most már jobban meg tudta nézni a pisztolyt: az ezüstözött, tompa csövű revolver fehér markolatának bal oldalába egy fekete kettős körbe a Valor* szót vésték be. A cső bal oldalán a Cal 32 S&W lg, valamint a Made in Germany felirat volt olvasható, a jobb oldaláról kireszelték a fegyver sorozatszámát.
- Gertsenberger és Eberwein, Gersetten-Gussen-stadt - mosolygott Calleigh.
Delko és Caine értetlenül pislogott.
- Gesundheit - vágta rá Speedle.
Calleigh úgy tett, mintha meg se hallotta volna, és így folytatta:
- Ez egy Valor, vagyis egy hatlövetű revolver, ami, ahogy a csövén is írja, harminckét kaliberes Smith and Wesson lövedékekkel működik.
- Ez nekem teljesen új - ismerte be Caine.
- Ne szégyenkezz miatta - mondta Calleigh és felnevetett. - Ezek eredetileg huszonkettesek - startpisztolyok voltak.
- Startpisztolyok? - hüledezett Caine.
Calleigh lelkesen bólogatott.
- Aha, de később módosították őket. Ezeket az édes kis angyalkákat a hatvanas évek közepén hozták be Németországból, és Valor néven adták el őket... de az 1968-as Fegyverellenőrzési Törvény értelmében betiltották.
Caine gondolkodóba esett. Calleigh közelebbről is megnézte a tasakban lévő fegyvert.
- Nem úgy néz ki, mint ami 1968 óta lapul a csatornában... így, első ránézésre azt mondanám, Európában vásárolhatták.
Caine hunyorgott.
- És átcsempészték a határon.
- És átcsempészték a határon - visszhangozta Calleigh ragyogó arccal.
Speedle a fejét vakargatta.
- Te honnan tudsz ilyesmiket? Ezt az izét már harmincöt éve betiltották az Államokban, jóval azelőtt, hogy megszülettél - mi még nem is hallottunk róla, te meg mindent tudsz.
Calleigh együttérzően mosolygott: - Ez a munkám, Tim.
- Ó, már értem - dadogta Speedle.
- Kérdezd meg tőle, ismeri-e az Ed Norton nevet - vigyorgott Delko.
- Ó, imádom A nászutasokat - vágta rá Calleigh.
- Mielőtt elfajulnának a dolgok - szólalt meg Caine és felállt -, vigyük be Eric cuccát a laborba... nem hiszem, hogy köze lenne ehhez az ügyhöz, de a töltényhüvelyeknek van, és szeretném, ha mielőbb kiderítenétek, mi az.
Mindenki egyetértően bólogatott. Már indultak volna, amikor Caine megálljt intett.
- Emberek - mondta. - Mindenki tudni akarja, mi történt: a polgármester, a média, a nagyfőnök. A következő huszonnégy órában mindannyian a nyakunkban fognak lihegni. Szóval kénytelenek leszünk mondani nekik valamit. Ó, és Eric.
- Igen?
- Jó munka volt.
Delko vigyorgott, Speedle elismerően hátba veregette. Calleigh igézően mosolygott... és kacsintott.

Kurt Wallace-t kevesen szerették, és a halálát még annál is kevesebben siratták; bár az kétségtelenül a javára szól, hogy Peter Venici halála után mindent elkövetett, nehogy a bandák egymás torkának essenek.
Igaz - és ezzel Caine is tisztában volt -, a városban nem sokan bánták volna, ha a bandák egymásnak esnek, feltéve, ha megkímélik a civileket a vérontástól. A hadnagy szerint ez nemcsak cinikus, hanem igen erkölcstelen hozzáállás.
Ezen az estén azonban a bűnösökkel együtt ártatlanok is életüket vesztették, ami azt jelenti, hogy a közvélemény mellette fog állni. Caine sem a bűnösök, sem az ártatlanok halálát nem kívánta, és nem bánta, ha emiatt régimódinak nevezték.
Mialatt a többiek összeszedték a felszerelésüket és visszamentek a Hummerekhez, Tripp nyomozó hátramaradt Caine-nel.
Amióta bejöttek az esőből, a nyomozó már legalább hússzor megtörölte az arcát, és most komolyan a hadnagy szemébe nézett.
- Mit gondolsz, Antonio Mendoza és a Kígyók végeztek Wallace-szal?
- Még semmit sem gondolok.
- Nem?
- Frank, nem várnád meg, mit derítünk ki a bizonyítékokból, mielőtt feltevésekbe bocsátkoznál?
- A pokolba, Horatio - horkant fel Tripp. - Nem a bíróságon vagyunk! Csak a véleményedre voltam kíváncsi.
- Nem biztos, hogy van.
- Tegyük fel, hogy van.
Caine hűvösen mosolygott.
- Rengetegen vannak ezen a bolygón, akik nem szerették Kurt Wallace-t. Például Mendoza, vagy a Sólyom-Chevalier.
- És mi van a haitiakkal?
- Dettó.
- A fenébe, az a pasas nekem se volt a szívem csücske.
- Van alibid, Frank? - mosolygott Caine.
Frank egy horkantás kíséretében ismét megtörölte a szemöldökét.
- A tanúk szerint egy latin-amerikai férfi lövöldözött, tehát a Sólymokat kizárhatjuk.
- Hacsak nem bérgyilkosra bízták a dolgot - vágta rá Caine, és vállat vont. - Manny Calisto emberei is tehették.
- Igen, a Skorpiók is lehetett - azok a pöcsök se szerették Wallace-t. Megsértődtek, amikor Calistó-tól szerezte be az árut.
Caine lassan megcsóválta a fejét. - Rengeteg gyanúsítottunk van, Frank. Most már érted, miért kell a bizonyítékra hagyatkozni, mielőtt véleményt alkotunk?
- Hát ez remek. És addig mit csináljunk?
- Ugye, te jól ismered ezeket a bandákat?
- Felületesen.
- Ezzel én is így vagyok. Éppen ezért szükségünk van valakire, aki jobban ismeri ezt a világot.
Tripp gondterhelten megvakarta a fejét. - Kire gondolsz?
- Jeremy Burnettre.
- A DEA-ügynök - mondta Tripp és bólintott. - Igen... nagyon jó.
- Évek óta foglalkozik a különféle bandákkal. Ha valaki, akkor Burnett a mi emberünk.
Tripp szórakozottan odébb rúgott egy üvegcserepet. - Ez a... Burnett... nem a Narkó különleges egységnél dolgozott, Rayjel?
Raymondot, Caine öccsét három évvel ezelőtt, egy kábítószeres akció során lőtték le. Tripp nem örült, hogy szóba került a téma. Raymond még halálában is sok fájdalmat okozott Caine-nek.
Miamiban a szövetségi és a helyi rendőrök egyaránt meg voltak győződve, hogy Ray „piszkos” zsaru volt, aki annyira hitelesen alakította a szerepét, hogy több kábszert szívott, mint amennyit valaha lefoglalt.
Caine sose hitt a szóbeszédnek, aminek nagy részét egy Chaz nevű fazon terjesztette. Tudta, hogy az öccse néha híján volt a józan észnek, és túlságosan is belemerült az ügyeibe, de ettől még nem volt rossz zsaru.
Fáradtan odabiccentett a nyomozónak. - Igen, időnként együtt dolgoztak.
Tripp soha nem beszélt negatívan Rayről, bár nyilvánvalóan hallott egy-két dolgot róla. John Hagen-nek, Ray egykori társának ugyanabban az öltözőben volt a szekrénye, és Caine megesküdött volna rá, hogy a mai napig kétségei vannak Ray becsületességét illetően.
Emiatt Hagen Caine-ben sem bízott - valószínűleg úgy vélte, hogy egy piszkos zsaru a többi családtagot is beszennyezi. A sors iróniája, hogy míg életben volt, mindenki arra számított, hogy a „kölyök” méltó lesz híres bátyjához.
- Most miért hoztad fel a témát? - kérdezte Caine komoran.
- Á... csak arra gondoltam, nehogy probléma legyen belőle, ennyi. Mármint Burnett-tel. Végül is ő benne volt az eredeti csapatban.
- Akkor nézz utána - vágta rá Caine feszülten, de már egy fokkal barátságosabban. - És most, ha megbocsátasz...
Távolabb lépett, és elővette a mobiltelefonját. Megnézte az óráját, majd beütötte a telefonszámot, melyet még most is fejből tudott, bár jó ideje nem hívta.
Az első csengés után meghallotta az ismerős baritont: - Burnett.
- Jeremy, itt Horatio Caine beszél. Elnézést a késői hívásért.
- A helyszínek nem alkalmazkodnak hozzánk. Egyébként még nem aludtam, csak olvasgatok. Mit tehetek érted?
- Ma este megölték Kurt Wallace-t.
- Brávó. Remélem, nem azért hívsz, hogy az érdemeiről csevegjünk. A családja nem lenne elragadtatva a véleményemtől.
Caine nem reagált a megjegyzésre. - Arra gondoltam...
- Hogy meg tudom mondani, ki lehet a gyilkosa.
- Hát... igen.
- Ha nem csal az emlékezetem, te vagy az a fazon, aki kizárólag a bizonyítékoknak hisz.
- Úgy van, de most nem ártana, ha tudnám, merre induljak el.
- Mire van szükséged, Horatio?
- Nem ugranál be holnap az irodámba? Kíváncsi vagyok, szerinted ki akarhatta Wallace halálát, és úgy általában, nem ártana, ha felfrissíteném a bandákról szóló ismereteimet.
- Ha gondolod, együtt reggelizhetünk.
- Megbeszéltük.
- Találkozzunk a Lobitóban. Egy kávézó, a Collins és a Marti sarkán van.
- Rendben.
- Jól van. Nyolckor, és ne feledd: te fizetsz.
- Vajon miért nem vagyok meglepve? - kérdezte Caine mosolyogva, és bontotta a vonalat.
Szövetségiek... mindig a potyázáson jár az eszük, még a tisztességeseknek is.
Jeremy Burnett soha életében nem tért le a helyes útról. Keményen dolgozott és irigylésre méltó pályafutása volt. Talán az egész államban ő az egyetlen ember, aki segíthet Caine-nek megfékezni a bandaháborút, ami minden valószínűséggel ezen az estén vette kezdetét.
Az éjszaka hűvös volt ugyan, de a kedélyek forrongtak. Félő, hogy hamarosan bekövetkezik a robbanás.

3.
Burnett Down

KEMÉNY ALAKOK JÁRTAK A LOBITÓBA, különösen sötétedés után. Az éjjel-nappali kávézó mintha az idők kezdete óta ott lett volna Miami Beachen. Valaha kedves, családias étterem volt, de miután az eredeti tulajdonosok tizenöt évvel ezelőtt elhunytak, az örökösök egyre tovább tartottak nyitva, és végül a vendégkör is megváltozott.
Az épületet a városra annyira jellemző rózsaszín és világoskék színekre festették, a homlokzaton arany és fehér égőkkel rakták ki a LOBITO nevet. Egykor divatos volt, de a turisták nem merészkedtek közelebb.
A pasztellszínű csempék régen elszürkültek. Ha rendben tartják, a bokszok és a régi pult miatt akár nosztalgikus is lehetett volna, de a bőrülések felszakadoztak, az összekarcolt asztalok elnyomott cigarettacsikkek nyomait viselték.
Horatio Caine az egyik hátsó bokszban várakozott Jeremy Burnett DEA-ügynökre. A második kávéját kortyolgatta és azon morfondírozott, vajon miért nem ebédel itt gyakrabban - háziasan főztek, és az erős kávé egész napra felpörgette az embert.
Nyolc után egy perccel nyílt az ajtó, és belépett Jeremy Burnett. Caine mindig is csodálta a magas, sovány, csupa izom férfi mozdulataiból sugárzó önbizalmat. Fekete haját Caesar módjára rövidre vágatta, a homlokát apró tincsek keretezték. Barkója fülközépig ért, arcát frissen borotválta.
A DEA-ügynök jóképű férfi volt, erős, szögletes állal, egyenes orrával és vékony, vonallá keskenyedő ajkakkal, amitől a mosolya inkább fájdalmasnak tűnt, mint boldognak.
A Miamiban legalább száz éve dívó fehér vászonöltönyt, fehér inget, szürke nyakkendőt és fekete mokaszint viselt. Amikor meglátta Caine-t, gyorsan odalépett hozzá és becsúszott melléje a bokszba.
- Ahhoz képest, hogy mennyit alhattál, szépen ragyog a szemed, Horatio.
- Minek annyi alvás?
- A mi munkánkban fontos. Egyébként nem te voltál az egyetlen, aki telefonált az este.
- Komolyan?
- A főnököm, Matthers is hívott.
Jó ember, gondolta Caine. Kemény fejű, de tehetséges vezető.
- Igen?
- Úgy egy órával utánad hívott. Érvénybe lépett a narancskód.
Caine lustán mosolygott. - Sajnos nem vagyok képben a szövetségiek színskáláját illetően.

- Ez ügynökségenként változik. De Matthers meg van győződve arról, hogy elkezdődött a bandaháború, és mivel közel a tűzvonal, az embereimmel riadókészültségben vagyunk.
- Vagyis?
Burnett komoran nevetett. - Vagyis további utasításig Kevlar alsóneműt viselünk.
Egy pincérnő friss kávét öntött Caine csészéjébe és Burnett elé is tett egy adaggal, majd felvette a rendelést.
Caine már hónapok óta nem találkozott Burnett-tel, így bőven volt megbeszélnivalójuk, mielőtt mélyebben belemerültek a témába.
- Hogy van Joanna? - kérdezte Caine.
Caine mindig hálás volt Burnettnek és feleségének, hogy amikor elvesztette az öccsét, egy emberként álltak mellette.
- Gyönyörű, mint mindig - vigyorgott Burnett -, de ezzel te is tisztában vagy. - Aztán vállat vont, mintha méltatlannak tartaná magát ekkora szerencsére. - Ismered Joannie-t, imádja a reménytelen ügyeket.
- Nem szokott unatkozni.
- Az biztos, Horatio.
Joanna, aki a férjétől eltérően hírből sem ismerte a cinizmust, az évek során bálnák, lamantinok, könyvtárak és néhány olyan ritka növény megmentésén fáradozott, amikről Horatiónak fogalma sem volt. Jelenleg egy jótékonysági szervezetnél dolgozott.
- Kurt Wallace kinyíratta magát - szólalt meg Burnett. - Mit gondolsz, túléljük? Nagy csapás a nyugati civilizációra.
- Láttad a reggeli lapokat?
- Nem, csak annyit tudok, amennyit Mattherstől hallottam, ami nem túl sok. Nem pótolnád a hézagokat, Horatio?
- Összesen nyolc halott. Tizenegyen megsebesültek, ketten súlyosan.
- Wallace nem szokott ennyi emberrel járni - mondta Burnett a homlokát ráncolva. - Hacsak nem egy hadsereggel indult el.
- Csak három testőre és egy északi pancser volt vele. Vacsorázni akartak, de most mindannyian a hullaházban vannak.
Burnett elkomorodott. - Civil áldozatok?
Caine mogorva ábrázattal bólintott, és átnyújtott Burnettnek egy, a helyszínt ábrázoló fotót.
- Nyilván Wallace-ék voltak a célpontok - mondta. - De te is tudod, milyen, ha autóból lövöldöznek. Ráadásul egy AK-47-essel.
A DEA-ügynök arca megrándult. - A sebesültek?
- Mindannyian civilek, de a biztonság kedvéért őket is le fogjuk ellenőrizni.
Burnett a fényképre bökött. - A szőke fiú? Ő Tony Spencer, Billy Joe Spencer unokaöccse.
- Mi az, a Dixie maffia?
Burnett bólintott. - Ennek van értelme. Wallace azokkal az ostoba nácikkal üzletelt.
- Miért?
- Furcsa, de a kisebbségi bandákban szinte nyoma sincs a rasszizmusnak. Szigorúan üzleti alapon működnek.
- Beolvadás a kapitalista rendszerbe?
- Ó, igen. De Spencer emberei már bonyolultabbak. Wallace nem csak a pénzzel, hanem a régi jó bigottsággal is manipulálhatta őket. Tudod, a többi banda azóta tervezi, hogy kinyírja, mióta átvette Venici helyét.
- Együtt tervezték?
Burnett megrázta a fejét. - Nem hinném. Üzleti téren annyi az ütközőpont, hogy képtelenek lettek volna megállapodni egymással... de ha egyenként nézzük őket, mindegyik banda elsőrendű gyanúsított lehet.
- Ebből nincs hiány.
- Nincs. Mindenkinek Wallace tortájára fájt a foga.
Caine elgondolkodott a hallottakon. - Szóval Sonny és Wallace azért találkozott, hogy szövetséget kössenek?
- Én inkább előzetes tárgyalásnak mondanám. Sonny soha nem volt valami nagy agytröszt, valószínűleg csak megbízottként küldték tárgyalni. Aztán te is láttad, mi lett belőle.
Caine elgondolkozva bólintott, és kortyolt egyet a kávéjából.
- Valaki tudta, hol lesz a találkozó...
-... és elmondta a bérgyilkosoknak. És ha nem valaki a városi szervezetből, akkor ki?
- A Dixie fiúk?
- Talán... de nekik volt a legkevesebb okuk kiiktatni Wallace-t. Miért akarhattak megszabadulni tőle, amikor ingyen is megkaphatták a maguk tortaszeletét?
- Nem tudom, Jeremy... lehet, hogy a kapzsi gazemberek az egész tortát akarták.
- Ez is egy szempont.
A pincérnő kihozta a reggelijüket, és egy ideig csendben eszegettek. Pár perccel később Caine félretolta a tányérját, és megkérdezte: - Szerinted melyik banda tehette?
Burnett beleharapott a pirítósba, és vállat vont. - Hát, Mendoza és a Kígyók az egyetlenek, akikből kinézem, hogy képesek kinyírni Wallace-t, és aztán meg is tudják tartani a megszerzett területet.
- Szóval te Mendozára tippelsz.
Burnett megvakargatta az állát. - Talán. Nem titok, hogy Mendoza egy őrült, de okos őrült, és tudta, hogy mindenki őt gyanúsítaná, ha Wallace-nak baja esne.
- Ahhoz is elég okos, hogy ne tegye meg?
- Inkább úgy fogalmaznék, hogy elég okos ahhoz, hogy ne nyilvános helyen végezzen vele, ahol civilek is áldozatul esnének, ráadásul Horatio Caine és legendás helyszínelő csapata azonnal a nyomába eredne.
Caine felnevetett. - Köszönöm a bizalmat, Jeremy. Akkor szerinted ki lehet a tettes?
Burnett a homlokát ráncolta. - A piti kábszeresek nem lehettek. Se pénzük, se hatalmuk hozzá, és ha már itt tartunk, indítékuk sem volt rá.
- Túlságosan lefoglalja őket, hogy beszerezzék az anyagot - mosolygott Caine.
- Ja, ez teljes munkaidős állás. A helyedben nem foglalkoznék velük. Chevalier és a Sólymok? Nem hiszem, hogy lett volna pénzük egy ilyen nagyságú ügyet finanszírozni. Ha jól tudom, a tanúk szerint a tettes latin-amerikai volt.
- Igen.
- Akkor nem árt, ha tudod, hogy Chevalier messze elkerüli a latinokat.
- Rasszista?
- Nem, csak üzleti megfontolásból nem bízik bennük.
- És mi van Peter Shakespeare-rel és a Sakálokkal?
Burnett buzgón bólogatott. - A merszük mindenképpen megvan hozzá, de nem hiszem, hogy Shakespeare-nek megéri, hogy ennyire felkavarja a kedélyeket.
Caine felsóhajtott: - Jól van, Jeremy. Oké, mindazokat említetted, akik nem jöhetnek szóba.
- Csak Manny Calisto és a Skorpiók maradtak. Calisto sose szerette Venicit... és Wallace-t egyenesen gyűlölte.
- Miért Calisto? - kérdezte Caine.
- Wallace nagykutyának tartotta magát - felelte Burnett. - De Calisto csak egy ügynök, és az önbizalma is ennek megfelelő. A kokót is Calisto kolumbiai emberei állították elő. Wallace halálával Calisto önbizalma is megnő.
- Újabb nagykutya - jegyezte meg Caine.
- Csak találgatás, bár megjegyzem, egy kicsit azért érdeklődtem utána.
A pincérnő megállt az asztaluk mellett és feltöltötte a csészéjüket friss kávéval. Caine a gondolataiba merülve belekortyolt. - Nálad többet senki se tud ezekről a bandákról, Jeremy - mondta.
- Ugyan, ne hozz zavarba.
- Mondd, szerinted Wallace halála kirobbanthatja a bandaháborút?
- Narancskódosat? - kérdezte Burnett, és vállat vont. - Attól függ, ki tette, és mit akar tenni a többi banda ezzel kapcsolatban. Horatio, tudom, hogy bizarr, de ez is politika - amolyan banánköztársaság-politika.
- Ki járna jól egy bandaháborúval?
Burnett tompán felnevetett: - A pokolba, az is lehet, hogy éppen Wallace emberei robbantották ki, hiszen nincs vesztenivalójuk.
Caine elgondolkodott a hallottakon. Aztán a barátja szemébe nézett, és azt mondta: - Kösz, Jeremy. Reméljük, a bizonyítékok is valamelyik bandára mutatnak, és akkor időben cselekedhetünk, mielőtt még megtörténne a baj.
- Én is ebben reménykedem. És ha segíthetek valamit, elvárom, hogy szólj.
- Köszönöm, Jeremy. Még szavadon foglak.
A DEA-ügynök előrehajolt. - Figyelj, van még valami, amit nem árt, ha tudsz.
- Mindig szívesen tanulok, Jeremy.
- Tegnap este Matthers megemlítette a különleges egységet. Vagyis be akar vetni bennünket Miami-Dade-ben.
Caine megrezzent.
Burnett felemelte a kezét. - Tudom... tudom. Amikor hasonló ügyekben bevetették a különleges egységet, a szövetségiek vették át az irányítást. Nem szeretném, ha most is ez történne.
- Örülök, hogy így gondolod, Jeremy... de miért?
Burnett ravaszkásan mosolygott. - Véletlenül tudom, milyen jók vagytok - te meg az embereid, Horatio. Biztos vagyok benne, hogy megoldjátok. Éppen ezért a különleges egység ellen fogok szavazni.
- Bölcs döntés. Szerintem többre jutunk, ha saját kútfőből... és közösen dolgozunk.
Burnett egyetértően bólintott. - Tájékoztatjuk egymást.
- Én megmutatom a lapjaimat - mondta Caine, és felhúzta a szemöldökét -, ha te is megteszed.
Burnett elvigyorodott, és a két férfi kezet rázott a reggelimaradékok felett.
Bár a bandaháború Damoklész kardjaként lebegett a feje felett, Caine kissé megkönnyebbült a tudattól, hogy szükség esetén igénybe veheti Burnett segítségét. Dél-Floridában keresve se talált volna tájékozottabb embert e téren.
Ki tudja, talán még elkerülhető a háború... bár az ösztönei az ellenkezőjét súgták.

Calleigh Duquesne a laboratóriumban a számítógépe előtt ült, fehér köpenye makulátlan tiszta, hosszú szőke haját laza lófarokba kötötte. Egymás után betáplálta a NIBIN-be* az AK-47-esből származó töltényhüvelyeket.
Az 1997-ben létrehozott, és az ATF* által felügyelt NIBIN számos sikertörténetet könyvelhetett el, melyekhez egy alkalommal Calleigh is hozzájárult. A helyszínelő csoport fegyverszakértőjének sikerült kapcsolatot találnia a miami szállodaigazgató, Thomas Lessor meggyilkolásánál használt fegyver és egy tizenöt évvel korábbi New Jersey-i ügy között, és rács mögé juttatták a nyugdíjas bérgyilkosokat, akiket (a néhai) Peter Venici hozatott le északról.
Remélte, hogy most is rábukkan valamire az ATF adatbázisában...

Sok töltényhüvelyt kellett bevinnie az adatbázisba - a helyszínen több mint ötven darabot gyűjtöttek össze, és ráadásul Eric Delko is felhozott egy fegyvert a csatornából. Utána a sebesültekből és a holttestekből kiszedett golyókkal foglalkozik, és elemzi a szálloda falából, valamint az Archertől délre talált lövedékeket, majd végül megnézi az egyik vacsoravendég táskájába fúródott golyót. Ha ezekkel végzett, rátérhet a csatornában talált harminckettes kaliberű Valor revolverre, amit most Eric vett kezelésbe, hátha talál rajta ujjlenyomatot.
Nem hallotta kinyílni az ajtót, de érezte, hogy valaki áll mellette.
- Hogy vagy? - kíváncsiskodott Caine.
- Maradjunk annyiban, hogy végtelenül hooooosszúúúú ez a műszak - viszonozta Calleigh a mosolyát.
- De azért haladunk, ugye? - kérdezte Caine felhúzott szemöldökkel.
- Lassan.
- Csak így tovább - bíztatta Caine, amit Calleigh mosolyogva nyugtázott.
Caine átment a boncterembe, Alexx Woods birodalmába. A karcsú, széles arccsontú, sötét szemű, telt ajkú, afroamerikai kórboncnok magas IQ-ját csak a holtak iránti együttérzése szárnyalta túl.
Caine csodálattal adózott a kétgyermekes Alexx munkastílusának, aki minden alkalommal eltársalgott a hullákkal. Most éppen Kurt Wallace holtteste fölé hajolt, melyet egy áttetsző lepellel takart le.
- Szörnyen elbántak veled - suttogta a hideg fémtálcára kiterített holttestnek. - De most már nem érzel több fájdalmat. Ennek örökre vége. Csak segíts nekünk megtalálni azokat a rossz embereket, akik ezt tették veled...
Caine csodálta Alexxet, aki még egy Wallace-hoz hasonló gátlástalan szociopatával is kedves tudott lenni. Egy olyan ember ügyében nyomoztak, akinek tucatnyi ember halála száradt a lelkén, aki lelkiismeret-furdalás nélkül félreállította a rivális maffiózókat, akinek aktív része volt abban, hogy a lopásból és gyilkolásból élő kábítószerfüggők túladagolták magukat. Caine nem ítélkezett a holtak felett; de az élők... már más lapra tartoznak.
- Gyere be a fénybe, Horatio - szólalt meg Alexx csengő hangon, és a hadnagyra mosolygott. - Érezd otthon magad.
Ebben a helyiségben ragyogó fehérek voltak a falak, a foszforeszkáló lámpák erős fényt bocsátottak ki, amit a rozsdamentes acélból készült boncasztal felett egy másik, kerek munkalámpa csak fokozott. Az asztal jobb oldalán egy hosszú, polcokkal-fiókokkal felszerelt szekrénysor állt - Alexx itt tartotta a munkaeszközeit.
A fal bal oldalán rozsdamentes acélszekrényekben tárolták a frissen elhunytak tetemeit. Az Archerben történtek után telt ház volt Alexx szállodájában. A tárolók mögött egy számítógépes hozzáférésű, üvegezett figyelőhelyiség állt - itt egy plazmamonitor segítségével követni lehetett a boncolást.
Caine Alexxhez lépett. - Csak nem akartam félbeszakítani a beszélgetést.
- Nem szép dolog a hallgatózás - mosolygott Alexx.
- Mit mesélt Mr. Wallace?
- Nos - mondta Alexx, és lenézett a sápadt testre -, ha nem tévedek, Mr. Wallace megtanulta a leckét.
Caine felhúzta a szemöldökét. - Igen, szerintem is. Végül ő is megtapasztalta, mit éreztek a vetélytársai. Csak a rend kedvéért kérdem, Alexx, mi okozta a halálát?
Alexx felemelte a leplet és láthatóvá vált Wallace felsőtestén a három sötét lyuk. - Három golyó talált el, ugye, édesem?
- Nem tudjuk, milyen sorrendben? - kérdezte Caine.
Alexx a holttest bal vállára mutatott. - Az első a bal vállát találta el, és a szubklavikuláris véna érintésével távozott. - Finoman hasra fordította a testet. - A lövedék a bal trapezoid izmon keresztül távozott.
- Látom - mondta Caine.
- A második lövedék, amelyik a halálát okozta, a mellkasán érte, szétszaggatta a bal oldali szívartériát, majd a gerincoszlopba fúródott.
Caine bólintott. - És az utolsó?
Alexx az oldalára fordította a testet, így láthatóvá vált a jobb oldalán lévő be- és kimeneti seb. - A jobb oldali mellizmon keresztül átszakította a jobb tüdő középső lebenyét, és a teres major izmon keresztül távozott - mondta, majd visszafordította a testet a hátára.
Caine felemelte a kezét. - A többi áldozatról tudunk valamit?
Alexx megrázta a fejét. - Úgy tudtam, nektek Wallace a legfontosabb, így vele kezdtem.
- Köszönöm.
Alexx félszegen mosolygott. - Nagyon zavar, Horatio? A kis beszélgetéseim az ügyfelekkel.
- Nem - felelte Caine. - Csak nehogy visszaválaszoljanak neked.
A korboncnok némán nevetett, mire Caine bátorítóan biccentett - hosszú műszaknak néztek elébe.
Ezután Caine benézett Speedhez. A fiatal helyszínelőt a laborban találta, ahol megpróbálta azonosítani a parkoló autón talált festéket. Szokás szerint most is hangos rockzene fogadta. Caine rendszerint csendben dolgozott, de Speed zajpárti volt. Mindegy, nála működött.
- Van már valami? - kérdezte Caine.
Speedle meglepő módon lehalkította a zenét, mielőtt válaszolt a főnökének. - Épp most nézem meg a tömegspektográffal, majd a GK-val. Nemsokára többet is tudok, és akkor beazonosítom.
A gázkromatográf, azaz a GK segítségével alkotóelemeire bontották a mintákat, majd a tömegspektométerrel elektronokkal bombázták, melyek ionokra bontották ezeket az elemeket. Ezután a tömegelemző szétválasztotta őket, és az ismert anyagokkal történő összehasonlítás során meghatározta a minta anyagának a természetét.
- Azonnal értesítelek, ha megtudok valamit, H.
- Én is csak ennyit szerettem volna kérni, Speed.
Delkót az ujjnyomat-laborban találta. A nagy helyiség falait Calleigh lőfegyver-laborjához hasonlóan halványlilára festették; az asztalokon és a pultokon különféle eszközök, vegyszerek és számítógépek sorakoztak. Delko a helyiség végében, egy nagyméretű, plexiüvegből készült Super Glue füstölőtartály fölé hajolt.
- Jutottál valamire a fegyverrel?
Delko vállat vont. - Elég hosszú időt töltött odalenn. Abban a koszban nem maradnak meg az ujjnyomok, de meg kell próbálni.
- Ügyesen megtaláltad azt a fegyvert.
- Kösz, H.
Caine közelebb lépett, és megnézte a tartályban lévő fegyvert. A Super Glue technikát 1997-ben fejlesztette ki Fuseo Matsumur, a japán rendőrség nyomelemzője, aki egy alkalommal, amikor felragasztott néhány hajszálat a mikroszkóp tárgylemezére, megfigyelte, hogy a ragasztó kiemelte a látens ujjlenyomatokat.
Az eljárás meglehetősen egyszerű volt. A vizsgálat tárgyát - ebben az esetben a Valort - a tartályba helyezték, Super Glue füstöt pumpáltak bele, ami megkötötte a látens ujjnyomokon maradt verejtékmaradványokat. Fuseo Matsumur véletlenszerű felfedezése ma már minden országban a helyszínelés szerves részét képezi.
- Kíváncsi vagyok, mi sül ki belőle - mondta Caine.
- Én is - vágta rá Delko.
Visszament az irodájába. Közben arra gondolt, hogy Eric már kezd beilleszkedni, pedig az elején igen bizonytalannak tűnt. Caine nem szerette túlzásba vinni a dicséretet, de mindig rajta tartotta a szemét az emberein.
Tudta, hogy a labormunka hosszadalmas folyamat, de Caine türelmes volt. Csakhogy a polgármester, a főkapitány és a közvélemény nem lesz ennyire elnéző - főleg akkor nem, amikor ártatlan emberek halálával kell elszámolni.
Tisztában volt vele, hogy ezt az ügyet mihamarabb meg kell oldani. Miami egy turistaparadicsom, és a turisták elkerülik a háborús övezeteket. Caine számára mindez másodlagos szempont volt, de a felettesei másképp vélekedtek, és biztos volt benne, hogy hamarosan fokozódik a rájuk nehezedő nyomás. Majd igyekszik levenni ezt a terhet az emberei válláról.

Joanna Bumett az öltözőasztala tükrében tanulmányozta az arcvonásait. A látvány elégedettséggel töltötte el: a szőke, melírozott tincsek kihangsúlyozták vállig érő sötét haját; nagy, barna szemét sűrű, szépen ívelt szemöldök tette még gyönyörűbbé; szeme körül nyoma sem volt szarkalábaknak (nagyon szépen köszönöm!); keskeny, enyhén patríciusi orra; széles szája egy kis rúzzsal maga volt a tökély; egzotikus vonásait egy modell is megirigyelné; rózsás arca még most is fiatalos (még Miamiban is igyekezett megóvni a túl sok napsütéstől).
A testsúlya kissé aggasztotta, bár mások szerint egészen jól tartja magát; hetven kiló nem is olyan rossz a százhetvenöt centi magassághoz. A domborulatai talán nem voltak túl divatosak, bár a jelek szerint a férfiak boldogan legeltették rajtuk a szemüket.
Mindent összevetve, nem is olyan rossz teljesítmény egy harminckét évestől.
Egészségesnek látszom, mondta magában, és boldog vagyok - vagyis nemsokára boldog leszek, ha sikerül megszabadulni a lelkiismeretemre nehezedő tehertől. A probléma a harmincadik születésnapján kezdődött. Annyira nyomasztotta a bűvös szám, hogy szinte az őrületbe kergette vele Jeremyt a „harmincévesen már öregasszony vagyok, és vége a világnak” ostobasággal. Aztán kiderült, hogy a férjének viszonya van az egyik legjobb barátnőjével, aki mellesleg harmincöt éves! A szokásos szemrehányások és ordítozások után végül kibékültek.
A férfi hibája volt, vagy nagyrészt az ő hibája. Most azonban teljes mértékben Joanna tehet róla: miután hiába panaszkodott a férfi hosszú, kiszámíthatatlan munkaidejére, neki is megvolt a maga ostoba viszonya. Ó, mekkora istenverte butaság volt, de most már minden rendben van - ma délután szakított vele.
És most elhatározta, hogy mindent elmond Jeremynek. Még ma este. És imádkozott, hogy a férfi is megbocsásson neki, hiszen ő is elnézte a botlását.
Eltartott egy ideig, míg eljutott erre a pontra - az elején sikerült meggyőznie önmagát, hogy semmi szükség a vallomásra. De mi van akkor, ha a férje rájön? Végül is nyomozó, az isten szerelmére!
Aztán rengeteg álmatlan éjszaka után tegnap este meghozta a döntést, és békésen elaludt. Elmondja Jeremynek. Meg fogja érteni.
Bízott benne, hogy együtt maradnak. Együtt fognak megöregedni, akárcsak a szüleik, és végre olyan családjuk lesz, amiről eddig csak álmodoztak...
Bátran belemosolygott a tükörbe. Együtt majd megoldják, mindig is megoldották a problémákat. Még mindig szereti a férjét, és hitt benne, hogy elrendeződnek a dolgaik.
Jeremy mintha megérezte volna benne a változást, és azt javasolta, este menjenek el valami puccos helyre. Nem is emlékszik az idejére, mikor történt hasonló. Kiválasztott egy ruhát, Jeremy kedvencét. A férje imádta rajta a félhosszú rózsaszín, narancssárga, kék és zöld pasztellmintás, bő aljú, mélyen dekoltált fehér sifonruhát.
Fogta a parfümös üvegcsét és bepermetezte a nyakát, a csuklóját, majd a kivágás aljába is tett egy kis illatot. Amikor Jeremy telefonált, hogy megkérje, menjenek el valahova este, olyan volt, mint a régi szép időkben: ebbe a férfibe szeretett bele a Duke Egyetemen, ebbe a férfibe, aki készen állt arra, hogy nemcsak érte, hanem ezért az egész átkozott világért is megküzdjön.
Az sem zavarta, hogy a férfi másodszor is telefonált, hogy elnézést kérjen a késésért: a munkahelyén felforrósodtak a dolgok - az összes csatorna tele volt a Miami Beach-i lövöldözés hírével.
Igen, most szépen kicsípi magát (Jeremy mondása), és elmennek vacsorázni. Utána esetleg elmehetnek moziba, vagy hazajönnek, és kizárólag egymással foglalkoznak.
Vajon a vacsoránál mondja el neki? Nyilvános helyen? Vagy otthon? Kételyek gyötörték: Miért kellene elmondani neki? Szeret téged. Te is szereted őt. Csak baj származna belőle.
Igen, de a házasságukat a kölcsönös őszinteségre alapozták. El kell mondania. Majd megtalálja a módját. Ma este...
Hallotta, ahogy Jeremy autója bekanyarodik a ház elé, ahogy becsapódik az ajtaja, majd kinyílt a bejárati ajtó.
- Jo, édesem, kész vagy?
Még egyszer, utoljára belemosolygott a tükörbe -igen, a koromhoz képest jól tartom magam -, felkapta a retiküljét és lesietett a lépcsőkön.
- Szia - mondta.
- Szia - felelte Jeremy kedvesen.
- Milyen napod volt?
- Brutális és hosszú - mondta a férfi, majd átölelte és alaposan szemügyre vette az asszonyt. - Ejha! Csak ámulok és bámulok...
- Ennél többet is tehetnél - mondta Joanna, és érzéki csókot nyomott az ajkára.
A férfi viszonozta a csókot, és érezte a testében feszülő vágyat. A keze önálló életre kelt, és Joanna egy fél percig hagyta, hadd szórakozzon, majd hirtelen eltolta magától. - Vár az asztalunk.
A férfi sandán vigyorgott. - Még hogy többet is tehetnék, aztán nézhetem magam... Van még időm átöltözni?
- Nincs, de imádlak ebben a fehér vászonöltönyben.
- Egész nap ebben voltam.
- Nekem megfelel. Később majd lezuhanyozhatsz. A férfi játékosan buja pillantással méregette. - Nem csinálhatnánk együtt?
- Ó, Jeremy... - mondta Joanna, és kétségbeesetten átkarolta.
A férfi egy ideig a karjában tartotta, majd kissé eltolta magától és a szemébe nézett. - Jo, mi a baj?
- Semmi... csak meg kellene beszélni valamit.
A férfi megrázta a fejét. - Vacsora után. Annyira tökéletes ez az este, nem akarom tönkretenni. Kérsz egy blézert, vagy valamit?
- Nem, köszönöm. - Karon fogta a férjét. - Ha fázom, te felmelegítesz.
- Erre mérget vehetsz - mondta Jeremy azzal az ismerős széles mosollyal, amivel már a Duke Egyetemen is levette a lábáról.
Kinyitotta az ajtót, és Joanna kilépett a házból. Nem volt valami tágas épület, de szerették a Biscayne-öbölhöz közeli, pinecresti környéket, ahol kedvesek a szomszédok, és igen alacsony a bűnözés. A Terrace út 130. alatti kétemeletes ház tökéletesen megfelelt Burnettéknek.
Ahogy a gyepen a kocsi felé lépkedtek, Joanna fülét megütötte a csikorgó kerekek hangja. Megfordult, és érezte, hogy mellette Jeremy is kíváncsian hátranéz. Bolond kölykök...
Az asszony tett még néhány lépést, amikor meglátta a sebesen közeledő ezüstszínű autót. Leesett állal bámulta az ablakon kihajoló latin-amerikai férfit, kezében a nagy fegyverrel.
Jeremy eléje lépett, a karjait védelmezően kinyújtotta, de akkor hangos dörrenés reszkettette meg az éjszakát. A férfi mellkasát felszántották a lövedékek, és a gyepre rogyott.
Joanna kétségbeesetten sikoltozott, mintha így megállíthatná az elkerülhetetlent. Amikor az első golyó eltalálta, meglepődött a bal kezébe, majd a vállába hasító éles fájdalmon. Elhallgatott és hátrafelé támolygott. Mellette Jeremy térdre kecmergett és megpróbálta elővenni a fegyverét. És akkor mintha darázs csípte volna meg a homlokán, megremegett, a fejét hirtelen elárasztotta a fény, szemhéja mögött apró színcsóvák villogtak. Még mindig remegve felnézett, és érezte, hogy valami a gyomrába csapódik, amitől cseppet sem nőiesen hanyatt vágódott. Közben arra gondolt, hogy csupa fűfolt lesz a ruhája.
Nagyon rossz dolog történt a testével. A karja és a feje forró volt, de a lába mintha jéggé fagyott volna, és nem bírta mozgatni.
Hallotta, ahogy mellette Jeremy fegyvere a gyepre pottyan, majd a férfi is elvágódik. Az öltönyét hatalmas vérfoltok csúfították el. A szeme csukva volt, az arca falfehér, és Joannába belehasított a felismerés: lehet, hogy meghalt. Ekkor lenézett a ruhájára, melyen a pasztellszínű mintákat egyre sötétebbre festette a hasából patakzó vér.
Az ezüstszínű autó már régen elhajtott, és a lövések döreje is halvány visszhangként zakatolt a fejében. Az arca jobb oldalán valami meleget érzett, és ahogy a ruháján egyre nagyobb lett a sötét folt, érezte, hogy sürgősen tennie kellene valamit. Vajon a szomszédok miért nem segítenek?
Megijedtek, suttogta egy távoli hang a fejében. A kezét a sebére tapasztotta, a másik kezével megpróbálta kivenni a táskájából a telefonját.
Mielőbb segítséget kell hívnia...
Most!
Benyomta a kis fehér gombokat - 9-1-1.
A második csengésre egy nyugodt, női hang válaszolt. - Kilenc-tizenegy, vészhelyzet. Segíthetek?
Szédült, és nagyon gyengének érezte magát. Már-már elájult, de sikerült kinyögnie: - Segítsenek rajtunk.
- Hol vannak, asszonyom? Milyen segítségre van szükségük?
- Meglőttek - suttogta Joanna, a hangja reszelősen tört elő a torkából. Mindent odaadott volna egy üveg ásványvízért, nem kell feltétlenül Evian, egy korty csapvíz is megteszi...
- Kit lőttek meg?
- A... a férjemet!... És engem!
- Hol vannak?
Tudom a címünket, gondolta Joanna. Máris mondom... máris... De képtelen volt mondatot alkotni a szavakból, a számokból. Volt benne egy egyes is... vagy mégse?
- Segítsen... - motyogta végül Joanna Burnett, aztán a férje élettelen testére roskadt, s a vére vörösre festette a füvet.

4.
Fegyverellenőrzés

A LEGTÖBB HARCEDZETT HELYSZÍNELŐHÖZ hasonlóan Horatio Caine-t is megkeményítették a tragédiák. A helyszínelőknek minden esetben ki kell zárniuk az ártatlanok halála felett érzett dühöt, elkeseredettséget, hiszen ezzel egyáltalán nem tesznek jó szolgálatot az áldozatoknak.
Ám amikor beszállt a Hummerba, és visító szirénákkal és villogókkal ötösbe kapcsolt, Caine szíve vadul kalimpált a mellkasában, és olyan erővel szorította a kormányt, hogy a keze teljesen kifehéredett.
A címet jól ismerte - a segélyhívás Jeremy és Joanna Burnett házából érkezett.
- Delkót kérem - szólt bele a Hummer mobiltelefonjába.
A harmadik csengés után meghallotta Delko hangját, és beleszólt: - Horatio. Hallgatlak, Eric.
- A Burnett házban vagyok. Speeddel.
- Mi történt?
- Egy halott, Mrs. Burnett. Sajnálom, H. Tudom, hogy a barátaid...
- És Jeremy?
- Életben van, de erősen vérzik. Nem tudom pontosan. Az orvosok a gondját viselik. H, most is autóból lőttek.
Caine tekintete résnyire húzódott. - Nemsokára ott vagyok. Folytassátok a munkát.
A beosztásánál fogva nyugodtan kivonhatta volna magát a munka alól, de kötelességének érezte, hogy a csapata mellett legyen. A barátainak szüksége van rá, ahogyan Joannának is. Pontosan úgy segít rajta, mint előttük megannyi ismeretlennek...
Az SW 120-as utcaként ismert Montgomery Drive-on balra fordult, majd bekanyarodott a Hatvanhetedik sugárútra, és onnan ismét jobbra fordult, Burnették utcájába.
Aminek közepén három járőrautó piros-kék villogója szántotta végig az éjszaka sötétjét. Delko Hummerja, egy mentőautó, és a legalább három, jelzés nélküli Crown Vic láttán biztos volt benne, hogy a Miami-Dade-i rendőrségen kívül a szövetségiek is kiérkeztek a helyszínre.
A sötétség biztonságos fedezékében és a rendőrség jelenlétében a szomszédok is előmerészkedtek. Néhányan kisebb csoportokba verődtek a járdán, ahol izgatottan és szörnyülködve tárgyalták az eseményeket.
Caine lassított, és csendben végiggurult az utcán. A sok gépjármű miatt kénytelen volt a Burnett-háztól keletre, három háztömbbel távolabb leparkolni. Kiszállt a kocsiból, de szokásától eltérően most nem vette ki a tereptáskáját.
Először meg akarta nézni, milyen állapotban van Jeremy, utána ráér a részletekkel foglalkozni. A gyepen villanó fényekből tudta, hogy Delko gondoskodik a fényképekről. Észrevette, hogy Speed elemlámpával átfésüli az utca végét - feltehetőleg töltényhüvelyeket keres.
Még egy átkozott autós lövöldözés!
Akárki is tette, mindenesetre merész volt: eddig még senki sem üzent hadat a törvény mindkét oldalának. Ám azt is tudta, hogy ennek a beteges elmének a DEA-ügynök kiiktatásával a város legjobb bandaszakértőjétől sikerült megszabadulnia.
A szomszéd háznál járt, amikor a villogó fényekben észrevette a fehér lepellel letakart holttestet. Az udvart sárga rendőrségi kordonnal kerítették körül, és Caine-nek be kellett mutatnia az igazolványát, hogy az egyenruhások továbbengedjék. Jeremy autóját egy csoport öltönyös férfi vette körül.
Erőszakos halál esetén mintha hirtelen az egész világ hivatalossá válna - az áldozatot öltönyös vagy egyenruhás emberek veszik gondjaikba.
Frank Tripp nyomozó, négy-öt férfi társaságában, háttal állt Caine-nek. A hadnagy felismerte Robert Sackheimet, az FBI különleges ügynökét, valamint Leonard Mattherst, Jeremy főnökét. Első pillantásra is nyilvánvaló volt, hogy egy heves vita kellős közepébe csöppent.
A magas, széles vállú, jellegzetesen amerikai külsejű Sackheim a jogi egyetem után lépett be az FBI-hoz, és lerítt róla, hogy szereti, ha komolyan veszik a szavait.
- Egy szövetségi tiszt lelövése szövetségi vizsgálatot igényel - mondta. - Vita lezárva.
- Egyetértek, Bob - jelentette ki a DEA képviseletében Matthers. Az afroamerikai férfi ugyanolyan magas és jó felépítésű volt, mint az FBI-os kollégája. A fejét kopaszra borotválta, sárgásbarna keretes szemüveget viselt, és ápolt, fekete bajusza miatt úgy nézett ki, mintha folyton helytelenítene valamit. - De vegyék figyelembe, hogy ő az én emberem, tehát az én szövetségi vizsgálatomról van szó.
Tripp annyira meglepődött a kijelentésen, hogy a szája is elkerekedett. - Ez a Miami-Dade rendőrségre tartozik, és nem szeretném, ha beleavatkoznának. Burnett és a felesége miami polgárok, a bűncselekmény itt történt, az otthonukban, és...
- És Burnett szövetségi tiszt - szakította félbe Sackheim.
- A DEA alkalmazottja - tette hozzá Matthers.
Caine megállt mellettük. - Vajon miért nem vagyok meglepve? - szólalt meg.
Minden tekintet feléje fordult.
Caine angyali ábrázattal nézett rájuk. - Ezzel az erővel akár pisilőversenyt is rendezhetnétek. Úgy viselkedtek, mint valami hülye kis pöcsök.
Sackheim szeme haragosan felizzott. - Cseszd meg, Horatio! Törődj a magad dolgával!
Caine komoran mosolygott. - Ez azért erős volt, Bob.
Sackheim nagyot nyelt, látszott rajta, hogy Caine megjegyzése az elevenébe talált.
- Ugyanakkor igazad van, Bob - folytatta Caine nyugodt, de metsző hangon. - Dolgom van, akárcsak az embereimnek. Nektek is megvan a feladatotok, és minél tovább vitatkoztok a hatáskörök miatt, annál hamarabb kihűlnek a nyomok, és nem juttok sehova.
- Horatio, te a barátjuk vagy - szólt közbe Matthers. - Biztos, hogy neked kell lefolytatni a nyomozást?
- Az embereim nyomoznak. Én szigorúan a felügyelettel foglalkozom. De azért lenne hozzátok egy kérésem.
Sackheim a homlokát ráncolta. - Éspedig?
- Ne tegyétek tönkre a helyszínemet.
A három férfi és a közelükben ácsorgó két szövetségi úgy nézett körbe, mintha akkor döbbentek volna rá, hogy pillanatnyilag a bizonyítékok a legfontosabbak.
Caine bocsánatkérően felemelte a kezét. - Fiúk, ti nem rendelkeztek a helyszíneléshez szükséges tapasztalattal és felszereléssel, de az embereim igen. Hagyjatok bennünket dolgozni, és közben Frank folyamatosan tájékoztat benneteket... Ugye, Frank?
- Természetesen - mondta Tripp olyan hangon, mint egy iskolás gyerek.
Caine csípőre tette a kezét. - Biztosra veszem, hogy vannak dolgok, melyeket a szövetségiek jobban tudnak kezelni. De egy helyi gyilkossági ügyben nekünk kell lefolytatni a nyomozást, az áldozatok érdekében.
Sackheim már-már szóra nyitotta a száját, de meggondolta magát.
- Ha elkapjuk a tettest - folytatta Caine, -, ráérünk azzal foglalkozni, hogy ki arassa le a babérokat, és ki képviselje a vádat, de nekem pillanatnyilag az a fontos, hogy megtaláljam a felelősöket.
- Te öntörvényű... - ripakodott rá Sackheim.
- Már megbocsáss, Horatio, de én sem tűröm ezt a hangnemet - szólt közbe Matthers. - Jeremy olyan volt nekem, akár a bátyám.
- Mint mindenkinek - szakította félbe Caine, és a Miami-Dade-i nyomozóra nézett. - Azt mondták, Joanna meghalt.
- Igen - mondta Tripp keserűen. - Gyomorlövés érte, elvérzett. Túl későn érkezett a segítség.
- Jeremy?
- Kapott egy golyót a karjába, és két lövedék eltalálta a mellkasát. Ha nem lett volna rajta a mellénye, ő is halott lenne.
Caine Matthersre nézett. - Úgy tűnik, igazatok volt a narancskóddal.
- Joannán nem segített - felelte Matthers, akit a sírás fojtogatott.
- A háború vétlen áldozatai - mondta Caine.
A helyszínelő a kísértetiesen fehérlő lepelre nézett. Joanna Burnett egy igazi jótét lélek volt, aki sokat tett embertársaiért. Egész életében segíteni akart, és most csak azért halt meg, mert a férje mellett állt.
- Mindannyiunkat megvisel, ha ilyesmi történik - mondta a hadnagy Matthershez és Sackheimhez fordulva. - Uraim, együtt fogunk dolgozni, és ígérem, elkapjuk a tettest.
A két férfi összenézett.
- A Miami-Dade-iek vezetik a nyomozást - mondta végül Matthers.
- De folyamatos tájékoztatást kérünk - vágta rá Sackheim.
- Ez több mint méltányos - válaszolta Caine.
A csoport lassan, óvatosan lépkedve szétszéledt. Csak Tripp maradt a helyén.
Nem is olyan régen a nyomozó sérelmezte, hogy Caine megkerülte őt egy nyomozás során. Most úgy vélte, itt az ideje, hogy elnézést kérjen miatta.
- Köszönöm, Horatio - mondta.
Caine legyintett. - Semmi gond. Csak segíts, hogy be tudjam tartani az ígéretemet, és tájékoztasd őket. Ó, és nyugodtan használd őket forrásként.
- Meglesz.
- Akkor lássunk munkához. Mi történt?
Tripp nagyot sóhajtott. - Egy gépkocsiból lőttek, az elkövetési módszer ugyanaz, mint a Wallace-gyilkosságban: ezüstszínű autó, egy latin-amerikai pasas lőtt... valamilyen automata lőfegyverből.
- Jeremy a tudatánál volt?
- Igen, de nem sokat segített. Nagyon kikészült Joanna miatt. A mentősök érkeztek ki először, és Jeremyt az udvaron találták, Joannával a karjában. Azt mondták, hisztériás rohamot kapott.
- Nem csodálom.
- Véres volt, tehát a Kevlar nem fogott fel minden lövedéket. És a légzéséből ítélve legalább egy bordája biztosan eltörött.
- Ez teljesen megszokott. A Kevlar megállítja a lövedéket, de a becsapódás erejével már nem tud mit kezdeni.
Caine megfordult és elkapta Delko pillantását. A fiatal helyszínelő fekete nadrágot viselt, fekete selyempólójának a gallérja kitüremkedett a CSI feliratú széldzsekije nyakánál.
- Annyira sajnálom, H.
- Legalább van egy túlélőnk.
Delko felvonta a szemöldökét. - Aki egyben tanú is.
- Ez mindig jól jön. Mit találtál?
Delko szomorúan megcsóválta a fejét. - Bárcsak több lenne. Csak fényképek a helyszínről... de Burnett tönkretette a nyomokat, amikor a feleségét tartotta.
- Mi is ezt tettük volna.
- Ezt hogy érted, H?
- Ha baj érné a szeretteinket, valószínűleg mi is úgy viselkednénk, mint bármelyik civil. Te mit tennél, Eric? A bizonyítékokra figyelnél, vagy a haldokló feleségedet ringatnád?
- Én biztosan a feleségemet választanám. Már ha... lenne.
Caine mosolyogva megveregette a fiatalember vállát. - Jó válasz.
Delko a házra mutatott. - A külső épületszigetelésből legalább egy tucat lövedéket szedtem ki, de fémdetektorral még megvizsgálom a testek körüli talajt, hátha találok valamit a fűben.
- Kiváló. Kíváncsi vagyok, vajon ugyanabból a fegyverből származnak-e, mint a Wallace-ügyben?
Delko bólintott, és az utca felé fordult. - Speed már lefényképezte a keréknyomokat, és ő is keresi a töltényhüvelyeket.
- Mekkora területen?
Tripp körbemutatott: - Hat háztömbnyi körzetben.
- Jól van.
- Te is tudod, milyen az, ha meglőnek egy rendőrkollégát. A dél-floridai igazságszolgáltatás minden területéről jelentkeztek önkéntesek.
- Akkor, ha valaki látott valamit, mindenképpen hallani fogunk róla.
- Ó, igen.
Caine Delkóra nézett. - Mi van a házzal?
- Megcsináltam, H.
- És?
Delko vállat vont.
- Semmi jele, hogy a lövöldözés után bementek volna. Nem hiszem, hogy Jeremy visszament a házba.
- Nem is lett volna képes rá - mordult rá Tripp.
- A 911-et Joanna mobiljáról hívták, aztán három vagy négy szomszéd is riasztotta őket.
- A jószomszédok kissé elkéstek a segítséggel.
- Az ilyen környéken nem túl gyakori, hogy AK-47-esekkel lövöldöznek - mondta Tripp.
- Halálra rémültek - tette hozzá Delko, és ismét vállat vont.
- Miközben Burnették véreztek... - jegyezte meg Caine. - Milyen volt a reakcióidőnk?
- Nem túl jó, H. Mrs. Burnett nem tudta megmondani a címet, így eltartott egy ideig, míg megtalálták őket.
- Míg a szomszédok végre aggódni kezdtek - jegyezte meg Caine keserűen.
Erre senki se válaszolt.
Speedle közeledett feléjük. Sötétbarna inge valaha vasalót is látott; bő farmerja kifakult; teniszcipője elég jó állapotban volt, bár már csak az emlékeiben volt fehér. Caine javaslatai, miszerint nem ártana odafigyelnie a megjelenésére, süket fülekre talált; másfelől Speedle maga volt a testet öltött szakértő.
Speed megmutatta nekik a két darab méretes műanyagtasakot, melyek tele voltak 7,62 milliméteres töltény hüvely ékkel.
- Hányat szedtél össze? - érdeklődött Caine.
- Hetvenegyet.
- Jól van. A lövedékekkel együtt vidd el Calleigh-nek, hívjátok elő a fényképeket és nézzétek meg, hátha találtok valamit.
- Nekem megfelel, H - mondta Speedle.
- Speed, ha elintézed a fotókat, én végigsöprök a fémdetektorral az udvaron - mondta Delko. Aztán, ha találok valamit, én is elviszem Calleigh-nek.
- Nekem úgy tűnik, kézben tartjátok a dolgokat - mondta Caine.
- Te hová mész? - kérdezte Speed.
- A kórházba, Trippel. Beszélünk az áldozatunkkal.
Indulás előtt megilletődve végignézték, ahogy Joanna Burnett holttestét berakták a mentőautóba, ami szirénák és villogók nélkül, lassan elhagyta a helyszínt.
Nem volt oka a sietségre.

Félórával később egy alacsony, szőke ápolónő bekísérte Horatio Caine-t és Frank Tripp nyomozót egy váróterembe, ahol Jeremy Burnett főnöke, Leonard Matthers üldögélt.
A férfi egy pohár kávéval a kezében a sarokban gubbasztott, és meredten bámulta a tévéképernyőt. Amikor Caine-ék leültek melléje, felemelte a tekintetét.
- Találtatok valamit a helyszínen, Horatio?
- Nem sokat.
- Nem vagy valami bőbeszédű. Ugye, majd tájékoztatsz bennünket?
- Előbb kiértékeljük a bizonyítékokat, Len. Ne állj folyton a hátam mögött, és én se teszem.
Matthers keményen a szemébe nézett, aztán hirtelen elmosolyodott. - Látod, ezért kedvellek, Horatio. Te soha nem fekszel le senkinek.
Caine nem válaszolt. Tisztelte Mattherst, de Jeremy éppen eleget mesélt róla, hogy betartsa a három lépés távolságot.
- A nővérke azt mondta, még mindig foltozzák - törte meg Tripp a kínos csendet.
- Mázlija volt - mondta Matthers, és az üres poharat a szemetesbe dobta. - Pokoli nagy mázlija.
- Elvesztette a feleségét - mondta Caine. - Ezt nem nevezném mázlinak.
Matthers a szemeit forgatta. - Akár meg is halhatott volna. Bármelyik golyó megölte volna... így is eltörött egy bordája. Ha pár centivel feljebb céloznak, a fejét is leszedték volna.
- Úgy hallottam, vérzett - mondta Caine.
- Eltalálták a jobb karján. - Matthers levette a szemüvegét és végigsimított az arcán. - Csak egy karcolás... de mindannyian tudjuk, mennyire szerette Joannát. Fogalmam sincs, mihez kezd majd nélküle.
- Az idő ezt is meggyógyítja - mondta Tripp.
Caine hallgatott. Mennyi ideje halt meg Ray? Eddig még semmi jele a gyógyulásnak...
A nővér benézett hozzájuk. - Most bemehetnek hozzá, uraim... de csak pár percre.
Végigvezette a három férfit egy rövid folyosón, melynek a végén elhúzta a függönyt. Jeremy Burnett meztelen felsőtesttel feküdt az ágyon, jobb karját fehér kötés borította.
A mellkasa is be volt kötve - az egyik lövedék eltörte az egyik bordáját, de egy csúnya, vörös horzsolás is éktelenkedett rajta. A férfi kétségbeesett tekintettel nézett rájuk, szeme vörös volt a sírástól. A régi, önbizalomtól duzzadó Jeremy Burnettet többé nem érdekelte, mit tartogat számára az élet.
Matthers az ágyához lépett. - Jól bánnak veled, Jeremy? - kérdezte feszengve, és megveregette az ügynök egészséges karját.
Burnett először nem válaszolt. Nagyot nyelt, majd azt motyogta: - Köszönöm, hogy eljöttetek. - Aztán a tekintete lassan Caine-re vándorolt. - A golyó épphogy elkerülte a brachiális artériát.
- Szerencséd volt - mondta Caine.
A sebesült férfi szája torz mosolyra húzódott. - Gondolod?
- Jeremy - mondta Matthers. - Életben vagy. Joanna elvesztése... őt már nem hozhatjuk vissza. De legalább életben maradtál. Ez is valami.
Végül Burnett bólintott, de a mozdulata híján volt minden helyeslésnek, a szeme nem tükrözött elégedettséget.
- Bárcsak azt mondhatnám, hogy együtt érzünk veled, és magadra hagyunk a gyászoddal. De tudod, hogy nem tehetem - mondta Caine.
Burnett felsóhajtott, de az arca megvonaglott a fájdalomtól. - A tanútok vagyok. Beszélnünk kell.
- Igen. Képes vagy elmondani, mi történt?
- Nem... de tudom, hogy meg kell tennem. Amíg még frissek az emlékeim.
- Igen.
- Burnett ügynök - szólalt meg Tripp. - Ha megengedi, jegyzeteket készítenék.
- Kérem.
Tripp elővett a zsebéből egy kis jegyzettömböt és egy golyóstollat.
A három látogató csendben várakozott a DEA-ügynök körül. Burnett lassan lehunyta a szemét, már-már azt hitték, elaludt.
Caine Matthersre nézett - mindketten arra gondoltak, hogy talán túlságosan kifárasztották.
De akkor Burnett kinyitotta a szemét, és mintha transzban lenne, elkezdett beszélni:
- Tegnap este későn értem haza a munkából... a Wallace-gyilkosság és a bandák miatt sokáig benn maradtam... Úgy volt, hogy elmegyünk vacsorázni. - Lassan, kimérten beszélt. - Elkéstem, az asztalt lefoglaltuk, még arra sem volt időm, hogy átöltözzek... Alig léptünk ki az ajtón, amikor elkezdődött.
- A lövöldözés? - kérdezte Caine. - A lövöldözés...
- Mit láttál, Jeremy?
Burnett nem nyitotta ki a szemét, mintha újraélte volna a történteket. - Először a kerekek csikorgását hallottuk meg.
- A közelből? - kérdezte Tripp.
- Igen, a háztól keletre. Mintha felénk jött volna az autó. Mindketten felnéztünk. Csendes környék, nem szokott ilyesmi történni.
- Megláttad a kocsit - mondta Caine.
- Igen. Egy ezüstszínű Lexus volt. Manny Calistó-nak is ilyen van. Mindenesetre, ugyanolyan volt.
- Láttad a rendszámtáblát?
- Nem. Nem, hogy az isten verje meg. - Burnett önmagát okolta. - Semmit sem láttam belőle. Csak egy villanásnyi időre láttam.
Caine lehajolt hozzá. - Jeremy, ez azt jelenti... hogy megnézted a rendszámtáblát - mondta kimért hangon. - Gondolkodj. Egyetlen szám se jut az eszedbe?
Burnett még mindig csukott szemmel gondolkodott. - Delfintábla. L... D... sajnálom. Csak ennyire emlékszem. LD.
- Ez jó - mondta Tripp, és a betűket beírta a füzetébe. - Kezdetnek nem rossz.
- Volt valami különleges az autón? - kérdezte Caine.
- Például?
- Bármi, ami eltér a megszokottól. Egy horpadás. Valami, ami arra utalt volna, hogy megrendelésre készítették.
Burnett megrázta a fejét.
- Oké? Utána mi történt? - kérdezte Tripp.
- Egy latin férfit láttam kihajolni a kocsi ablakán. Huszonhárom-huszonnégy éves lehetett. Fekete, göndör hajú, sötét arcú, sötét szemű, tömött bajusza volt. Fehér inget viselt.
- Láttad már valaha? - kérdezte Caine. - Nem tartozott valamelyik bandához?
- Bárcsak azt tudnám mondani, hogy igen, Horatio. Nem, gondolatban végignéztem az aktákat, sorra vettem Calisto embereit... de sehol sem láttam a pasast.
- Abban a bandában gyorsan cserélődnek az emberek - jegyezte meg Tripp.
- Nagyon jó, Jeremy - mondta Matthers, és közelebb hajolt a barátjához. - Nagyon jól csinálod.
Burnett hirtelen kinyitotta a szemét, mintha mély álomból riadt volna fel. - Aztán megláttam a fegyvert - egy automata puska, AK-47-es, vagy hasonló. Forgótáras. És akkor elkezdett lőni.
- Tudom, hogy nehéz - mondta Caine -, de el kell mondanod.
- Joanna előtt álltam, és az első lövések engem értek. Elestem. Így... Joanna került a tűzvonalba. Az egyik golyó a vállába fúródott.
- A földön voltál.
- Igen. Megpróbáltam felállni, de a golyók gyorsabbak voltak, mint én. A második lövedék a testén találta el, nem tudom, hol... azt hiszem, a gyomrát. Akkor már elővettem a fegyverem, és meg akartam fogni, hogy lehúzzam a földre, de... gondolom, elájultam. Mire magamhoz tértem, már meghalt. Nem... nem hiszem, hogy sokáig szenvedett. Legalábbis nagyon remélem...
A bal kezével eltakarta az arcát.
- Nem kellene abbahagyni? - kérdezte Matthers.
Caine biccentett, és Tripp sem tiltakozott ellene.
Burnett az ágyra engedte a kezét. Az arcát végigszántották a könnyek. - Horatio, ne engedd, hogy elvegyék tőled ezt az ügyet.
- Nem fogom, Jeremy.
- Remélem... remélem, nem kérek túl sokat. De Joanna a legjobbat érdemli, és... az te vagy.
- Ebben az ügyben nincs huzavona, Jeremy. Horatio és az emberei, valamint Tripp nyomozó folytatják le a nyomozást.
- Jól van - mondta Burnett, és bágyadtan elmosolyodott. - Vigyázz magadra, Horatio... Én a saját bőrömön tapasztaltam meg, milyen nehéz a frontvonalban.

Amikor visszatért a kapitányságra, Caine ellenállt a késztetésnek, hogy ellenőrizze Delkót és Speedle-t. Tudta, hogy keményen dolgoznak, és semmi értelme atyáskodni felettük. Függetlenül attól, milyen ügyön dolgoztak, mindenki száz százalékosan teljesített, de amikor egy kollégájukról volt szó, kétszáz százalékosan vetették bele magukat a munkába. Caine mindössze annyit tehetett, hogy türelmesen várt.
Az irodájában, akárcsak az épület nagy részében, sötét volt. Rég elmúlt éjfél, amikor Caine megállt az ajtóban és a lestrapált kanapéra nézett. Számtalan éjszakát töltött itt, de most nem tudott volna aludni, így felkapcsolta a villanyt. Az íróasztalához ment, levette a zakóját, a szék hátára terítette és leült.
A széke nem volt túl kényelmes, de nem bánta - minél kevesebb időt tölt az irodájában, annál jobb. De ezen az estén jólesett leülni a hosszú, feszültséggel teli nap után. Caine maga elé húzta a papírmunkáit, és nekilátott behozni valamit a lemaradásából. Pár perc múlva halk kopogást hallott az ajtaján. Calleigh kimerült arccal nézett rá. - Nincs túl késő a papírmunkához? - kérdezte.
- Fáradt vagyok, de most nem tudnék elaludni.
- Gyere be. Kérlek. - Intett, hogy foglaljon helyet az íróasztalával szemben. - Te mivel magyarázod, hogy még mindig benn vagy?
Calleigh leült. - Meg akartam vizsgálni a töltényhüvelyeket, amiket Eric hozott be a Burnett-támadás helyszínéről. Apropó... hogy van a barátod?
Caine szomorúan mosolygott. - A teste rendbe jön.
- De lelkileg... az már más, ugye?
- A felesége a szeme láttára halt meg. Nem lehet megjósolni, hogyan reagál erre.
Egy ideig mindketten hallgattak, aztán Calleigh csendesen megjegyezte: - A felesége is a barátod volt.
- Igen.
- Mennyire más ilyenkor. Amikor egy barátod az áldozat.
- Igen, az ember nehezen bír tárgyilagos maradni.
- De meg kell tenni.
- Pontosan. - Figyelmesen a lányra nézett. - Calleigh... jól vagy?
- Persze.
Calleigh az ujjaival a térdein dobolt, a tekintete kimerültséggel vegyes izgatottságot tükrözött.
- Mennyi koffein van benned?
Calleigh elvigyorodott. - Talán azért vagyok ennyire izgatott, mert találtam valamit.
- Mit találtál?
- De az is lehetséges, hogy nincs semmi értelme annak, amit találtam. Lehet, hogy... csak jobban összezavar bennünket - felelte Calleigh komoly arccal.
Mivel nem folytatta, Caine mélyen a szemébe nézett. - Calleigh. Mit... találtál?
Calleigh idegesen mosolygott. - Először is: a Burnett- és a Wallace-ügyeknél összegyűjtött töltényhüvelyek megegyeznek.
- Jól van - bólintott Caine. - Sejtettük, hogy egy elkövetőről van szó, de jó tudni, hogy van rá bizonyíték. Nincs ebben semmi zavaros.
- És... szóval... a NIBIN-ben is volt egy találatom.
Caine letette a tollát. - Komolyan? Ez nem esik meg mindennap.
- Kissé ijesztő - mondta Calleigh felhúzott szemöldökkel.
- Ijesztőbb, mint az, amikor egy tizenöt évvel ezelőtti New Jersey-i gyilkosságra bukkantál? - nevetett fel Caine.
Calleigh úgy tett, mintha komolyan vette volna a kérdést, majd azt mondta: - Azt hiszem, igen.
- Hallgatlak - mondta Caine.
Calleigh elővett a köpenye zsebéből egy lapot.
- A NIBIN szerint a kérdéses AK-47-est egy gyilkosságnál használták. Tulajdonképpen egy banda lövöldözés során... úgy tizenhárom hónappal ezelőtt.
- Helyiek?
- Helyiek - Kis-Haiti, Terrace 80. szám.
Mindketten tudták, hogy Miami északkeleti részéről van szó, egy olyan környékről, melynek lélekszáma az elmúlt években ugrásszerűen megnőtt. Szorgalmas munkáscsaládok lakták, olyan emberek, akik új életet akartak kezdeni ebben az országban. Ugyanakkor Kis-Haiti volt a Sólymok székhelye, és néhány rendkívül kegyetlen drogháború helyszíne is.
Caine elgondolkodott a hallottakon, majd azt mondta: - A bérházbeli lövöldözés... amit felgyújtottak.
- Úgy van - mondta Calleigh. - A ház porig égett - négy halott, tizenöten kórházba kerültek... a lövések áldozatairól nem is beszélve. További nyolc halott, mindkét oldalról.
- És a mi fegyverünknek köze van ahhoz a lövöldözéshez? - kérdezte Caine hitetlenkedve.
Calleigh bólintott.
Caine a fejét csóválta, és megpróbálta megemészteni a hallottakat.
- Calleigh, azt hittem, elkaptuk azokat a fickókat... és a fegyvereiket is elkoboztuk.
- Úgy van. Ennek a fegyvernek a tulajdonosa egy Julian Pelitier nevezetű drogdíler volt.
Caine egyszerre rosszat sejtett.
- És Pelitier fegyverét is elkoboztuk?
Calleigh átadta neki a nyomtatott lapot.
- Jelen pillanatban... a Wallace- és a Burnett-ügyben használt fegyver... elméletileg biztonságosan el van zárva a bizonyítékraktárban. Az állam gyilkosság miatt, míg a szövetségiek egy halom drogügylet miatt vádolják Pelitier-t.
- De a fegyver nyilvánvalóan nincs ott - mondta Caine.
- Bizony.
Caine első gondolata az volt, hogy azonnal felhívja a bűnjel osztály vezetőjét, kiugrasztja az ágyából, és azonnal berendeli a kapitányságra, de aztán arra gondolt, hogy jobban jár, ha türelmesen kezeli az ügyet.
- Menjünk, nézzük meg a bűnjelnaplót, talán rájövünk, mi történt.
- Jól van - ásított Calleigh.
Caine csodálta a fiatal nőt, aki a fáradsága ellenére is képes volt hajszolni magát.
- Calleigh... ezt nyugodtan rám bízhatod. Menj haza, és aludd ki magad.
Calleigh nagyra nyitotta a szemét, de így sem sikerült lepleznie a kimerültségét.
- Jól vagyok, Horatio. Komolyan!
- Nem. Nyomás haza, az ágyadba. Reggel szükségem lesz rád, de ilyen fáradtan nem vesszük hasznodat. Indulás.
- De friss vagyok. És észnél vagyok...
- Indulj haza. Holnap beszélünk, és mindent elmesélek.
- Rendben - mondta Calleigh, és felállt. - De vedd tudomásul, hogy nem tetszik.
- Ez nem kívánságműsor - vágta rá Caine mosolyogva.
- Jó katona leszek - szólt vissza a lány az ajtóból. - De csak akkor, ha te is kialszod magad. Világos?
- Megegyeztünk.

Félórával később Caine az Északkeleti Huszonötödik utcai Doral komplexum új bizonyítékraktára előtt állt. A kaputelefonon bemondta a nevét az ügyeletes tisztnek.
Az épület bizonyos értelemben Horatio Caine-nek és csapatának köszönhette a létrejöttét, mivel az utóbbi években aggasztóan sok bizonyíték gyűlt össze. Emellett a drogháborúk és a házi laboratóriumok révén a rendőrség hatalmas mennyiségű csempészárut foglalt le, és a város vezetése kénytelen volt megoldást találni a különféle vegyi anyagok tárolására. Rendőrségi körökben Bunkernek titulálták az új betonépületet.
A csupán hét biztonsági kamerával és egy magányos őrrel biztosított épületben külön emeleteken tárolták a kábítószereket, a fegyvereket és az egyéb bűnjeleket, de Caine tisztában volt vele, hogy ennek kizárólag a szűk költségvetés az oka.
Caine már azt hitte, megfeledkeztek róla. Felnézett a szürke acélajtó fölé szerelt kamerába, de semmi sem történt. Már arra gondolt, megszívleli a Calleigh-nek adott tanácsot, és hazamegy aludni, amikor az ajtó kitárult.
Egy ötven év körüli szőke, ritkás bajuszú egyenruhás zsaru állt előtte. A kitűzőjén a RICHARDS név állt.
- Sajnálom, de el kell kérnem az igazolványát, Caine hadnagy - mondta Richards.
Caine igazolta magát, majd azt mondta:
- Egy fegyvert akarok leellenőrizni.
Richards a homlokát ráncolta - látszott rajta, hogy nem fordulnak hozzá túl sűrűn ilyen kívánsággal a hajnali órákban.
- Most, éjszaka? - kérdezte.
- Fontos.
- Az ilyesmit jobban szeretjük hivatali munkaidőben intézni.
- Az idő és a bűncselekmények nem várnak.
- Ezt ki mondta?
- Én.
Richards egy pillanatra eltöprengett. - Nos, akkor azt hiszem, jobb lesz, ha bejön.
- Én is azt hiszem.
Az őr körülnézett, és miután megbizonyosodott róla, hogy Caine egyedül van, kinyitotta az ajtót.
Egy forgóajtón keresztül beléptek egy előcsarnokba, majd egy újabb forgóajtó után egy előszobában voltak, melynek az összes bútorzata egy asztalból és két székből állt. Fejük felett egy lámpa világított. Az asztalon egy iratgyűjtő mellett egy papírzacskó - benne valószínűleg Richards vacsorája -, egy lecsavart tetejű kávéstermosz, mellette egy félig teli műanyagpohár.
- Szükségem lesz az aláírására.
Caine aláírta a könyvet.
- Szóval, mit tehetek magáért, hadnagy?
Caine elővette a zsebéből a papírt, amit Calleigh-től kapott, rajta a szóban forgó fegyver bűnjelszámával. Átadta Richardsnak, aki elolvasta.
- Meg kell néznem a számítógépben. Jöjjön velem, hadnagy.
Kimentek egy folyosóra, majd befordultak egy ajtón, és Caine egy iratszekrényekkel és számítógépekkel teli helyiségben találta magát.
Richards leült az egyik képernyő elé és bepötyögte a számokat, mire megjelent egy számokkal, nevekkel és helyszínekkel teli táblázat. Az őr a képernyő elé tartotta a papírt, hogy könnyebben megtalálja a keresett számot.
Bólintott. - Ez a kis-haitibeli ügyből származik, ugye? Azon az éjszakán behoztak egy AK-47-est... amikor a tűzeset volt. Igazam van?
- Igen. Hol van?
- Természetesen itt.
- Téved - mondta Caine. - Ma este megöltek vele valakit... és tegnap este is.
- Ez lehetetlen - mondta Richards. - Ha szerepel a nyilvántartásban, itt kell lennie. Hacsak... - és tovább olvasott. - Hacsak nincs itt...
Egyre kíváncsibban olvasott.
- Felvilágosítana, kérem?
- Kivitték innen, hadnagy.
- Kivitték?
- Igen, a szövetségiek vették át az ügyet. Az a fegyver már nincs itt. Egy államügyész írta alá. Talán az ő bűnjelszekrényében van, a szövetségi épületben.
- Melyik államügyész?
- Kenneth LaRussa - olvasta le az őr.
Az államügyész, aki spagettiszósszal teli inggel jelent meg a Wallace-gyilkosság helyszínén...
- Vagyis ez a fegyver azért nincs itt, mert Kenneth LaRussa bűnjelszekrényében kellene lennie? - kérdezte Caine.
- Miért mondta, hogy „kellene lennie”?
- Annak is megvan az oka.
Richards vállat vont. - Nekem mindegy, hadnagy, de kénytelen lesz beszélni Mr. LaRussával.
- Igen, Richards... kénytelen leszek.

5.
A bandaháború

A NAP MÁR MAGASAN járt, egy csapásra elsöpörve az elmúlt napok hidegét, és egész Dél-Floridát szaunává változtatta. Szeptemberben esik a legtöbb csapadék, így ritkaságszámba ment az ehhez hasonló, zavartalan napsütés.
A belvárosban Horatio Caine parkolóhelyet keresett, ami még egy nyomozó számára is komoly feladatnak bizonyult. A Miami sugarúitól nyugatra a szövetségiek egy új bírósági épületet emeltek, és szeptember 11. után a régi, David W. Dwyer Szövetségi Bíróság, a Szövetségi Büntetés-végrehajtási Intézet és a James Lawrence King Szövetségi Iroda épületének környéke bevehetetlen erődnek számított. Az épületegyüttest vízzel teli, nagy narancssárga korlátokkal zárták körül.
Caine a King épület államügyészi irodájába igyekezett. Trippel megbeszélte, hogy együtt mennek be Kenneth LaRussához, hogy kikérdezzék a titokzatosan eltűnt fegyverről. Amikor aznap reggel tájékoztatta az embereit a tervéről, senki sem bízott a sikerében. Valójában ő maga sem bízott benne.
Az eligazítóban megbeszélték, hogy átnézik a csekélyke bizonyítékaikat. Alexx még mindig a két lövöldözés áldozatainak a boncolásával volt elfoglalva, de Calleigh, Speed és Delko készen állt a munkára.
Delko kubai kávéjának illata kellemesen belengte a helyiséget. Caine a nagy asztalnak támaszkodott, a többiek köréje gyűltek. Calleigh egy pultnak támaszkodott, Delko leült mellé egy székre, Speed megfordított egy másikat, és a támlájára támaszkodott.
- Eddig mire jutottunk? - kérdezte Caine.
- Én mindent elmondtam - mondta Calleigh. - A két lövöldözést ugyanazzal a fegyverrel követték el, és a NIBIN is kidobta a gyilkos fegyverünket.
- Méghozzá igen rejtélyes fegyvert - tette hozzá Caine.
A másik két helyszínelő értetlenül egymásra, majd Caine-re nézett, aki megkérte Calleigh-t, tájékoztassa őket. Amikor befejezte, döbbent csendben meredtek rá.
- Ha befejezzük itt, azonnal bemegyek LaRussá-hoz - jelentette be Caine.
- Igen, ő aztán nagy segítség lesz - vágta rá Speed gúnyosan.
- Ha okos, akkor igenis segít nekünk - felelte Caine.
- Nem mondtam, hogy buta - ismerte be Speed.
Caine vállat vont. - A Pelitier-ügyet egy ideig még nem tárgyalják a szövetségiek. Nyugodtan átadhatja nekünk a fegyvert, hogy addig is haladjunk.
- H - szólt közbe Speed -, ugye te sem hiszed, hogy ott van az az AK-47-es?
- Ha valaki visszatette, akkor ott van - mondta Delko.
- Szerintem nincs ott - mondta Calleigh -, de ha ártatlan, Mr. LaRussa nem fog tudni róla.
Delko a homlokát ráncolta. - Emberek, ez a fazon szenátor akar lenni. Nem jönne jól neki, ha kitudódna, hogy a felügyeletére bízott fegyver hirtelen két gyilkossági ügyben is felbukkant.
- Ericnek igaza van - jegyezte meg Speed. - Mondtam, hogy okos a pasas. Márpedig az okos emberek nem szeretik, ha idiótának nézik őket. Különösen akkor, ha politikai ambícióik is vannak.
- Ne feledjétek, hogy jelen volt az első helyszínen... ez nem gyanús? - kérdezte Calleigh.
Caine bólintott; az emberei értelmes dolgokat mondtak.
- Gondoljatok bele - folytatta Speed. - LaRussa nem fog segíteni, ha bűnös... és ha nem bűnös, akkor meg azért nem fog segíteni, mert államügyész, ami az én olvasatomban igencsak...
- Spórolj a dühöddel, még nem találtuk meg a rosszfiúkat - mondta Caine.
- De lehet, hogy ő a rosszfiú - makacskodott Speed.
- De lehet, hogy nem - mosolygott Caine. - Mindenesetre elbeszélgetek vele, és lehetőséget adok arra, hogy segítsen. Ha megtudja, hogy eltűnt a fegyver, talán segíthet kideríteni, miképpen vihették el a bűnjelszekrényéből.
- Hogyan akarsz nekifogni, H? - kérdezte Speed.
Caine csípőre tette a kezét. - Úgy viselkedünk, mintha a fegyver még ott lenne. - Ravaszul az embereire mosolygott. - Ha Mr. LaRussa nem tudja felmutatni... akkor majd meglátjuk. Delko és Speedle tanácstalanul összenézett.
- Őrült terv - szólalt meg Calleigh -, de beválhat.
Erre mindenki elmosolyodott.
- Van még valami? - kérdezte Caine indulásra készen.
- Az Archernál talált festéknyom ezüstszínű - mondta Speedle. - kétségtelen, hogy egy ezüstszínű Lexusról származik.
- Megtudtatok valamit arról a rendszámtöredékről, amiről Jeremy Burnett beszélt?
- Sok Lexus van Delfin rendszámtáblával. Mendozának is van - mondta Delko. - De csak egyetlen egy van, amiben az LD betűk is szerepelnek, és az Manny Calisto barátunk nevére van bejegyezve.
- A Skorpiók banda vezére - jegyezte meg Caine lágy hangon.
- A kolumbiai kábítószer-kereskedők helyi embere - tette hozzá Speed.
- Akkor fel kell tenni a kérdést: hol van most Calisto? - mondta Caine.
Delko a fejét ingatta. - Az egyenruhások és a civilek is keresik.
- Manny vagy szárnyakat növesztett, vagy a föld alá rejtőzött - vélekedett Speed.
- Bárhol is van, így nem találjuk meg sem őt, sem a kocsiját - fejezte be Delko a mondatot. - És a környezetéből egy árva szót sem fogunk kihúzni.
- Nos, ez nem nagy meglepetés - jelentette ki Caine szárazon.
A helyszínelők még megbeszéltek néhány apró részletet, majd a főnökük véget vetett az eligazításnak és visszaküldte őket dolgozni.
Most, hogy végre talált magának egy parkolóhelyet, bízott benne, hogy LaRussa együttműködik vele. Bár nem kedvelte a férfit, nem örült volna, ha kiderül róla, hogy besározta magát, és nem szívesen hozott volna kínos helyzetbe egy államügyészt. A puszta gondolattól is kirázta a hideg.
Kénytelen volt megkerülni a korlátokat, melyeket nemcsak a terrorfenyegetések miatt, hanem a börtönökben vendégeskedő veszélyes bűnözők, al-Kaida terroristák és kartelltagok miatt is állítottak.
Sok rabnak voltak barátai, akik szíves-örömest kiszabadították volna őket. Julian Pelitier még most is a hűvösön csücsül, de ha elkezd csicseregni a szállítóiról, az ügyvédeinek esélye se lesz átszállítatni egy kényelmesebb börtönbe.
A Negyedik utcánál újabb akadályokba ütközött, és egy egyenruhás őr lépett eléje.
- Segíthetek, uram? - kérdezte a harmincas, barna hajú férfi. A kitűzőjén a MULLIGAN név állt.
Caine igazolta magát.
- Kihez megy, hadnagy? - kérdezte Mulligan.
- Kenneth LaRussa irodájába.
- Meg van beszélve?
- Ha arra gondol, hogy be vagyok-e jelentve, a válaszom nem.
- Akkor be kell telefonálnom az irodájába, uram.
- Kérem.
Az új biztonsági intézkedések hosszadalmasok voltak, de Caine tudomásul vette őket, és nem vitatkozott. Az őr visszament a bódéjába, telefonált, majd két perc múlva visszatért, és átadott neki egy láncon függő látogatói kártyát.
- Gondolom, ismeri az eljárást, hadnagy. Ezt tegye a nyakába, míg az épületben tartózkodik, és távozáskor le kell adnia.
Az őr beengedte a kapun, majd bekísérte a lezárt Negyedik utcába. Elhaladt mellettük egy-két áru- és rabszállító autó, de az utcán inkább gyalogosok járkáltak.
A tízemeletes King különféle kormányügynökségeknek és azok irodáiknak adott otthont: az FBI-nak, az Adóhivatalnak, a DEA-nek és az ATF-nek. Az államügyész irodája az ötödiken volt. Tripp az épület előtt, a lépcsőn ülve várt rá.
- Mi hír Manny Calistóról? - kérdezte Caine, miután köszöntek egymásnak.
Tripp megrázta a fejét. - Köddé vált.
- Akkor nincs mit tenni, kivárunk - mondta Caine és beléptek az épületbe. Felmutatták a jelvényeiket, így nem kellett átmenniük a fémdetektoron.
Az ötödik emeleten kiszálltak a liftből, és az államügyészi hivatalban találták magukat, ahol több mint hatvan iroda volt... - többségük bűnügyi osztály - és mindegyik Ken LaRussa irányítása alá tartozott. Emellett polgári és szövetségi ügyek is a hatáskörükbe tartoztak.
Az előtér ugyanolyan volt, mint bármelyik más intézményben - néhány szék a fogadótérben, az íróasztal mögött egy vonzó, barna nő ült. Látszott rajta, hogy sok a dolga, de amikor meglátta a látogatókat, mosolyogva üdvözölte őket.
- Mit parancsolnak, uraim? - kérdezte.
- A Miami-Dade rendőrségtől vagyunk, és Mr. LaRussához jöttünk - mondta Tripp.
Igazolták magukat, a nő felírta a nevüket. - Szólok neki. - Felvette a telefont, bediktálta a neveket, egy pillanatig hallgatott, majd ismét rámosolygott a két férfira. - Máris jön.
Három perccel később LaRussa - feltűrt ujjú világoskék ingben, mértani ábrákkal díszített nyakkendőben és fekete nadrágban - kijött az előtérbe.
- Frank, Horatio - mondta mosolyogva, és kezet nyújtott nekik. Aztán a mosolyt komoly arckifejezés váltotta fel. - Mindenkit megrendített a Burnett-ügy. Ismertem Joannát - egy angyal volt.
- Ne most - szakította félbe Caine.
LaRussa sóhajtva megcsóválta a fejét. - Úgy hallottam, Jeremy teljesen rendbe jön.
- Igen - mondta Caine. - A mellénye mentette meg az életét.
- Ezek a bandaháborúk... ezek a cowboyok általában egymásra lövöldöznek. Nem tudják, mivel jár, ha a mieinket veszik célba?
- Nem beszélhetnénk máshol? - kérdezte Tripp.
- Dehogynem. Erre, fiúk. Az irodámban nyugodtan beszélgethetünk. A Wallace-lövöldözés miatt jöttek? Frank, akarja, hogy hivatalosan is megtegyem a vallomásomat?
- Nem - felelte Tripp. - Más ügyben jöttünk.
A folyosó végén beléptek az államügyész tágas irodájába. Az előtérben egy csinos vörös titkárnő fogadta őket.
- Ne kapcsoljon be senkit, Tina - szólt oda LaRussa, mielőtt betessékelte a két zsarut az irodájába.
- Üljenek le, fiúk - mondta és becsukta az ajtót.
A sötét faberakásos helyiség hatalmas ablakai gyönyörű kilátásra nyíltak. A teniszpálya méretű mahagóni íróasztal mellett ugyancsak mahagóniból faragott iratszekrény tornyosult, a jobb oldali falat oklevelek és kitüntetések, valamint LaRussa hírességek társaságában készített fotói díszítették. Caine kedvence az a két fotó volt, melyek a Clinton, illetve Bush elnökkel kezet rázó, mosolygó államügyészt ábrázolták. Bebiztosította magát, gondolta.
Az államügyész íróasztalán a felesége és két gimnazista gyerekének a fényképe mosolygott rájuk. LaRussa belehuppant a hatalmas bőrszékébe, és hátradőlt. Kezeit összekulcsolta a tarkóján.
Caine úgy érezte, hogy az államügyész kissé túlzásba viszi a barátkozást. Mintha minden mozdulatával azt a benyomást akarja kelteni, hogy egyazon oldalon állnak.
- Miben állhatok a szolgálatukra? - kérdezte LaRussa.
Caine komoly arccal előrehajolt a székében.
- Szükségünk lenne az egyik szövetségi ügyben lefoglalt bűnjelre. Ha jól tudom, itt tárolják.
Az államügyész mosolyát mintha eltörölték volna, de a hangja továbbra is barátságos maradt. - Hallgatom.
Caine felolvasta az iktatószámot.
LaRussa nagyot sóhajtott és felállt.
- Horatio, sohasem állítottam, hogy zseni vagyok. Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy egy iktatószámról eszembe jut, miről van szó... Felfrissítené az emlékezetem?
- Julian Pelitier, a Sólymok drogdílere.
- Értem. De mi köze a maguk ügyéhez?
- Fogalmazzunk úgy, hogy belekerült a képbe - felelte Tripp.
LaRussa leült és megdörzsölte a halántékát. - Horatio, Frank, tudják, hogy általában szívesen segítek. Mi casa, tu casa...
- Általában - visszhangozta Caine.
- De ez a Pelitier-ügy... - Elvigyorodott, és zavartan széttárta a kezét. - A tárgyalások kritikus pontra jutottak. Az emberünk legalább fél tucat másik díler és ellátó nevét szándékozik elcsicseregni. Ha ő vagy az ügyvédei megneszelik, hogy az állam is benne van a dologban, azonnal némasági fogadalmat tesz.
- Ken, szeretném felhívni a figyelmét, hogy ez a seggfej egy gyerekekkel teli környéken garázdálkodott - szólt közbe Tripp, és a szeme szikrákat szórt.
- Tudom, Frank - mondta az államügyész -, de ha lekapcsoljuk ezt az alakot, végre megtisztítjuk az utcákat a kábítószerektől. Pontosan ezeknek a gyerekeknek az érdekében mondom...
Tripp Caine-re nézett. Természetesen számítottak erre a válaszra.
- Egyetlen bandavezér lesittelésével még nem tisztítják meg az utcákat a kábítószerektől. De ha sikerül bíróság elé állítani egy gyilkost, azzal emberéleteket lehet megmenteni - mondta Caine.
- Horatiónak igaza van, Ken, ezt maga is tudja - mondta Tripp. - És azt is tudja, hogy Pelitier helye nem marad sokáig betöltetlen... bár szerintem már be is töltötték!
LaRussa ismét a vállát vonogatta. - Fiúk, szerintem még mindig akkor járunk jobban, ha Pelitier-t a szövetségiek ítélik el.
Ezt ő maga sem hiszi el, gondolta Caine. Vagy Speednek és Delkónak igaza volt, amikor azt állították, hogy az államügyésznek nyomós oka van arra, hogy fedezze a fegyver eltűnését. Tripp hirtelen kifogyott az ötletekből.
Caine ragyogó mosolyt villantott az államügyészre. - Jól van, Ken, ezt háromféleképpen is lejátszhatjuk. - Elkezdett számolni. - Egy: önként segít...
- Ki van zárva. Sajnálom.
- Kettő: megszerzem a házkutatási parancsot, maga meg magyarázkodhat a bírónak, miért nem akarja alávetni magad az utasításának. Természetesen nagyon gyorsan kell beszélnie, mert az állami bíráknak megvan az a rossz szokásuk, hogy puszta elfogultságból imádják lesittelni az államügyészeket.
LaRussa vállat vont.
Caine felmutatta a harmadik ujját: - Három: telefonálok Pelitier ügyvédjének, akinek bűnügyi helyszínelőként azt tanácsolom, hogy kérvényezze a bíróságtól egy független fegyverszakértő kirendelését.
Most már LaRussa is felemelte az ujját - a mozdulat cseppet sem volt barátságos.
Caine nem törődött vele.
- És Pelitier ügyvédje idejön a bírósági végzéssel, és ismét az állami bíró előtt találja magát. Majd meglátjuk, sikerül-e elkerülni a börtönt.
- Horatio - szólalt meg LaRussa behízelgő hangon -, ezt tekintsem fenyegetésnek?
- Azt hiszem, igen - felelte Caine, és mézesmázosan mosolygott.
LaRussa megpaskolta az arcát. - Ez nem fog működni. Büntetőügyvéd vagyok, Horatio. Azt hiszi, ilyen könnyen megfélemlíthet?
Ebben volt valami...
LaRussa áthajolt az asztalon, a tekintete ravaszul csillogott, nyoma sem volt a barátságos arckifejezésnek.
- Egyenes ember hírében áll, Horatio... joggal. Akkor miért nem beszél egyenesen?
Caine hallgatott. Tripp rásandított.
Az államügyész folytatta: - Árulja el, miért olyan fontos ez a fegyver... pont ez a fegyver... pont most?
Caine egy pillanatig fontolóra vette a kérdést. Tetszett neki, hogy LaRussa egyenes embernek tartotta, és elhatározta, hogy kiteríti a lapjait.
- Nem hiszem, hogy magánál van a fegyver, Ken.
- Micsoda...?
Caine mosolyogva folytatta: - A fegyverszakértőm megvizsgálta, és kiderült, hogy Wallace-t és Joanna Burnettet is azzal lőtték le.
LaRussának leesett az álla.
- Nincs az az isten...
- Dehogy nincs, Ken - vágta rá Caine. - Ismeri Calleigh Duquesne-t? Biztos vagyok benne, hogy hallott róla.
Az államügyész komoran bólintott. - Ő a legjobb ebben az államban... mindenki tudja. A híres Golyólány, ugye?
- Én nem így szólítom - mondta Caine. - De kiérdemelte a nevét.
- Nos, senki sem tévedhetetlen - vágta rá LaRussa. - Lehet, hogy ez egyszer mellétrafált, Horatio. A legjobbakkal is megesik néha. A fegyver hónapok óta itt van, biztonságosan lezárva a bűnjelkamránkban.
LaRussa tapasztalt szónok volt, de a mondat vége kissé hangosabbra sikerült, mintha önmagát is meg akarta volna győzni.
- Akkor nézzük meg - mondta Caine derűsen.
LaRussa keményen a szemébe nézett, majd elvigyorodott.
- Ügyes, Horatio... pokolian ügyes. Majdnem elkapott... de nem hiszem, hogy menni fog.
- Kérhetnék egy apró szívességet?
- Parancsoljon.
Caine elővette a mobiltelefonját. - Megmondaná Pelitier ügyvédjének a számát?
Fél percig csak néztek egymásra, és olyan fagyosan mosolyogtak, hogy Trippet kirázta tőle a hideg, és kínosan feszengett a székén.
Végül LaRussa megadta magát. - Jól van... jól van! - kiáltotta, és úgy nézett Caine-re, mint egy okos, de engedetlen diákra, aki megzavarta az órát. - Menjünk, nézzük meg. De ha itt van a fegyver, eltűnnek innen a fenébe és békén hagynak.
Caine megcsóválta a fejét. - Sajnálom. Ha a fegyver itt van... márpedig ebben őszintén kételkedek... akkor magammal viszem és átadom Calleigh-nek, hogy vizsgálja meg. Utána visszakapja.
- Ezt nem mondja komolyan.
- Majd meglátja, mennyire komolyan mondom, Ken. Annyira komolyan, hogy pontosan ezzel a fegyverrel lőttek rá egy szövetségi ügynökre és a feleségére.
- És mit mondjak Pelitier ügyvédjének? - kérdezte halkan az államügyész. - A fegyvert csak aláírás ellenében lehet kihozni... mi lesz, ha megtudja?
Caine vállat vont. - Igen, ez benne van a pakliban.
LaRussa a lehetőségeit latolgatta, de egyik sem tűnt túl kecsegtetőnek.
- Tényleg azt hiszi, hogy ezzel a fegyverrel lőttek rá Jeremyre és Joannára? - kérdezte végül.
- A töltényhüvelyek egyeznek. Ráadásul a másik lövöldözésnél is ezt a fegyvert használták. Ehhez nem kell „Golyólánynak” lenni, szinte szabad szemmel is meg lehet állapítani.
- Rendben, Joanna és Jeremy Burnett kedvéért - sóhajtott fel Kenneth LaRussa. - Jó ügynök, megérdemli, hogy kiálljunk mellette.
- Pontosan - mondta Caine.
- Csak az ő kedvéért. Menjünk, nézzük meg. - Az ujjával megdorgálta. - De ragaszkodom a száztízes nyomtatványhoz, és huszonnégy órán belül vissza akarom kapni!
Caine nem tudta eldönteni, hogy kivel is áll szemben: egy okos politikussal, egy ravasz gyanúsítottal, vagy egy őszinte emberrel, de beleegyezése jeléül bólintott.
A bűnjelraktár az alagsorban volt. A hivatali időben egy őr felügyelt a biztonságra, miközben az FBI-, DEA- és ATF-ügynökök egymásnak adták a kilincset. A munkaidő leteltével az őr is elhagyta a helyiséget, amit utána két kamerával figyeltek, és fegyveres őrök járőröztek az épület folyosóin, valamint a szövetségi épületegyüttes területén. LaRussa kikereste a naplóból a fegyver helyét, majd alig tíz perccel később a fegyverszéf előtt álltak - pontosabban a falon sorakozó hét fegyverszéf előtt. Mindegyik zárva volt, a kulcsok az őrnél voltak. Amikor letelt a szolgálata, a bűnjelkamra előtt álló íróasztalba zárták őket. Nem éppen Fort Knox, de biztonságos megoldásnak tűnt, különösen így, hogy a szeptember 11-i támadást követően az egész épületét szigorúan őrizték.
LaRussa átvette az őrtől a kulcsot, és kinyitotta a széfet, melyben külön rekeszekben majdnem egy tucat hosszú fegyver sorakozott egymás mellett: két vadászpuska, négy puska, három félautomata puska és egy régi Thompson géppisztoly.
És a sor végén ott árválkodott egy AK-47-es.
Caine érezte, ahogy összerándul a gyomra. Mi az ördög folyik itt?
- Pontosan ott, ahol lennie kell - mondta LaRussa, és nem is próbálta leplezni az elégedettségét.
Aztán az államügyész a fegyver után nyúlt, de Caine megfogta a könyökét. LaRussa ingerülten ránézett. - Mit akar...
- Ken, ugye nem akarja, hogy az ujjlenyomatai rákerüljenek arra a fegyverre?
Az államügyész úgy nézett a tenyerére, mintha még sose látta volna. - Ó, hogy az a... Sajnálom. Eszembe se jutott...
- Szabad?
Caine elővett a zsebéből egy pár gumikesztyűt és felhúzta. Az államügyész közben félreállt az útjából és Tripp nyomozó mellé lépett, hogy a hadnagy nyugodtan kivehesse a fegyvert.
Utána mindannyian összehasonlították a ravaszon lévő cédulát a 110-es nyomtatványon lévő számmal. Mindhárman meggyőződtek róla, hogy a számok azonosak.
- Sajnálom, de a Golyólány mégis tévedett.
Caine szája mosolyra húzódott, de a tekintete komoly maradt, mialatt aláírta a nyomtatványt és átvette a fegyvert.
Az őr keresett nekik egy zsákot, amiben elvihettek a fegyvert. LaRussa kezet fogott Caine-ékkel, és miután biztosította őket afelől, hogy egy csapatban játszanak, elbúcsúztak egymástól.
A laborba érve Caine egyenesen Calleigh-hez vitte a fegyvert. - Egy AK-47-es, lőtárral együtt - mondta.
Calleigh nagyot nézett.
- Ott volt?
- Pontosan ott, ahol lennie kellett - szigorúan lezárva, a fegyverszéfben.
Calleigh elsápadt. - Horatio, ez nem lehet... Vagyis... kétszer is ellenőriztem. Egyszerűen... nem... létezik.
Caine vállat vont. - Magad is láthatod.
- Én... nem is tudom, mit mondhatnék.
- Ne mondj semmit. Pillanatnyilag semmit sem érünk a feltételezésekkel és az érzelmi kitörésekkel. Csak vizsgáld meg, és derítsd ki, hogy ugyanarról a fegyverről van-e szó.
Calleigh szeme résnyire szűkült. - Ugye, nem hiszed, hogy elcsesztem?
- Semmi feltételezés, Calleigh. Csak egyetlen módon deríthetjük ki - találj egyezést.
- Rendben, mondjuk, hogy találok... Egy pillanatra engedj meg nekem ennyit. Utána mi lesz?
- Utána - mondta Caine kimérten - kiderítjük, hogyan lehetséges, hogy a város legjobban őrzött szövetségi épületéből... egy széfből... kikerült egy fegyver, amivel kilenc embert öltek meg.

Napnyugta után egy Skorpiók-bandatagokkal teli gépkocsi bemerészkedett Kis-Haiti Lemon City nevezetű negyedébe, és tüzet nyitottak a Sólyom banda három tagjára, akik a sarkon ácsorogtak. Ketten azonnal meghaltak, de a harmadiknak még sikerült erősítést hívnia, így aztán rövid időn belül három gépkocsi eredt a támadók nyomába.
A négy autóból folyamatosan lövöldöztek egymásra, és legalább félórán keresztül tartott az üldözés Lemon Cityből egészen az I-95-ös déli városrészbe. A Sólymok banda egyik autóját félautomata fegyverekkel szitává lőtték, ami aztán egy adott pillanatban felrobbant. A három gépkocsi most nyugati irányban haladt, fel a Delfin autópályára, ahol átszáguldottak az egyik fizetőbódén.
A Skorpiók a Huszonhetedik sugárúton próbáltak egérutat nyerni, de mielőtt még lejutottak volna a rámpáról, a Sólymok leszorították őket az útról, és legurultak a töltésről. Utána a Sólymok egytől egyig agyonlőtték a túlélőket.
Azon az estén, amikor már a következő műszak helyszínelőit is kirendelték a lövöldözés színhelyére, egy másik helyen is kezdetét vette az öldöklés. A Sakálok elhajtottak egy kis-havannai táncklub előtt, amit a Kígyók tagjai látogattak. A helyiség előtt dohányzó és levegőző kéttucatnyi vendégnek szinte semmi esélye nem maradt.
A Sakálok két gépkocsival hajtottak el előttük, és automata fegyverekből lőttek rájuk. Az eredmény: kilenc halott, tizenhárom sebesült - közülük hárman annyira súlyosan, hogy valószínűleg a reggelt sem fogják megérni.
Csupán egyikük volt tagja a Kígyók bandájának.
Persze Kurt Wallace emberei sem maradtak ki a sorból. Mivel a Kígyókat és Antonio Mendozát okolták a főnökük haláláért, betörtek Mendoza indián patakbeli otthonába, ahol megöltek egy tucat Kígyó-tagot, többek között Mendoza két unokatestvérét is eltalálták. Azután, mivel Mendozát nem találták otthon, mérgükben porig égették a házát. Még a négy kutyáját is agyonlőtték.
Egész éjszaka tartott a lövöldözés. Ahogy a rendőrök kiértek egy-egy helyszínre és némiképp rendet teremtettek, egy másik helyen újabb csata vette kezdetét.
Hajnali háromra, amikor visszarendelték Caine-t és csapatát, már további ötven halott csatlakozott az előző napok kilenc áldozatához, és a kormányzó a Nemzeti Gárda bevetését és a statárium bevezetését fontolgatta.
Caine tudta, hogy más városok, mint Watts, Newark, Detroit is túléltek már hasonló krízist, ráadásul Miami számos hurrikánnal is megküzdött már, így a katasztrófa nem volt újdonság... bár totális bandaháborút még sohasem láttak.
Gyors cselekvésre volt szükség, és Caine biztos volt benne, hogy csak egyetlen módon szabhatnak gátat a zavargásoknak: mielőbb meg kell találniuk Kurt Wallace és Joanna Burnett gyilkosát. A vérfürdő a Wallace-gyilkossággal vette kezdetét, tehát a gyilkos kézre kerítésével valószínűleg véget is vethetnek neki.
Amikor felkelt a nap, Caine kilépett az épületből. Friss levegőre volt szüksége. A Miami Messenger reggeli kiadásának címlapján ezen a reggelen a szokásostól eltérően hatalmas betűkkel adta tudtul a világnak, hogy „BANDAHÁBORÚ” vette kezdetét a városban.
Kimerülten végigsimított az arcán, majd visszament dolgozni. Elkelt volna még egy-két segítség. Alexx rekordsebességgel végezte a boncolásokat. Speedle-t és Delkót az éjszakai műszakhoz vezényelték, hogy segítsenek a helyszíneken. Minden bizonnyal alig állnak a lábukon a kimerültségtől.
Ez azt jelenti, hogy csak ő és Calleigh foglalkozhatnak a Wallace- és a Burnett-gyilkosságokkal.
Calleigh-t a laborban találta, az egyik munkaasztalnál. Elmélyülten tanulmányozott valamit a középre állított nagyító alatt. Közelebb lépett, és látta, hogy filctollal megjelöli a lövedékek tetejét és a töltényhüvelyek alját.
- Mi újság? - kérdezte Calleigh.
Mosolyogva felnézett a főnökére, a golyót betette egy dobozba, majd kézbe vette a következőt. - Megszámozom a golyókat - jelentette ki derűsen.
- Komolyan?
- Igen? Ebben a sorrendben fogom betárazni őket, így az egyes számmal ellátott golyó repül ki először...
- És a hetvenötös utolsónak.
- Pontosan! Utána összehasonlíthatjuk a hüvelyeket és a lövedékeket a két helyszínen találtakkal.
Nem volt szükség további magyarázatra. Caine tudta, hogy a gyilkos egy teljes tárat ürített ki, tehát a fegyver felforrósodott, így a lövedékeken a cső okozta mintázat, valamint a hüvelyeken az ütőszeg és huzagolás által okozott mintázat kissé módosult, így a számozás alapján könnyen sorba rakhatja a helyszíneken talált lövedékeket.
- Megjegyzem, a rengeteg hulla után igazán üdítő változatosságot jelentesz - mondta Caine.
Calleigh arca felderült. - Köszönöm, Horatio! Nagyon kedves vagy.
- Mit tervezel a lövedékekkel, miután megjelölted őket?
Calleigh úgy mosolygott, mintha a világ legegyszerűbb dolgáról lenne szó. - Elmegyek a Cabrerra Egyetemre, és igénybe veszem az uszodájukat.

6.
Buli a medencében

A CORAL GABLES-I CABRERRA EGYETEM hírnevét a színvonalas oktatás mellett a futballcsapata is öregbítette. Ám ezen a meleg őszi napon Calleigh Duquesne-t nem a tanulás vagy a sport, hanem az intézmény medencéje érdekelte, ahol a Ken LaRussa államügyésztől elhozott AK-47-essel szándékozott végrehajtani egy kísérletet.
Sötétkék nadrágjában és patyolatfehér blúzában, mely fölé egy CSI feliratú széldzsekit húzott, meglehetősen hivatalosan nézett ki, amikor belépett Phil Cunnick, az egyetem úszóedzőjének az irodájába. A szemét csípte a medencéből áradó átható klórszag. Helyet foglalt a zsúfolt helyiségben, az AK-47-est tartalmazó táskát letette a földre, a széke mellé.
A pólót és melegítőnadrágot viselő magas, izmos Cunnick a húszas évei végén járhatott - zsenge életkor az edzői pályához. Hosszú, szőke haja volt, ami szokatlan látvány egy úszóbajnoknál, bár a pályafutásának ebben a szakaszában kizárólag nagyszabású társasági eseményeken vett részt.
Calleigh most először találkozott vele személyesen, bár a tévében már látta az olimpiai közvetítésen. Laza, könnyed, karizmatikus egyéniségnek tűnt, és a Brad Pittel való hasonlósága csak fokozta a hatást.
- Ez most valami vicc? - kérdezte Cunnick. - Biztos, hogy nem a Kandi kamera?
- Jaj, dehogy. Látta az igazolványomat. Ha jól tudom, a tanszékvezető is igazolt engem, nem?
- Igen... de... nem mondhatja komolyan, hogy megengedem magának, hogy szétlője az olimpiai színvonalú medencémet?
Calleigh megnyugtatóan rámosolygott; a hangja továbbra is lágyan csengett, bár a szavai egyáltalán nem voltak azok. - Miami-Dade-nek igen jó kapcsolata van az egyetemmel, és szeretnénk, ha ez a jövőben is így maradna.
- Még mindig nem győzött meg.
Calleigh még most is mosolygott. - Esküszöm, nem bántom a medencéjét.
- Ezt maga sem gondolja komolyan.
Calleigh átadott neki néhány iratot.
Cunnick újra és újra elolvasta a tanszékvezetője levelét, majd keményen Calleigh-re nézett.
- Nézze, tanszékvezető vagy sem, ez a medence, sőt az egész épület az én felelősségem alá tartozik.
- Értem. Én is így vagyok a laborommal.
- És higgye el, Ms. Duquesne, gyönyörű a mosolya, és a fellépése is meggyőző, de akkor sem adhatok engedélyt erre a szörnyűségre.
Calleigh előrehajolt. - Mr. Cunnick, esküszöm, hogy nem bántom a medencéjét.
- Hooooogyne - sóhajtotta a férfi. - Belelő egy AK-47-essel, és nem lesz semmi baja. Én meg majd el is hiszem.
- A víz eloszlatja a lövedékek erejét, és mire a medence aljára érnek, már teljesen ártalmatlanok lesznek.
Cunnick a homlokát ráncolta. - A tévében azt láttam, hogy maguk, ballisztikusok mindig homokos hordókba vagy hasonlóba lőnek.
- Először is: nem vagyunk ballisztikusok - vágta rá Calleigh, rezzenetlen mosollyal -, ez csak valami tévés kifejezés. Lőfegyverelemzők vagyunk, és ha már megjegyezte, valóban van egy tartályunk, amit lőpróbára használunk, de ez az eljárás csak egy vagy két lövésre alkalmas. Ebben az esetben egy hetvenöt lövedékes tárat fogok kiüríteni. A tartályban a víz annyira felkavarodna, hogy tönkretenné a kísérletet.
Cunnick úgy nézett rá, mintha az égből pottyant volna le. - Szóval... Már értem, hogyan vette le a lábáról a tanszékvezetőt... De ha ne adj' isten, mégis téved, megígéri, hogy a rendőrség kifizeti a kárt?
- Ezt nem áll módomban megígérni.
- Ó, de maga...
- De természetesen jogában áll kártérítésért folyamodni. Semmit sem kell aláírnia. És ne feledje, az egyetemmel már mindent megbeszéltem.
- Esküszik, hogy nem valami átverés?
- Esküszöm.
- És megmondaná, miről van szó?
- Sajnálom. A nyomozás még folyamatban van.
- Értem... ez a támadófegyver... Láttam a lapokat és a híradót. Ugye arról a bandaháborúról van szó?
Calleigh gyorsan témát váltott: - Mr. Cunnick...
- Phil.
- Phil. Én is jobban szeretem, ha Calleigh-nek szólítanak. Engedjen meg egy kérdést, Phil. Nevezzen meg még egy embert ezen a kampuszon, aki többet tudna az úszásról, mint maga.
A férfi önelégülten vigyorgott. - Egyetlen lelket sem tudok.
Calleigh édes mosollyal jutalmazta. - Akkor nevezzen meg valakit, aki nálam többet tudna a lőfegyverekről.
Cunnick egy pillanatig eltátotta a száját, aztán kitört belőle a nevetés. - Jól van, megpróbáljuk. De ha egy hajszálnyi repedést is látok, azon nyomban beperelem a várost.
- Ez természetesen jogában áll - felelte Calleigh vidáman.
A medence mellett ácsorgó fiúk örömteli füttyögéssel üdvözölték az edzőjük mellett lépkedő Calleigh-t. Nem sértődött meg - hiszen csak gyerekek voltak, és persze nem ez volt az első alkalom, hogy valaki felfüttyentett a láttára. Bizonyára az edző barátnőjének hitték, és örültek, hogy zavarba hozhatják.
- Vegyetek vissza, fiúk - szólt oda Cunnick a csapatának. - Hölgyek jelenlétében nem illik ilyen együgyűen viselkedni.
- Azért ismerje be, nem mindennap látni ilyen szépséget - jegyezte meg az egyikük.
Calleigh jót mulatott magában. Az együgyű kifejezés annyira régiesnek találta - annak idején az édesapja szokta mondogatni. Ahogy lehúzta a széldzsekije cipzárját, újra kitört a füttykoncert...
... ami a fegyver és a jelvény láttára mintegy varázsütésre abbamaradt.
A légy zümmögését is hallani lehetett volna.
Calleigh udvariasan a fiúkra mosolygott: - Szükségem van rátok, fiúk - mondta, a „fiúk” szót kellőképpen kihangsúlyozva. - Segítsetek nekem.
Az egész csapat felderült, mindenki vigyorgott, és hirtelen mindenki egyszerre kezdett el beszélni.
- Csendet, idióták - szólt rájuk az edző. - Duquesne helyszínelő még nem fejezte be.
- Helyszínelő a csaj - visszhangozták a fiúk tisztelettel a hangjukban. - Jééézusom, egy igazi helyszínelő zsaru! - Most már más szemmel néztek a látogatóra.
- Először is - mondta Calleigh, és felemelte az ujját -, megkérlek benneteket, hogy néhány percre hagyjatok magamra, hogy tudjak dolgozni. Az edzőtök majd elmagyarázza, mit kell tennetek, ha visszajöttök.
- Jól van, srácok - mondta Cunnick. - Egy percen belül kapjátok fel a melegítőtöket és kifelé!
Gyorsan reagáltak, látszott rajtuk, hogy megtanultak engedelmeskedni az edzőjüknek, bár még öltözködés közben is záporoztak a kérdések, ám sem ő, sem Calleigh nem elégítette ki a kíváncsiságukat. A fiúk hamarosan az ajtóban álltak, ahonnan kíváncsi pillantással méregették a szokatlan látogatót.
Mielőtt az edző kiterelte volna őket az ajtón, még láthatták, ahogy Calleigh kinyitja a táskát és előhúzza az AK-47-est. - Nagyon állat! Király! - kommentálták leesett állal a látványt.
Aztán végre kimentek, és Calleigh nyugodtan munkához láthatott.
A fiúk odakinn elárasztották a kérdéseikkel az edzőt.
- Mester, ki ez a csaj? - kérdezte Rick Britton, a csapat hátvédje.
- Hé! Több tiszteletet - pirított rá Cunnick.
- Mit keres itt? Egy helyszínelő! - kíváncsiskodott Ben Jackson, az egyik műugró.
- Randizik vele? - kérdezte Ron Murray.
- Hogyne, majd álmában! - mondta Yoshi Tamura.
Cunnick zavartan feltartotta a kezét, és már azon volt, hogy leállítja a fiúkat, amikor Calleigh kéretlenül a segítségére sietett...
... mert a lövöldözés hallatára a bátor, nagyszájú fiúk hanyatt-homlok futásnak eredtek, és páni félelemmel az arcukon próbáltak fedezéket keresni maguknak.
Calleigh betárazott, feltette a védőszemüvegét és a fülvédőjét, majd felállt az egyik rajtkockára. Belenézett a kék vizű medencébe, jobb kezében a kibiztosított AK-47-es. A higanygőzös világítás miatt nem láthatta a vízben a tükörképét.
Terpeszállásba helyezkedett, nehogy a fegyver elsütésekor kibillenjen az egyensúlyából, majd az AK-47-est függőlegesen a víz felszíne felé tartotta. Ily módon biztosította, hogy a töltényhüvelyek is a medencébe essenek.
Aztán megcélozta a lefolyót, az orrán keresztül vett egy mély levegőt, sóhajtott és meghúzta a ravaszt.
A víz sziszegve és fröcsögve tiltakozott a forró lövedékek ellen, és Calleigh még a fülvédőn keresztül is hallotta a fülsiketítő robajt.
A fegyver alaposan vállon rúgta, de nem érte váratlanul, így könnyedén megőrizte az egyensúlyát.
Igaza volt: a fehéren tajtékzó víz jelentősen tompította a lövedékek erejét, és azok ártalmatlanul potyogtak a medence aljára.
Calleigh Duquesne elemében volt. Gyerekkora óta a lőfegyverek megszállottja volt, amiért eszébe se jutott elnézést kérni a világtól, és az ostoba, szexuális töltetű megjegyzések sem érdekelték. Élvezte a fegyverek erejét, a szerkezetük egyszerűségét, a tudatot, hogy sose szabad megfeledkezni a biztonságos, pontos és felelősségteljes használatukról.
Kiszórta az utolsó golyókat, és közben elképzelte, hogy az úszócsapat mostanra valószínűleg hetedhét határon is túl van már félelmében. Az uszoda levegőjét fanyar lőporszag ülte meg. Bár a fegyver hetvenöt lövedékkel lett könnyebb, mégis forrónak és nehéznek érezte. Megvárta, míg a víz felszíne némiképp lecsillapodik, majd hátralépett és szemügyre vette a művét.
Amikor levette a fülvédőjét, még mindig hallani vélte a lövések visszhangját. Kezében az AK-47-essel az ajtóhoz lépett, kinyitotta és intett Cunnick edzőnek, hogy hozza be a csapatát. A fiúk képtelenek voltak levenni a szemüket a fegyverről.
- Tudják, mit kell tenniük? - kérdezte Calleigh.
Calleigh elvigyorodott: - Éppen el akartam mondani, amikor maga tüzet nyitott. A medencében még sose láttam őket ilyen fürgén mozogni.
A fiúk feszengve hallgattak; a fejükre lapuló nedves hajukkal olyanok voltak, akár a kölyökkutyák.
- Szóval, Calleigh - folytatta az edző. - Mekkora kárt tett a medencémben?
- Ezt ítélje meg maga, Phil - vágta rá Calleigh egy madonna mosolyával.
Cunnick a víz fölé hajolt, és a tekintetéből meg lehetett ítélni, hogy mindent a legnagyobb rendben talált, de Calleigh tudta, hogy az edzőnek tulajdonképpen a medence alja számított. Mindegy, ha a csapatával együtt lemerül, hamarosan megláthatja.
- Jól van, fiúk - mondta Calleigh. - Hetvenöt lövedék és ugyanannyi töltényhüvely van a medence alján... és szükségem lenne rájuk. Ki akar kincskeresőt játszani?
Hatalmas loccsanás volt a válasz - három másodpercen belül csak Calleigh és az edző maradt a medence szélén.
Cunnick lekapta magáról a pólóját és a melegítőjét, és egy szál Speedo fürdőnadrágban állt Calleigh előtt.
- Míg a srácaim összeszedik a lövedékeit, ha nem bánja, megnézem a medencémet.
- Legyen a vendégem - mondta Calleigh, a kidolgozott, gyönyörű férfitestben gyönyörködve - ő is csak nő volt. - De ha feljön, azonnal kérjen bocsánatot, hogy kételkedett bennem.
Cunnick feleletképpen rávigyorgott, és beugrott a vízbe. Hamarosan a fiúk is kezdtek felbukkanni, a lövedékeket és a töltényhüvelyeket egy-egy kis műanyagvödörbe dobták, amiket Calleigh a medence szélére helyezett. Nem telt bele tíz perc, és mind a hetvenöt golyó és töltényhüvely a vödörben landolt. Időnként látta, hogy Cunnick feljön levegőt venni, majd ismét lemerül. Egyszer még bele is dobott egy lövedéket Calleigh vödrébe, de akkor sem szólt hozzá.
A fiúk már rég kijöttek a medencéből, és Calleigh is összecsomagolta a holmiját, mire az edző is kimászott a vízből. Megrázta magát, felkapott egy törölközőt és megszárítkozott.
- Köszönöm, Cunnick edző - mondta Calleigh, és a fegyvertáskát a vállára kanyarította.
- Ó, szóval most már Cunnick edző vagyok - csipkelődött a férfi. - Miután szabadon garázdálkodott a medencémben...
Calleigh felnevetett. - Halljam, mi az ítélet.
- Egyetlen karcolás sem esett rajta - mondta Cunnick, a szája sarkában huncut mosollyal. - Nem hittem, hogy lehetséges. Azt hiszem, tartozom magának egy bocsánatkéréssel.
Calleigh megrázta a fejét. - Ugyan... Sokat segítettek nekem.
- Ne haragudjon, hogy kissé szemtelenek voltak magával.
- A fiúk mindig fiúk maradnak. Egyébként miután összehaverkodtunk, nagyon édesek voltak.
Cunnick elkomorodott. - Ugye, most sem mondhatja el, mire volt jó ez az egész?
- Sajnálom... nem beszélhetek róla, míg folyik a nyomozás.
- Arról a banda-ügyről van szó, ugye?
- Sajnálom.
- És később? Ha már nem folyik a nyomozás?
Calleigh vállat vont. - Talán.
- Szeretném tudni, mi volt ez az egész. Esetleg... egy vacsora? Ha maga sem bánja.
- Megvan a névjegyem. Hívjon fel a munkahelyemen. Megbeszélhetjük.
Cunnick csípőre tett kézzel állt, és ismét elvigyorodott. - Tudja, Calleigh - bárcsak én is annyit tudnék az úszásról, mint maga a ballisztikáról.
- Lőfegyverekről - mondta Calleigh, és kacsintott.
Aztán, a fegyverrel a vállán szaporán kisietett az uszodából.

Andrew Chevalier szíve szerint meg nem történtté tette volna az elmúlt két nap eseményeit.
Nagydarab férfi volt, lerítt róla, hogy szereti a hasát. A bőre sötét mahagóni színű, rasztahaját egy fekete selyemszalaggal fogta össze a tarkóján; a feje olyan volt, mintha betonból öntötték volna ki, az arcán számos sebhely tanúskodott az ifjúkori verekedésekről.
A Sólymoknak mostanában jól ment az üzlet, és Chevalier-nek más sem hiányzott, mint egy bandaháború. De miután Mendoza kicsinálta Wallace-t, majd megtámadta azt a DEA-s köcsög Burnettet, az egész városban elszabadult a pokol.
A legtöbb bandához hasonlóan Chevalier-nek is megvolt a maga kis egere a zsaruk házában... és a vékony kis hangocska azt cincogta, hogy a nyomozók figyelme Mendozáról arra a disznó Skorpióra, Manny Calistóra terelődött.
A helyi bandavezérek közül eddig csak a Sakálok góréját, Peter Shakespeare-t nem gyanúsították meg a gyilkosságokkal. Chevalier a zsigereiben érezte, hogy a lövöldözések mögött nem Calisto, hanem Mendoza állt, de ki tudja...
Burnett éppen elégszer megszorongatta Mendozát, hogy holtan akarja látni a szövetségit; és a forrófejű Kígyó-vezér akár meg is szervezhette a DEA-ügynök elleni merényletet.
Ahogy az emberei egymás után hulltak ki a sorból, a túlélők bosszúért kiáltottak, és Chevalier el tudta képzelni, mit érezhet a többi bandavezér. Az a nyavalyás floridai kormányzó már azt fontolgatta, hogy ugyanazt teszi Miamival, mint a bátyja Irakkal. Chevalier tudta, hogy ha bevetik a Nemzeti Gárdát, mindannyian cseszhetik.
Nem lehet megjósolni, mennyi ideig maradnak a gárdisták Dél-Floridában, és minél tovább maradnak, annál többe kerülnek majd a bandáknak - minden üzletükre keresztet vethetnek.
Ezen a napon Chevalier nemcsak a saját bandáját és a vállalkozását, hanem a versenytársait is meg akarta mentem. Bár gyűlölték egymást, és ha üzletről volt szó, szemrebbenés nélkül elvágták a másik torkát, tudta, hogy ha most csendben meghúzzák magukat, talán sikerül életben maradni, és megmenthetik a tortát, amiből mindenki jókora szeletet kanyaríthat magának.
Először Calistónak telefonált.
A vészhelyzet miatt a kolumbiai drogdíler azonnal megváltoztatta a mobilszámát, de Calistónak végül sikerült elérni az egyik csatlósát, aki megígérte, hogy átadja az üzenetet a főnökének.
Végül, másfél órával később, a barna Hummerjában ült, amikor megcsörrent a telefonja, és egy mély, erős akcentussal beszélő férfi hangját hallotta. - Te vagy az, Chevalier?
- Oui.
- Mi az istenverte bajod van, hogy üzengetsz? Akkor lássam a fejed, amikor karóra húzva rohad a napon!
Ez nem lehet más, mint Manny Calisto.
Calisto gyakran fenyegetőzött, hogy karóra húzatja az ellenségei fejét, és Chevalier tudta, hogy nem beszél a levegőbe - az egyik áruló bandatag feje valóban a karón kötött ki.
Chevalier érezte, hogy az agyát elönti a méreg. Mégsem tette szóvá, hogy éppen Calisto emberei nyitottak tüzet az övéire, és higgadtan félbeszakította a kolumbiait: - Elég legyen, Manny. Most figyelj rám.
- Mi a fasz? - kiáltott rá Calisto. - Ne merészelj utasítgatni!
Chevalier eltartotta a telefont a fülétől, és megvárta, míg a Skorpió-vezér ki dühöngte magát. Aztán így szólt: - Nekem így is jó, barátom, de nem ártana, ha kitalálnánk valamit, hogy megállítsuk az öldöklést. Mielőtt az elnök bátyja ránk küldi a Nemzeti Gárdát, és mindannyiunkat kiütnek az üzletből.
Meglepetésére Calisto hirtelen elhallgatott, majd azt felelte: - Hallgatlak.
- Jó. Üljünk le és beszéljünk. Ki kell találnunk valamit, hogy véget vessünk ennek, különben nekünk is végünk. Ez a háború minket is kicsinál.
- Azt hiszed, ha mi ketten leülünk tárgyalni, azzal megállíthatjuk a Kígyókat és a Sakálokat? Azok az őrültek addig lövik egymást és minket, míg mindenkit kinyírnak.
Chevalier néha elcsodálkozott azon, hogyan sikerült Calistónak a Skorpiók vezérévé választatnia magát. Nála még egy csirkének is több agya van.
- Mindannyian leülünk tárgyalni - szólt bele Chevalier a telefonba. - Te, én, Mendoza, Shakespeare - még Wallace táborából is meghívok valakit, ha kiderítem, ki lett a főnök.
Hosszú szünet - Calisto valószínűleg arra gondolt, hogy Chevalier-nek elment a józan esze.
- Neked elment a maradék eszed, ha azt hiszed, belemennek egy ekkora őrültségbe! Hallani se akarok róla!
Chevalier már-már azon volt, hogy hagyja az egészet a fenébe, hadd lövessék agyon magukat. Ugyanakkor Calistótól eltérően pontosan tudta, hogy Mendoza halálával a kígyó új fejet növeszthet magának, egy sokkal erőszakosabb és kegyetlenebb fejet.
- Azt hiszed, ez csapda? - kérdezte higgadtan.
- Miért, te mire gondolnál a helyemben?
- A helyedben vagyok.
- Nem, te tárgyalást javasolsz. Szerinted honnan tudhatnám én vagy a többiek, hogy nem valami istenverte csapdáról van szó?
Ebben van némi igazság, gondolta Chevalier.
- Manny, meg kell tennünk. Muszáj leülnünk tárgyalni.
- És honnan tudjam, hogy békét akarsz, nem háborút?
- Külön-külön szervezzük meg a találkozót - te kiválasztod a helyet, Shakespeare megszabja a feltételeket, Mendoza az időt... így nekem lesz alkalmam dönteni.
- Elfogadható - mondta Calisto hosszú csend után.
Jó, gondolta Chevalier. Ez már haladás...
- De - érvelt Calisto - Shakespeare és Mendoza meg fogja kérdezni, miért én választom meg a helyet, és nem ők... és Wallace embereinek már nem is lesz szavuk. Arról már nem is beszélve, hogy Wallace emberének a helyében minden vágyam az lenne, hogy valaki golyót repítsen Mendoza pofájába.
- Ezen a találkozón kihagyjuk Wallace embereinek. Különben is, a vezérük nélkül most olyanok, mint egy levágott fejű csirke.
- És mi van a másik problémával?
- Osszátok fel magatok között a szervezést - nem érdekel, ki fogja kiválasztani azt a kurva helyszínt. Csak annyit kérek, hogy semleges és biztonságos legyen.
- Három nappal ezelőtt valami nyilvános helyre szavaztam volna - mondta Calisto. - De az Archer után... már nem is tudom.
Chevalier felsóhajtott - ez az alak nem semmi. De eltökélte, hogy mindenképpen nyélbe üti a találkozót, kerül, amibe kerül. Különben vagy egymást gyilkolják halomra, vagy a Nemzeti Gárda végez mindenkivel, és akkor mindannyiuknak befellegzett. Ezt elmondta a kolumbiainak is, akit végül sikerült meggyőznie.
Aztán további másfél óra alatt sikerült megállapodniuk egy tervben. Chevalier már egy ideiglenes békeszerződéssel is beérte volna. És ha a többi bandavezérrel is meg tudnak egyezni, egy időre fellélegezhetnek.
Chevalier arra gondolt, hogy ebből mégis kisülhet valami. Régen, még Venici és Capone idejében a rivális bandák összefogtak, és a bűnözök egy országos szakszervezetbe tömörültek.
Ki tudja? Ha ügyesen keverik a lapokat, a hasznukra fordíthatják ezt a helyzetet...

Horatio Caine az asztalánál ülve a bandaháború végkimenetelén töprengett, amikor, vállán a fegyverrel, benyitott hozzá Calleigh Duquesne.
- Sikerült? - kérdezte Caine.
- A lövések igen. A vizsgálat? Még el se kezdtem.
- A táskát letette az egyik székre, majd helyet foglalt. - Csak arra gondoltam, sürgősen vissza akarod vinni LaRussához.
- Jól gondoltad.
- Máris nekifogok a vizsgálatnak - mondta Calleigh, és biztatóan a főnökére mosolygott. - A nap végére talán már eredményt is produkálok.
- Kár, hogy nincs legalább száz testvéred. Elkelne a segítség.
- Sajnálom. Egyszeri és megismételhetetlen vagyok.
Caine hosszú idő óta most először mosolyodott el.
- Igen... Nem baj, legalább az államügyész boldog lesz. Ha kiderül, hogy semmi köze ehhez az egészhez, nem árt, ha a mi oldalunkra állítjuk.
Calleigh felállt.
- Ó, és előtte még készítettem lenyomatokat az AK-47-esről, de eddig nem volt időm lefuttatni őket az AFIS-en.
Caine felállt és felvette a zakóját, majd megkerülte az íróasztalt. - Ha megtudsz valamit, habozás nélkül tájékoztass.
- Ne aggódj.

Ez alkalommal egyedül ment vissza LaRussához, aki az előtérben várta. Caine átadta neki a fegyvert tartalmazó táskát.
- Huszonhárom óra, harminckét perc - mondta Caine kedélyesen. LaRussa szája fanyar mosolyra húzódott. - Mi a baj?
LaRussa félrehúzta Caine-t. - Most hívott Pelitier ügyvédje. Az emberünk hirtelen megnémult.
Caine meghökkent. - Miért? - kérdezte.
- Nézze, mindketten tudjuk, hogy a falnak is füle van - mondta LaRussa, és vállat vont. - Ezeknek az alakoknak megvannak a barátaik a rendszerben. Talán megsejtették, hogy újra bevizsgáltatta a fegyvert, és abban reménykednek, hogy a vihart az ellenségeik felé irányíthatják.
- Oké, de ennek semmi köze a kettőnk ügyéhez.
- Tudom. Amit tegnap mondott... ugye, csak kóstolgatott?
- Nézze, Ken...
- Nagyfiú vagyok, Horatio. Mindenesetre, ha Pelitier ügyvédje megneszelte, hogy megnézette a fegyvert, azt hiszi, újra akarja vizsgálni az ügyet.
Caine hangosan gondolkodott: - Lássuk csak... ha a pasas ügyvédje tudja, hogy bevizsgáljuk a fegyvert...
- Akkor azt is tudja, hogy emiatt az ügyfele semmiképpen nem kerülhet bajba, hiszen jó alibije volt mind a Wallace-, mind a Burnett-gyilkosságok idejére, nevezetesen rács mögött hűtötte a hátsóját.
- És a fegyvervizsgálattal még nem fogjuk elfelejteni, amit Kis-Haitiban tett.
- Az ügyvédje nem így látja - vonogatta a vállát LaRussa.
Caine megcsóválta a fejét. - Akkor az ügyvéd akár saját kezűleg is beadhatja Pelitier-nek a halálos injekciót.
- Ettől függetlenül én továbbra is meg akarom tisztítani az utcákat a kábítószerektől, Horatio.
Caine nem válaszolt.
- És mi lett a vizsgálat eredménye? - érdeklődött LaRussa.
- Még nem tudom, de amint kiderül valami, azonnal tájékoztatom.
LaRussa kezet nyújtott. - Szeretném, ha tudná, hogy nem haragszom. Egy csapatban játszunk.
Ez alkalommal Caine vonakodás nélkül kezet fogott az államügyésszel.

Andrew Chevalier meglepődött, amire az ő esetében nemigen volt példa. Az egész napos telefonálgatás után nyélbe ütötte a találkozót Calistóval, Peter Shakespeare-rel, sőt a vonakodó Antonio Mendozát is sikerült meggyőznie.
Miután Wallace emberei megtámadták és felgyújtották a házát, Mendozát elnyelte a föld, és csak azzal a feltétellel volt hajlandó részt venni a találkozón, ha mindenki magával hozhatja egy-egy emberét... és ragaszkodott hozzá, hogy ő határozza meg a helyet és az időt.
A többi bandavezér is egyre idegesebb lett, amitől Chevalier gyomra is összerándult, bár némiképp megnyugtatta a tudat, hogy nehezen ugyan, de végül mindannyian beleegyeztek a tárgyalásba.
A végeredmény kétséges volt, de legalább nem ült ölbe tett kezekkel. Természetesen azzal is számolni kell, hogy Mendoza átveri őket, és reggelre mindannyian a hullaház tepsijében kötnek ki.
Végül is, ha valakinek volt mersze megtámadni egy DEA-ügynököt, az mindenre képes.
Chevalier erre az eshetőségre is számított.
Az emberei többsége tapasztalatlan kölyök volt, ugyanakkor néhány válogatott bandatag sokkal keményebb kiképzésben részesült. Mendoza az életével fog fizetni, ha ma este történne vele valami.
Kis-haitibeli kunyhójában Chevalier felvette a Kevlar mellényét, melyre bő, fekete inget húzott. Magára kapta a fekete zakóját, majd elővett egy nagy aranykeresztet. Letérdelt és megcsókolta - egyszer, kétszer, háromszor. Hívő római katolikusként biztos volt benne, hogy Jézus megvédi őt a gonosztól. Eddig is megvédte.
A találkozót hajnali háromra szervezték - az Archer Hotel bárjában.
A javítási munkálatoknak köszönhetően a szálloda és a bár még mindig zárva volt; a lövöldözés miatt senki sem feltételezte volna, hogy a vezérek éppen ezen a helyen ülnek le tárgyalni. Tökéletes helyszínnek tűnt.
Félórával a kitűzött idő előtt Chevalier megbízható segédje, Jean-Claude társaságában begurult a Tizenkettedik és a Collins utca kereszteződésében található parkolóba. Jean-Claude leparkolta a barna Hummert; a jármű teteje alig néhány centire volt a betonmennyezettől.
Kiszálltak, és Jean-Claude a távirányító segítségével bezárta a kocsit, ami feleletképpen visszacsipogott, a fényszórók egy pillanatra megvillantak, aztán a két férfi kisétált a hűvös éjszakába.
Az Ocean Drive felé haladtak, amikor Chevalier megkérdezte: - Caje készen áll?
- Készen. Ha történik velünk valami, Mendoza azonnal meghal - válaszolta a magas, sovány, himlőhelyes arcú férfi.
- A béke érdekében lehet, hogy meg kell csókolnom Calisto seggét. Van valami kifogásod ellene?
- Calisto egy disznó.
- Kérdeztem valamit, Jean-Claude.
- Azt mondasz neki, amit hallani akar, de eljön az ideje, amikor a mocsárban felfalják a tökeit az aligátorok.
Megálltak a foszlányokban lógó sárga-fekete rendőrségi kordon előtt. - Ne aggódj, eljön az ideje - mondta Chevalier.

7.
A négyek bandája

HORATIO CAINE NYUGTALANUL forgolódott álmában, amikor megcsörrent a telefonja. Az éjjeliszekrényen az óra hajnali négyet mutatott.
Fekete nadrágot és fehér inget húzott, a korai órák miatt még magára kanyarított egy CSI feliratú széldzsekit, és miközben az autója felé igyekezett, hirtelen eszébe jutott valami. Kinyitotta a mobiltelefonját és beütött egy számot.
- Burnett - szólt bele az ismerős álmos hang.
- Horatio vagyok. Hallottam, hogy hazaküldtek.
Ne haragudj, hogy ilyen korán zavarlak.
- A gonoszok sem pihennek.
- Úgy tűnik, a jók sem. - Caine az autójának támaszkodott. - Hogy van a karod?
- A nehezén már túl vagyok... csak egy kis karcolás. Egy éjszakát benn tartottak megfigyelésre. Veled mi van? Gondolom, nem a zárójelentésemre voltál kíváncsi.
- Ahogy vesszük. Tudni akartam, készen állsz-e a bevetésre.
- Egy baseball-labdát még nem tudok elkapni, de egyébként jól vagyok.
- Nézd, tudom, hogy még túl korai... Joanna... Az istenért, még el se temették...
- Dehogy túl korai. Pontosan miatta nem, Horatio. Megtudtál valamit?
- Szükségem van a segítségedre. Valaki ki akart iktatni téged és a szaktudásodat. Nekem viszont szükségem van rá. Találkozhatnánk valahol?
- Hol - kérdezte Burnett immár éberen. Caine megmondta.
- Ejha. Vissza a tetthelyre?
- Vissza a tetthelyre.
Caine hallotta, ahogy Burnett felül az ágyában. - Figyelj, Nickerson átjött hozzám néhány napra, míg... tudod... összeszedem magam.
Burnett a régi DEA-s társáról, a nyugdíjas Gabe Nickersonról beszélt.
- A barátok mindig jól jönnek - mondta Caine.
- Nem baj, ha ő is velünk jön? Kispadra ültették ugyan, de azért tudja a dolgát.
- Előre is köszönöm a segítségét.
Félórával később Caine ismét az Archer Hotel előtti járdán nézelődött. Nem esett az eső, de az óceán felől hűvös levegőt söpört felé a szél.
A turisták is visszavonultak éjszakára, és a Versace ház is csendben megpihent. Caine jól emlékezett arra a napra, amikor kihívták a házhoz, és meglátta a bejárati ajtóhoz vezető véres lépcsőfokokat. Gianni Versacét az otthona előtt lőtték agyon. A híres divattervező a postáért vagy a reggeli lapjáért mehetett ki, amikor főbe lőtték. A holttest mellett egy élettelen galambot és két 40 milliméteres töltényhüvelyt találtak. A nyomok elvezettek Versace gyilkosához. Andrew Cunanant egy lakóhajó hálószobájában találták meg - szájba lőtte magát.
A Miami-Dade-i rendőrség emberei éjt nappallá téve dolgoztak az ügyön, de amikor az országos tévéhálózat is átvette a sztorit, az FBI elorozta tőlük a dicsőséget. Caine tartott tőle, hogy most is ez történik, ha nem lesznek elég gyorsak.
Jeremy Burnett sohasem törekedett a bulvársajtó figyelmére^ nem akart bekerülni a hírekbe. Vállalta a felelősséget azért, amit tett, és mindig odafigyelt arra, hogy ha a rendőrség részéről segített neki valaki, megkapja érte a méltó jutalmát. Rendőrségi berkekben „pokoli jó zsaru”-ként emlegették - nem sok szövetségit tüntettek ki ezzel a jelzővel.
- Eddig azt hittem, csak a gyilkosok szoktak visszatérni a tetthelyre - szólalt meg Caine mögött egy hang.
A hadnagy megfordult. Burnett megviseltnek tűnt, de bágyadtan mosolygott.
- Úgy tűnik, ma este minden szabályt megszegünk - felelte Caine.
A DEA-ügynök sovány arca sötét volt a borostától - a támadás óta nem borotválkozott. Ugyanakkor a haja rendben, a tekintete tiszta és éles. Szürke öltönyt és nyakkendőt viselt, de messziről lerítt róla, hogy még mindig igen zaklatott állapotban van, ami nem csoda, hiszen alig hatvan órával korábban lelőtték a feleségét és ő is megsebesült.
A társaságában lévő magas afroamerikai férfinek rövidre nyírt, őszülő haja volt, barna szeme mindentudóan csillogott. Gabe Nickerson egészséges, jó kondiban lévő ötvenes férfi volt, nyugdíjas mivoltáról legfeljebb néhány kilónyi súlyfeleslege árulkodott.
Caine örült, hogy Nickerson elkísérte a barátját. Annak idején őt is megviselte Ray halála, és biztos volt benne, hogy ha valaki, akkor Nickerson biztosan átsegíti régi társát ezen a nehéz időszakon.
- Fiúk, előre is elnézést kérek azért a fejmosásért, amit Mattherstől kaptok majd - üdvözölte őket Caine.
- Mégis, mi bajom lehet belőle. Talán kirúgnak? - kérdezett vissza Nickerson.
- Csak annyi, hogy ti ketten... különösen a te esetedben, Jeremy... érdekellentét áll fenn. Majd azt mondjuk, hogy tanácsadóként veszel részt az ügyben, az én kérésemre.
Burnett megfogta a helyszínelő vállát. - És téged még nem szorongattak meg, mert egy barátod felesége ügyében nyomozol? Ha jól sejtem, te is megkerülsz egy-két szabályt.
- Ezzel a rengeteg holttesttel nem hinném, hogy bármelyik főnököt zavarná, hogy dolgozom - mondta Caine.
- Feltételezem, nem a puszta nosztalgia vezetett vissza az Archerbe... vagy a bűncselekmény rekonstruálása - mondta Burnett.
- A szimatod a régi - felelte Caine. - Valami történt itt ma este.
Burnett és Nickerson értetlenül nézett rá.
- Azt akarod mondani, hogy a gyilkos tényleg visszajött a helyszínre? - kérdezte Burnett.
- Derítsük ki - vágta rá Caine.
- Még nem voltál benn, Horatio? - kérdezte Nickerson.
- Nem. Most kaptam egy hívást, miszerint újabb bandaleszámolás történt. Négy azonosítatlan áldozat. Ezért vagytok itt - azonosítani kellene őket... És utána mondjátok el, szerintetek mi történhetett itt.
- Mutasd az utat - mondta Burnett.
A szakadozott, régi rendőrségi kordont újakra cserélték. A szálloda frontja még mindig be volt deszkázva, és csak a hátsó bejáraton keresztül lehetett bejutni az épületbe.
Egy keskeny folyosón találták magukat, majd átmentek a konyhán. Körülnéztek, de nem tapasztaltak semmi rendkívülit.
- Még mindig nem kapcsolták vissza az áramot? - kérdezte Nickerson. A lövöldözés óta egy generátor szolgáltatta a világítást, amit halogénlámpákkal oldottak meg.
Caine bólintott. - A golyók sok kárt okoztak. A tulajdonosok teljes felújítást fontolgatnak.
- Hol voltak a lövöldözés idején? - élcelődött Nickerson.
- És mi van a szállodával? - kérdezte Burnett.
- Hamarosan újra megnyitják, bár nem örülnek a kéretlen reklámnak.
Caine elhaladt a hátsó lépcsőház mellett, és belökte a konyhába nyíló lengőajtót. Innen a bárba jutottak, majd végül a fény forrását is megtalálták. A bedeszkázott ablakok miatt úgy érezték magukat, mintha háborús övezetbe tévedtek volna.
Ám a bárban más, frissebb nyomokat is találtak.
A helyiség közepén két felborult kártyaasztalt láttak, mindkettőt szitává lőtték. A nyolc szék is hasonló sorsra jutott. A padlón elterülve, kifacsart végtagokkal hevert a négy holttest.
Caine megkérte a vendégeit, várjanak, míg körülnéz a helyszínen.
Speedle, Calleigh és Delko már javában dolgozott. Calleigh összegyűjtötte a töltényhüvelyeket, Delko lefényképezte az áldozatokat, Speed további nyomok után kutatva alaposan megvizsgálta a környéket.
Járni is alig bírtak a fáradságtól, de a bandaháború miatt kénytelenek voltak dupla műszakban dolgozni, ami alaposan próbára tette az állóképességüket.
A négy holttest közül ketten latin-amerikaiak, ketten pedig feketék voltak; mindegyiket több golyóval végezték ki. Caine azonnal felismert közülük kettőt.
Manny Calisto láttán Caine rádöbbent, hogy nagy hibát követett el, amikor idekérette Burnettet.
Visszament a barátjához, és szándékosan úgy állt, hogy ne láthassák a holttesteket, majd felemelte a kezét.
- Kérlek, menjetek ki, Jeremy.
Burnett nem értette. - Mi a fene...
Caine úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. - Lefuttattuk azt a részleges rendszámot, amit mondtál.
- És mit találtatok?
- A rendszám egy Lexushoz vezetett, ami Manny Calisto tulajdonában volt.
- Igen, az ördögbe is, én megmondtam, hogy úgy nézett ki, mint Calisto kocsija. - Aztán hirtelen megértette. - Ó, a kurva... Calisto is az áldozatok között van. Láttad, Horatio?
- Láttam.
- Ami azt jelenti, hogy érdekelt vagyok az ügyben.
- Egy kicsit több. Sajnálom.
Nickerson megragadta Burnett karját. - Azt akarja mondani, hogy gyanúsított vagy.
Burnett értetlenül nézett a hadnagyra.
- Ha nincs szilárd alibid a gyilkosság idejére, valóban gyanúsított vagy.
- Tudod, hogy ez egy nagy lószar - tiltakozott Nickerson.
- De te is láttad, Gabe - mondta Caine. - Zsaru vagy.
A nagydarab ember dühösen méregette Caine-t, de Burnett felemelte a kezét.
- Horatiónak igaza van - mondta. - És a te ösztöneid is jól működnek, Gabe. - Caine-hez fordult:
- Beszéljük meg most. Azonnal.
- Rendben - mondta Caine. - De ne itt.
Caine kikísérte őket az épületből, majd átmentek az út másik oldalára, és a beszélgetést a Versace ház árnyékában folytatták.
Burnett egyenesen a tárgyra tért: - Amikor felhívtak, megmondták neked a halál idejét?
- Igen. És ha a halottkém nem gondolja meg magát, körülbelül egy órával ezelőtt, valamivel három után történt.
- Akkor semmi baj - szólt közbe Nickerson. - Velem volt! Mindketten aludtunk.
Burnett bólintott. - Gabe el sem mozdult mellőlem, amióta kihozott a kórházból.
Caine hosszú, kemény tekintettel méregette Nickersont. Évek óta ismerte, és ugyanolyan becsületesnek tartotta, mint Burnettet, csakhogy az ő véleménye most kevés - egyesek azt fogják majd mondani, hogy fedezik egymást, mert zsaruk.
Átkozott legyen, ha hagyja, hogy emiatt meghurcolják őket.
- Jól van - mondta Caine. - Én megbízom bennetek, de nem engedhetlek vissza. Hozzányúltatok valamihez odabenn?
A két férfi megrázta a fejét.
Caine csípőre tett kézzel körülnézett, és átgondolta a helyzetet.
- Elég távol álltatok a testektől, így reméljük, nem tettétek tönkre a nyomokat.
Nickerson fel-alá járkált.
- Nem tudom elhinni ezt a szart...
Burnett nem vesztette el a nyugalmát. - Ismered az eljárást, Gabe. Ha Horatio elkapja a gyilkosokat, nem szeretné, ha kiderülne, hogy beszennyeztük a helyszínt.
- Zsaruk vagyunk! - robbant ki Nickerson.
- Te csak voltál - emlékeztette Burnett. - Egy olyan zsaru barátja vagy, akinek a feleségét feltehetően az egyik áldozat ölte meg. Nyugi, haver.
- Bölcs tanács - jegyezte meg Caine.
- Gabe, a védelem nagy cirkuszt csinálna ebből - folytatta Burnett. - A jelenlétem érthető kétségeket támasztana.
- Hallgass rá - mondta Caine. - Jeremy, hálás vagyok a megértésedért. Különösen így, hogy én hívtalak ide.
- Semmi baj, Horatio. Tudom, hogy helyén van az eszed.
- Rendben. De a fejemre most odabenn van szükség - és ti nem jöhettek velem.
Nickerson némiképp lecsillapodott, de most felkapta a fejét. - Hogy mi van? Leléphetünk?
- Megköszönném, ha még maradnátok egy kicsit - mondta Caine. - Öt perc múlva kihozom a holttestekről készült polaroidokat.
- Ó, szóval mégis jók vagyunk valamire - dohogott Nickerson.
- Igen.
- Semmi gond - mondta Burnett. - Itt várunk.
Caine az idegesen fel-alá járkáló Nickersonra pillantott. Vajon ő is így gondolja?
A szállodában Caine elkérte Speedle-től a fényképezőgépet és készített néhány felvételt a négy halott férfiről, majd kiment, hogy megmutassa őket Burnettnek és Nickersonnak.
- Calisto, természetesen - jelentette ki Burnett, ahogy az első fotóra nézett, majd átadta Nickersonnak.
- Még sose láttam ennyire jóképűnek - értett egyet a nagy ember.
Caine odaadta Burnettnek a második képet - őt ő maga is felismerte.
- „Több dolgok vannak földön és egén, Horatio” - szólalt meg Burnett.
Caine résnyire húzott szemmel nézett rá. - Peter Shakespeare?
- Pontosan. A Sakálok vezére.
- A Sakálok és a Skorpiók egy helyen? - dünnyögte Nickerson. - Ez kissé meredek.
- Pontosan - mondta Caine. - És lehet, hogy másokkal is tárgyaltak, hiszen néggyel több szék volt, mint hulla. Talán vártak még valakit.
- Feltehetőleg egy szállítót - morfondírozott Burnett. - Lehet, hogy a történtek után egyesíteni akarták az erejüket.
- Vagy valaki összehívta a bandavezéreket egy békepipára - mondta Caine. - És aztán valaki odapörkölt a vendégeknek.
Burnett jelentőségteljes pillantásokat váltott Nickersonnal, aki egyetértően bólogatott.
- Ez úgy néz ki, mint a Sólyom - mondta Caine, és feltartotta a harmadik fotót. Egy világos bőrű, rasztahajú fekete férfit ábrázolt, a jobb szemét átlőtték. Nickerson és Burnett megrázta a fejét.
- Ő Shakespeare első embere. Sárga Fiúnak hívták, de az igazi neve... - Nickersonra nézett.
- Kingsbury - segítette ki Nickerson. - Robert.
- Shakespeare első embere? - kérdezte Caine. - Nem ismerek minden bandatagot, de a vezetőkkel nagyjából képben vagyunk. Hogyhogy nem hallottam még róla?
- Most léptették elő - mondta Burnett, és vállat vont. - Amikor kinyírták Marcus Harriotot.
- Most ismét előléptették - mondta Nickerson. - Halálosan.
Marcus Harriot neve ismerős volt Horatio számára. Shakespeare egykori első emberét nemrégen ítélték életfogytig tartó börtönbüntetésre, amit az atlantai szövetségi börtönben töltött.
- És a negyedik? - kérdezte Caine, és felmutatta a fényképet.
- Jose Valdez - vágta rá Burnett. - Calisto egyik testőre. - Rendszerint Kolumbiában tartózkodott.
- Az utóbbi időben egyre gyakrabban látták Miamiban - tette hozzá Nickerson. - Nagy fegyver, kis pöcs alak.
- Volt - javította ki Burnett.
- Van valami elképzelésetek arról, mi lehetett az oka, hogy ez a két banda egy helyen tartózkodott? - kérdezte Caine.
- A tárgyalás tűnik az egyetlen ésszerű magyarázatnak - mondta Nickerson.
- És mi van akkor, ha már megállapodtak egymással? - kérdezte Burnett némi töprengés után.
- Hallgatlak - mondta Caine.
- Lehet, hogy mindkét banda benne volt a Wallace elleni támadásban... és engem is megpróbáltak kinyírni. És most egy semleges helyen találkoztak.
- Hogy kiterveljék a következő lépést - bólogatott Nickerson.
Caine biccentett. - Van elképzelésetek arról, ki ölhette meg ezt a négyet?
Nickerson gúnyosan mosolygott. - Úgy érted, ki más, mint én és a társam?
- Gabe - csitította Burnett a társát, majd Caine-hez fordult. - Chevalier vagy Mendoza rájöhetett Calisto és Shakespeare mesterkedésére, és rajtuk ütöttek... de én inkább Wallace embereire fogadnék.
- Mondasz valamit - jegyezte meg Caine.
- Ha rájöttek, hogy Calisto állt a főnökük elleni támadás mögött, nem lepne meg, ha kivárták volna a megfelelő alkalmat, hogy elkapják a tökét.
- Kösz, Jeremy - mondta Caine. - Akár hiszed, akár nem, tényleg hálás vagyok a segítségedért.
Burnett szeme megtelt könnyekkel. - Horatio... most először érzem igazán, hogy élek... amióta...
Caine megszorította a barátja karját.
Nickerson kezet nyújtott a hadnagynak, mintegy jelezve, hogy „nincs harag”. Kezet ráztak és a két ügynök távozott.
Caine visszament Miami legnépszerűbb gyilkossági helyszínére, hogy segítsen az embereinek a munkában.

Délre már kezdtek megérkezni az eredmények.
Caine behívta a csapatát az eligazítóba. Alexx a vele szemben lévő asztalnak támaszkodott; Delko és Speedle szokás szerint a pultnak dőltek, Calleigh az ajtófélfát szemelte ki magának. A helyszínelők arca fáradt volt, de a tekintetük éberséget sugárzott.
- Újabb négy halott - szólalt meg Alexx. - Mind a négyet agyonlőtték, bár ebben az esetben más fegyvert használtak, mint a Wallace- és a Burnett-támadások során.
Calleigh bólintott. - Tudjuk, hogy ott ugyanazzal az AK-47-essel lőttek. Ebben az esetben többen lőttek, mindannyian más-más fegyverrel. Az egyik egy 5,56 milliméteres HK53-asnak tűnik.
- Heckler és Koch - mondta Caine, és az arca alig észrevétlenül megrándult.
A HK53-ast a rendfenntartó erők és a terroristaellenes egységek számára gyártották; most a másik oldal használja őket a rendőrök ellen.
- A fegyverek igazán demokratikusak - mondta Calleigh. - Mindenki válogatás nélkül játszadozhat velük.
Alexx engedélyt kért, hogy visszatérhessen dolgozni, és Caine intett, hogy elmehet. Senki sem irigyelte.
- Mi van a másik fegyverrel? - kérdezte Caine Calleigh-től.
- Feltehetően egy Ingram, 0,45-ös kaliberű... hacsak a gyilkosunk nem túl régimódi, és Thompsont használ.
Az Ingramot szintén a rendőrség számára tervezték, azzal a különbséggel, hogy ezt a típust Peruban gyártották, így a feketepiacon a drogkartellek is könnyebben hozzájuthattak.
- Szóval ezek az elkövetők nem azonosak az előzőekkel - összegezte Caine a hallottakat.
- A fegyverek alapján, nem - felelte Calleigh. - Elmosolyodott, a szeme megvillant. - Azonban találtam néhány érdekes részletet arról a fegyverről, amit Ken LaRussától kaptunk.
- Bővebben? - kérdezte Caine.
- Ezzel a fegyverrel ölték meg Kurt Wallace-t és Joanna Burnettet.
Caine akkorát sóhajtott, mintha gyomorszájon rúgták volna. - És hogyan került vissza a bűnjelkamrába?
Calleigh ragyogó mosollyal jutalmazta. - Remélem, ez csak szónoki kérdés volt, Horatio, mert halvány fogalmam sincs. De biztos vagyok benne, hogy találsz rá magyarázatot.
- Kösz.
- Vajon a haverunk, LaRussa van a háttérben? - kérdezte Speedle.
- Ezt még korai lenne megmondani - mondta Caine. - Az államügyész együttműködött velünk, bár az elején nem volt túl készséges. De ha itt végzünk, megyek és elbeszélgetek vele.
- Közben valamelyikünk Andrew Chevalier-vel is elcseveghetne.
- A Sólyom-vezérrel? - kérdezte Caine. - Mert?
- Az ujjlenyomatát megtaláltuk az Archerben, egy széken és egy asztalon. Az egyik csatlósa, Jean-Claude Navarre is ott volt, legalábbis az ujjnyomai ezt tanúsítják.
- Mintha egy rosszul sikerült csúcstalálkozót szerveztek volna - jegyezte meg Caine. - Speed, ha itt végeztél, keresd meg Trippet és kérd meg, hogy kísérjen el Chevalier-hez... már ha sikerül kideríteni a hollétét.
Delko felhúzta a szemöldökét. - A túlélő bandavezérek most biztosan beásták magukat a föld alá.
- Ez nyilvánvaló, Eric - mondta Caine. - Van még valami a tarsolyodban?
Delko bólintott. - Calleigh megvizsgálta azt a Valor pisztolyt, amit a csatornában találtam. Semmi köze a bandalövöldözéshez, viszont kapcsolatba hoztuk egy Bayfront Park-i gyilkossággal, amit egy hónapja követtek el.
- Érdekes - mondta Caine.
- Az áldozat egy nő. Rablás - mondta Calleigh.
- Egyéb bizonyíték?
- Nem sok. Se táska, se tárca - felelte Delko.
- Jane Doe? - kérdezte Caine.
- Pontosan. Még nem sikerült kideríteni a személyazonosságát.
Caine gondolkozott egy ideig. - Állj rá az ügyre, ha lesz egy kis időd, Eric - mondta végül. - De pillanatnyilag kizárólag a banda-ügy élvez elsőbbséget.
- Értettem - mondta Delko. - Ó, és megtaláltuk Calisto autóját. A Collins sugárúton volt, egy parkolóházban.
- Hallgatlak.
- Ezüst Lexus, Delfin rendszámtábla, a rendszáma LDX145. Illik a Jeremy Burnett által megadott leírásra
- Sérülések a karosszérián?
Delko megázta a fejét. - Semmi. Mintha most hozták volna ki a szalonból.
- És mint tudjuk, az Archer-gyilkosságnál a kocsijuk megkarcolt egy parkoló járművet.
Speed elhúzta a száját: - Azóta megjavíttathatta, H.
- Igazad van - mondta Caine. - Nézzük meg a Lexus-kereskedőket, meg a karosszéria-szervizeket.
- És az autóbontókat? - kérdezte Delko.
- Igen. Nézzetek utána, hátha Calisto vett valahol egy új sárhányót. Van még valami?
Delkónak volt. - Megtaláltuk Shakespeare kocsiját. Az Ocean Drive-on, egy parkolóóra mellett állt. Megvizsgáltuk, de semmi különös.
- Jó munkát végeztetek - mondta Caine. - Van még valami?
Nem volt több mondanivalójuk. Delko és Speed lekászálódott a pultról.
- Akkor munkára fel, és imádkozzunk, hogy megtudjuk akadályozni a háború folytatását.

Ken LaRussa a masszív íróasztalánál ült, a kezeit összekulcsolta, mintha imádkozna.
- Megtudott valamit? - kérdezte.
- Megígértem, hogy tájékoztatom, ha megtudok valamit, Ken - mondta Caine.
- Köszönöm.
- Calleigh összevetette a lövedékeket és a töltényhüvelyeket. Az AK-47-es, amit átadott... nos, ugyanaz a fegyverrel végeztek Kurt Wallace-szal és Joanna Burnett-tel.
LaRussa elsápadt. - Nem... ez lehetetlen. A Golyólány biztosan tévedett!
- Ezt ítélje meg maga, Ken. - Caine átadott neki egy fotót, mely két lövedéket ábrázolt. A forró csőből távozó megkülönböztető - és azonos - jegyek szabad szemmel is láthatóak voltak rajtuk.
LaRussa komoran tanulmányozta a fotót. - Mindkettő... ebből az AK-ból származik?
- Igen.
- Ez hogy a pokolban lehetséges?
- Nos, az a helyzet, Ken, hogy nem tudom - felelte Caine az igazságnak megfelelően. - De ajánlom, hogy találjon ki valamilyen magyarázatot, különben észre se veszi, és maga lesz az első számú gyanúsítottja ennek a többszörös gyilkossági ügynek.
LaRussa hatalmas szemekkel nézett rá. - Gyanúsítottja? Caine biccentett. LaRussa felállt.
- A helyében nem dobálóznék ilyen könnyedén ezzel a szóval, Horatio.
- Megértem a reakcióját, Ken, de tény, hogy maga felel a bűnjelkamráért.
- Szóval... technikailag igen.
- És nem szereti a drogkereskedőket.
- Igaz - mondta LaRussa élesen, közben idegesen a fotóra sandított. - De mutasson valakit, aki szereti őket.
Caine higgadtan folytatta: - Szabad bejárása van oda. Volt indítéka.
LaRussa lecsukta a szemét. - Jól van, jól van. Már értem, hová akar kilyukadni.
- Természetesen megmagyarázhatja, hogyan jutott Calleigh erre az eredményre.
Az államügyész ismét megnézte a fotót, majd kimerülten az asztalra hajította. Majd rákönyökölt, és a fejét a tenyerébe temette.
- Én... tudja, hogy nem tehettem - mondta. Aztán kihúzta magát, és a tenyerét az asztalra helyezte. - A karrieremről van szó.
- Valójában kilenc ember életéről van szó, Ken. Többek között Joanna Burnett életéről is. Erről beszélünk.
- Én... nem állt szándékomban lebecsülni az... áldozatok fontosságát.
- Szeretném, ha válaszolna egy kérdésre, Ken. És kérem, nézzen a szemembe.
LaRussa felnézett.
- Bűnösnek érzi magát, Ken?
A kérdés ostorcsapásként érte az államügyészt, de aztán kihúzta magát és azt mondta: - Az ördögbe is, nem!
Caine nem vette le róla a tekintetét. - Ha bűnös... elkapjuk. Ismeri a csapatomat.
LaRussa bólintott. - Ez csak jót jelent nekem, Horatio... mert ártatlan vagyok.
- Tudom... hiszek magának. - Az államügyész tekintetében megvillant a remény szikrája. Caine felemelte a mutatóujját. - És ha igazat mond, és ha nem csalnak az ösztöneim... akkor azt is tudom, hogy együtt fog működni velem és az embereimmel.
LaRussa megfontolta a szavait. - Nézze, Horatio... ügyvéd is vagyok. És ismerem a jogaimat.
- Persze hogy ismeri - mondta Caine, és vállat vont. - Csak arra gondoltam, szívesen segítene nekünk, hogy tisztázzuk a nevét... tudja, mielőtt a média is megneszelné.
- Azzal fenyeget, hogy kiszivárogtatja...
- Nem. Ezt nem akarjuk eljátszani. De nem kell elmagyaráznom, milyen az, ha az ember egy ilyen nagy épületben dolgozik. Diszkréten... és gyorsan kell cselekednünk.
LaRussa nagyot nyelt és előrehajolt. - Szívesen együttműködöm magukkal, Horatio. Mire van szüksége?
- Először is kérek egy listát az összes őrről, akinek bejárása van a bűnjelkamrába... és szükségem van az összes videoszalagra arról az időszakról, amikor az őrök nincsenek szolgálatban.
LaRussa felsóhajtott. - Még valami?
- Ki szeretném hallgatni a többi őrt is az épületből, hátha láttak valamit, csak nem tulajdonítottak jelentőséget neki.
LaRussa nagyot nézett. - Beletelik egy kis időbe, míg elkészülök vele.
- Javaslom, hogy a következő huszonnégy órában járjon a végére - mondta Caine. - Ó, igen. Szükségünk van a bűnjelkamrában tárolt fegyverek teljes leltárára.
- Ezzel legalább hat törvényt sértünk...
Caine hűvösen mosolygott. - Kit érdekel, Ken? Gondoljon csak bele: valaki nemcsak kicsempészte innen a fegyvert, de még vissza is hozta. Keresve sem találni jobb rejtekhelyet.
- Igaz - mondta LaRussa. Mintha tíz évet öregedett volna azóta, hogy Caine belépett az irodájába. - Horatio, mekkora bajban vagyok?
- Lássuk csak, ha hazudik, és maga áll e mögött, halálosan nagy bajban van.
- Kérem...
- Ha ártatlan... és én hiszek magának... csupán annyi a bűne, hogy képtelen ellátni bizonyos feladatokat, ami azt jelenti, hogy kap egy ejnye-bejnyét a főnökétől.
- És a média?
- Ez már nem az én hatásköröm, de ígérem, tőlünk semmi sem fog kiszivárogni.
LaRussa hirtelen keserűen felnevetett. - Tudja, az az AK-47-es most a földszinten van. Honnan tudja, hogy nem semmisítem meg a bizonyítékot? Hogy nem hajítom bele az óceánba azt az átkozott fegyvert?
- Azt hiszem, így is elég bizonyítékunk marad. De komolyan mondtam: nem hiszem, hogy bűnös lenne, Ken.
Az államügyésznek láthatóan jólestek a vigasztaló szavak. - Miért nem, Horatio?
- Maga nem egy Piszkos Harry; nem fogja halomra lőni a rosszfiúkat. Rács mögé akarja dugni őket, hogy nevet szerezzen magának, és szenátorrá válasszák. Nem bűnöző, Ken - csak politikus.
LaRussa felhorkant: - Kösz szépen.
- Hé, igen keskeny a határ bűnöző és a politikus között.
Amikor Caine távozott az irodából, az államügyész nem nyújtott kezet neki.

Miami legrégebbi kerületei - Little River, Lemon City, Buena Vista-Kelet és az Edison Center - alkották a közel 34000 lakosú, életerőtől lüktető, színeiben és zenéjében a karib-tengeri országot idéző Kis-Haitit. Itt, az Északkeleti Ötvennegyedik utca közelében, az Északkeleti Harmadik sugárút és a 80. Terasz közötti szakaszon már más ritmusok, tompább színek és verejtékszagú kétségbeesés jellemezték a környéket, ahol a hét minden napján, a nap huszonnégy órájában zajlott a háború.
Ez itt a Sólymok területe volt, Andrew Chevalier hűbérbirtoka. Speedle és Tripp beautózta az egészét, ráment az egész délutánjuk, de hiába - Kis-Haitinak csak a neve volt kicsi; a Sólyom-vezért mintha elnyelte volna a föld.
Ráadásul az autójuk alapján mindenki kiszúrta, hogy zsaruk, márpedig ebben a városrészben senki sem fogadta tárt karokkal a törvény embereit.
Már-már feladták a keresést, amikor megcsörrent Speedle telefonja.
- Speedle - szólt bele a helyszínelő.
- Horatio.
- Sajnálom, H. Sehol sem találjuk Chevalier-t. Három feltételezett búvóhelyén is kerestük, de nada.
- Ez azért van, mert nincs Kis-Haitiben.
- Akkor hol van?
- A repülőtér közelében, egy bérházban. Azt mondja, találkozni akar velünk.
Speedle a homlokát ráncolta, de a szája mosolyra húzódott. - Feladja magát?
- Nem biztos. A hívás a központba érkezett. Elmennél hozzá? Hamarabb odaérsz, mint én... És, Speed... Fegyverrel menj.
Caine megadta neki a címet, és Tripp rövidesen begurult a kétemeletes, narancsszínű stukkóépület elé. Speedle csípőre tett kézzel szemügyre vette az első ránézésre nyolclakásos bérházat.
- H azt mondta, Chevalier a nyolcasban van. Második emelet, balra az utolsó ajtó - mondta Speedle.
- Akkor - mondta Tripp, és elővette a fegyverét - menjünk és nézzük meg, mit akar mondani ez a mintapolgár.
- Menjünk - vágta rá Speed, és ő is elővette a fegyverét.
Beléptek a papírvékony ajtón, és felbaktattak a kopott szőnyeggel fedett lépcsőkön. A második emeleti lakásokból síró gyerekek, szappanoperák és kvízműsorok hangja szűrődött ki. A folyosó átható ételszagot árasztott. Megálltak az utolsó, nyolcas számú ajtó előtt. Tripp Speedle-re nézett, majd bekopogott.
Az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy afroamerikai asszony kukucskált ki rajta.
- Miami-Dade rendőrség - mondta Tripp, és szabad kezével a sportzakója zsebére tűzött jelvényére mutatott. - Tripp nyomozó vagyok, ő Speedle, a helyszínelőktől. Úgy tudjuk, Mr. Chevalier beszélni szeretne velünk.
- Semmi szükség a fegyverekre.
Tripp Speedle-re nézett, aztán eltették a fegyvereiket, de a kezüket nem vették le róla.
- Így már jobb - mondta az asszony kásás karibi ízzel a hangjában, és becsukta az ajtót, majd hallották, ahogy kiakasztja a láncot.
Az asszony most már kitárta előttük az ajtót. Magas, sovány, lélegzetelállító teremtés volt. Akár Tyra Banks, a topmodell, csak neki rövid afrofrizurája volt. Cabrerra Egyetem Hurrikánok feliratú pólót és farmer rövidnadrágot viselt, és úgy lépkedett, mintha minden egyes mozdulat külön erőfeszítést igényelne.
Beléptek a lakókocsikat idéző nappaliba. Az egyik sarokban egy tévé, mellette egy kanapé és két fotel, melyeket mintha egy tengerparti szállodából mentettek volna meg a végső pusztulástól. Jobbra, az étkezősarokban egy alumínium kártyaasztalt és négy kempingszéket láttak.
- Hol van Andrew Chevalier? - kérdezte Tripp.
Az asszony intett, hogy kövessék, és a hall végébe indult.
Tripp és Speedle libasorban követték, a kezüket egy pillanatra sem vették le a fegyverükről. Menet közben Tripp besandított a fürdőszobába, majd a hálószobába. Speed megfigyelte, hogy a parányi fürdőszoba rendkívül tiszta, az ugyancsak apró hálószoba teljesen üres.
Az asszony megállt a hall végében. Halkan bekopogott, majd belépett és becsukta maga mögött az ajtót, így a két látogató a hallban rekedt.
Egy pillanatra beláttak a gyomorforgató bűzt árasztó elsötétített szobába. Tripp elfordult és Speedle-re nézett, aki a szájára tapasztotta a kezét.
- Mi az ördög ez a szag? - kérdezte a nyomozó.
- Csirkevér - nyögte Speedle, mire a nyomozó értetlenül bámult rá, - Gyógyító vudu varázsláshoz kell.
- Vudu? Mint azok a tűvel átszúrt bábuk?
- Vudu, mint Haitiban - mondta Speedle. - Chevalier szülőhazája. Ezen a féltekén Haitit tartják a vudu szülőhazájának.
- Mi van?
- Valójában ez év tavaszától hivatalos vallásként is nyilvántartják.
- Na jó, emlékeztess, hogy fizessek elő a Discovery Channelre.
- Szerintem tetszene - mondta Speedle, és vállat vont.
Az asszony kinyitotta az ajtót és intett, hogy lépjenek be.
A két férfi amolyan mi a fene tekintettel egymásra nézett, majd beléptek a sötétségbe. Ez alkalommal Speedle ment elől, óvatosan átlépve az ajtó előtt húzódó csirkevér vonalat.
A szürke falakat mindössze a spaletták résein beszűrődő fény világította meg. A szobát szinte teljes egészében elfoglalta a hatalmas franciaágy. Speedle megfigyelte, hogy a helyiséget körberajzolták csirkevérrel, a sarkokba és az ablak elé egy-egy kitekert nyakú csirketetemet helyeztek. A padlón bágyadtan megrebbentek a kihullott csirketollak.
Az ágyon egy óriási termetű, meztelen, rasztahajú fekete férfi hevert, az ágyékát egy odavetett lepedővel takarta le. Andrew Chevalier.
Speedle nyomban megismerte a kábítószerkereskedőt, pedig a hatalmas ember arcát vérrel átitatott kötések fedték. A karjait, az egyik lábát, sőt a bal medencecsontját is véráztatta kötések borították.
Munkája során a helyszínelő már éppen elég lőtt sebet látott, hogy tudja, ezek a komoly sérülések nem a vudu varázslás következtében keletkeztek.

8.
A bandavezér halála

A VONZÓ FEKETE NŐ felmászott az ágyra, a sebesült, véres kötésekkel borított Chevalier mellé. Az éjjeliszekrényről levett egy nedves ruhát, és megtörölgette a férfi lázas homlokát.
- Azonnal hívd a kilenc-tizenegyet - mondta Speedle Trippnek. A nyomozó máris tárcsázta a számot.
A kábítószerkereskedő reszelősen lélegzett, masz-szív teste reszketett a láztól.
- Kik maguk? - suttogta alig hallhatóan. - Ki van ott?
- Tim Speedle vagyok, a helyszínelőktől. Frank Tripp nyomozóval jöttem.
- A gyilkosságiaktól - tette hozzá Tripp.
Halvány mosoly suhant át a verejtékben úszó, mahagóni színű arcon. - Kissé... korán... jöttek.
Tripp nem szólt semmit: a 911-es vonalban volt, így gyorsan kilépett a hallba, ahol zavartalanul beszélhetett. Speedle némán figyelte, ahogy a gyönyörű nő megpróbálja csillapítani a nagydarab vak férfi fájdalmait.
- A segítség úton van - mondta Speedle.
- Olyan... hangja van... mint... egy... kisfiúnak - suttogta a férfi rekedten. - Én Horatio Caine-t hívattam.
- Nagyfiú vagyok - felelte Speedle. - Caine a főnököm. Megpróbálja megállítani ezt a bandaháborút.
- Én... is...
Speedle az ágy szélére ült, és közelebb hajolt. - Ezért ment az Archerbe?
- I... igen... És nézze... nézze, mi történt velem...
- Nem éppen a Nobel-díj - ismerte be Speedle.
A nő a helyszínelőre nézett. - Kifárasztja - dorgálta. - Nyugalomra van szüksége.
- Bevisszük a kórházba - mondta Speedle.
- Azzal már elkéstünk - recsegte Chevalier, és fájdalmasan, szakadozottan felnevetett. - Mindketten... tudjuk, Tim... ugye, Timnek... hívják?
- Igen, Tim vagyok. Nézze, ember, legalább megpróbáljuk. Még beszél, tehát életben van. Tartson ki.
Chevalier mintha vállat vont volna, de a mozdulat inkább remegésre emlékeztetett.
- Ha itt halok meg... legalább... biztonságban leszek... az embereim... mellett. Ugye... érti?
- Igen - mondta Speedle.
- Ha... bevisz a... kórházba... és megtalálnak? Minek? Még élek... huszonnégy... órát? - Nehezen lélegzett. - Nem gondolja... hogy... visszajönnek... és befejezik a munkát?
Tripp visszament a szobába, és odabiccentett Speedle-nek, majd elővette a noteszát.
Az idő ellenük dolgozott, és bár Speed nem akarta kifárasztani a haldokló férfit, mégis kénytelen volt felvenni a vallomását... ami végül is a haldokló érdekét is szolgálta.
- Chevalier úr, ki tette ezt magával?
- Nem tudom, hogy az isten verje meg - vágta rá a nagydarab ember. - Talán Mendoza... Wallace emberei is lehettek... valaki, aki tudott a tervünkről.
- Miféle tervről?
Chevalier a csinos ápolónője irányába nézett, aki megértette, mit akar, és levett az éjjeliszekrényről egy pohár vizet, majd a szívószálat a férfi szájába helyezte, és megitatta. A Sólyom-vezérnek szemmel láthatóan nehezére esett a nyelés, és eltartott egy ideig, míg összeszedte az erejét. Speed nem akarta sürgetni a haldokló férfit, bár most minden perc sokat nyomott a latban.
- Uram - mondta Speed.
- Tulajdonképpen az én... tervem volt. Azt hittem, ha meggyőzöm a Sólymokat, a Skorpiókat, a Sakálokat és a Kígyókat, hogy... tárgyaljanak... megállíthatjuk ezt a háborút. Ha a kormányzó bevezeti a szükségállapotot, mindannyian veszítünk vele.
- De valaki vérfürdőt csinált a tárgyalásból. - A bandavezér elgyötörten bólintott; légzése egyre szakadozottabbá vált. - Hol van a barátja, Jean-Claude? Az ő ujjlenyomatait is megtaláltuk az Archerben.
Chevalier kissé az asszony felé fordította a fejét. - Ou le Jean-Claude est?
- Dans le Hummer.
Chevalier ismét Speedle felé irányította az arcát. - Az épület mögött... négy garázs... egymás mellett...... A Hummerom... ott van valamelyikben. Jean-Claude benne van.
- A barátja meghalt? - kérdezte Speedle.
- Nagyon... Megvakultam... de Jean-Claude kihozott onnan... elvitt a kocsihoz. Megmenekültünk, de a... légzése... Ő is megsebesült... nem tudott beszélni. Kértem, hogy hozzon... ide... Sareena a barátom. Tudtam, hogy segít.
Az asszony gyászosan nézett a betegére, és nedves ruhával megtörölgette a homlokát.
- El tudja mondani, mi történt? - kérdezte Speedle.
Chevalier felemelte a kezét, jelezve, hogy inni szeretne. Az asszony megitatta. Nehezen nyelt, és olyan csúnyán köhögött, hogy Speedle már azt hitte, nem éri meg a következő percet.
Ám a kábítószer-kereskedő hamarosan ismét nyugodtan lélegzett.
- Egész nap tárgyaltam a másik hárommal, megegyeztünk, hogy az Archerben találkozunk. A helyet bezárták, azt hittük, senki sem fog ott keresni.
- Valaki mégis rájött - jegyezte meg Speedle.
- Valaki... Jean-Claude és én... értünk oda elsőnek. Végül is... én terveltem ki, hogy találkozzunk. Jean-Claude ellenőrizte a földszintet, a bárt, az előteret, de nem talált senkit. Úgy tűnt, senki sem tört be, hogy előttünk odaérjen.
- És az emelet? Az üres szállodai szobák?
- Megegyeztünk, hogy mindenki csak egy... embert... hoz magával. Nem éreztem magam biztonságban, amikor Jean-Claude felment az emeletre, és ottmaradtam egyedül a földszinten.
- Miért nem ment fel vele?
- Kövér... ember vagyok... A liftek nem működtek...Nem szeretem a lépcsőket. Nehezen lélegzem.
Annyira nem, mint most, gondolta Speedle, majd megkérdezte: - Ki érkezett maguk után?
- Shakespeare... ő és az embere. Ők jöttek utánunk. Lenn maradtam a Sakállal, míg Jean-Claude és Shakespeare embere gyorsan ellenőrizte, tiszta-e a levegő odafenn. A második emeletet megnézték... a harmadikat, nem tudom.
- Tehát Manny Calisto volt az utolsó?
- Oui. Bejött, leült, és mielőtt egy átkozott szót szóltunk volna... akkora szarban voltunk, hogy a plafonig ért.
- Vagyis Mendoza nem is jött el a partira?
- Nem. Ő... kimaradt a buliból.
- Vagy ő kezdte el - mondta Speedle.
- Lehet. Ő szabta meg a helyet és az időt.
- Miért?
- Szétosztottuk... a feladatokat. - Fájdalmasan felnevetett. - ... Biztonsági okokból.
Chevalier már alig kapott levegőt, nyilvánvaló volt, hogy nincs sok ideje hátra.
- Wallace csoportja nem képviseltette magát?
- Őket nem hívtuk meg. Nem olyan nagy játékosok. Oui, lehetséges, hogy ők tették. Azt hitték, Calisto állt a főnökük lelövése mögött.
- Szóval, magukra rontottak. Hányan jöttek? Chevalier felmutatta két ujját.
- Ketten?
- Oui.
Speedle és Tripp összenézett.
- Maguk hatan voltak - mondta Tripp. - Nagyon jók lehettek.
A nagy ember erőtlenül bólintott. Az ápolónője noszogatására ivott egy korty vizet, görcsösen felköhögött, majd azt mondta: - Hátulról rontottak be a bárba.
Tehát a kivégzőosztag a hátsó ajtón mehetett be, a konyhán keresztül, vagy a szállodai szobákból lefelé vezető lépcsőkön, gondolta Speedle.
- Az egyik jobbra, a másik balra állt, és mielőtt felfogtuk volna, mi történik, Calisto és az embere már halott volt. Szerintem észre se vették a gyilkosaikat... Túl gyorsan történt... Túl gyorsan.
- De maga látta őket?
- Igen... Jean-Claude... megpróbált elém ugrani, de mindkettőnket eltaláltak és elestünk.
- Shakespeare-t is meglőtték?
- Oui, de az ő embere legalább elővette a fegyverét és lőtt egy sort, mielőtt megölték.
- Eltalálta valamelyik támadót? - kérdezte Speedle.
- Nem hiszem... de nem láttam. Jean-Claude rám esett, és... a golyók, az egyik eltalálta az arcom... megvakultam.
- Nem látta az arcukat, mielőtt eltalálták?
- Feketében voltak, az arcukat eltakarták, símaszkot viseltek. És kesztyűt.
- Azt mondja, profik voltak?
- Nagyon. Nagyon profik.
- Hogyan sikerült megmenekülniük?
- Azt hitték, meghaltunk. Ellenőrizték a holttesteket, Jean-Claude mondta... először a másik kettőt. Aztán szirénákat hallottunk - valaki az utcáról biztosan kihívta a rendőröket, és maguk a közelben lehettek. Lényeg, hogy elmentek... abban a hiszemben, hogy meghaltunk.
- Nem szóltak magukhoz? Vagy egymáshoz?
- Először semmit... de később, amikor halottnak hittek és ellenőrizték a testeket, Jean-Claude azt mondta, kézjelekkel kommunikáltak egymással.
- Nem állított őrszemet az épület elé?
- Nem. Mindenki egy embert hozhatott magával. Nem akartam bizalmatlan lenni... Egyébként meg rajtunk kívül ki tudhatta, hogy ott vagyunk?
- Ez jó kérdés.
- Mendoza! Talán ő áll e mögött, de más is rájöhetett valahogyan. Az embereimben száz százalékig megbízom... de a többiek...
A hangja rémes köhögésbe fúlt. Az asszony meg akarta törölgetni a nagy ember homlokát, de az elhessegette a kezét. Talán javulnak az esélyei, gondolta Speedle, amikor meghallotta a közeledő mentőautó szirénáját.
- Nyugi, haver. Máris itt a segítség.
A nagy ember azonban hirtelen abbahagyta a köhögést, rándult egyet, majd mozdulatlanná vált.
Speedle megnézte a pulzusát, Trippre nézett és megrázta a fejét.
A gyönyörű asszony halkan dúdolni kezdett.
- Maga Sareena? - kérdezte Speedle. Az asszony bólintott.
- Ez a maga lakása?
Az asszony megrázta a fejét.
- Most ne kérdezzen - mondta dallamos alt hangján. - Szeretném elsiratni ezt az embert. - Átkarolta Chevalier-t és magához szorította.
- Nélküle is megtaláljuk az autót - mondta Tripp halkan.
- Tudom - felelte Speedle -, de H morcos lesz, ha nem teszem meg.
A helyszínelő közelebb lépett, és az asszonyra nézett.
- Hölgyem, meg kell kérnem, hogy menjen át a másik szobába.
Az asszony villámló szemekkel nézett rá, orrcimpái megremegtek a dühtől.
- Meg kell találnunk a barátja gyilkosát - mondta Speedle. - Ő is bizonyíték - minden, amit visel, a... holttest is. Ez egy másodlagos bűnügyi helyszín, és meg kell kérnem, hogy távozzon.
Az asszony elengedte a férfit, majd megcsókolta a homlokát, leszállt az ágyról és Speedle-hez lépett.
- Menjen a pokolba - mondta, majd méltóságteljes léptekkel távozott.
Tripp elmosolyodott. - Tetszel neki.
Speedle mérgesen a nyomozóra nézett, majd ők is kimentek a szobából.
Az ajtóban összefutottak a mentősökkel - két sovány férfival. Joe és Bob - ez állt a kitűzőjükön - fekete keretes napszemüveget viselt, és olyanok voltak, mint egy szétválasztott sziámi ikerpár.
- Legalább fél tucat golyót kapott, körülbelül tizenkét órával ezelőtt - mondta Speedle Joe/Bob-nak. - Csoda, hogy ennyi ideig is életben maradt. És tartsák távol az asszonyt, jó?
Az asszony a konyhaasztalnál ült és dohányzott.
- Hogy nézünk ki? - kérdezte Joe vigyorogva.
- Mint az idióták? - kérdezett vissza Bob, és ő is elvigyorodott.
Speedle válaszra sem méltatta őket. Amikor a mentősök hátramentek a halotthoz, azt mondta: - Megnézzük, mi van a garázsban, de nem fűzök hozzá nagy reményeket.
Lementek a hátsó lépcsőkön, és egy kicsiny parkolóhoz értek. Az épület mellett öt parkolóhelyet láttak, szemközt egy négyautós garázst. Mindegyik ajtó le volt eresztve, és az épületnek nem voltak ablakai. Átvágtak a parkolón, és megpróbálták kinyitni az ajtókat, de zárva voltak.
- Ne hívjunk egy lakatost? - kérdezte Tripp.
Speedle megrázta a fejét. - Várj, kipróbálok valamit.
A hátsó zsebéből előhúzott egy apró bőrtasakot és szétnyitotta.
- Feltöröd a zárat? - kérdezte a nyomozó.
- Nagyon sokoldalú vagyok - dünnyögte Speedle.
Aztán kiválasztott két pálcikát, a tárcát visszatette a zsebébe, és visszament az első ajtóhoz.
Hat perccel később Tripp, aki nem éppen a türelméről volt híres, megkérdezte: - Biztos, nem akarod, hogy hívjak egy lakatost?
- Rendben - mondta Speedle. - Hívj egy lakatost.
Azzal megfogta a kilincset és felemelte a garázsajtót.
Üres volt.
Tripp benézett. - Nem lehet átmenni egyikből a másikba.
- Mindig tudtam, hogy zseniális nyomozó vagy.
Tripp gyanakodva méregette a helyszínelőt, aki lehúzta az ajtót, csinált valamit a zárral, majd a következő ajtóhoz lépett.
A második garázsban egy VW-t találtak - aligha lehetett Chevalier kocsija.
A harmadik garázsban végre megtalálták. Jean-Claude-ot a műszerfalra dőlve érte a halál. Speedle úgy vélte, a Hummert és a sebesült férfit Sareena vitte be a garázsba, miután valahogyan felcipelte Chevalier-t a lakásba. Ugyanakkor Chevalier, finoman fogalmazva, hatalmas termetű férfi volt, a lövések megvakították, és rengeteg vért veszített. Vajon hogyan sikerült a törékeny Sareenának felvinnie a lépcsőkön? - tűnődött Speedle. Hogyan? Talán vudu varázslással?
- Nekilátok a helyszínnek - mondta Speedle, és a nyomozóra nézett.
Tripp egy biccentéssel tudomásul vette. - Én addig elcsevegek a szépséges Sareenával - mondta.
Speedle utánaszólt: - Kérdezd meg tőle, hogyan vitte fel a lépcsőkön! Szerintem nem egyedül tette.
- Mindig tudtam, hogy zseniális nyomozó vagy - mondta Tripp.
A két férfi elvigyorodott és munkához látott. Speedle kinyitotta a mobiltelefonját és felhívta a főnökét.
- Horatio - hallotta az ismerős hangot.
- H, megtaláltuk Chevalier-t és Jean-Claude Navarrét. Mindketten halottak. Chevalier a szemünk láttára halt meg, de Jean-Claude már jó ideje halott.
- Hallgatlak.
Speedle elmesélt neki mindent.
- Jól van, Speed, te vizsgáld meg a helyszínt, én visszamegyek az Archerbe és körülnézek, hátha nem vettünk észre valamit.
- Ezt ki mondta, H?
- Miért, megoldottuk az ügyet?
- Hát, nem.
- Akkor valami elkerülte a figyelmünket. Megnézte valaki a többi emeletet is, vagy csak az elsőt?
- Nem. Nem volt okunk feljebb menni, mivel a gyilkosság a bárban történt. Ezek az alakok hátulról rontottak be, és azonnal elkezdtek lőni. Ugye, így történt?
- Ezt biztosan tudjuk? Nem lehet, hogy már ott vártak rájuk?
- Arra a lépcsőházra gondolsz, a konyha mellett.
- Igen, ami mellesleg egy szállodai szobába vezet.
- Nem rossz, H.
- Kösz, Tim. Szólj, ha megtudsz valamit.
Horatio Caine az íróasztala mögött ülve telefonált. Miután befejezte a beszélgetést Speeddel, arra gondolt, Delkót is kiküldi az Archerhez. Felnézett, és meglátta az ajtóban ácsorgó Ken LaRussát.
Az öltönye friss volt, mint mindig - maga az államügyész azonban igencsak űzött ember benyomását keltette.
- Beszélhetnénk? - kérdezte LaRussa már-már szánalmas hangon.
Caine bólintott és intett, hogy lépjen be. LaRussa kigombolta a nyakán az ingét és meglazította a nyakkendőjét, majd helyet foglalt a Caine-nel szemközt lévő széken. A szeme véreres volt, az arca kimerült. - Elkészültem a leltárral, ahogy kérte - mondta.
- Hány fegyver hiányzik?
Az államügyész belebámult a semmibe. Aztán halkan kimondta: - Fél tucat.
Caine bólintott. - Egy H&K, egy Ingram... És a többi?
LaRussának leesett az álla a meglepetéstől. - Hogy az ördögbe...
- Hallott a tegnap esti lövöldözésről? Az Archer-ben történt. Calisto, Shakespeare, Chevalier és a társa meghalt.
- Természetesen.
Caine komoran mosolygott. - Valószínűleg azzal a két fegyverrel lőttek.
Az államügyész a mennyezetre nézett. - Ó, a rohadt életbe.
- Pontosan.
LaRussa előrehajolt, a kezeit összekulcsolta, akár egy koldus. - Mindent elhoztam, amit kért - biztonsági videókat, az őrök és a múlt havi műszakjuk listáját - mind a kilenc udvarról. És személyesen hoztam el, a saját autómban. Az egyik embere, azt hiszem, Delkónak hívják, most pakolja le.
Most meg mit akar? Kitüntetést? Veregessem meg a vállát? - gondolta Caine.
De hangosan csak ennyit mondott: - Kösz, Ken. Remélem, találunk valami használható nyomot.
LaRussa keservesen felsóhajtott. - Hatalmas anyagról van szó, Horatio. Mikor tudják átrágni magukat rajta?
- Annyit dolgozunk, amennyit kell.
- Nagyon ketyeg az óra.
- Igyekszünk gyorsan cselekedni, de semmi kapkodás.
Az államügyész nagyot nyelt. - Szóval...
- Igen, Ken?
- Le vagyok... tartóztatva?
- Nem. De a helyében még nem kezdeném szervezni a szenátusi kampánybizottságot.
LaRussa szomorúan felnevetett. - Vicces, mi?
- Micsoda, Ken?
LaRussa felállt. - Az, hogy egyik napról a másikra fenekestül felfordul az életünk.
- Nem a maga felesége halt meg, Ken.
- Tudom, Horatio. És szóljon, ha segíthetek valamit.
- Számítok magára, Ken.
Az államügyész úgy ment ki az irodából, mint egy kisfiú, aki eltévedt az erdőben.
Caine hirtelen megsajnálta a férfit, de gyorsan emlékeztette magát, hogy ez az ember bármennyire is együttműködik velük, mégiscsak gyanúsított.
Benézett az embereihez. Calleigh teljesen belemerült az aprólékos munkát igénylő lövedékvizsgálatba, Delko pedig lecövekelt a képernyője elé, ahol a James Lawrence King Szövetségi Iroda épületének a biztonsági videóit nézte. Nem akarta elvonni őket a munkájuktól, így elhatározta, hogy egyedül megy ki az Archerhez.
Caine Hummerja hamarosan begurult a szálloda elé. Felkapta a helyszíneléshez szükséges felszerelését, megmutatta az igazolványát a bejáratnál posztoló rendőrnek, átbújt a friss helyszínkordon alatt és elindult az épület végébe. A sarkon az egyenruhás rendőr elindult feléje, mire a hadnagy ismét igazolta magát.
A zsaru kinyitotta neki a hátsó ajtót, és Caine belépett a sötét folyosóra. A szállodában még mindig nem kapcsolták vissza az áramot, így eltartott egy kis ideig, míg a szeme hozzászokott a fény hiányához. A sportdzsekije zsebéből elővett egy mini Maglite elemlámpát és bekapcsolta, majd feltette az egyik pultra, lerakta a táskáját és gumikesztyűt húzott.
Aztán felkapta a táskát, és centiről centire bevilágította a folyosót, hátha feltűnik valami, ami korábban elkerülte a figyelmét. Rutinból cselekedett, mivel biztos volt benne, hogy a földszintet és az első emeletet alaposan megnézték.
A konyhában még egyszer végighaladt a rozsdamentes acélpultok és szekrények mellett, majd a lépcsőhöz érve egyenesen a második emeletre ment.
A lépcsők keskenyek, a szőnyegek újak voltak. Az elemlámpa fényében megvizsgálta a padlót, de az új szőnyegeken semmit sem érnek az elektrosztatikus nyomrögzítő berendezéssel, és ha Chevalier igazat mondott, és a gyilkosok kesztyűt viseltek, csekély az esélye annak, hogy ujjnyomokat találjanak a korláton.
A lépcsőfordulóban egy apró alkóvot látott. Innen egy folyosó nyílt, amin jobbra fordulva az épület elejére ért. Az elemlámpa fényében nyomok után kutatott. Menet közben benyitott a nyolc ajtón, de mindegyiket zárva találta. A folyosó elején egy telepakolt recepciós pultra bukkant, mellette egy állvány a dél-floridai látnivalókat reklámozó prospektusokkal.
Az Archer egyike volt azon Ocean Drive-i szállodáknak, melyek igen sok nyereséget könyvelhettek el maguknak a bárból, az étteremből és a korlátozott számú szobákból. Emiatt a recepciós pultot felköltöztették az első emeletről, hogy ily módon több helyet nyerhessenek az étterem és a bár számára.
Az olcsó, sötét recepciós pult tetején apró állványok sorakoztak, melyeket telepakoltak prospektusokkal és a miami Herald ingyenes példányaival. A pult mögött egy monitort és egy nyomtatót látott; a mögöttük lévő falon a hagyományos fakkos szekrénnyel.
Caine bevilágított a pult mögé; áram híján a számítógép sem működött, de bízott benne, hogy talál valamit, ami hasznos lehet.
És igen - a számítógéptől jobbra, az egyik fiókban meg is találta, amit keresett: egy hitelkártya méretű műanyag kártyát. Az elemlámpa fényénél alaposan megnézte - az egyik oldalán aranybetűkkel a következő felirat állt: Az Archer Hotel tulajdona - belépőkártya.
Caine fogta a kártyát, és visszatért a folyosó végébe. Ha az őrszemek feljöttek körülnézni, valószínűleg arra a következtetésre jutottak, hogy ha az ajtók zárva vannak, a szobák is üresek.
Felületes gondolkodás, fiúk, gondolta Caine. Az életetekbe került.
Ha a gyilkosok felmentek a második emeletre, nagy valószínűséggel az egyik szobában húzták meg magukat; és ha a hátsó bejáraton keresztül mentek be a bárba, feltehetően valamelyik hátsó szobát választották rejtekhelyül.
A gyilkosok helyében Caine a jobb oldalon lévő szobát választotta volna. Ha valami rosszul sül el, abból a szögből könnyedén tüzet nyithattak a hátsó lépcsőkre.
Az elemlámpa fényében a résbe csúsztatta a kártyát, majd kihúzta. Normális esetben felvillant volna egy zöld fény, és kinyílt volna az ajtó, de áram nélkül nem biztos, hogy működik a kulcs...
Ám a fény megvillant, és Caine meghallotta a halk kattanást. Lenyomta a kilincset, és a vállával benyomta az ajtót. Sikerült.
A lábával nyitva tartotta az ajtót, majd kihajolt a folyosóra és felkapta a táskáját.
A szoba sötét volt, így gyorsan elhúzta a függönyöket. A város fényei még így, alkonyat idején is bevilágították a szobát.
Bingó... csempepadló.
Most már módjában áll lábnyomot venni. Az elemlámpa segítségével megkereste a mosdót - a vécéülőke fel volt hajtva. Na, legalább egyikük bejött ide...
Horatio most először érezte úgy, hogy talán előbbre jutnak az ügyben. Végre begyűjtheti a bizonyítékokat. Az elektrosztatikus nyomrögzítővel kezdte. Egyenként a padlóra nyomkodta a Mylar-lapokat, áramot vezetett beléjük, majd felszedte a lapokat és katalogizálta őket. Fél tucat Mylar-lapot használt el, mindegyik akkora volt, mint egy-egy félbehajtott újság.
Ezután négykézlábra ereszkedve a fürdőszobába ment, és felszedegette a haj- és szőrszálakat, meg egyéb szöszöket. Mindegyiket külön bűnjeltasakba tette, és gondosan felcímkézte őket.
A vécét hagyta utoljára. Piszkos munka volt, de valakinek ezt is meg kellett csinálni - ennyit a főnöki előjogokról. Ugyanakkor fontos nyomokra bukkanhat, a segítségükkel akár a gyilkost is azonosíthatják. Igaz, ily módon ártatlan turisták is horogra akadhatnak...
Caine, még mindig négykézláb, óvatosan a vécékagylóhoz araszolt és rávilágított... és a kagyló peremén sárgán csillogott a vizeletcsepp. Egy vattatamponnal felitatta a mintát a porcelán felületről. Felcímkézte, majd összecsomagolta a táskáját és átment a nagyszobába.
A RUVIS-szal (ami minden emberi mellékterméket - verejtéket, vizeletet, ondót, ürüléket - képes kimutatni) megvizsgálta az ágyat. A párnán talált néhány hajszálat, melyeket elcsomagolt, majd a tasakokat a zsebébe csúsztatta.
Ahogy beporozta az asztalt és a székeket, megpróbálta elképzelni, mi történt...
Ketten vannak a szobában; elképzelhető, hogy a gyilkosok harmadik vagy negyedik társa az utcán várakozik egy autóban, hogy gyorsan el tudjanak menekülni a helyszínről.
Az ablakból figyelik, ahogy Chevalier, Calisto, Shakespeare a testőreik kíséretében megérkeznek; mindössze néhány lépcsőfok választja el őket egymástól. Ezek ketten tudják, hogy Mendoza nem jön el... valószínűleg ő adott parancsot erre az akcióra, vagy más módon szövetkezett velük...
Az egyikük bemegy a fürdőszobába. Vizel, felhúzza a cipzárját, majd visszamegy a szobába a társához.
Most már készen állnak.
Automata fegyverük van - az egyiknél egy HK53-as, a másiknál egy Ingram. Betáraznak, majd az ajtóhoz lépnek. Az egyikük kézjelekkel figyelmezteti a társát, hogy a két testőr a folyosót ellenőrzi.
A gyilkosok várnak, a fegyverek minden eshetőségre készen az ajtóra irányítva.
Készek megvédeni magukat, ha netán itt kerülne sor a harcra. Nem ez az első alkalom, hogy részt vesznek a rodeón...
Az ajtógomb kissé megmozdul, az egyik testőr megpróbál benyitni a szobába. Ujjak a ravaszon, a gyilkosok feszülten figyelnek...
... de az ajtó nem nyílik, zárva van, az őrszemek elégedettek.
Idióták.
A gyilkosok hallgatóznak, a léptek egyre távolodnak, az őrszemek minden ajtón megpróbálnak benyitni, majd megfordulnak és a hátsó lépcsőn távoznak... később a gyilkosok is követik őket.
Rövid ideig várakoznak, míg lecsillapodik a vérükben száguldozó adrenalin, ami hamarosan ismét vad táncba kezd, de addig is nyugodtan... és legfőképpen némák várakoznak.
Az egyikük jelzi, hogy tiszta a terep és elindulnak. A társa kinyitja, majd halkan kitárja az ajtót. Kisurrannak a folyosóra. Összehangoltan, egyszerre mozognak.
Lelopakodnak a lépcsőn, óvatosan, nehogy megreccsenjen a súlyuk alatt. Az áldozataik idegesen csevegnek, kétségkívül feltűnt nekik Mendoza távolléte.
A gyilkosok a lépcső aljára érnek. A konyhában koromsötét van, mindössze egy elemlámpa világít, amit Chevalier hozott magával, és a bárpultra helyezett.
A gyilkosok újra intenek egymásnak és elindulnak. Valósággal berobbannak az ajtón, az egyik balra, a másik jobbra, a pult irányába siet. A fegyverek tüzet okádnak, a golyók halálos rovarokként süvítenek, belemarnak a húsba, a töltényhüvelyek fémesen koppannak a padlón, a helyiséget átható lőporszag üli meg.
Az egyik támadó leszedi Calistót és a Skorpiótestőrt. Egyikük sem látta a gyilkosuk arcát, élettelen testük a földre zuhan.
Egy századmásodperccel később a másik gyilkos is meghúzza a ravaszt, de a Sólyom-testőr máris Chevalier elé ugrik. A gyilkos azonban mindkettőjüket lekaszálja, a testőr a mellkasába kapja a golyót. Egy lövedék Chevalier arcába, több másik a tehetetlenül heverő testébe fúródik.
Az egyik gyilkos lelövi Shakespeare-t, de a testőrének még sikerül elővennie a fegyverét, és vad lövöldözésbe kezd, de a gyilkos nem veszíti el a nyugalmát, és egy sorozattal valósággal felszakítja a mellkasát. Sugárban ömlik a vér, a férfi elterül a földön. A gyilkos odaint a társának, hogy ellenőrizzék, meghaltak-e, de a közeledő szirénák sürgős távozásra késztetik őket.
Az áldozatok nem moccannak, semmi jele, hogy életben maradtak. Újabb kézjel, és elnyeli őket az éjszaka.
Caine komoran mosolygott. A mészárlás legfeljebb fél percig tarthatott...
Levette az ujjnyomokat és összepakolta a táskáját. Egy pillanatra még leült a kis kerek asztal mellé, és elmerengett a történteken. Ám érezte, hogy valami hiányzik.
Gondolt egyet, elővette a telefonját és felhívta Burnettet.
- Nem zavarlak? - kérdezte.
- Nem. Most értem haza, Joanna temetését intéztük. Figyelj, fel szeretnélek kérni, hogy legyél az egyik koporsóvivő. Megtennéd?
- Ez nagy megtiszteltetés, Jeremy...
- Nem, te tisztelsz meg bennünket. De mondd, miért hívtál?
- Tanácsra lenne szükségem.
- Semmi probléma. Jutottatok már valamire a tegnap esti üggyel kapcsolatban?
- Igen.
- Kiváló.
- Először is, Andrew Chevalier életben volt, amikor megtaláltuk. Már nem él, de a halála előtt sikerült beszélni vele.
- Ó, ez nagyszerű.
Caine néhány szóban vázolta a történteket.
- Mintha Mendozát gyanúsítanád - jegyezte meg Burnett.
- Ami azt illeti, ő nem jelent meg a tárgyaláson, így nyilvánvaló, hogy ráterelődik a gyanú. Az is lehet, hogy valaki a szervezeten belül a felelős.
- Egy belső rivális?
- Igen. Te is mondtad, Jeremy: ez banánköztársaság-politika. Nincs valami ötleted?
- Hm. Tudomásom szerint Chevalier emberei egytől egyig hűségesek voltak. Akár egy család. Sokan haiti származásúak, tehát a gyökereik is összekötik őket.
- És mit tudsz Shakespeare csapatáról?
- Lássuk csak: az a fazon senkiben sem bízott, és valószínűleg jó oka volt rá. A Sakálok nemcsak a riválisaikat, hanem egymást is előszeretettel irtották.
- Tehát ők is tehették.
- Hogyne. De fogadni mernék, hogy Shakespeare senkinek sem árulta el, mit terveznek arra az estére. Annyira paranoiás volt, hogy valószínűleg a testőre sem tudott róla.
- Már csak Calisto maradt.
- A Skorpióknál minden a zöld színről szól, és kizárólag a pénz mozgatja őket. Az informátoraink szerint Calisto belső körei megbízható emberekből állnak... A körön kívül azonban senki sem tudhatott erről a találkozóról.
- Vagyis ugyanott vagyunk, ahonnan elindultunk.
- Mendozánál. Ő jelölte ki a helyet és az időt.
- Pontosan.
- Az ördögbe, Horatio, ezzel az erővel szépen beküldhette az embereit a szállodába.
Caine felhorkant. - Biztos, hogy ő volt.
- Miért?
- Mert senki más nem szerezhetett tudomást a találkozóról.
- Nagyon úgy tűnik, hogy ő volt. Szerinted hol lehet?
- Fogalmam sincs - felelte Caine. - Halvány fogalmam sincs.
Burnett felnevetett. - Adj néhány napot. Talán kiugraszthatom neked a rejtekhelyéről.
- Matthers mit szól hozzá?
- Nem fogok engedélyt kérni tőle.
- Nem szeretnélek kellemetlen helyzetbe hozni - mondta Caine -, de bevallom, jól jön a segítség.
- Horatio, egy csapatban játszunk.
A két férfi búcsút vett egymástól, majd Caine felkapta a táskáját és a bizonyítékokat, majd kijelentkezett az Archerből.

9.
Mezítlábas gyilkosok

SZOMBATON MINDENKI LELKESEN ÉS KORÁN - nagyon korán érkezett. A halottak száma már hatvanra rúgott, így természetes volt, hogy túlórázniuk kellett. Horatio Caine emberei kimerülten, zombiként vonszolták magukat, és a hadnagy már attól tartott, hogy a profizmusuk ellenére előbb-utóbb elkezdenek hibázni.
Pillanatnyilag azonban csak annyit tehettek, hogy összeszorították a fogukat és folytatták a munkát.
A Miami-Dade-i rendőrfőkapitány végül kijelentette, hogy ennek a háborúnak a hét végéig, de legkésőbb hétfőig véget kell vetni, különben a Nemzeti Gárda bevonul Miamiba és bevezetik a szükségállapotot.
Ezt senki sem akarta - sem a rendőrség, sem a polgármester, sem a turistákból élő vállalkozók. Ráadásul a szükségállapot bevezetésével a rendőrség beismerte volna, hogy képtelen ellátni a feladatát, azaz nem tud megfelelni a „szolgálunk és védünk” jelmondatnak.
A rendőrfőnök megengedhetetlennek tartotta ezt az intézkedést, és Caine ez egyszer őszintén egyetértett vele.
Az elmúlt két évtizedben Miami hírneve alaposan megszenvedte a drogháborúkat, melyeket az utóbbi években a rendőrségnek sikerült valamennyire visszaszorítania, és ebben Caine hadnagy helyszínelői is jelentős szerepet játszottak.
Ha a turisták egyszer veszélyes helynek nyilvánítják Miamit, a visszacsábításuk igen hosszú és kétséges folyamat lenne. És ugyan ki hibáztathatná őket miatta? Ha egy város a saját polgárait sem tudja megvédeni, a turisták sem számíthatnak védelemre. Hosszú távon egy ilyen háború súlyos gazdasági következményekkel járna, rövid távon pedig egyenesen katasztrófához vezetne.
Eddig Caine büszke volt arra, hogy meg tudta védeni a polgárokat és a turistákat. Az embereinek azt szokta mondani: „Célunk, hogy úgy szolgáltassunk igazságot az áldozatoknak, hogy kézre kerítjük a tetteseket, ily módon megakadályozzuk a további bűncselekményeket”.
A bandaháborúhoz hasonló válságnak egyéb negatív mellékhatásai is lehetnek. Várható volt, hogy hamarosan más, a bandáktól független gyilkosságokat is el fognak követni.
Caine az íróasztalánál ülve átnézte az elmúlt öt nap jelentéseit. A csapata minden információt feljegyzett, de sajnos az ilyen jellegű gyilkossági ügyeknél a helyszínelők sohasem tudják biztosan, mely bizonyíték lehet kulcsfontosságú, így mindent összegyűjtenek, minden lehetőséget megvizsgálnak, minden szövetszálat, ujjnyomot, mindent, ami esetleg nyomra vezethetne.
Az ujjnyomszakértők leadták a Valorról vett mintákról készült jelentésüket. A pisztolyt Delko találta az Archer közelében, a csatornában.
Már kiderült, hogy a fegyvernek semmi köze a bandaháborúhoz, és azt is megállapították, hogy ezzel a fegyverrel ölték meg az ismeretlen női áldozatot, Jane Doe-t.
Két személytől találtak ujjnyomokat, az egyik egy Jimmy Hamilton nevű férfitól, a Palace egyik alkalmazottjától származott. A másik személyt egyelőre nem tudták azonosítani. Bandaháború vagy sem, ez túlságosan értékes nyom ahhoz, hogy semmibe vegyék...
A nyomozás felügyelője Yelina Salas volt. A rablási-életvédelmis nyomozónő kiváló szakmai hírnévnek örvendett Miamiban. Caine sógornője... jobban mondva egykori sógornője volt.
Gyakran dolgoztak együtt, és bár jól kijöttek egymással, sohasem tudtak teljesen feloldódni egymás jelenlétében. Az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy Ray előtt Yelina egy ideig Caine-nel randevúzgatott, így érthető volt a kínos feszengés. Ray három éve halott volt, de még mindig nem sikerült feldolgozniuk a gyászt, ráadásul időnként az egymás iránt érzett vonzalmukkal sem tudtak mit kezdeni...
Yelina az első szóra beleegyezett a Hamilton gyerek kihallgatásába.
- Nem akarsz elkísérni? - kérdezte. - Nem ártana, ha egy kis időre elszakadnál attól a bandaháborútól.
- Te tényleg azt hiszed, nem érdekel, ki ölte meg Jane Doe-t?
- Dehogy.
- Felveszel valahol?
- Természetesen.
Yelina autója nemsokára begördült a kapitányság elé, és Caine beugrott az anyósülésre. Mosolyogva üdvözölték egymást.
- Ennyit a szabadnapomról - mondta Yelina. A ruházata alapján nem éppen kihallgatásra készült - farmernadrágot és ujjatlan, kámzsanyakú fekete felsőt viselt.
Caine-nek minden alkalommal elakadt a lélegzete, amikor meglátta a magas, karcsú asszonyt. Haja hosszú, dús, fekete sátorként borult a hátára, hatalmas kék szemekkel nézett a világba, hosszú, egyenes orra, telt ajkai és kreol bőre egzotikus külsőt kölcsönzött neki.
- Ismered az ügyet? - kérdezte.
- Igen, átnéztem.
Yelina halványan elmosolyodott, és ettől a hadnagy a szokásosnál is sutábbnak érezte magát.
A Hamilton ház szerencsére közel volt, és Caine unokaöccse mindig szolgáltatott beszédtémát.
Amikor lefordultak a Gallowayről és a Délnyugati Negyedik utcáról, megpillantották a jellemzően középosztálybeli stukkóépületet. A szomszéd házakhoz hasonlóan ezt is halvány rózsaszínűre festették, mellette egy kétautós garázs állt. Az ajtók csukva voltak, de a felhajtón egy fehér Vibe-ot láttak.
Felmentek a bejárathoz. Yelina elől lépkedett; Caine sohasem avatkozott bele a nyomozók munkájába, bár helyszínelőként őt is megillették bizonyos előjogok.
A nyomozónő becsengetett, mire egy huszonegy év körüli fiú - legalább ennyi idősnek kellett lennie, ha a Palace Frontonon dolgozott - nyitott ajtót. Jóképű, ártatlan arcú fiú volt, rövid hajú, dús szemöldökű, az álla határozott vonalú. Egy Palace feliratú pólót, farmert és zoknit viselt.
A gyönyörű asszony láttán zavartan elvigyorodott. - Apám... Helló.
- Helló - mondta Yelina, és felmutatta a jelvényét.
- Maga Jimmy Hamilton?
A fiú elsápadt és bólintott.
- A miami rendőrségtől jöttünk. Salas nyomozó vagyok, ő Caine hadnagy. Bejöhetünk?
- Nem kell... hozzá házkutatási parancs, vagy ilyesmi?
- Miért, fiam? - kérdezte Caine csípőre tett kézzel. - Tán rossz fát tettél a tűzre?
A fiú nagyot nyelt. - Én csak... azt akartam mondani... Jöjjenek be.
Az ajtót kitárta, és a vendégeket a nappaliba vezette. A ház tiszta és rendes volt, részletre vásárolt, nem túl olcsó, nem túl drága bútorokkal berendezve.
A fiú most már izzadt, pedig a házban nem is volt nagy meleg. Barna szeme ide-oda rebbent, és állhatatosan kerülte a két rendőr pillantását.
- Ülj le, fiam - szólalt meg Caine. - Nem baj, ha én leülök?
- Nem, dehogy. Foglaljanak helyet.
A fiú egy fotel karfájára, a vendégei a kanapéra ültek. Caine előrehajolt, és komoran a fiúra mosolygott.
- Jimmy, most nagyon sok a dolgunk. Talán te is láttad a lapokban. Válsághelyzet van.
A fiú nagyot nyelt és bólintott. - Ezek a bandák összevissza lövöldöznek.
- Pontosan. Tehát nem szeretném húzni az időt, Jimmy. - Caine keményen a fiú szemébe nézett. - Megtaláltuk az ujjlenyomataidat... egy fegyveren.
A fiú az arcához kapta a kezét és sírva fakadt.
Yelina jelentőségteljes pillantással nézett Caine-re; természetükből adódóan mindketten együttérzőek voltak, de még túl korai lett volna segíteni neki.
- Azzal a fegyverrel megöltek egy nőt a Bayfront Parkban - mondta Caine.
Hamilton keservesen nyelt egyet, majd könnyáztatta arccal nézett rájuk. - Tu... tudom...
- Te ölted meg?
Hamilton felhúzta a trikóját és megtörölte az arcát.
- Nem! Nem... Istenem... nem.
Caine ismét Salasra nézett, aki láthatóan semmit sem értett az egészből. Akkor meg miért sír? - csodálkozott a hadnagy. De hangosan csak ennyit mondott: - Jimmy... ha nem lőtted le azt a nőt, hogyan kerültek az ujjlenyomataid a fegyverre?
A fiú hatalmasat sóhajtott. Alsó ajka megremegett, a könnyeit nyeldeste.
- Tudtam, hogy eljönnek - mondta.
- Valóban?
- Valahogy... tudtam... És megfogadtam, hogy lesz, ami lesz, de elmondom maguknak az igazat.
- Nagyon jó, Jimmy.
- Én... túlságosan féltem... hogy elmondjam. Nagyon... féltem.
A nyomozók ismét összenéztek.
- De amikor eljöttek - mondta a fiú -, megfogadtam, hogy elmondom, mi történt.
- Hallgatunk, Jimmy.
- Szóval, mint mondtam... nem én öltem meg azt a nőt.
- De tudod, ki tette?
- Igen. Mike Garner.
Caine ismét Yelinára nézett.
- Jimmy, mi nem tudjuk, kiről van szó. Megköszönném, ha egy kicsit bővebben beszélnél róla. A fiúból kitört a sírás. Yelina felállt, és a kezébe nyomott egy papír zsebkendőt, majd megfogta a vállát. A fiú reszketeg mosollyal felnézett rá és megköszönte. Aztán kifújta az orrát, és Yelina visszaült a kanapéra.
- Garner... az az erőszakoskodó alak, kipécézett magának. Mintha a rossz szellemem lenne... - Nagyot nyelt, és kihúzta magát. - Végül elegem lett belőle... és elhatároztam, hogy megölöm.
Caine felemelte a kezét. - Egy pillanat, Jimmy. Ismertetjük a jogaidat. A fiú bólintott.
- Mint a tévében.
- Mint a tévében - mondta Caine. - Nyomozó?
Yelina felolvasta a jogait, majd a fiú közölte velük, hogy megértette.
- Szeretnéd folytatni, Jimmy? - kérdezte Caine óvatosan.
- Igen. Vagy nem kellene ügyvédet fogadnom, vagy ilyesmi?
- Jogodban áll. De ha nem ölted meg ezt az asszonyt, talán nem ártana, ha levennéd a válladról a terhet.
- Én is ezt akarom, hadnagy.
- Tehát ez a Mike Garner egy erőszakoskodó fráter volt. Gondolom, sok fejfájást okozott, de megölni? Nem túl... kemény büntetés?
- Nem, ha az embert öt vagy hat éven keresztül folyton megverik és megalázzák.
- Mesélj róla.
Hamilton bólintott, a zsebkendőt az orrához nyomta, összeszedte a gondolatait, majd elkezdett mesélni:
- Mike Garner a gimnázium óta kötekedett velem. Azt hittem, ha befejezem az iskolát, véget ér ez az egész, de nem így történt. Beiratkoztam a Dade Megyei Közösségi Főiskolára, és mit ad isten, Mike Garner is odajárt. Újabb két év rémálom - elvette a pénzem, tönkretette a kocsimat, elriasztotta mellőlem a lányokat, akikről úgy gondolta, hogy esetleg érdeklődnének irántam...
- Jimmy - szólította meg Yelina kedvesen. - Miért nem szóltál a rendőrségnek?
- Garner azt mondta, megöl, ha elmondom valakinek.
- És azt hitted, képes lenne rá? - kérdezte Caine.
- Ott voltam, amikor egyszer megölt egy kutyát - kalapáccsal.
- Szóval hallgattál - mondta Caine, és felhúzta a szemöldökét.
- Igen... és amikor végül megkaptam azt az állást a Palace-ban, azt hittem, örökre megszabadulok tőle.
- De nem így történt - mondta Caine.
- Nem. Folyton bejárt oda. Aztán kezdte figyelni a kocsimat, és egy alkalommal ott várt mellette, amikor kijöttem a munkából. Mintha élvezte volna, hogy megkeseríti az életemet. Valami... beteges hobbi lehettem a számára. Annyira megrémültem, hogy szereztem egy fegyvert.
- A Valort - jegyezte meg Caine.
Hamilton nyelt egyet és bólintott. - Még a nagybátyám adta az apámnak, önvédelem céljából. Tudja, ha valaki betörne. De az apám hozzá se nyúlt. Nem szereti a fegyvereket. A szekrényben tartotta, onnan vettem el.
- Most hol vannak a szüleid?
- Misszionárius munkán Mexikóban. Tudja, mentik a lelkeket. Még körülbelül egy hónapig lesznek távol.
Caine arra gondolt, hogy a szülőknek nem ártott volna előbb a saját fiúkkal törődni.
- Tehát egyedül vagy itthon? - kérdezte végül.
- Igen.
- Féltél, hogy idejön, és bántani fog? - kérdezte Yelina.
- Minden lehetséges. Az a srác nem normális.
- Tehát féltél Garnertől, így magadnál tartottad a fegyvert - folytatta Caine.
- Igen. És végül szembeszálltam Mike-kal. Egyik éjszaka követtem gyalog, az Amerikai Légitársaság Arénájától. Azt hiszem, szezon előtti bemelegítő meccs volt akkor este. A Bayfront Parknál utolértem. Úgy terveztem, hogy követem, megszólítom, és amikor megfordul... lelövöm.
- De a terved csütörtököt mondott.
A fiú elhúzta a száját. - Úgy valahogy. Amikor megszólítottam, megpördült, és amikor meglátott, elkezdett nevetni. Sok sört ihatott a meccsen, azt hiszem eléggé ittas volt... én meg egyszerűen lebénultam. Képtelen voltam megtenni. Csak néhány másodpercig tartott, de neki ennyi is elég volt, hogy elvegye a fegyveremet. Az arcát a tenyerébe temette.
- Jimmy - szólt rá Caine.
A fiú felnézett. A szeme vörös volt a sírástól.
- És akkor... akkor megpofozott. Addig ütött, míg térdre estem. Azt mondta, meg fog büntetni. Arra jött az az asszony... hajléktalan volt, azt hiszem, volt nála egy szatyor, mindenféle dobozokkal. Nem volt olyan koszos, és a ruhái sem voltak annyira rongyosak, mint más hajléktalannak, sőt egy kopott táska is volt a vállán. És akkor azt mondta: „Hé, Jimbo, ezt kapd ki!” És lelőtte azt a nőt!
Ismét sírva fakadt.
Yelina odament hozzá, adott neki még egy papír zsebkendőt, majd megfogta a vállát.
A fiú felszárította a könnyeit, néha felnézett Yelinára, majd Caine-re.
- Le... lelőtte. Ott, a szemem láttára. Mike Garner volt az, aki lelőtte azt a szegény asszonyt. De el kell mondanom, mintha ő is meglepődött volna attól, amit tett. Hogy is mondjam, mintha megrémült volna. És akkor azt mondta, ha még egyszer az élet ben a szeme elé kerülök, ismét megöl valakit - valakit, aki közel áll hozzám, és az nem a kutyám lesz. A szüleimre célzott.
- Jimmy - mondta Yelina -, be tudod bizonyítani?
A fiú megrázta a fejét. - Senkit se láttam a parkban.
- A fegyveren egy másik ujjlenyomatot is találtunk - mondta Caine.
A fiú szeme reménykedve megcsillant. - Látja! Ez már bizonyíték! Biztosan Mike ujjlenyomatai.
- Sajnos ez csak azt bizonyítaná, hogy mindketten megérintettétek a fegyvert - mondta Caine. - Nem látott valaki benneteket azon az estén?
- Nem. Tudtam, hogy elmegy arra a meccsre. Nem ültem mellette, nem voltunk haverok. És miután lelőtte az asszony, elrohantam... de utolért és megfenyegetett.
- Említettél egy táskát. A halott asszonynál nem volt táska, Jimmy.
- Ó, ez azért van, mert Mike magával vitte. Gondolom, azt akarta, hogy rablásnak tűnjön.
- Jimmy - mondta Caine -, velünk kell jönnöd.
A fiú bánatosan nézett rá. - De... igazat mondtam.
- Ezt nem is vonom kétségbe.
- De ugye, nem vádolnak gyilkossággal? - riadt meg a fiú.
- Ha be tudjuk bizonyítani, amit mondtál, akkor nem. De nem jelentetted a gyilkosságot.
- Tudom. És... gyűlölöm is magam miatta.
- A tény, hogy Garner megfélemlített és rettegésben tartott... ha bebizonyítjuk, Jimmy, akkor ez enyhítő körülménynek számít.
- Vagyis nem kerülök akkora bajba?
- Csak továbbra is segíts nekünk, fiam.
Yelina megbilincselte a fiút, és kikísérték az autóhoz. Amikor becsukták utána a hátsó ajtót, Caine Yelinára nézett, és azt mondta: - Sajnos vissza kell mennem a bandaháborúmhoz.
- Tudom. Szerzek házkutatásit, és megkérek egy egyenruhást, hogy kísérjen el Garnerékhez.
- Jól van - mondta Caine és bólintott. - Küldök veled egy helyszínelőt, és szerzek egy bírósági parancsot, hogy levehessük Garner ujjlenyomatait.
- Szólj, ha elkészülnek a papírok.
- Úgy lesz - ígérte Caine.
Tudta, hogy nyugodt lélekkel Yelinára bízhatja az ügyet. A fiú a hátsó ülésen ült; már nem sírt, sőt mintha megkönnyebbült volna. Ki tudja, talán jót tettek vele.
Visszaindult a laborba, és útközben felhívta Jeremy Burnettet.
- Van valami Mendozáról? - kérdezte Caine.
- Átkozottul kevés, Horatio. Az a gond, valószínűleg kiszagolta, hogy keressük, és elnyelte a föld. De ne aggódj, nem adjuk fel - megvannak a módszereink.
A laborban már nem kapott ennyire biztató híreket. Speedle az egyik pultnál üldögélt.
- Történt valami? - kérdezte a hadnagy.
Speed elhúzta a száját.
- Átnéztük Chevalier Hummerját, de nem lettünk okosabbak. Ő és Jean-Claude halálos sebet kaptak, de ehhez nem kell helyszínelőnek lenni, hogy rájöjjön az ember.
- Hogyan jutott el a lakásig?
- Nagydarab ember, nem lehet olyan könnyen megölni.
Caine felhúzta a szemöldökét. - De nem is lehetetlen.
- Ebben van valami - ismerte be Speed.
A boncteremben Alexx egyetértett Speeddel a halál okát illetően.
- Neked nem szolgálhatok hírekkel, Horatio - mondta. - Még mindig a lövöldözés áldozataival dolgozom.
Delko a második Archer-gyilkosság bizonyítékain dolgozott
- A Wallace-gyilkosság előtti héten senki sem használta azt a szállodai szobát - mondta. - Úgy tűnik, nem ment túl jól az üzlet az Archerben.
- De legalább felgyorsultak a dolgok, nem?
- Na, igen. A jó hír az, hogy ha megtaláljuk a gyilkosodat, össze tudjuk vetni a DNS-ét azzal, amit a szobából hoztál. Az a kis vizeletcsepp még nagy hasznunkra lehet.
Ez is valami.
- Megmondták a DNS-laborban, mennyi ideig kell várni? - érdeklődött Caine.
- Sietnek, de te is tudod, mekkora elmaradást kell behozniuk. Ha szerencsénk van, jövő hét ilyenkorra meglesz az eredmény.
Egy lépés előre, kettő vissza.
- Csak így tovább, Eric.
Calleigh-t az AFIS (Automata Ujjlenyomat Azonosító Rendszer) -számítógép előtt találta, ahol az ujjlenyomatokat ellenőrizte. A rendszer hatalmas ujjlenyomat-adatbázissal rendelkezett, és Calleigh elégedett mosolyából ítélve, valószínűleg találata volt.
- Találtál valamit - szólalt meg Caine csípőre tett kézzel.
- Igen. Épp most azonosítottam Pablo Santoyát.
- Örülök neki, de kiről van szó?
Calleigh a képernyőn lévő képre mutatott.
- Piti szabadúszó. Az évek során belefogott már egy-két dologba, de sohasem volt hosszú ideig börtönben.
Caine a képet tanulmányozta. A szénfekete, göndör hajú, kókadt fekete bajszú latin-amerikai férfi huszonöt-harmincöt év körüli lehetett. Feltehetőleg ő lőtt az első Archer-támadásnál, valamint a Burnett háznál.
- Santoya uraság elfelejtett kesztyűt húzni az utolsó húsz lövedék betárazásánál.
- Hogyhogy?
- Ki tudja? Az elején valószínűleg jó fiú volt és kesztyűt húzott... aztán valami dolga akadt, le kellett húznia és megfeledkezett róla.
Caine bólintott. - És amikor folytatta a tárazást, észre sem vette, hogy nincs rajta a kesztyű.
- Jó elmélet, de a húsz lövedéken csupán három használható ujjnyomot találtam, az előttük lévők pedig tiszták.
Caine elővette a telefonját és felhívta Burnettet. A DEA-ügynök az első csengetésre válaszolt.
- Horatio. Jeremy, mit tudsz egy Pablo Santoya nevű szabadúszóról?
- Eddig nem volt szerencsém találkozni vele, de ismerem a munkáját. Igazi gennyláda. Miért, mi van vele?
Caine habozott. Elképzelhető, hogy Santoya ölte meg Burnett feleségét, és nem szerette volna, ha a DEA-ügynök egyszemélyes bosszúhadjáratba kezd.
- Csak felmerült a neve, és ki szeretném hallgatni - felelte Caine.
- Vigyázz vele, Horatio, nagyon rossz a híre.
- Köszönöm a tanácsot, Jeremy.
A beszélgetés után Calleigh-hez fordult. - Van fogalmunk, hol lehet Santoya?
Calleigh átadott neki egy darab papírt. - Az utolsó ismert lakcíme.
- Ezeknek az alakoknak több lakhelyük is van.
- Akkor egyet már tudunk.
- Megyek, utánanézek.
- Horatio... légy óvatos.
- Köszönöm az aggódást - mosolygott Caine.
- Ugyan... - mosolygott Calleigh.
A lakcím a kis havannai Calle Ochón, egy jelentéktelen, kétszintes házban volt. Az egyenruhás és a készenléti rendőrök biztosították az épületet, mielőtt Caine és Tripp bekopogott az ajtón. Ahogy felmentek a betonlépcsőkön, három készenlétis azonnal követte őket. Mindenki, Caine-t és az embereit is beleértve, fejhallgatót viselt, hogy könnyebben kommunikálhassanak egymással.
Tripp arcán patakokban folyt a verejték. Nem csoda, hisz minden bizonnyal a ház lakója a felelős az archerbeli mészárlásért. A nyomozó most rezzenéstelen arccal, összeszorított fogakkal nézett az ajtóra. Kemény ember volt, az utca edzette ilyenre.
Tripp már előhúzta a fegyverét, és mire a lépcső tetejére értek, Caine is kézbe vette a pisztolyát. Hátrapillantott, meggyőződött róla, hogy biztosítják őket, majd bekopogott az ajtón.
Semmi válasz.
Újra bekopogott.
Még mindig semmi válasz.
A készenléti csapat vezetője beleszólt a mikrofonba:
- A hátsó ajtó alatt becsúsztattunk egy kamerát - mozgásnak semmi jele.
- Értettem - mondta Tripp a mikrofonjába. - Hozzátok a faltörő kost.
- Vettem - mondta valaki.
Aztán Caine meghallotta Delko hangját: - H, itt hátul van egy garázs. Egy ezüst Lexus van benn, a jobb első sárhányója megrongálódott.
- Maradj a helyeden, Eric! Ne menj közelebb az autóhoz, míg nem tudjuk biztosan, hol lehet a gyanúsítottunk!
- Vettem.
Két készenléti rendőr felcipelt az ajtóhoz egy faltörő kost. Mindkét oldalán volt egy-egy fogantyú. Hátralendítették, majd az ajtó felé lódították, darabokra törve a zárt és a kilincset. Az olcsó fából készült ajtó szilánkosra tört.
A rendőrök berontottak a jellegzetes legénylakásba, ami szöges ellentétben állt a ház külsejével - a falakon aktfestmények lógtak, a nappaliban a fekete bőrfotelekkel és üvegasztalkával szemben közepén hatalmas tévé trónolt. A behatolók lövésre készen átvizsgálták a helyiségeket.
Egy újabb csattanásból Caine sejtette, hogy a rendőrök betörték a hátsó ajtót és behatoltak a konyhába. A két csapat gyorsan, összeszokottan mozgott, és a nappaliban találkoztak. A második csapat két tagja lement a pincébe, majd jelezték, hogy tiszta a levegő. Két másik ember az emeletre ment.
- Itt van, fent - szólt bele egy hang a mikrofonba. - A gyanúsítottat kétszer tarkón lőtték.
- A másik a fürdőkádban van! - kiáltotta egy másik hang. - Ő is két lövést kapott a tarkójába!
Caine érezte, hogy megremeg a gyomra. Végre megtalálták a bérgyilkosokat, de a megbízójuk nem akarta, hogy életben maradjanak...
- Jól van, mindenki menjen ki. Vigyázzatok, hova léptek! - mondta, és a fegyverét a tokjába csúsztatta. - Egy gyilkosság helyszínén vagyunk.
A készenléti csapat lassan elindult a kijárat felé.
Caine követte őket a verandára. - Fiúk! - kiáltott utánuk.
A rendőrök megfordultak.
- Azok, akik felmentek a második emeletre, és akik kimentek a konyhába, hagyják itt a bakancsukat.
- Miért, hadnagy? - kérdezte az egyik rendőr. Nyilvánvalóan újonc volt.
- Azért - felelte Caine -, mert a lábnyomotok a helyszínen maradt. És szükségem van a bakancsaitokra, hogy kizárjam őket az elkövetés helyén talált nyomok közül.
A rendőr a homlokát ráncolta, és már-már megszólalt, amikor a parancsnoka odalépett hozzá, és megfogta a vállát.
- Csak hagyd itt neki azt a nyomorult bakancsot. Ne aggódj, visszakapod, ha végez vele.
- De őrmester, csak ez az egy pár bakancsom van!
- És Isten megteremtette a zoknit. Maradj életben és tanulj, fiam. Maradj életben.
Speedle-t magában kuncogva összegyűjtötte a bakancsokat - láthatóan jól szórakozott a helyzeten. A lábbeliket becipelte a házba, ahol csatlakozott Caine-hez. Annyian végigjárták a földszintet és a lépcsőket, hogy kész gyönyörűség lesz lábnyomok után kutatni.
Az első emeleten két hálószoba és egy fürdőszoba volt. Caine megállt a fürdőszoba ajtajában, ahonnan rálátott a fürdőkádra, melyben egy meztelen felsőtestű, feltehetően latin-amerikai származású férfi feküdt.
Az áldozatot egy kis kaliberű fegyverrel, valószínűleg egy 22 milliméteressel lőtték agyon. A golyók ide-oda csapódhattak a koponyájában, akár a flipperben. A huszonkettesek egyébként sem szoktak látványos sebeket produkálni.
A másik holttest a szemközti hálószobában, arccal a padló felé hevert. A kezeit egy műanyag kábellel hátrakötözték - őt is két lövés érte a tarkóján. A dús bajuszból ítélve ő lehetett Santoya, a kádban fekvő holttest bizonyára a sofőré volt. Ez a hulla kigombolt inget és olcsó pamutnadrágot viselt; cipő nem volt rajta.
- Jól van - mondta Caine. - Te menj a fürdőszobába, én megcsinálom a hálót. Először a lábnyomokat rögzítsd.
Speedle bólintott, bement a fürdőszobába és munkához látott. Caine felhúzta a gumikesztyűjét, és közben valami isteni csodáért fohászkodott. Szüksége volt valamire, ami arra utalna, hogy Antonio Mendoza felelős ennek a két embernek a haláláért, különben igen nehéz dolga lesz rábizonyítania a Wallace- és a Burnett-gyilkosságokat, a többiről már nem is beszélve.
Először is összevetik a két férfi DNS-ét az Archerben talált mintával, majd a szekrényben talált cipőket is összehasonlítják a szállodai fürdőszobában rögzített lábnyomokkal.
Ha egyeznek, kétségkívül ez a két férfi volt az elkövető, de még be kell bizonyítania, hogy kapcsolatban álltak Mendozával (vagy egy másik bandavezérrel), ami nem lesz egyszerű feladat.
Az elhanyagolt fapadlóról szerencsére könnyedén szerezhetett használható lábnyomokat. Először az elektrosztatikus nyomrögzítővel kezdett el dolgozni. A sejtése beigazolódott: egy tonna átfedéses lábnyomot talált. Eltart majd egy ideig, míg a számítógép szétválogatja őket.
Utána a holttesthez ment és megvizsgálta körülötte a nyomokat, majd a rend kedvéért elvágta a kábelt - nem mintha ujjnyomban reménykedett volna, hiszen ezek az emberek mindeddig profi munkát végeztek.
Aprólékosan végignézte a szobát, de semmit sem talált. Kissé zavarta, hogy hiába kutatta át a szekrényt és nézett be az ágy alá, egy pár szandálon és edzőcipőn kívül nyoma sem volt bakancsnak.
A labor talán jut valamire az összegyűjtött mintákkal, de időbe telik. A tudomány sajnos nincs tekintettel a válsághelyzetre.
Közben Speedle befejezte a fürdőszobát és a másik szobát, de nem talált említésre méltó nyomokat.
- Ezek a pasik nem mutattak különösebb ellenállást - dünnyögte.
Caine egyetértően bólogatott. - A körmük alatt semmi, a házban nincsenek fegyverek... valami nem stimmel. A másik hálószobában találtál bakancsot, Tim?
- Nem. Egyéb lábbelit igen, de bakancsot nem.
- A fürdőkádban fekvő fazonon van cipő?
- Mezítlábas a fiú.
Caine tehetetlenül felhördült: - Ha ezek a fickók ölték meg a három bandavezért az Archerben, akkor... hol... van... a bakancsuk?
Speedle a vállát vonogatta. - Ha elvitték a manók, talán visszahozzák reggelre.
- Ezzel aztán ki vagyok segítve, Tim - mondta Caine, és akaratlanul is elmosolyodott.
- Figyelj, mi a biztosíték arra, hogy az Archerben talált nyomok nem valamelyik vendégtől származnak?
- Egyelőre semmi. Ha ezek a nyomorultak jobban vigyáztak volna a bakancsaikra, össze tudnánk vetni őket, de így semmit sem tudunk bizonyítani.
Calleigh és Delko a garázsban, a Lexus mellett várta őket. Calleigh felmutatott egy műanyag tasakot, benne három töltényhüvellyel.
- Egy AK-47-esből származnak - mondta büszkén.
Delko is elővett egy tasakot. - Festékminta, és fogadok, hogy egyezik azzal az autóval, aminek nekimentek.
- Nem találtatok bakancsokat az autóban vagy a garázsban? - kérdezte Caine.
- Nem - felelte Calleigh és Delkóra nézett.
- Én sem - mondta Delko. - Miért?
- Valami... nem stimmel - füstölgött Caine.
- De micsoda? - kérdezte Calleigh.
- Még nem tudom. Fogadok, hogy az áldozataink ölték meg Wallace-t és Joanna Burnettet, de az archerbeli béketárgyalások... az valahogy sántít.
- De miért? - kérdezte Delko.
Caine kelletlenül mosolygott. - Találtatok fegyvereket?
- Nem.
- Nem.
- Akkor... áruljátok el nekem... hogyan sikerült ennek a két jómadárnak kicsempésznie a fegyvereket egy szövetségi épületből, majd visszacsempészni őket?
A csapat nagy szemekkel nézett rá, majd egymásra. Senki sem tudta a választ.
- És hol vannak a fegyverek, amikkel megölték Chevalier-t, Calistót és Shakespeare-t? - folytatta Caine kimért hangon.
A helyszínelők mélyen hallgattak.
- Továbbá szeretném hangsúlyozni, hogy Santoya és a társa nem éppen természetes körülmények között halt meg.
Caine körül mindenki egyetértően bólogatott, és kíváncsi tekintettel várta a folytatást.
- Szóval - mondta a hadnagy -, menjünk vissza a laborba és vizsgáljuk meg, amit itt találtunk. Calleigh, te foglalkozz a töltényhüvelyekkel, majd azonosítsd Santoyát. Mindent tudni akarok róla.
- Ezer örömmel.
- Keresd ki az összes háttéranyagot róla, és tudd meg, ki volt a másik halott ember. Ez talán elvezet bennünket Mendozához és a fegyverszállítójukhoz.
Caine a Lexusra pillantott, és feltűnt neki a rendszámtáblája - a tetején az állam nevével, a közepén egy barackhoz hasonlatos ábrával; a rendszám P14 398. Az emlékei mélyén bekattant valami, de szó nélkül csatlakozott az embereihez, akik közben összecsomagolták a felszerelésüket.
Később a laborban benézett hozzá Delko.
- Az AFIS kidobta a fürdőkádas pasast - jelentette. - Őt is Santoyának hívták, Manola Santoyának.
- Testvérek?
- Unokatestvérek. Mindketten kolumbiaiak.
- Akkor mi közük Mendozához?
- Bogotaiak voltak. Nem álltak kapcsolatban a Skorpiókkal, szabadúszók lettek. Bár a DEA-nek nincsenek bizonyítékai, úgy vélik, a Skorpióknak, a Sakáloknak, a Sólymoknak, sőt a Kígyóknak is dolgoztak. Az egyik jelentés szerint a halála előtt még Peter Venici is megbízta őket valamivel.
- Vagyis kapcsolatban lehettek Mendozával, de...
- Ezzel az erővel akár a kiscserkészekkel is kapcsolatban lehettek.
Caine felsóhajtott. - Csúnya, rossz fiúk.
- Most már nem lesz baj velük, H - bólintott Delko.
- Remélem. Ügyes voltál, Eric.
Nemsokára Calleigh is bekopogott a főnökéhez. - A Santoya kocsijában talált töltényhüvelyek egyeznek az Archer Hotelben és a Burnett háznál találtakkal. Most már biztos, hogy ők a mi embereink.
- Jól van - mondta Caine. - De még nem kaptunk választ arra a kérdésre, hogy hogyan sikerült ki- és becsempészni a fegyvereket LaRussa tudta nélkül.
- Valaki segített nekik - nézett rá Calleigh, és felhúzta a szemöldökét.
Caine megfontolta a szavait, majd megkérdezte: - Dolgozik már valaki a King épület biztonsági őreinek a háttérelemzésén?
- Még nem. Megcsináljam?
- Igen. Kérlek. Még mindig hiányzik valami.
Speedle akkora lendülettel nyitott be az irodába, hogy kis híján nekiütközött Calleigh-nek, aki kifelé tartott.
- A CODIS nem ismerte fel a két pasast - jelentette Speedle.
- Semmi baj, Tim. Már azonosítottuk őket az ujjlenyomataik alapján.
Elmondta, mit tudtak meg a két Santoyáról és a „munkájukról”.
- Legalább tudjuk, kicsodák - vágta rá Speed, és vállat vont. - Vagyis kik voltak.
- Tim, kezdj el dolgozni a King épület videokazettáin. Hátha kiderül, hogyan kerültek ki azok a fegyverek.
- Máris, főnök.
- Calleigh elkészíti az őrök háttérelemzését. Szólj, ha van valami.
Speedle jóformán ki sem tette a lábát az irodából, amikor megcsörrent Caine mobiltelefonja.
- Horatio - szólt bele a készülékbe.
- Szia, Yelina vagyok.
- Mit tudtál meg Mr. Garnerről? - kérdezte Caine.
- Köszönöm, hogy elküldted velem azt a helyszínelőt, Horatio. Megszereztük a parancsot az ifjú Garner ügyében.
- És?
- Előadta nekem a jól fésült, ártatlan fiút. Fogalma sincs, mi ütött a haverjába, hogy ilyen csúnya dolgokat terjeszt róla.
- Na, mesélj.
- Míg odakinn elbeszélgettem a fejével, a helyszínelő átkutatta a házat. És mit talált? Mike megtartotta emlékbe a táskát.
Caine mosolygott - a rosszfiú ostoba volt, és hála ennek meg az alapos rendőri munkának, végre horogra akadt.
- Erre Garner beismerte, hogy ott járt a helyszínen, de azt mondta, csak véletlenül volt Hamilton-nal, amikor a lövöldözés történt. Tagadja, hogy hozzáért volna a fegyverhez, és azt mondja, Hamilton kényszerítette, hogy elvegye a táskát.
- Ezzel csak az a probléma, hogy az ujjlenyomatai mégis rajta vannak a fegyveren.
- Szerintem is. Szép kis ellentmondásba keveredett.
Caine megkönnyebbülten sóhajtott. Jimmy Hamilton kétségkívül bajban volt, de a vallomása után - és az enyhítő körülmények révén - hosszú időre megszabadul Mike Garnertől.
- Ügyes voltál, Yelina.
- Hogy halad az ügyed?
Caine elmesélte neki a nap történéseit.
- De - mondta végezetül - nem lesz könnyű megtalálni azt, aki felbérelte ezeket az alakokat.
- Majd megoldod, Horatio - kedveskedett Yelina. - Tudom, hogy megoldod.
- Köszönöm - mondta Caine, és hálás volt a bizalmáért.
Miután elbúcsúzott a nyomozónőtől, nekiállt betáplálni a számítógépbe a házban talált lábnyomokat. Utána szétválaszthatta őket, és egy kis szerencsével bizonyára talál is valamit.
Bízott a szerencséjében.
Az idő gyorsan telt, és Caine tudta, hogy ha nem mutatnak fel eredményt, a kormányzó kiveszi a kezéből a nyomozást.
Sebaj, huszonnégy óra alatt még sok minden történhet, gondolta.
Megcsörrent a telefonja.
- Mi a fenét képzelsz magadról, hogy bevonod Jeremyt a nyomozásba? - dörrent rá Len Matthers ingerülten.
- Csak tanácsadóként kértem a segítségét, Len.
- Elmondjam, hány érdekellentét áll fenn?
- Éppen ezért...
- Most szólok utoljára, Caine, felejtsd el!
- Mit felejtsek el?
- Nem keverd bele Jeremyt! A felesége az egyik áldozat, hogy néz majd ki, hogy egy DEA-ügynök Piszkos Harryt játszik, és a felesége gyilkosa után szaglászik? Technikailag már így is gyanúsítottja a Calisto-mészárlásnak!
- Ezt én is tudom, Len. De hadd ne kelljen ecsetelnem, mekkora válság fenyegeti a várost. Szükségem van egy emberre, aki kiismeri magát a bandákban.
- Ennek vess véget, de azonnal, különben teszek róla, hogy a szövetségiek kivegyék a kezedből a nyomozást.
- Kérlek, fontold meg, Len.
- Nincs mit megfontolni! Együttműködést ígértél, Horatio.
- Tripp nyomozó nem tájékoztatott?
- De igen... de csak nagy vonalakban, és Jeremy nevét mintha elfelejtette volna megemlíteni.
- Egy kérdés, Len...
- Mi van?
- Hol őrzitek az... ügynökeitek által elkobzott fegyvereket?
- A King épület bűnjelkamrájában. Ugyanez vonatkozik az FBI-ra és az ATF-re is... Miért?
- Csak eszembe jutott valami. Kösz az információt, Len - mondta Caine és letette a telefont.

10.
Belső ellenőrzés

AZ EGÉSZ CSAPATON KEZDTEK megmutatkozni a kimerültség jelei. Az éjszaka folyamán, míg futott egy-egy program, vagy a laboreredményekre vártak, aludtak néhány percet, de virradatkor egyre nagyobb súllyal nehezedett rájuk a fáradság. Horatio Caine ugyanolyan keményen hajszolta magát, akár az emberei.
Calleigh-t egy halom papír fölött találta. A máskor oly friss és elnyűhetetlen helyszínelő most karikás szemekkel nézett rá; ezüstszőke haja kócosan lógott a szemébe.
- Szerencsével jártál?
Calleigh mosolya legalább a régi fényében ragyogott. - Jó reggelt, Horatio. Egyelőre annak is örülök, hogy életben vagyok.
Caine megpróbált mosolyogni. - De legalább ébren vagy.
- Ne mondd! És te mikor aludtál utoljára?
- Ha a következő huszonnégy órában nem sikerül eredményt produkálni, addig alhatunk, míg meg nem unjuk.
- A közlekedésieknél is te leszel a főnökünk? - kérdezte Calleigh ártatlan szemekkel.
Horatio Caine tőle szokatlan módon hangosan felnevetett.
- Kösz, Calleigh. Ez jólesett.
- Örülök neki, de azt hiszem, csak ennyire futotta. Ezek az őrök egytől egyig patyolattiszták.
Caine felsóhajtott. - Nem meglepő. így szövetségi épületben alaposan lenyomozzák az alkalmazottakat. Fő a biztonság.
Calleigh egy félmosollyal jutalmazta. - Nekem nem úgy tűnik. Úgy hozzák-viszik a fegyvereket, mint a kölcsönzőből.
- Figyelek - mondta a hadnagy, és egy pillanatra elgondolkodott. - Ideje a körmére nézni néhány szövetségi nagykutyának.
- Ken LaRussa?
- Pontosan. És miután végeztél vele, nézz utána Leonard Matthersnek a DEA-től.
- A zavarosban halászunk, ugye? - érdeklődött Calleigh, és kétkedve mosolygott.
- Sajnos igen. De Miami vizei tökéletesen alkalmasak erre a célra. LaRussával kezdd.
- Nagyon készséges volt.
- Nem is volt más választása. Egyébként meg nem az ő bűnjelkamrájából tűntek el a fegyverek?
- De igen - mondta Calleigh, és folytatta a munkát.
Speedle az irodájában volt, háttal ült az ajtónak és a képernyőre kimerevített képet figyelte. Caine kíváncsian nézte, vajon mi kelthette fel a figyelmét. Aztán meghallotta a fiatal helyszínelő horkolását. Caine elmosolyodott, és már éppen fel akarta ébreszteni, amikor Speed hirtelen megrándult és felriadt. Az öléből a földre csúsztak a papírok. Mintha álmában is megérezte volna a főnöke jelenlétét.
- Jó reggelt, álomszuszék - mondta Caine.
- Csak pihentettem a szemem, H - nézett rá Speedle álmosan.
Caine megfogta a fiatal helyszínelő vállát. - Nézd, mindannyian keményen dolgozunk. Egy kis szunyókálás senkinek sem árt.
Speedle közben lehajolt., hogy összeszedje a lehullott papírokat. - Megnéztem a felvételt, és elkezdtem részletes feljegyzéseket készíteni róluk, és összehasonlítottam őket a nyilvántartásokkal...
- És?
Speedle arrébb gördült a székével, és a főnökére nézett.
- És valami nagyon nem stimmel. Átnéztem LaRussa leltárát, de hiányzik valami.
- Például egy AK-47-es?
- Nem a fegyverekről van szó, hanem egy másik bizonyítékról, amit ugyanabban a szekrényben tároltak.
- Miről beszélsz?
- Kábítószerről, H.
Caine leült egy székre Speedle mellé, aki elmagyarázta, miről van szó.
- Az utcán elkobozzák a kábítószert, amit behoznak a bűnjelkamrába, majd valaki kiviszi onnan, hogy a laborban bevizsgáltassa. Minden az előírások szerint zajlik. De - és egy átvételi elismervényre mutatott - a szükségesnél sokkal nagyobb mennyiséget vittek ki. És aztán a felvételen nem látszik, hogy ugyanazt a mennyiséget, vagy egyáltalán ugyanazt az anyagot hozzák-e vissza vagy sem.
- Mégis, mekkora mennyiséget vittek ki vizsgálat céljából?
- Három-négy doboznyit - nézett rá Speedle értetlenül. - Mi sohasem küldünk egyszerre ennyit a laborba.
- És arra gyanakszol, hogy kevesebbet hoztak vissza, mint amennyit kivittek.
- Igen, vagy kicserélték az anyagot.
- Ki írta alá a papírokat?
Speedle odaadta Caine-nek a papírt. Az aláírás és a mennyiség olvashatatlan volt.
Speed elhúzta a száját: - Mintha valami részeg diszlexiás írta volna... vagy egy orvos.
- Vagyis csak elkozmetikázták a dolgot.
- Pontosan. A kamera kedvéért.
- Nézd a dátumokat: mindig hétvégén vitték vissza a kábítószert, amikor nem volt szolgálatban az őr.
Speedle bólintott. - Amikor csak és kizárólag a kamera figyelte. Senki sem vette észre, mit művel.
- Speed... ez jó fogás. Nagyon jó fogás.
- Kösz, H - mondta Speedle, de már nem mosolygott. - Ennek van valami köze a bandaháborúnkhoz?
- Fogalmam sincs - vágta rá Caine, és vállat vont. - Tény, hogy egyik banda sem veti meg a drogokat, vagyis ha valamelyikük bement a fegyverért, gondolta, kiszolgálja magát a jóból.
- De melyik banda képes bemenni a bűnjelkamrába?
- Nekem lenne tippem - többek között az FBI, az ATF vagy a DEA.
- Az egész szövetségi bagázs - mondta Speed undorodva.
- Zavaros vizeken evezel, barátom - mondta Caine, majd a képernyőre nézett. - Mit találtál a videofelvételeken? Mármint az anyagot kiszállító szövetségiekkel kapcsolatban.
Speedle keserűen felsóhajtott. - Nem sokat - ezek az alakok nagyon óvatosak. Egyszer sem néztek bele a kamerába. Tudják, hol van, és vagy más irányba fordulnak, vagy kikerülik a látószögét.
- De ügynöknek vagy szövetségi alkalmazottnak tűnnek.
- Öltönyt viselnek - legyintett Speed.
- Látunk valamit? A tarkójuk is elég lenne, hogy legalább a fülük alapján azonosíthassuk. Vagy a hajuk alapján. Találj valamit, Speed.
Speedle visszagurult a képernyő elé. - Ezért kapom a pofátlanul magas fizetést, H. Caine felpattant a székéről.
- És még valami, Speed. Tegnapra kellene.
A boncterem felé haladva Caine bele sem mert gondolni, mennyi hullát kellett Alexxnek felboncolnia a bandaháború kitörése óta. Nem akarta megzavarni a halottkémet, de abban a pillanatban kipattant az ajtó, és Alexx kimerülten a folyosóra támolygott.
- Mi újság, Horatio? - kérdezte. - Benéztél hozzám? Úgy tűnik, valakinek megesett rajtam a szíve, mert hirtelen üdítően kevés lett a munkám.
Caine feszengve mosolygott.
- Most kivételesen nem akartalak zavarni. Arra gondoltam, jobb neked, ha az élők és a holtak egyaránt békében hagynak.
Alexx fáradtan legyintett. - Mutass egy embert, aki ráér. A templomban kellene lennem... nem itt, a holtak katedrálisában. - Megcsóválta a fejét. Caine még sohasem látta ennyire kimerültnek. - Barátom, ez életem legnehezebb hete. Még sose láttam hasonlót.
- A hurrikánt is legyőztük.
- El ne kiabáld. És ne feledd, a hurrikán az áldozatait nem szokta automata fegyverekkel agyonlőni... Megkaptam az előzetes eredményeket a laborból Joanna Burnett boncolásáról.
- Van valami érdekes? - kérdezte Caine.
- Talán. Mit szólnál hozzá, ha azt mondanám, hogy szeretkezett a halála napján?
- Nem lepne meg.
- Csakhogy a DNS-minta nem a férjéé.
Caine-t úgy érte a hír, mintha gyomorszájon rúgták volna.
- Komolyan mondod?
Alexx komoran bólintott.
- Ezt miért kellett megnézni? - kérdezte Caine.
- Gyilkosság történt, Horatio. Ha nő az áldozat, automatikusan elvégezzük ezt a vizsgálatot. Nem kellett volna?
- Ó, dehogynem - visszakozott a hadnagy. - Nem akartalak megbántani. De honnan vetted Jeremy DNS-ét?
- A ruházatán talált vérből. Kétszer is lefuttattam.
Caine csípőre tette a kezét. - Szóval Joanna Burnettnek viszonya volt valakivel.
- Vagy legalábbis egy egyéjszakás kalandja.
Mindenkinek vannak titkai - helyszínelőként számtalan alkalommal tapasztalta -, de Burnették mindig boldog házaspárnak tűntek, amolyan igazi, tökéletes párnak.
- Jó munka volt, Alexx - mondta végül.
- Sajnálom - nézett rá a halottkém gyászosan. - A barátod volt, de ne feledd, hogy ő is ember, Horatio. Mindannyian emberek vagyunk.
- Tudom - mosolygott Caine savanyúan. - Ezért van szükség a helyszínelőkre.
Alexx felnevetett. - Na, látod?
- Alexx, kérlek szólj, ha találsz valamit. Ne várd meg, míg én kopogok be hozzád. '
- Jól van - mondta, majd vett egy mély lélegzetet, lassan kifújta a levegőt, és visszatért a holtak közé.
Delkót a pihenőben találta, ahol egy fánkot és egy jeges teát dajkálgatott.
- Jó reggelt, Eric - mondta Caine, és leült mellé.
- Hogy vagy?
- A lábnyomokon dolgozom.
- Remélem, jó hírekkel szolgálsz.
- Nem tudom, H. Megpróbáltam megkeresni azokat a bakancsokat, amiket Santoyáék viseltek a szállodai szobában.
- Ha egyáltalán ők voltak az Archerben - figyelmeztette Caine.
- Ha ők voltak azok.
- És?
Delko elhúzta a száját. - Semmi. Készítettem elektrosztatikus lenyomatot a fékről és a gázpedálról, a garázs padlójáról, a ház pincéjéről... Mindenhonnan, ahol megfordulhattak.
- És nem találtál egyezést.
- Nem bizony. És te mire jutottál, H?
- A számítógép segítségével szétválogattam a nyomokat - mondta Caine és megcsóválta a fejét. - Nyolc-kilenc lábnyom is fedte egymást. Mintha egy egész mentőosztag végigmasírozott volna azon a házon.
- És találtál valamit?
- Igen, két cipőnyom nem egyezett a többivel.
- Véletlenül nem egyeznek az archerbeli nyomokkal? - kérdezte Delko, és izgatottan előrehajolt.
- Az egyik igen.
- Ez király!
- A másikat még sohasem láttuk előtte.
Delko eltöprengett ezen. - Vagyis... a két Santoya bakancsban volt, de megszabadultak tőlük.
- Lehetséges, de ne feledd, hogy mindkettő mezítláb volt, amikor megtaláltuk őket. Ezek a lábnyomok a mezítlábas nyomok fölött voltak.
- Ha így van... akkor mi történt a bakancsokkal?
- Talán kisétáltak. Miután besétáltak.
- Hová akarsz kilyukadni, H?
- Lássuk csak - kezdte Caine. Egyáltalán nem volt ínyére, amit mondani akart, nem örült a gyomorkavaró érzésnek. - Tegyük fel, hogy azok a bakancsok nem is a két Santoyáé voltak.
Delko értetlenül ráncolta a homlokát. Nyilvánvalóan értette, mit akart mondani Caine, és neki sem tetszett a dolog, de inkább hallgatásba burkolózott.
- Ne haragudj, Eric, de fel kell hívnom egy bírát.
- Vasárnap reggel? - kérdezte Delko, és megvillant a szeme.
- Igen, vasárnap. Az sem érdekel, hogy a templomból vagy golfpályáról kell kirángatnom. Maradj a közelben, szeretném, ha elhoznál nekem valamit.
- Itt vagyok, H.
- Ó, és Eric... lenne még valami...
- Igen?
Caine felemelte a mutatóujját. - Erről egy szót se senkinek. Komolyan mondom: senkinek.
- Kivéve Calleigh-nek és Speednek...
- Nekik sem... egyelőre. Egyébként is rengeteg a tennivalójuk.
Caine telefonált, majd egy órával később faxon megérkezett az irat, amire várt. Visszament Delkó-hoz, aki a laborban dolgozott. - Gyere velem - mondta.
- Azt hittem, engem küldesz, H.
Caine gúnyosan mosolygott. - Eric, minél többet gondolok rá, annál inkább tele van vele a tököm.
Delko nagyot nézett. A főnöke ritkán káromkodott.
- Együtt megyünk - mondta Caine, - Tripp is velünk jön.
Amikor kiléptek az ajtón, Caine elővette a telefonját és felhívta Ken LaRussa államügyész otthoni számát. A felesége vette fel, és beletelt egy kis időbe, míg sikerült meggyőznie, hogy adja át a telefont a férjének.
- Horatio, mit tehetek önért? - kérdezte LaRussa barátságos, de aggódó hangon.
- Találkozzunk a King épületnél, félóra múlva.
- Hogyan?
- Ugye nem kell megismételnem, Ken?
- Elég a tréfából, Horatio. Nem várhat holnapig? Vasárnap van, az isten verje meg. Most értünk haza a templomból!
- Ez jó hír, Ken.
- Mi van?
- Legalább imádkozott - mondta Caine élesen. - Most indulunk, és bírósági parancsunk is van. És biztos vagyok benne, hogy ott akar lenni - tette hozzá, majd a választ meg se várva bontotta a vonalat.
Alig félóra múlva Caine, Delko és Tripp nyomozó belépett a King szövetségi épületbe, majd a biztonsági ellenőrzést követően meglátták a hallban várakozó államügyészt. LaRussa farmernadrágot és kék inget viselt, tekintete haragos volt, de Caine érezte, hogy megjátssza magát.
LaRussa rémült volt, amire minden oka megvolt.
Caine-t a legkevésbé sem érdekelte az államügyész hangulata, és amikor LaRussa ordítva nekirontott, szó nélkül a kezébe nyomta a parancsot és elindult a lift felé. Az államügyész elolvasta az iratot, majd utánuk eredt. A liftnél érte utol a kéretlen látogatókat, és beszállt utánuk. Arcáról le lehetett olvasni, mennyire megrémítette a váratlan fordulat.
- Kábítószer? - fakadt ki. - Kábítószert akarnak elvinni a bűnjelkamrából?
- Csak bizonyos tételeket - mondta Caine, és az államügyész remegő kezében zizegő bírósági parancsra mutatott. - Vizsgálat céljából.
- Vizsgálat?
- Talán visszhang van a liftben? - kérdezte Tripp.
- Komoly bizonyítékaink vannak arra vonatkozóan, hogy az ügynökök gyanúsan nagy mennyiségű kábítószert visznek ki vizsgálatra, és csupán szeretnénk meggyőződni róla, hogy vissza is hozták azt a mennyiséget.
- Vagy ugyanazt az anyagot - tette hozzá Delko.
LaRussa tekintete Caine-ről a fiatal helyszínelőre vándorolt. - Mi a csudáról beszélnek? Caine átpasszolta a labdát Delkónak:
- Arról beszélünk, hogy valaki kokót vitt ki, majd sütőport hozott vissza.
- Ó - kiáltotta LaRussa ingerülten. - Ez nem lehet! Szó sem lehet róla. Lehetetlen - dohogta, és dacosan csípőre tette a kezét.
Caine kétkedő arcot vágott. - Remélem, igaza van, Ken. - Aztán a tekintete hirtelen megkeményedett. - Talán rosszul tettem, hogy megbíztam magában? Ha kiderül, hogy maga állt emögött, esküszöm, hogy a két kezemmel vonszolom végig a halálsoron.
Caine-ék kiválogatták, majd bepakolták a Hummerbe a több zsáknyi kábítószert: kokaint, marihuánát, metadont és heroint.
Az államügyész mindvégig némán figyelte őket. Caine nem tudta eldönteni, hogy ebben a helyzetben egyszerűen nem tud mit mondani, vagy csupán élni kíván az alkotmányos jogaival.
Útközben a hadnagy riasztotta Calleigh-t és Speedle-t, akik ünnepélyes arccal vártak rájuk a garázsban.
- Az államügyész hivatala! - kurjongott Speedle.
Calleigh megcsípte Delko karját. - Te kis szövetségi bűnvadász, te!
Delko vigyorogva zsebre vágta a dicséretet.
Caine megkerülte a Hummert, és komor tekintete láttán mindenkinek az arcára fagyott a mosoly.
- Viselkedjetek - mordult rájuk csípőre tett kézzel.
Cseppet sem volt ínyére, hogy éppen egy szövetségi épületben kellett keresnie a rosszfiúkat,, és nem akarta, hogy az emberei diadalként ünnepeljék a történteket.
- Tudom, hogy időnként összezördültünk Sackheim ügynökkel és az FBI-jal, meg a többi szövetségi ügynökséggel - kezdte -, de ha igazunk van, ránk is ferde szemmel fognak nézni Miamiban.
- Nem örülsz, hogy végre sikerült eredményt produkálni? - kérdezte Calleigh. Látszott rajta, hogy zokon vette a kioktatást.
- Talán annak örüljek, hogy ráhúzzuk a vizes lepedőt a zsarukra? Nem. És ha jobban belegondolnátok, ti sem örülnétek neki.
Speed és Calleigh szégyenkezve hallgatott. Caine azonnal elszégyellte magát, hiszen annyi munka után az emberei megérdemeltek volna egy kis dicséretet.
- Srácok - szólalt meg kedvesen -, ha LaRussa áll emögött... ha kiderül, hogy ő vezeti ezt a fegyver- és drogkölcsönzőt... alaposan befutunk neki és a többi szövetséginek.
- Gondoljatok csak bele, mi hogyan érezzük magunkat, ha ránk szállnak a belső ellenőrzéstől - mondta Delko.
Ez hatásos volt, mindenki egyetértően bólogatott.
- Még valami - folytatta Caine -, ne felejtsetek el mindent pontosan feltüntetni, amikor felcímkézitek a cuccot. Nem akarom, hogy a végén azzal vádoljanak, hogy kicseréltünk valamit. Ez a szövetségiek sara. És most nyomás dolgozni!
Csendben kipakolták a Hummert, a kábítószeres tasakokat egy bevásárlókocsiba rakták. Megállapodtak abban, hogy a kocsit feltolják a laborba, ahol Delko felügyeletével elvégzik a szükséges vizsgálatokat. A társai addig a többi bizonyítékon dolgoznak.
- Hogy haladsz a videofelvétellel? - kérdezte Caine Speedle-től, és a kezébe nyomott egy tasakot.
- Nem éppen csúcsminőség, H - mondta a helyszínelő. - Még Halle Berryt sem lehetne megkülönböztetni Pee Wee Hermantól.
- Megbabrálták a kamerákat?
- Én is erre gyanakszom. Gondolom, az emberünk tudta, hogy senki sem tulajdonít jelentőséget ennek, és megpiszkálta a fókuszt.
- Vigyük el Tylerhez, hadd bűvészkedjen vele.
- Tyler nincs benn, H. Tudod, egyeseknek vasárnap van.
Caine csibészesen elmosolyodott. - Hívd fel és mondd meg neki, hogy nálunk már hétfőre virradt.
Negyvenöt perccel később Tyler Jenson kimerülten betámolygott a laborba. A szőke hajú, hórihorgas, fiatal audio-vizuális technikus jókedvűen mosolygott.
- Miben állhatok az urak rendelkezésére? - kérdezte, amikor meglátta Caine-t és Speedet.
A helyszínelő felügyelő néhány szóban vázolta a problémát.
- Megnézem, hátha sikerül DVD-t csinálnom ebből a VHS-ből.
Mindhárman bementek a technikus apró kis irodájába. Miután megnyomott néhány gombot, bekapcsolt egy-két gépet, belehuppant a képernyője előtt szerénykedő kapitányi székébe. A felszerelés olyan zúgással kapcsolt be, mint egy felszállásra kész 757-es.
Nemsokára meg is jelent a képernyőn az életlen, fekete-fehér felvétel. Caine kénytelen volt elismerni, hogy Speedle teljes joggal becsmérelte a biztonsági kamera minőségét.
- Gyönyörű - füttyentett Jenson. - Valaki nagyon nem akarta, hogy lássuk, mi folyik ott. De adjatok pár órát, és talán sikerül tájképpé varázsolni ezt a sártengert.
- Az bizony jó lenne - mondta Caine. - Nagyon ketyeg az óra.
- Mikor nem ketyeg? - vigyorgott Jenson.
- Igen, de ez most egy bomba.
- OK, vettem - mondta Jenson, és kitessékelte őket.
Caine irodája felé tartottak, amikor Speedle megkérdezte:
- H, mit csináljak, míg meglesz az eredmény?
Jó kérdés. Calleigh LaRussa és Mathers hátterét ellenőrzi, Delko a laborban felügyeli a kábítószert, Jenson a felvételen dolgozik.
És akkor eszébe jutott az Alexxel folytatott beszélgetés.
- Tudj meg mindent az áldozatokról - mondta.
- Vedd úgy, hogy már kész is van, H. Nyomorult kis drogdílerek voltak.
- Joanna Burnett nem volt az - figyelmeztette Caine.
Speed lehajtotta a fejét.
- Igazad van. Ő nem volt az. Szegényke csak rossz helyen volt rossz időben.
- Úgy kezeld, mint bármely más gyilkossági ügyet. Keresd az indítékot.
- Hogyan?! Beszéljek a férjével?
- Nem. Kezdetnek keresd meg a barátait. Derítsd ki, ki volt a legjobb barátja és hallgasd ki. Ne csinálj belőle nagy felhajtást, csak szépen, nyugodtan.
Speed zavarban volt.
- Ha ezt akarod, H, rajta vagyok. De nem látom sok értelmét.
- De én igen. Na, nyomás.
Speed bólintott.
Caine bement az irodájába, amikor megszólalt a telefonja.
- Horatio - mondta.
- Sackheim vagyok. - Az FBI-ügynök enyhén szólva ideges volt. - Mi az ördög folyik a szövetségi épületben?
- Ez is része a nyomozásomnak, Bob.
- És mi van a „folyamatos tájékoztatással”?
- Tudomásom szerint Tripp nyomozó tájékoztatott, vagy tévedek?
- A jelek szerint igencsak szelektíven. Mi a bánatnak nem szóltál nekem, hogy rést szimatolsz a King bűnjelkamra biztonsági rendszerében?
- Korai lett volna. Nem állt szándékomban feleslegesen megtépázni Ken LaRussa jó hírét. Hiszen tudod, ugyanabban a csapatban játszunk, Bob.
- Jézusom! El tudod képzelni, hány ügyet, hány ügynökséget kompromittálsz ezzel az akcióddal?
- Pontosan ezért nem vertük nagydobra.
- Szerény véleményem szerint ez nagyfokú bizalmatlanság a részedről, Horatio. Tudod mit jelent az igazságszolgáltatás akadályoztatása?
Caine telefonja halk kattanással jelezte, hogy újabb hívása van.
- Ne haragudj, Bob, de keresnek a másik vonalon. Majd később megbeszéljük.
- Caine, ne meré... - de a hadnagy már bontotta is a vonalat.
- Itt Jeremy. Horatio, nem hiszem el, hogy megszorongattad Ken LaRussát!
- Látom, a jó hírek gyorsan terjednek ebben a városban. De a rend kedvéért elmondom: nem szorongattam meg. Csupán házkutatást foganatosítottunk a szövetségi épületben.
- Komolyan? De miért?
- Ellenőrizni akartam valamit.
- Előttem nem kell titkolóznod, Horatio - kuncogott Burnett.
- Csak a sebeimet nyalogatom.
- Mi történt, Matthers megint beléd mart?
- Miért, te talán megúsztad?
- Ami azt illeti, laposkúszásban közlekedem, és őt is, a hivatalt is igyekszem elkerülni. Ha segítek neked, a szabad időmben teszem. Tettem egy-két szívességet, és most szépen beváltottam a bonuszaimat.
- Hálás vagyok érte - mondta Caine, és igyekezett fesztelen hangot megütni. - Ami a szövetségi épületet illeti, nem szeretnék megalapozatlan pletykák forrása lenni. Látod, máris mi történt. Már így is túl sokan vannak abban a hiszemben, hogy leültettük LaRussát.
- Az emberek beszélnek, Horatio... Nekem is vegyes érzéseim vannak ezzel kapcsolatban - LaRussát eleve sunyi alaknak tartom, de sohasem kívántam a vesztét.
- Most nem mondhatok többet, Jeremy, de ha hallasz valamit Mendoza hollétéről...
- Hé, én is ezért hívtalak. Kaptam egy fülest a Kígyó-főnökünkről. Talán Mendozát is elcsíphetjük. Mit akarsz, mit tegyünk vele, ha elkapjuk?
- Elkapjuk?
- Nickerson velem dolgozik.
Caine kényelmetlenül fészkelődött a székében; hirtelen eszébe jutottak Matthers szavai, aki szerint Jeremy Burnett Piszkos Harry szerepében akar tetszelegni.
- Ha van valami tipped, Jeremy, azonnal szólj nekem, vagy Frank Tripp nyomozónak. Ez rendőrségi ügy, és nem tudlak megvédeni, ha a magányos farkas szerepét akarod játszani.
Burnett hangja komoly és megfontolt volt: - Tudomásul vettem, Horatio. Én is élve akarom Mendozát, akárcsak te. Azt akarom, hogy bűnhődjön meg azért, amit Joannával tett, és nem áll szándékomban megkönnyíteni a dolgát egy golyóval. Rohadjon csak meg a halálsoron, mígnem könyörögni fog a halálos injekcióért.
- Jeremy, kérlek, áruld el nekem, ha tudsz valamit Mendoza hollétéről.
- Előtte még leellenőrzöm a forrást. Ne aggódj, nem csinálok ostobaságot. ígérem.
Caine maga sem tudta, mit higgyen, de tudta, hogy a DEA-ügynök az egyetlen, aki segíthet neki megtalálni Mendozát, mielőtt a kormányzó rájuk küldené a Nemzeti Gárdát.
- Rendben van, Jeremy, ellenőrizd le a forrásodat, és ha megtalálod azt a tetű Mendozát, azonnal értesíts engem vagy Tripp nyomozót.
- Természetesen.
- Komolyan beszélek, Jeremy. Ha közvetlenül belekeveredsz az ügybe, megütheted a bokádat és ez a nyomorult szarjankó szabadon kószálhat.
- A tiéd - mondta Burnett. - Amint megtalálom.
Ezzel Burnett letette a telefont.
Calleigh megkopogtatta az ajtófélfát. Caine felnézett és intett, hogy bejöhet.
- Komolyan azt hiszed, hogy Kenneth LaRussa robbantotta ki ezt a bandaháborút? - szögezte neki a kérdést, miután leült.
Caine összekulcsolta a kezeit.
- Elképzeltem egy forgatókönyvet...
Ken LaRussa beindítja a bandaháborút, titkos szövetségeket köt egy bandával vagy bandákkal, akikkel megosztozik a csempészárun, és fegyvereket biztosít a számukra. A szövetségeket úgy manipulálja, hogy felbérli a két Santoyát, így a bandaháborúk ürügyén az államügyész úr megszabadul a szövetségeseitől.
A célpontja az a férfi, aki mindenkinél többet tud a bandákról, és könnyedén átláthatja a cselszövéseit: Jeremy Burnett.
Aztán LaRussa olyan szépen manipulálja a rendőrséget, hogy a végén úgy tűnjön, mégiscsak neki egyedül sikerült véget vetnie a vérontásnak, és vígan fürdik az országos rivaldafényben.
- Azonban nem számított rá, hogy mi kapjuk meg az ügyet - fejezte be Caine az okfejtését.
- Ahogyan Joanna Burnett halálára sem - tette hozzá Calleigh.
- Meg arra, hogy Jeremy életben marad.
- Logikus... - Calleigh a szék szélén ülve ragyogó szemekkel figyelte a főnökét. - De Horatio, ez az ember annyira undorítóan tiszta. Boldog házasságban él, nincsenek anyagi gondjai, bár túl sok pénze sincs, jól bánik a macskájával és imádja a gyerekeit. Még az adóját is időben befizeti. És a felesége aktív tagja a latin-amerikai közösségnek, szöges ellentétét képezik mindannak, amit a bandák képviselnek.
- A te füledben hogyan cseng? Igaz vagy hamis?
- Ha igaz, akkor nagyon ki van találva. LaRussa nem olyan ember, aki azt hiszi, hogy a cél szentesíti az eszközt, ekkora méretekben végképp nem.
- A fegyverek és talán a kábítószerek is simán kikerültek a King épületből - mondta Caine. - És kinek a felügyelete alá tartozik a bűnjelkamra?
- Természetesen LaRussa felügyelete alá, de ettől még nem lesz rossz fiú, csak rossz ügyintéző.
- Jogos - ismerte el Caine. - Tegyük fel, hogy az egyetlen vétke a hanyagság, de akkor is, hány embernek kellett meghalnia miatta?
Calleigh nem válaszolt.
- Akkor nézzük Mattherst - mondta Caine. - A DE A vezetőjét.
- Vele is van egy forgatókönyved?
- Nagyjából ugyanaz, mint LaRussáé, azzal a különbséggel, hogy Mattherst nem érdekli a nyilvánosság, bár a DEA-n belül szívesen feljebb kapaszkodna a ranglétrán.
Delko is csatlakozott hozzájuk, és leült a zöld kanapéra.
- Gázkromatográffal és tömegspektrométerrel is megvizsgáltuk a kokaint és a heroint, és az eredmény: tiszta...
Caine csodálkozva felvonta a szemöldökét. Delko kisfiúsan elvigyorodott. -... tiszta sütőpor. És a marihuána valójában oregano.
Caine Calleigh-re nézett. - Szóval ki is a felelős?
- Kiről van szó? - érdeklődött Delko.
- Ken LaRussáról - magyarázta Calleigh. - Legalábbis Horatio szerint.
- Logikus - ismerte be Delko. - Hiszen neki kellett a bűnjelkamrára vigyázni.
- Nekem teljesen mindegy, hogy ő volt-e az agy vagy sem, tény, hogy hanyag volt, és ezért meg fog fizetni - szögezte le Caine.
- Akkor viszont bye-bye Washington - szólalt meg Speedle az ajtóban. Belépett és lehuppant Delko mellé a kanapéra. - Ti nem dolgoztok? H, most beszéltem Laura Parkerrel.
Calleigh és Delko úgy nézett rá, mintha szuahéliul beszélt volna.
- Joanna Burnett legjobb barátnőjével - magyarázta Speed.
De a két helyszínelő továbbra is bután nézett rá, mire Caine felvilágosította őket, majd Speedhez fordult: - Mit mondott?
- Nekem semmit. Veled akar beszélni, H. Senkiben sem bízik.
- A jó híred megelőzött - jegyezte meg Delko.
- Vettem a bátorságot és megbeszéltem egy találkozót a nevedben - folytatta Speed.
- Hol és mikor?
- A Hutchinson presszóban, a Galloway-n, félóra múlva.
A DNS-technikus, Toni Escobedo kopogott az ajtón.
- Az Archer fürdőszobájában talált DNS nem a Santoya unokafivérektől származik.
A helyszínelőket megdöbbentette a hír, de minekutána sem a házban, sem az autóban nem találták meg a halott férfiak bakancsait, Caine sztoikusan fogadta a technikusnő jelentését.
- Tudjuk már, kié lehet? - kérdezte.
- Még nem, hadnagy. De nem szerepel a CODIS-ban.
Az Egyesített DNS Katalógus Rendszer a DNS-minták tárháza volt, ugyanúgy, mint az erőszaktevőket nyilvántartó VICAP, vagy az ujjlenyomatokat tároló AFIS.
- Rákeresek a többi adatbázisban is - mondta Escobedo -, de eltart egy ideig.
- Köszönöm - mondta Caine, bár tudta, hogy időből van a legkevesebb.
A technikusnő az ajtóban megtorpant, és azt mondta: - Ó, elfelejtettem szólni, hogy a DNS egy afroamerikai férfitól származik.
- Ez azt jelenti, hogy akár kubai is lehetett az illető? - kérdezte Caine.
- Akár, elég sok kubaiban csörgedezik afrikai vér. Igen, akár kubai is lehet.
Vagyis Mendoza és a Kígyók is számításba jöhetnek.
A csapat szétszéledt, Caine elindult, hogy találkozzon Laura Parkerrel.

A Hutchinson alig egymérföldnyire volt a kapitányságtól. Caine vett két pohár kávét, a pénztárnál kifizette, majd beült velük az egyik ablak melletti bokszba. Szombat délután lévén alig volt vendég a helyiségben.
Laura Parker pontosan érkezett. Benyitott az ajtón, kerülte a pénztáros tekintetét, majd egyenesen Caine asztalához lépett, és olyan gyorsan ült le, hogy a férfinak nem is volt ideje, hogy udvariasan felálljon és köszöntse.
Laura Parker csinos, vonzó, a harmincas évei végét taposó szőkeség volt, bár a smink hiánya, sírástól kivörösödött szeme és orra némiképp rontott a hatáson. Farmeranyagból készült kabátot viselt, alatta egy vörös pamutinggel.
- Mr. Caine - szólalt meg az asszony.
A hadnagy már sokszor szerepelt a helyi televízió híradásaiban, így megszokta, hogy lépten-nyomon felismerik az emberek.
- Mrs. Parker?
Az asszony bólintott.
- Gondoltam, inna egy kis kávét.
- Köszönöm.
- Joanna Burnett legjobb barátnője volt?
Parker biccentett. Lerítt róla, hogy jó neveltetésben részesült, mégis úgy viselkedett, mint egy szökött rab.
- Kérem, fogadja részvétem.
- Köszönöm. Joanna nagyon jó véleménnyel volt magáról, Mr. Caine.
- Maradjunk a Horatiónál. Megengedi, hogy Laurának szólítsam?
Az asszony nagyot nyelt. - Hogyne.
- Miért ragaszkodott hozzá, hogy itt találkozzunk? Az irodám a közelben van. Ha ideges, egy nyilvános hely...
- Biztonságosabb, és kicsi az esély rá, hogy összefutok Jeremy Burnett-tel vagy az embereivel.
- Értem - bólintott Caine. - De miért fél Jeremy-től? Gondolom, Joanna barátnőjeként vele is jó barátságban volt.
- Túlságosan is... régi ügy... - A zsebéből előkotort egy doboz cigarettát, és remegő kezekkel rágyújtott. - Szabad?
- Igen, persze. Nyugodjon meg. Azért vagyok itt, hogy meghallgassam és segítsek.
Laura kifújta a füstöt.
- Értse meg, Mr. Caine... Horatio... Joanna és én... a barátságunk... Ó, Jézusom, fogalmam sincs, hol kezdjem.
- Az elején. Az mindig beválik.
Laura kinézett a sötétedő utcára.
- A házasságom úgy három évvel ezelőtt ment tönkre. Mindig irigyeltem Joannát és Jeremyt, annyira tökéletes volt a házasságuk. Egy este a klubban voltam, és amikor kimentem a verandára, egy adott pillanatban egyedül maradtam Jeremyvel, és nem tudom, mi ütött belém, de megcsókoltam. Kissé ittas voltam.
Caine hallgatott.
Laura kifújt egy újabb füstfelhőt, és folytatta: - Másnap felhívtam a munkahelyén és elnézést kértem a viselkedésemért. Kínos helyzet volt... de ő azt mondta, élvezte, és titokban mindig kívánt engem és... mindent el kell mondanom?
- Viszonya volt Jeremyvel.
- Igen. Rövid, szenvedélyes, mocskos. És természetesen elvesztettem Joannát... Eladtam a legjobb barátnőmet egy olcsó dugásért... A múlt hónapig azt hittem, örökre elvesztettem.
- Mi történt a múlt hónapban?
Az asszony beleszippantott a cigarettájába, mielőtt válaszolt.
- Váratlanul felhívott, mire sírva fakadtam, és nem győztem bocsánatot kérni, aztán együtt ebédeltünk. Elmesélte, hogy gondjaik vannak Jeremyvel, és a házasságuk romokban hever. Megkérdeztem tőle, hogy... Jeremy megint félrelépett? Erre Laura azt felelte, hogy nem... ez alkalommal ő csalta meg Jeremyt.
- Vagyis most neki volt viszonya.
- Pontosan. Gondolatban már régen szerette volna „kiegyenlíteni a számlát”. Azt mondta, a pillanat hevében történt... valószínűleg úgy, ahogyan én is megcsókoltam Jeremyt azon az estén... de kezdett komollyá válni. El akarta mondani Jeremynek, és a válást fontolgatta. Nem voltak gyerekeik, így könnyen ment volna... De a múlt héten ismét együtt ebédeltünk, és azt mondta, meggondolta magát. Az utóbbi időben Jeremy nagyon aranyosan viselkedett, és megint beleszeretett.
- És mi történt a másik férfival?
- A halála reggelén beszéltem Joannával. Egy motelban szoktak találkozni... elég gyakran... de szakítani akart vele. - Nagyokat nyelt, és az öklével megmasszírozta a halántékát. - Még délután, azon a délután meg is halt!
- Jól van, Laura... nyugodjon meg. Joanna mondott még valamit?
Az asszony idegesen a vállát vonogatta. - Csak annyit, hogy mindent kitálal a férjének. Úgy érezte, ha meg tudnának bocsátani egymásnak... végül is mindketten megcsalták a másikat... újrakezdhetnék... ezúttal tiszta lappal.
Vajon a féltékeny szerető támadta meg a Burnett házaspárt? Leutánozta az előző napi bandatámadást, hogy ne akadjunk a nyomára? - morfondírozott Caine.
- Ki volt az a férfi, Laura? - kérdezte.
- Nem tudom, ezt érthető módon nem árulta el nekem, de gondolom, valaki, aki közel áll Jeremyhez.
- Ezt miből gondolja, Laura?
- Már említettem, hogy valójában azzal kezdődött, hogy vissza akart vágni Jeremynek, amiért kikezdett velem... a legjobb barátnőjével. Ezért biztos vagyok benne, hogy ő is a legjobb barátjával akarta megcsalni a férjét. Hogy egyenlítsen.
Caine megköszönte Laura Parkernek a segítséget, és azt tanácsolta neki, hogy erről senkinek se beszéljen. A parkolóban már kezdte összerakni a mozaikdarabkákat...
Annak a férfinek a DNS-e, akivel Joanna a halála napján még egyszer, utoljára lefeküdt, afroamerikai volt. Gabe Nickersonra ráillik ez a leírás, sőt ő Jeremy legjobb barátja. Egykor ő is DEA-ügynökként dolgozott, és tudomása volt a szövetségi épület bűnjelkamrájáról.
A Hummerrel Nickerson háza felé kanyarodott.
Hat hónappal, vagyis egy örökkévalósággal korábban már járt Nickerson otthonában, amikor megünnepelték, hogy Burnettnek és Nickersonnak sikerült rajtaütniük a Kígyókon, és hatalmas mennyiségű kábítószert koboztak el tőlük.
Caine telefonált Javier Ojeda bírónak, akit kénytelen volt az otthoni számán felhívni. Kapóra jött, hogy Ojeda tartozott neki egy szívességgel, mivel annak idején tisztázta őt, amikor egy prostituált meghalt a fürdőszobájában, így szó nélkül beleegyezett, hogy aláírja a Gabriel Nickerson otthonára vonatkozó házkutatási parancsot.
Utána Alexxnek telefonált, és megkérdezte tőle, mennyi idő alatt tudja Tóni elvégezni a DNS-vizsgálatot.
- Gyorsan. Miért?
- Szeretném, ha összehasonlítanátok Joanna Burnett szexpartnerének a DNS-ét az Archer Hotelben talált mintával.
- Meglesz.
- Kérlek, szólj, ha elkészültetek vele.
Végül Speedle-t is felhívta.
- Speed, szedd össze a csapatot, fogjátok a faxomra érkezett házkutatási parancsot és induljatok el.
- Mi a cím? - kérdezte. Amikor megtudta, hova kell menniük, döbbenten felkiáltott: - Na ne! Azt akarod mondani, hogy Gabe állt emögött?
- Joanna halála biztosan az ő lelkén szárad, de azt hiszem, a többi is...
- Szentséges... Máris indulunk.
Alig tette le a telefont, amikor hívása volt. Burnett volt az.
- Kis-Havannában sarokba szorítottuk Mendozát.
Caine keze ráfonódott a kormánykerékre. - Hol?
Burnett megmondta.
- Maradj ott, ahol vagy, Jeremy. Gabe is veled van?
- Itt áll mellettem.
- Ne tegyetek semmit, míg oda nem érek. ígérd meg!
- ígérem.
- Nem miattam, hanem Joanna miatt.
- Ha kell, Szent Peterre is megesküszöm, Horatio - mondta Burnett.

11.
Élj, halj méltósággal

CAINE RÁTAPOSOTT A GÁZRA, és harsogó szirénával, bekapcsolt villogóval száguldott végig az immár sötétbe borult Északnyugati Huszonötödiken.
Fékezett, jobbra kanyarodott, majd ismét sebességbe kapcsolt és déli irányba, a Palmetto expressz sztrádára hajtott. Az SR826-oson, a gyér, szombat esti forgalomban imádkozott, nehogy túl későn érkezzen, és Burnett meg Nickerson megtámadja Mendoza búvóhelyét. Helyszínelőként megszokta, hogy rendszerint a lövöldözés után érkezik meg a tetthelyre, de ez alkalommal őszintén remélte, hogy nem dördülnek el a fegyverek, mire odaér.
Megpróbált segítséget kérni a járőröktől, de kiderült, hogy Kis-Haitiban éppen akkor lőtték szét egymást a Sólymok és a Skorpiók, és a város minden szabad járőrautóját odarendelték.
- Bandaháború van, hadnagy - mondta a diszpécser.
Caine egy pillanatig még a Nemzeti Gárdának is örült volna.
Rádión értesítette az embereit a hollétéről, és utasította őket a házkutatással kapcsolatban. Speedle elmondta neki, hogy Tripp nyomozó is elindult Nickerson házához.
- De szólok neki, hogy menjen Kis-Havannába - mondta Speed. - Ha jól sejtem, jól jön a segítség.
- Köszönöm.
- H, Alexx is itt van, beszélni akar veled - tette hozzá Speed, és átadta a telefont a halottkémnek.
- Horatio, fogalmam sincs, honnan tudtad... de az archerbeli minta tökéletesen egyezik Joanna szeretőjének a DNS-ével.
- Szólj Speednek, hogy Nickersonnál szerezzen még mintát és hasonlítsd össze vele.
- Nagyon meg akarod szorongatni Gabe Nickerson nyakát.
- Nekem a bilincs is megfelel.
Megköszönte Alexxnek az infót, és bontotta a vonalat. A foga között elmormolt egy káromkodást, amiért nincs több ideje. Könnyen meglehet, hogy Nickerson és Burnett már régen szétlőtte Mendoza fejét...
Leszáguldott a sztrádáról, az egyik kereszteződésben áthajtott a piroson, majd csikorgó kerekekkel balra kanyarodott és ráfordult a Tamiami-ösvényre. A szirénát kikapcsolta, gondolta bőven elegendő a villogó is. Gyorsan oda akart érni, de nem szerette volna a kelleténél korábban a tudtukra adni az érkezését. A meglepetés ereje igen sokat nyom a latban, főleg ha egyedül, segítség nélkül akar támadni.
A négysávos Tamianin már sűrűbb volt a forgalom. A legtöbb család ilyenkor indult vacsorázni, mások az esti istentiszteletre igyekeztek, míg sokan csak a szép időt akarták kihasználni.
Caine a villogók ellenére is csigalassúsággal haladt, míg a Tamianiból hirtelen Calle Ocho lett, és Kis-Havanna szívében találta magát. Egyébként Miamiban majdnem minden utcának legalább két neve volt: egy angol meg egy spanyol.
A Délnyugati Huszonhetedik sugárút után teljesen megváltozott az utcakép. A feliratok spanyolra váltottak, az autókból rapzene helyett salsa bömbölt, a járókelők többsége latin-amerikai külsejű volt. Dolgos munkásemberek lakták a környéket, olyan emberek, akik az elnyomás elől menekülve az amerikai álmot kergették. Caine szerette Kis-Havanna ízeit és zenéjét, és csodálta a lakosait. Mindennap keményen küzdöttek egy jobb élet reményében, hogy boldogabb jövőt biztosítsanak maguk és a gyermekeik számára.
Ráadásul estéről estére meg kellett harcolniuk mindazzal a negatív hatással, amit a Kígyók képviseltek, valamint a „Lomha” Johnny Padillo, majd a Tony Mendoza által terjesztett drogkultúrával.
Bár a Kígyók jelentős mértékben kézben tartották a környéket, de Kis-Haititől eltérően, ahol a néhai Andrew Chevalier bársonykesztyűbe bújtatott vasököllel uralkodott az embereken, ez a közösség igen kemény ellenállást tanúsított Tony Mendozá-val szemben. Ken LaRussa felesége is egy ilyen csoportban tevékenykedett.
A cím, amit Burnett megadott, a Calle Ochótól délre volt, így Caine az első adandó alkalommal jobbra kanyarodott. Ezen a környéken csupa lakóház volt, így a forgalom szinte a nullával volt egyenlő.
Balra fordult, majd jobbra, aztán egyenesen előre hajtott, míg végül ismét keleti irányba, a Shenandoah park felé tartott. Kikapcsolta a villogót, és amikor már fél háztömbnyire járt a céltól, a fényszórókat is. Ahogy az utca végébe gurult, akaratlanul is megfordult a fejében, hogy Burnett szándékosan rossz címet adott meg neki.
Márpedig ezt könnyen megtehette, és közben bosszút állt volna Mendozán. A sors iróniája, hogy Burnett pontosan azt az embert fedezte volna, aki előbb lefektette, majd megölette imádott feleségét, Joannát.
Elképzelte, mi történhetett.
Nickerson titokban szövetségre lép Mendozával, akit a szövetségi bűnjelkamrából ellopott kábítószerrel és fegyverekkel lát el, majd kirobbantja a hatalmi harcot a bandák között. Nem veszíti szem elől egykori társát, Jeremyt - aki aktív DEA-ügynök, így potenciális veszélyforrást jelent -, és végül házasságon kívüli viszonyba bonyolódik Jeremy gyönyörű feleségével, Joannával.
Amikor Joanna bejelenti, hogy szakítani akar, és mindent bevall a férjének, Nickerson a bandaháború ürügye alatt megrendezi a támadást Jeremy ellen, bár valójában a feleségével is végezni akar. A Kevlar mellény azonban megmenti az ügynök életét.
Ha ez igaz, Jeremyt az a veszély fenyegeti, hogy Nickerson kihasználja a Mendoza elleni támadást, és őt is lelövi.
Az élet fura fintora, hogy Caine-nek Antonio Mendoza életéért is aggódnia kell, hiszen számolnia kell azzal, hogy Nickerson megöli a Kígyó-vezért, és a gyilkosságot a feleségét gyászoló Burnettre keni. Később, a vezetők halála után keletkezett káoszban ügyesen átveszi a drogkereskedés irányítását Miamiban. Nála jobban senki sem tudná kivitelezni ezt a tervet, hiszen több mint húsz évig állt a törvény másik oldalán.
A DNS-vizsgálatok eredményei alapján Nickerson nyakig benne volt az archerbeli mészárlásban, sőt szinte biztos, hogy a két Santoya kivégzését is ő hajtotta végre.
Nickerson helyzetét kissé megnehezíti, hogy Jeremy értesítette Caine-t a hollétükről, tehát kénytelen lesz csapdába csalni a hadnagyot. Kapóra jön majd neki a lövöldözés, mert ily módon a DEA-ügynöktől és a barátjától is egy csapásra megszabadulhat.
Megvárhatná az erősítést - Tripp hamarosan megérkezik. De hogyan számol el a lelkiismeretével, ha Jeremyt lelövik?
Megtalálta a megadott háztömböt, és a bal oldalon észrevette Burnett kocsiját. A Hummerrel beállt mögéje, majd kiszállt és óvatosan becsukta az ajtót. Vetett egy pillantást Burnett autójába - üres volt.
Kísérteties volt a csend - a rádió, a tévé, de még a gyerekek zsivaja is elcsendesedett. Caine úgy érezte magát, mint egy némafilm szereplője.
A Burnett által megadott cím az utca másik oldalán, kétháznyira volt tőle. Halkan, óvatosan lépkedett, a keze ráfonódott a kilencmilliméteresére, a jelvényét a nyakába akasztotta (végül is fegyverrel a kezében mászkál egy lakott környéken), körülnézett, hátha észrevesz egy gyanús mozdulatot vagy valamit, ami nem illik bele a képbe.
A felhők eltakarták a holdat, és a csillagok is tompa fénnyel ragyogtak. A levegő vészjóslóan alkalmazkodott a hátborzongató csendhez: meleg volt és párás, amitől Caine-nek olyan érzése támadt, mintha víz alatt próbálna levegőt venni.
A ház egy régi, kétemeletes faépület volt. A hasonló jellegű építményeket már régen lerombolták, és egyemeletes stukkóházakat húztak fel helyettük, amiket egyrészt sokkal egyszerűbb volt karban tartani, másrészt a gyakori dél-floridai viharokkal szemben is könnyebben ellenálltak.
A házban koromsötét volt, és a szomszédos épületekben is csak elvétve égett egy-egy lámpa. Mintha mindenki egyszeriben nyugovóra tért volna. Caine körülnézett, de nyomát sem látta Burnettnek és Nickersonnak. Elszorult a szíve a gondolattól, hogy talán már benn vannak a házban.
Frank Tripp sem mutatkozott.
A szomszédos házakhoz hasonlóan itt is rendezett kis udvart látott. Az utca másik oldalán néma, javarészt stukkóépületek sorakoztak, és Caine elképzelhetőnek tartotta, hogy Burnett és egykori társa elrejtőzött valamelyikben, onnan figyelik Mendoza búvóhelyét.
Hosszan nézegette a jellegtelen házat - ideális rejtekhely egy bujkáló drogbáró számára - és a következő lépésén morfondírozott, amikor a felső emelet egyik ablakában fehér villanásra lett figyelmes, majd hirtelen fegyverropogás hasított bele a csendbe.
És akkor egy másik ablak is megvillant, amit két tompított hangú lövés követett.
Caine rájött, hogy a szomszédos házakból nem a nyugalom, hanem a félelem miatt áradt ekkora csend. Az elmúlt órában feltehetőleg nem ezek voltak az első lövések.
Caine kibiztosította a fegyverét és a verandára rohant - az ajtó tárva-nyitva állt. Összehúzta magát, és a fal mellé lapulva beljebb nyomta az ajtót...
Az egész házban sötét volt, így Caine elővette a zsebéből az elemlámpáját. Balra a nappalira, a bejárattal szemben a lépcsőkre látott. A nappali kísértetiesen emlékeztetett Santoya búvóhelyére - fekete bőrkanapé és fotel, üveglapos dohányzóasztalka, nagyképernyős tévékészülék.
A parkettán két Kígyó hevert - az egyik balra, a kanapé mellett, a másik az ajtó közelében; mindketten a hátukon feküdtek, és a fejlövéseik láttán nyilvánvalóan halottak voltak.
Caine besurrant a lakásba, majd a hátát a falnak vetette, és az elemlámpa fényénél szemügyre vette a helyszínt. Elképzelte, hogyan zajlott le a mészárlás: a hozzá közelebb fekvő férfit akkor lőhettek le, amikor ajtót nyitott, a másikat akkor érhette a halálos lövés, amikor a zajt meghallva felállt a kanapéról. Mindkét férfi a kezében szorongatta a fegyverét.
Caine ugrásra készen fülelt.
Az emeletről fojtott hangú beszélgetésfoszlányok szűrődtek le. Szétnézett: a konyha mellett egy kis szobát látott, tőle balra, a fal mellett, félig takarásban a lépcsők - három lépcsőfok után egy pihenő, majd néhány fok után ismét egy pihenő, aztán a lépcsők balra kanyarodtak és belevesztek a sötétbe.
A második lépcsőpihenőn egy újabb halott Kígyó hevert, a tágra nyitott szem immár az örök ismeretlent fürkészte; az agyveleje absztrakt festményként fröccsent a falra. Ő is fegyvert szorongatott a kezében. Caine óvatosan elindult felfelé a lépcsőkön, de közben a foglalkozásához méltó módon igyekezett minél kevésbé megbolygatni a holttest körüli helyszínt.
A lépcső a fordulónál balra kanyarodott és egy ajtóhoz vezetett. Ahogy Caine óvatosan felsettenkedett, tisztán hallotta az odafönt folyó beszélgetést.
- Ez halott - mondta Jeremy Burnett.
- Hál' istennek, az enyém is megtért az ő istenéhez - jelentette Gabe Nickerson... - Horatio bármelyik pillanatban itt lehet.
- És íme, itt is vagyok - szólalt meg Caine.
A lépcső tetejére érve a helyszínelő egy széles, négyszögletes hallban találta magát, melyből több ajtó is nyílt, többek között egy fürdőszobára is, ahol égett a villany, így valamivel jobban látott.
Nickerson az ajtóban állt, a jobb oldalon, míg Burnett a bejárattól balra, Antonio Mendoza holtteste fölé hajolt - a halott férfi kezében egy 45 milliméteres automata pisztoly.
Mindketten nindzsa-fekete öltözéket viseltek, maszk nélkül, és egy-egy Sivatagi Sólyom automata volt a kezükben.
- Lekésted - vigyorgott Nickerson. - Pokoli nagy harc volt.
- Gabe, kérlek, rúgd ide azt a fegyvert... csak finoman és nyugodtan. Nem szeretném, ha elsülne. Jeremy, míg kiderítem, mi folyik itt, te is tedd ugyanazt.
Nickerson pislogott. - Horatio, nem teheted...
- Már hogyne tehetném? Na, mi lesz már?
Nickerson és Jeremy egymásra néztek, vállat vontak, majd letették a fegyvereiket a csupasz padlóra és átlökték őket Caine felé.
Nickerson felemelt kezekkel állt Caine jobbján; Burnett továbbra is Mendoza holtteste fölé hajolt, de nem emelte fel a kezeit. Természetesen Caine felszólította erre...
- Tűzharc, mi? Ejnye, Gabe... - mondta Caine. - Akárcsak a Valentin napi mészárlás. Az is „tűzharc” volt. Vagy ahogy megölted a bérenceidet, a két Santoyát... vagy az archerbeli „békekonferencia”.
Nickerson ismét elvigyorodott.
- Te komolyan azt hiszed, hogy beszélek, Horatio?
Hiszen még a jogaimat sem ismertetted.
Caine teljesítette a kívánságát. Senki sem mozdult.
- Mire megy ki a játék, Horatio? - kérdezte Burnett.
- Nos, a bizonyítékok majd mindent elmesélnek.
- Ugyan, ember! Mi az ördögöt akarsz?
Caine vállat vont. - Az egyik bizonyítékot veled is megosztom, Jeremy. Gabe barátod volt olyan kedves, és hátrahagyott magából egy cseppet, egy apró kis vizeletcseppet, ami bizonyítja, hogy jelen volt az archerbeli mészárlásnál.
- Nem hiszem - hördült fel Jeremy.
Caine folytatta: - Ugyanazt a DNS-mintát összehasonlítottuk a Joanna testében talált ondóval. Alig néhány órával azelőtt még szeretkezett Gabe-bel, aki ráküldte a két Santoyát, hogy megöljenek benneteket...
Bumett megrázta a fejét.
- Ez őrültség. Gabe és Joanna?
- Ne hallgass rá, haver - szólt rá Nickerson.
- Viszonyuk volt - mondta Caine. - Joanna bosszút akart állni rajtad, amiért lefeküdtél Laura Parkerrel... a legjobb barátnőjével... tehát ő meg a legjobb barátod... összeállt a kép?
Burnett a vele szemben álló férfire nézett. - Gabe... hazudtál nekem...
- Nem látod, hogy össze akar ugrasztani bennünket, Jeremy? - kiáltotta Nickerson idegesen.
Burnett tekintete Caine-re vándorolt.
- Mocskos játékot űzöl velem, Horatio... Joanna szeretett engem. Tudom, hogy szeretett engem.
- Úgy van - felelte Caine. - Ezért is szakított Gabe-bel... és be akarta vallani neked. És ezért kellett meghalnia.
Abban a pillanatban Caine rádöbbent, hogy hibát követett el. Nem Jeremy, hanem Joanna volt a célpont. A gondolat szinte végig sem futott a fejében, amikor Burnett kikapta a halott Mendoza kezéből a 45-öst és felugrott. Nickersonnak arra sem volt ideje, hogy leengedje a kezét, a feje szétrobbant, agyvelővel, vérrel és csontokkal fröcskölve tele a falat. Élettelen teste zsákként rogyott össze.
- Dobd el a fegyvert, Jeremy!
Caine mindössze másfél méterre lehetett Burnett-től, aki összeszorított fogakkal, tébolyult tekintettel nézett rá. Halántékán vészesen lüktettek az erek.
- Hazudott nekem. A nyomorult gazember...
- Dobd el a fegyvert, Jeremy. Tudod, hogy nem menekülhetsz - mondta Caine, és abban a pillanatban felvijjogott egy rendőrautó szirénája. Még távol járt, de egyre közeledett...
Burnett még mindig nem engedte le a fegyverét. - Azt... azt mondta, hogy Joanna... megtudta... megtudta, hogy...
- Hogy Nickersonnal együtt üzletelsz. Kábítószerrel. Mendoza egyik üzlettársával... aki évekig ellátott benneteket a razziákból származó drogokkal.
- Tudom, hogy blöffölsz, Horatio. Hol vannak a híres bizonyítékaid?
- Ez nem blöff, csupán bizonyítékokra alapozott feltételezés. Gabe azt mondta neked, hogy Joanna rájött, hogy te, ő és Mendoza kábítószerrel üzleteltek. Rájött, hogy terjeszkedni akartok, hogy hamarosan az egész város drogkereskedését ti irányítottátok volna, miután ráveritek Mendozára a bandaháborút.
A szirénák egyre közeledtek.
Burnett szeme megvillant, a fegyver csöve továbbra is Caine-re meredt.
- Igen... igen. Azt mondta, hogy... Joanna megtudta. És amilyen egyenes jellem... te is tudod, mekkora idealista volt... mennyire elkötelezett... az ügyei... És... Gabe azt mondta... mennie kell.
- Te meg szó nélkül beleegyeztél, Jeremy. Még a tűzvonalba is beálltál, tudván, hogy a mellényed megvéd a golyóktól. Méghogy narancskód, mi? Még eléje is ugrottál, hogy teljes legyen a színjáték... De mit számít ez? A segítségeddel megölték azt az asszonyt, aki szeretett téged.
Burnett nagyot nyelt. - Akit... akit szerettem.
A szirénák egyre hangosabban vijjogtak.
- Az érzelmeink néha tévútra visznek bennünket. Nézd, engem is mennyire elvakított a barátságunk, pedig tudhattam volna... Már a rendszámtáblánál beugorhatott volna... Egy ilyen gyakorlott megfigyelő, mint te. Amikor megláttam az igazi Lexus rendszámtábláját, Santoyáéknál, láttam, mekkorát „tévedtél”. Calistóra akartad tereim a gyanút. De annyira elvakított a barátságunk, hogy nem akartam észrevenni, pedig nyilvánvaló volt.
Burnett megcsóválta a fejét.
- Tudom, sohasem fogod megérteni, Horatio... de miután annyi évet lehúztam a DEA-nél... miután a belünket is kidolgoztuk, hogy elkapjuk a rosszfiúkat... rájöttem, hogy csak egy helyben topogunk... szélmalomharcot vívtunk. Gabe és én... az elején csak nyugdíj kiegészítésnek szántuk, aztán...
- Aztán eluralkodott rajtatok a kapzsiság. Saját kis birodalmat akartatok magatoknak, akár a többi bandavezér. Joannának meg azért kellett meghalnia, mert Gabe nem tudhatta, hogyan reagálsz, ha kitálal a viszonyukról. Meg is ölhetted volna...
Burnett egy kissé feljebb emelte a fegyver csövét. A keze már nem remegett, az arca elszántságot tükrözött.
- Lőj le, Horatio.
- Hogyan?!
- Lőj le, vagy én lőlek le...
- Tedd le azt a fegyvert, Jeremy.
A férfi gépiesen elmosolyodott. - Talán túl sokat kérek? Lőj le, tedd a fegyvert Mendoza kezébe, és utána azt mondasz, amit akarsz. Az egész ház tele van halott rosszfiúkkal, mit számít még egy DEA-ügynök? Sok kellemetlenséget megspórolhatnál a testületnek.
Caine keserűen felnevetett. - Hogy a végén hősként ünnepeljenek benneteket? Felejtsd el.
A szirénák már a ház előtt vijjogtak... aztán hirtelen elhallgattak.
- Csak ennyit kérek tőled, Horatio... Valaha barátok voltunk. Kérlek, ne kelljen meghúznom a ravaszt... Nem akarlak lelőni, Horatio, de esküszöm, hogy megteszem, ha nem vetsz véget a nyomorúságos életemnek.
- Nem.
Burnett álla megfeszült. - Miért nem hagyod, hogy méltósággal haljak meg?
És akkor Burnett karja előrelendült, az ujja ráfonódott a ravaszra...
... és Caine tüzelt... egyszer, kétszer, háromszor.
A golyók hatalmas erővel csapódtak Burnett mellkasába, aki nekiesett a falnak, majd lassan a földre csuklott.
Caine átlépett Mendoza holttestén, és odament Jeremy Burnetthez, aki homályos tekintettel bámulta a mennyezetet. A helyszínelő eltette a fegyverét, majd gumikesztyűt húzott és lehajolt, hogy felvegye a 45-öst, amit kiesett Burnett kezéből.
Burnett Caine felé fordította a fejét, és azt suttogta: - Te... te gazember. Caine szomorúan rámosolygott a régi barátra.
- Tudtam, hogy rajtad van a mellény - Gabe-et is ezért lőtted fejbe. Vajon most hány bordád tört el?
- Te nyomorult... nem tudtad megtenni, ugye, nem tudtad megtenni? Csak annyit kértem, hogy becsülettel halhassak meg.
Caine felállt, és lenézett Burnettre.
- Jeremy, ez így nem megy... Nem halhatsz meg becsülettel... ha becstelenségben élsz.
Burnett elhallgatott.
A szobából kilépve kis híján összeütközött Tripp nyomozóval, aki riadt arccal, kezében pisztollyal rohant fel az emeletre.
- Mi a jó...?
- Kezdhetjük a tanúvallomásommal: Jeremy Burnett megölte Gabe Nickersont. Burnett odabenn van. A házat nem takarították ki. Légy szíves ismertesd Burnett-tel a jogait, aztán takarítsd el innen. Nem akarom, hogy az a szemét tovább fertőzze a helyszínemet.
Ezzel Horatio Caine otthagyta Tripp nyomozót és az egyenruhásokat, hogy nyugodtan dolgozzanak. A mobiltelefonján felhívta Speedet és megkérte, hogy szóljon a többieknek, hogy jöjjenek át Mendoza búvóhelyére.
Mint már Trippnek is említette, egy újabb helyszínt is meg kellett vizsgálniuk.

Caine nem volt hajlandó hazudni Jeremy Burnett védelmében, ugyanakkor a bizonyítékok is ragaszkodtak az igazsághoz.
A DNS-technikus, Toni Escobedo összehasonlította a Gabe Nickerson házából származó DNS-mintát (amit a volt DEA-ügynök fogkeféjéből szereztek) azzal a vizeletcseppel, amit Caine az Archer Hotelben talált. A két minta egyezett egymással, és ezzel bizonyítást nyert, hogy Nickerson és Burnett rejtőzködött az emeleten, és ők mészárolták le a három drogdílert és a testőreiket.
Az Archer fürdőszobájában talált elektrosztatikus lábnyomatok tökéletesen megegyeztek Nickerson bakancsával, továbbá a Santoyáék házában rögzített lábnyomok százszázalékos egyezést mutattak Burnett lábbelijével - egyébként a páros Mendoza búvóhelyén is ugyanezeket a bakancsokat viselte.
Tyler Jenson audiovizuális technikus olyannyira megtisztította a James Lawrence King szövetségi épület bűnjelkamrájának a biztonsági felvételeit, hogy látni lehetett, amint Burnett és Nickerson hamis kábítószer-utánzatot hagyott az előzőleg átvett eredeti anyag helyett, valamint azt is látni lehetett, ahogy kicsempészik a fegyvereket a szekrényekből.
Bár Ken LaRussa ártatlannak bizonyult, a politikusi pályafutása véget ért, mielőtt elkezdődött volna, és valószínűleg az államügyészi karrierjére is keresztet vethet, hiszen a gyakorlatilag az orra elől tűntek el a felügyeletére bízott fegyverek és kábítószerek.
Caine biztos volt benne, hogy vannak, akik hősként tisztelik Burnettet és Nickersont, amiért végeztek a kábítószer-kereskedőkkel. A bulvárlapok máris védőangyalokként kezdte emlegetni a két egykori DEA-ügynököt, holott az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy ha sikerül az akciójuk, ők lettek volna Miami következő drogbárói.
Caine boldogan átengedte nekik ezt a „méltóságot” és kétes „tisztességet”.
A hadnagy úgy érezte, ő a felelős a Santoya unokafivérek haláláért. Gyilkosok voltak, de ő mondta meg Burnettnek, hogy a helyszínelők keresik a két férfit, ezzel mintegy tálcán kínálták a lehetőséget a két DEA-ügynöknek, hogy eltakarítsák maguk után a szemetet. Mendozát és a testőreit sem tudta megmenteni, amit nagyon sajnált, függetlenül a ténytől, hogy a közösség hálás volt, hogy megszabadult a gátlástalan bandavezértől.
Egy héttel ezelőtt még öt nagyobb banda uralkodott Miamiban. Most a bandavezérek halottak, a leszámolások több tucat bandatag életét követelték.
A Nemzeti Gárda bevonására szerencsére nem került sor...
Jeremy Burnettnek köszönhetően egy ideig mindenki ferde szemmel nézett a helyi rendfenntartó erőkre. Sokan bírálták a kapzsi DEA-ügynököt, aki a szerencsétlen kábítószerfüggők kárán akart meggazdagodni. Igaz, egy nap Burnett is megkapja a maga injekcióját azért, amit tett.

Vége