Helyszínelők – Las Vegas
Max Allan Collins
Hideglelés
A mű eredeti címe: CSI: Cold Burn
Copyright © 2003 by CBS Worldwide Inc. And
Alliance Atlantis Productions, Inc.
Fordította
Reichenberger Andrea
Szerkesztette
Walter Béla
Kiadási és fordítási jogok fenntartva!
©2005, JLX Kiadó
Minden jog fenntartva!/All rights reserved!
Főszerkesztő
Laux József
ISBN 963 305 230 0
Belív nyomdai előkészítése:
Szinesztézia Bt., Budapest
Készült a debreceni Kinizsi Nyomdában
Felelős vezető: Bördős János

HELYSZÍNELŐK • LAS VEGAS
Max Allan Collins
HIDEGLELÉS
JLX Kiadó

Anthony E. Zuikernek – aki nélkül…
M.A.C. és M.V.C.
„A megfelelő módszerrel és logikával
az ember mindent elérhet.”
HERCULE POIROT
„Adatok! Adatok! Adatok!
A téglához agyag kell.”
SHERLOCK HOLMES

1.
A BETLEHEMI CSILLAGHOZ HASONLÓAN Las Vegas bukott, ám ragyogó csillagként vezette a nap–keleti bölcseket ebbe a bűnös városba, ahol egészévben karácsonyi hangulat uralkodik. Amióta Ben „Bugsy” Siegel a halálával megváltotta a turisták bűneit, nap mint nap sok százezren kelnek át a sivatagon, hogy leróják kegyeletüket a Flamingóhoz, a Sandshez és a Caesar's–hoz hasonló neontemplomokban, és imádkozzanak a könnyű pénz oltáránál.
Decemberben a ropogós zöldhasúakról és a csilingelő főnyereményről ábrándozó szerencsejátékosok hada valósággal elözönli a várost.
Még alig pirkadt, amikor Ally Scott vadőr áthajtotta Mead–tavi Nemzeti Üdülőtelepen. Vezetés közben a vészesen közeledő ünnepekre gondolt. Az apja minden évben feladta neki a leckét… fogalma sem volt, mivel lephetné meg. És ott van még a nővére, Elza… őt majd meglepi egy ajándékutalvánnyal.
Ajándékok… már a gondolattól is kirázta a hideg, ami nem esett nehezére, hiszen a park szolgálati kocsija olyan volt, akár egy hűtőszekrény. Ally fázósan összehúzta magán a vastag dzsekijét, és a műszerfalra nézett – nyolc fokot mutatott. Iowai lány lévén pontosan tudta, milyen az igazi tél. Sovány vigasz, gondolta.
A vékony, alacsony lány éppen hogy elérte a rangereknél megkövetelt magasságot. Ahogy a szolgálati Broncóval bejárta a Mead–tó körüli húszmérföldes körzetét, élvezettel szagolt bele a hideg levegőbe.
Széles karimájú vadőrkalapját a szemébe húzta, lófarokba kötött hosszú szőke haját begyűrte a kabátja gallérja alá.
Ally rögtön a főiskola után kezdett el vadőrként dolgozni. Ennek már hat éve, és eközben ügyesen kapaszkodott felfelé a ranglétrán. Alig egy évvel ezelőtt, miután gyakorlatilag minden helyet bejártaz ország délnyugati részében, végre sikerült megcsípnie magának a Mead–tavi állást, ami felért egy főnyereménnyel. Igaz, itt kizárólag éjszakai műszakban dolgozhatott, de nem bánta. Jó társaságvolt önmaga számára.
Ahogy balra kanyarodott, valahogy ösztönösen megérezte a mozgást, és automatikusan fékezett. Valami átsurrant előtte az úton, majd beleveszett az erdő homályába.
Prérifarkas.
Idekinn, ahol a város fényei a láthatár szélére szorultak, a sivatagi táj maga volt a rejtély. Ennek ellenére Ally mégis megérzett valamit – a Bronco bal oldalán megmozdult valami.
Az ablakok fel voltak tekerve, így hangot nem hallott, ugyanakkor – a sok, szabadban eltöltött évnek köszönhetően – az érzékei riadót fújtak. Mi lehet ott? És akkor meghallotta a fojtott hangokat…
Nagyot sóhajtott, és érezte, hogy végigfut a hátán a hideg. Kinyitotta a bal oldali ajtót, hátradőlt az ülésen és feszülten fülelt. Nem hallott mást, mint a hegyek között végigsöprő szél süvítését. Aztán meghallotta a morgást.
A ranger kikapcsolta a fegyvertokját, és a jobb kezével mindenre elszánt westernhősként megragadta a Smith and Wessonját. Bár a legtöbb zsaru manapság automata fegyverrel, Glockal vagy Browninggal van felszerelve, a parkőröknek a hagyományos, standard, négy hüvelyk csőhosszúságú, hatlövetű Smith and Wessonnal kellett beérniük. Ebben a pillanatban Ally cseppet sem bánta volna, ha valamivel erősebb és hatnál több lövésre alkalmas fegyvere lett volna.
Óvatosan kiszállt a Broncóból, majd a kocsi orrához araszolt. Még most sem látott semmit… de mintha a távolból beszélgetés hangját hallotta volna. A szavakat nem értette, de mintha hangok lettek volna… És akkor rádöbbent, miféle „beszélgetést” is hallott. A prérifarkas, amelyik keresztezte az útját, nem volt egyedül. A horda látványától Ally ereiben megfagyott a vér.
Lassan visszahátrált a Broncóba, becsúszott az ülésre, majd magára csapta az ajtót, és a kocsit hátramenetbe kapcsolta. A fényszórókkal a prérifarkasokra világított.
Hatan… nem, heten voltak… egy fehér valami köré kuporodva. Ally egy pillanatig nem is bírta kivenni, mi lehetett az, de a lelke mélyén pontosan tudta… A gyomra összerándult a tudattól – a zsákmány egy meztelen női test volt. Az oldalán feküdt, mozdulatlanul.
Ally a prérifarkasok ellenére is reménykedett benne, hogy az asszony mégis életben van; talán csak eszméletlen, de nem halott. Kiugrott a Broncóból és gondolkodás nélkül előkapta a pisztolyát, majd, a levegőbe lőtt.
A lövés végigvisszhangzott a sivatagon, és a prérifarkasok is felkapták a fejüket. Allyre bámultak… de eszük ágában sem volt elkotródni.
Leengedte a fegyvert és újra lőtt – a golyók ez alkalommal csupán egy–két arasznyira a prérifarkasok feje felett repültek el, mire a dögök felugrottak és pár méterrel arrébb húzódtak, de nyilvánvalóan nem akarták átengedni a hullát Allynek.
A ranger most már dühbe gurult.
Egyenesen rájuk célzott, majd nagyot kiáltott és lőtt, mire az állatok végre kénytelen–kelletlen eloldalogtak. Ally tovább kiabált, hogy elűzze őket, majd lehúzta a kesztyűjét és letérdelt a holttest mellé. A barna hajú nő – most már a ranger is meg–győződött róla, hogy halott – az oldalán feküdt, mintha aludna… Ally megérintette a nyakát, de bármilyen tapasztalt vadőr is volt, a jéghideg érintéstől nyomban elkapta a kezét.
A holttest olyan volt, akár egy darab jeges gumi, a haja nedves… Vajon a tóból kúszott fel idáig? Vagy talán egy rosszul sikerült nudista buli áldozata?
Ally gyomra ismét összerándult, és a ranger érezte, hogy ha nem tesz valamit, pillanatokon belül viszontlátja a vacsoráját. Lihegni kezdett, akár egykutya – pontosan úgy, ahogy kamaszkorában a fogszabályzó szakorvos tanította. Amikor Dr. McPike elkészítette a fogairól a lenyomatot, azt mondta, amint úgy érzi, öklendeznie kell, azonnal kezdjen ellihegni.
Az ember sohasem tudhatja, mikor veszi hasznát ezeknek az apró kis trükköknek, gondolta.
Összeszedte magát, és ismét megtapogatta a hideg, nyirkos testet, míg meggyőződött róla, hogy valóban nincs pulzusa… Legszívesebben azonnal bevonszolta volna a Broncóba, de tudta, hogy nem szabad tönkretennie a helyszínt.
Kezében a pisztollyal óvatosan visszahátrált a kocsihoz, készen arra, hogy azonnal beleeresszen egy sorozatot a prérifarkasokba, ha visszamerészkednének a zsákmányukhoz. Az is megfordult a fejében, hogy amennyiben bűncselekmény történt, az elkövető is a közelben lehet… Bár ezek az állatok csak akkor bújnak elő, ha tökéletesen biztonságban érzik magukat.
Fél kézzel kikotorta a rádiót, majd megnyomta a gombot.
–	Központ – szólalt bele. – Kettes járőr, jelentkezem.
Semmi válasz.
–	Központ, kettes járőr jelentkezem. Aaron, ébresztő! Emeld már a segged – egy holttestet találtam.
–	Ally? – szólalt meg egy álomittas hang. – Ally? Mi az ördögöt beszélsz összevissza?
–	Hívd a városi rendőrséget, Aaron. Találtam egy holttestet.
Decemberben minden segítség elkelt, így Aaron Davist, aki általában a nyári szezonban szokott dolgozni a parkőrségnél, a karácsonyi szünet miatt ideiglenesen visszarendelték. Azonfelül, hogy térképeket osztogatott a turistáknak, és vidáman elflörtölgetett a tóparton a kamaszlányokkal, Aaron nem sokat konyított ehhez a munkához.
–	Nem kellene értesíteni az FBI–t, Ally?
Ally úgy érezte, a jéghideg hulla után már semmisem hozhatja ki a sodrából.
–	Majd később, Aaron – mondta. – De napokba telhet, mire a szövetségiek idetolják a képüket. Viszont a vegasi rendőrség egy órán belül ideér. Hívd a 911–et.
–	De nem mi vagyunk zsaruk, Ally?
–	De… mármint én az vagyok.
–	Vagyis a zsaruk is hívhatják a 911–et?
–	Tedd, amit mondok, Aaron… Hívd fel azt a számot, aztán bújj vissza az ágyikódba.
–	Most miért gonoszkodsz? – nyafogott Aaron. Ally kinyomta a telefont, és kínjában elnevette magát. Csak nevetett és nevetett, a könnyek végig–folytak az arcán. Úgy vihogok, mint egy nyavalyás hiéna, gondolta, és ettől eszébe jutottak a prérifarkasok, és rögtön elszállt a jókedve.
Állt és némán vigyázta a holttestet. A prérifarkasoktól könnyedén meg tudta védeni a halott nőt, de ha kiderül, hogy gyilkosság történt, mindenképpen meg kell találni azt az állatot, aki elkövette ezt a szörnyűséget.

2.
A PARKŐRSÉG BRONCÓJÁNAK A FÉNYSZÓRÓI megvilágították a holttestet, amikor Catherine Willows, a Las Vegasi városi rendőrség helyszínelője kiérkezett a parkba.
A meztelen női holttest magzati pózban kuporgott, karjait szemérmesen összefonta a mellén. Ebből a távolságból erőszaknak semmi nyoma nem látszott – az asszony akár természetes halált is halhatott. A ranger elmondása szerint a holttestnek vizes volt a haja, és körülötte nedves volt a talaj. Talán úszott egyet a tóban; vagy randevúja volt valakivel… és ez lett a vége.
Catherine megálljt parancsolt a gondolatainak. A főnökétől és egyben a kollégájától, Gil Grissomtól eltérően mindig előszeretettel játszadozott az elméletekkel, holott tisztában volt vele, hogy ezzel veszélyes vizekre tereli a nyomozást.
Az első közös ügyükön dolgoztak, amikor Grissom azt mondta neki: „Végzetes hibát követnénk el, ha adatok híján azonnal elméleteket kezdenénk gyártani. Az ember hajlamos arra, hogy a végén a tényeket is hozzáigazítsa az elméletekhez, pedig ennek fordítva kellene történnie.”
–	Úgy hangzik, mint egy idézet – vágta rá Catherine.
–	Az is – mondta Grissom, és talányosan elmosolyodott. A szeme pajkosan megvillant.
Mégis, a randevú logikus magyarázatnak tűnt, hiszen mi mást keresett volna egy meztelen nő az éjszaka közepén a Mead–tavi Szabadidőközpontban?
Száz méterrel arrébb két bekapcsolt villogójú járőrautó zárta el az utat. Jim Brass nyomozó jelzésnélküli Taurusa leparkolt Catherine és a ma esti társa, Warrick Brown Tahoeja mellé.
Míg Warrick, az örök úriember kivette a táskáikat a SUV végéből, Catherine az út széléről vetett egy pillantást a helyszínre.
Brass százados odalépett hozzá. A hűvös idő ellenére csupán egy sportdzsekit viselt, mely alól elővillant az aranyszínű inge és kék–arany csíkos nyak–kendője. Amikor Catherine megismerte a nyomozót, a férfi meglehetősen elhanyagolt benyomást keltett benne – áradt belőle az elvált férfiakra jellemző tétovaság és elhanyagoltság, de Brassnak szerencsére sikerült összeszednie magát.
–	Meztelen női holttest – szólalt meg a nyomozó. Egyelőre nem szolgálhatott több információval.
–	Igazolványt nem találtatok nála? – kérdezte Catherine.
–	Meztelen, Catherine – mondta Brass komoran. – Vagy azt hitted, kezében egy retiküllel, meztelenül sétafikált?
–	Én sehová sem megyek nélküle.
–	Na, jó. Lényeg, hogy itt semmit se találtunk.
–	Még nem – mondta Catherine, és incselkedve a nyomozóra mosolygott. – Ha nem bánod, Warrickkal körülnézünk egy kicsit.
–	Csak tessék…
Catherine az elemlámpája fényénél lassan, óvatosan lépkedett a homokos talajon, vigyázva, nehogy tönkretegye a holttest körül a nyomokat.
Brass az út széléről figyelte a ténykedését.
Warrick követte a társát, kezében megzörrentek a helyszíneléshez szükséges felszerelést tartalmazó táskák. A magas, szolidan rasztahajú, finom, tejes–kávé bőrű Warrick Brownt komoly, néha melankóliára hajlamos természettel áldotta meg a sors, bár ezt igyekezett vidám mosollyal palástolni.
Nézte, ahogy Catherine végighúzza a fénycsóvát a halott nő hátán. Mintha egy absztrakt képet festett volna. Aztán lehajolt és megvilágította a békés arcot – a csukott szemeket, az enyhén pisze orrot, a vértelen ajkakat… de erőszaknak nem látta nyomát, tehát a halálnak nem voltak látató okai.
–	Egyelőre nincs sok mondanivalója – mondta Catherine. – A ranger szerencsére idejében elkergette a prérifarkasokat. Ha nem veszi észre őket, most sokkal rosszabb lenne a helyzet.
–	A vegasi Aktkisasszony talán másképp vélekedik – jegyezte meg Warrick. – Mit gondolsz, kidobták?
Catherine biccentett.
–	Igen, valószínűleg itt akartak megszabadulni tőle. A talajon kizárólag az állatok lábnyomait látom, semmi sem utal küzdelemre. De a fenébe is… ki lehet ez a nő? – Aztán a holttesthez fordult. – Mondd, ki vagy te?
–	Úgy távozott ebből a világból, ahogyan érkezett, meztelenül – mondta Warrick csendesen.
Catherine a homlokát ráncolta. – Talán mégse… Azt hiszem, láttam valami nyomokat, talán az alsóneműje hagyta. Nem sok, de ki tudja…
–	Tudod, mit mondana erre Gris.
–	Csak a bizonyítékkal foglalkozz – bólogatott Catherine.
–	Pontosan.
–	Megjegyzem, míg mi a bizonyítékokkal foglalkozunk, a félelmet hírből sem ismerő főnökünk és bizalmasa hamarosan egy első osztályú szállodában élvezik a szobaszerviz előnyeit.
Az éjszakai műszak felügyelője, Grissom és Sara Sidle – egy másik helyszínelő – a hajnali órákban indulnak New York államba, ahol egy első osztályú szállodában rendezett konferencián fognak előadást tartani. Bár a nyolc fokos hőmérséklet antarktiszi hidegnek számít Vegasban, Catherine tudta, hogy ahol Grissomék tartózkodnak, a hőmérséklet jóval a fagypont alá süllyed. Egyáltalán nem irigyelte őket.
–	Mit gondolsz, miért nem mi vagyunk ott? – érdeklődött Warrick.
–	Én azért nem mentem, mert nem éltem az ajánlattal.
–	Vagyis visszautasítottad? A fizetett szabadságot?
–	Igen. Más emberektől eltérően nekem megvan a saját életem, és nem akartam a bébiszitterre bízni alányomat.
–	Nekem is megvan a saját életem.
–	Jó, legyen. De akkor sem szereted a hideget.
Warrick felsóhajtott. – Igazad van. De a szállodában rendesen fűtenek.
Catherine fancsali ábrázattal nézett rá.
–	És az előadásokat a szállodában tartják, nem?
–	A Grissomét biztosan – ismerte be Catherine. – De a szabadban is lesz néhány, a helyszíneléssel kapcsolatos óra, bár szerintem senki sem várja el a vegasi bűnügyesektől, hogy szakadó hóban tartsák meg az előadásukat.
–	Na, látod? Szóval, azt akartam mondani, Cath… nekünk is járt volna az az út.
Catherine megadóan sóhajtott. – Ha nem utasítottam volna vissza… és ha te nem viselkednél úgy, mint egy csecsemő.
–	De hiszen hideg van!
–	Látod? Már a gondolattól is kiráz a hideg. Catherine befejezte a holttest vizsgálatát, és felállt.
–	Ideje munkához látni, mert még a végén azt fogom hinni, hogy utálsz dolgozni.
Warrick megcsóválta a fejét. – Egy ki szórakozás senkinek sem árt.
–	Akkor a szórakozás kedvéért keress néhány keréknyomot, mielőtt széttapossák őket – mondta Catherine, amikor elindultak visszafelé a Tahoehoz.
Catherine minden szögből lefényképezte a holttestet – a biztonság kedvéért két–két fotót készített: jobbról, balról, fejtől, lábtól és felülnézetből.
Warrick kiment az út szélére, és ő is elkészítette a maga fényképeit. Végül elégedetten felsóhajtott: használható keréknyomra bukkant. Hajlakkot szórt rá, nehogy szétessen, majd kinyitotta a táskáját és összekevert némi fogászati gipszet, amivel kiönthette a megjelölt nyomokat.
A két helyszínelőt senki sem zavarta meg munkaközben. A munkájuk, a tudomány csodái rendszerint néma hódolatot szokott kiváltani a környezetükből. Ahogy Catherine és Warrick hajladozva, térdelve ügyködtek, mintha nem is dolgoztak, hanem imádkoztak volna.
Az út szélén Brass kihallgatta a rangert, aki megtalálta a holttestet. Körülöttük az egyenruhások komor, hivatalos arccal figyelték a jelenetet.
Catherine a hordozható halogénlámpák fényében óvatosan a holttesthez lépett – a prérifarkasok szerencsére nem tettek kárt benne, csupán néhány apró karcolást ejtettek a karjain és a lábain. Küzdelemnek semmi nyoma, a körmök alatt nem látott bőrmaradványokat, a szemén nem voltak monoklik vagy horzsolásnyomok – mintha aludna.
A bőrén mintha egy bugyi vonalát látta volna, de Catherine egy árva szövetszálat sem talált körülötte. Amikor az éjszaka végre megadta magát a hajnali napsugaraknak, Brass vitt egy–egy pohár kávét a két helyszínelőnek. Catherine hálásan pislogott, ahogy átvette tőle a gőzölgő poharat.
Warrick rájuk emelte a poharát, és belekortyolt a forró nedűbe. – Hol lennénk a bűnözők nélkül?
Brass csodálkozva felhúzta a szemöldökét. – Talán otthon, a jó meleg ágyukban.
A ranger beszállt a Broncójába, de előtte odabiccentett nekik, majd elhajtott.
–	Nagyon ügyes volt – mondta Catherine a távolodó jármű felé nézve.
–	Igen – bólogatott Brass. – Szerencsénk volt, hogy ő találta meg a lányt.
–	Nem látott semmit?
–	Majdnem elütött egy prérifarkast a Broncójával – vonogatta a vállát Brass. – Csak a holttest köré gyűlt állatokat látta.
–	Szép látvány lehetett – jegyezte meg Warrick szárazon.
–	A kutyusok nagyon tönkretették a helyszínt?
Catherine megrázta a fejét. – Alig tettek kárt a testben.
–	És ez mire utal? – kérdezte Brass.
–	Arra, hogy az áldozatunk nem a saját lábán ballagott ide meghalni – felelte Warrick.
Brass ránézett.
–	Mezítláb van – folytatta Warrick –, és sehol sem látok lábnyomokat. Nem kell nyomolvasó zseninek lenni, hogy tudd: ha meztelenül kóborolt volna, a prérifarkasok már a park szélén elkapták volna. Nem jutott volna el idáig. Valaki idehozta.
Brass Catherinere nézett. – Te is így látod?
–	Logikusnak hangzik – mondta Catherine. – Tegyük fel, hogy itt szabadultak meg tőle… de nem lehetett itt régóta, hiszen akkor a prérifarkasok felfalták volna a tetemet.
–	A ranger nem látott vagy hallott valami járművet? – kérdezte Warrick, és Brassra nézett.
–	Nem – felelte a nyomozó. – Bár említette, hogy öt dolcsiért ötnapos bérletet lehet váltani a Mead–tavi Szabadidőközpontba. A turisták kedvük szerint jönnek–mennek. – Akkorát sóhajtott, mint egy harcra kész sárkány. – Bármilyen autó lehetett, ami isten tudja, hol lehet. Azt mondtad, nem voltak lábnyomok. De cipőtalpnyomokat sem találtatok?
–	Nem – vágta rá Catherine. – Akárki is hozta ki, egyszerűen köddé vált.
–	Évente tízmillió turista látogat el erre a helyre – motyogta Warrick.
–	Igen – vágta rá Brass. – A vadőr is ezt mondta, amikor kihalásztuk azt a meztelen női hullát a tóból.
A múlt év őszén egy női torzót találtak a Mead–tóban.
–	De elkaptuk a tettest – emlékeztette Warrick a nyomozót.
–	És mi van az autókkal? – érdeklődött Catherine.
–	Most hány kocsi van a parkolóban?
Brass erre is csak a vállát vonogatta. – Ki tudja? Senki sem vezet nyilvántartást róluk.
–	Vagyis senki sem tudja, ki tartózkodik a parkolóban?
–	Itt kizárólag boldog kempingezőkkel találkozhatsz. Boldog és névtelen kempingezőkkel.
–	Lássuk csak – szólalt meg Warrick. – Van egy meztelen női hullánk… igazolvány sehol, a test körül semmi nyom, és az egyetlen bizonyíték egy keréknyom, ami gyakorlatilag bármilyen autóra ráillik.
A nyomozó elvigyorodott. – És ti pontosan ezért kapjátok azt a hatalmas fizetéseteket.
Erre mindenki fáradtan mosolygott, de rögtön elkomorodtak, amikor meglátták a két mentős tisztet, akik kigurították az útra a hordágyat, rajta a fekete zsákba csomagolt holttesttel. Aztán a zsákot betolták a mentőautóba, becsapták az ajtókat, amitől Catherine összerezzent, majd a két férfi beszállt. A villogók automatikusan forogni kezdtek, de a sofőr kikapcsolta és elhajtott. Már nem volt hova sietni.
–	Most mi legyen? – kérdezte Warrick.
Catherine az órájára pillantott, és azt mondta: – Szép kis éjszaka volt.
–	Még nem is azonosítottuk – folytatta Warrick, és Brassra nézett. – Az első huszonnégy óra…
–	Még abban sem lehetünk biztosak – szakította félbe Brass –, hogy egyáltalán bűncselekmény történt–e. És ha igen, akkor sem találtunk olyan bizonyítékot, ami nem várhat holnapig.
Catherine a fejét ingatta, Warrick úgyszintén.
A nyomozó felemelte a kezeit, mintegy jelezve, hogy nem az ő hibája, de nem is az ő problémája. Mindannyian tudták, hogy Brian Mobley seriff megtiltotta, hogy túlórázzanak, és ez alól csak az emberölési ügyek képeztek kivételt. A következő választásokon Mobley a polgármesteri széket szerette volna megcélozni magának, ezért mindent elkövetett, hogy ne legyen probléma a költségvetésével.
–	Ha rajtam múlna, mi nyomoznánk ki az ügyet. Szerintem az emberölés is szóba jöhet – mondta Catherine.
–	Mindannyian a politika rabszolgái vagyunk – sóhajtotta Brass, akinek az évek során rengetegkonfliktusa volt már a seriffel. – Legyetek készenlétben, ha van valami, azonnal megcsipogtattunk.
–	Szerintem az áldozatunk többet érdemelne – mondta Warrick.
–	Még nem tudjuk biztosan, hogy áldozat–e… Pihenjetek egy kicsit, és este, friss szemmel talán másképp látjátok a dolgokat.
Catherine szótlanul beült a Tahoeba. Warrick vezetett.
Catherine őszintén örült, hogy megtiltották a túlórázást. Ő is meg akarta találni az asszony gyilkosát… már ha egyáltalán megölték… akárcsak Warrick, és tudta, hogy minél tovább várnak, annál jobban kihűlnek a nyomok.
Másfelől Mobley garasoskodása miatt több időt tölthetett a lányával. Imádta a munkáját, de Lindseyt semmi sem pótolhatta, és a lánya abban a korban volt, amikor nagy szüksége volt az anyjára.
Bár még nem merte kimondani, Catherine a zsigereiben érezte, hogy a parkbéli holttest gyilkosság áldozata volt – hogy valami beteges alak szándékosan dobta ki a parkban, hogy felfalják a prérifarkasok.
Ezt nem úszhatja meg.

Amikor este tízkor bement a munkahelyére, Catherine Willows érezte, hogy ólomsúlyként telepedik rá a fáradság. Reggel sikerült négy órát aludnia, de utána rendbe kellett szednie a lakást, befizetett néhány számlát, majd este segített Lindseynek megírni a házi feladatát. Ez utóbbit cseppet sem bánta.
A seriff rendelkezése előtti időszakban a helyszínelők éjt nappallá téve dolgoztak egy–egy ügyön, míg megoldották. Ebben senki sem talált kivetnivalót, hiszen olyan feladataik is adódtak, melyeket csak nappal lehetett megoldani. Ráadásul Conrad Ecklie, a nappali műszak vezetője vetélytársnak tekintette Grissomot – aki a maga részéről igen csak lesújtó véleménnyel volt Ecklieről –, így a helyszínelők közötti együttműködés szinte a nullával volt egyenlő. A vezetők egyáltalán nem támogatták a két műszak közötti csapatjátékot.
Most, hogy megtiltották nekik a túlórázást, a helyszínelők igyekeztek minél több munkát besűríteni a műszakjukba. Bár az új politika feltehetően a polgármesteri székbe ülteti Mobleyt, Catherine tudta, hogy ez előbb–utóbb hanyagsághoz fog vezetni, ami egyszerűen megengedhetetlen ebben a munkakörben.
A cipősarkai kasztanyettaként kopogtak, ahogy végiglépkedett a csempézett folyosón. A boncteremben ismerős látvány fogadta: Dr. Robbins most is szorgalmasan dolgozott. A kórboncnok a sarokba támasztotta a fémmankóját, és kék köpenyben – ezt Catherine is szó nélkül felvette az utcai ruhája fölé –, kezében egy mérőszalaggal Jane Doe fölé hajolt. A homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek.
A kopaszodó, pirospozsgás, ősz szakállú, szúrós, fekete szemű kórboncnok az éjszakai műszak titkos fegyvere volt. Néhány éve autóbalesetet szenvedett, és csak mankóval bírt járni, ennek ellenére olyan fürgén közlekedett a boncteremben, hogy még Catherine – aki valaha táncosnőként kereste a kenyerét – is megirigyelte.
 – Mire jutottál? – kérdezte Catherine.
Robbins vállat vont, de nem nézett fel. – Catherine – szólt oda köszönésképpen. – Még korai lenne bármit is mondani.
A helyszínen Catherinenek nem volt lehetősége alaposan megvizsgálni a magzati pózba kuporodott halott nőt. A helyszínelés szabályai tiltották, hogy elmozdítsa, de most alaposan szemügyre vehette.
Jane Doe bőre hamuszínűre szürkült, de – apródfrizurás haja, távol ülő szemei és telt ajkai még halálában is gyönyörű látványt mutattak.
–	Különös – szólalt meg Catherine.
–	Micsoda?
–	Pont úgy néz ki, mint Batgirl.
Robbins felpillantott, majd folytatta a munkáját.
–	Abból a régi tévé–showból – magyarázta Catherine. – Tudod…
–	Yvonne Craig – vágta rá Robbins. – Nem most szálltam le a falvédőről, Catherine.
–	Majd igyekszem észben tartani. Kéjgyilkosság?
–	Semmi sem utal erre. Elég hosszú ideje nem szeretkezett már.
Catherine a nő derekára mutatott. – És mi van a bugyivonallal?
–	Amikor meghalt, fel volt öltözve – a melltartóvonala is látszik.
–	A halál oka?
–	Fulladás – mondta Robbins, és felhúzta a nő egyik szemhéját. – A kötőhártyán pontszerű bevérzések vannak.
Catherine közelebb hajolt, hogy jobban lásson. – Jellemző a fulladásos halálnál. Fojtogatás?
–	Furcsa, de semmi sem utal rá – az erek nem sérültek, nincsenek zúzódások.
Catherine elgondolkozott ezen. – Akkor… eddig mi az, amit kizártál? Öngyilkosság?
–	És utána levetkőzött? – mosolygott Robbins.
–	Akkor mi történhetett?
A kórboncnok vállat vont. – Mint mondtam… egyelőre találgatok. Levettem az ujjlenyomatait és odaadtam Nicknek, hogy futtassa le őket az AFIS–en.
Nick Stokes Catherine kollégája volt az éjszakai műszakban. Előző este a saját ügyén dolgozott, ezért nem volt velük a Mead–tónál.
–	Nick már benn van? – kérdezte Catherine.
Öt perccel előtted érkezett. Tegnap éjjel még lezárta az ügyét, mielőtt hazament, és most keresett magának valami tennivalót.
Mintha kissé elveszettek lennénk Grissom nélkül – tréfálkozott Catherine.
–	Van néhány furcsaság, ami érdekelne téged – mondta Robbins. – Nézd. – Az áldozat bal karjára mutatott.
Catherine átment a boncasztal másik oldalára. Az áldozat bal karján, a könyök alatt mintha bemetszették volna a bőrt – mindössze egy halvány forradás volt.
–	És itt – mondta Robbins, és a nő bal arcára mutatott, amit Catherine nem láthatott a helyszínen.
–	Mit gondolsz, mi lehet? – kérdezte Catherine, és a kerek horpadásra nézett. Olyan volt, mintha egy rúzst vagy egy golyót nyomtak volna a nő arcába.
Robbins a fejét ingatta. – Reméltem, hogy te majd megmondod… A halál beállta után keletkezett kékfoltokat találtam a fenekén, az alsó lábszárakon és a lábain, valamint a bal arcán. Megnéztem a fotóidat, és láttam, hogy a bal oldalán feküdt.
–	A bal oldalán hevert, úgy találtuk – mondta Catherine, és vállat vont.
–	Nekem úgy tűnik, a halál beállta után ülő helyzetben volt. – Aztán Robbins hirtelen témát váltott:
–	Mondd, mennyire volt hideg az éjszaka? Hány fok lehetett?
Catherinet kissé meglepte a kérdés.
–	Hűvös volt, de nem vészes. Talán nyolc fok lehetett – mondta.
Robbins csodálkozva megcsóválta a fejét.
–	A test hideg, kissé hidegebb, mint amire számítottam.
–	Éjszaka is hideg volt, amikor megtapintottam.
–	És ugye, azt mondtad, a haja is nedves volt?
–	Igen.
–	Szerinted elképzelhető, hogy egy ilyen hideg éjszakán beússzon valaki a tóba?
–	Nem, de láttunk már furcsa dolgokat, doki.
–	Ez igaz. De még mennyire, hogy igaz. Nem találtátok meg a ruháit?
–	Egy árva foszlányt sem.
	Érdekes – hümmögött Robbins, és bekapcsolta a csontfűrészt, hogy elvégezze a további vizsgálatokat.
Catherine csalódottan kiment a boncteremből, és elindult, hogy megkeresse Nicket. Benézett az AFIS számítógépes terembe, de nem találta. Az épület akvamarinkék folyosóin bolyongva bekukkantott még néhány laborba, valamint Grissom irodájába, míg a pihenőben végre megtalálta Nicket. A helyszínelő fánkot majszolt, előtte egy pohár kávégőzölgött az asztalon.
–	Hahó, Nick – köszöntötte Catherine, és igyekezett palástolni lehangoltságát. Sokkal könnyebb lenne megoldani a Jane Doe–ügyet, ha sikerülne az azonosítás.
Nick üdvözlésre emelte a poharát, és megrágta szájában lévő falatot.
Catherine leült vele szemben az asztalhoz, és türelmesen várt. Sejtette, hogy az a fánk valószínűleg Nick vacsorája. A pihenőben elkelt volna egy alapos nagytakarítás, mivel a helyszínelők és a gondnokok erőfeszítései ellenére olyan szag uralkodott, mint Grissom egy–egy rémes kísérlete után. A fal melletti hűtőben tárolt ételek inkább valami hátborzongató élelmiszer–mutációra emlékeztettek; a kávéskannában lévő folyadék mindenre hasonlított, csak kávéra nem.
–	Szerencsével jártál az AFIS–szel? – kérdezte Catherine.
–	Nem – mondta Nick, és beleharapott a fánkjába.
–	Tehát ugyanott tartunk, ahol reggel.
Nick megrázta a fejét. – Betettem az eltűnt személyek adatbázisába, de… – Felhorkant. – …te is tudod, hogy eltart egy ideig.
Catherine lemondóan bólogatott.
Warrick is csatlakozott hozzájuk. Barna garbót, barna farmert, és a szokásos edzőcipőjét viselte.
–	Helló – köszöntötte őket.
–	Helló – mondta Catherine.
Nick biccentett, és bekebelezte az utolsó fánkját. – Én is beszállok a Jane Doe–ügybe.
–	Ez ám a jó hír – mondta Warrick. – Másvalami?
–	Robbins szerint megfulladt, de nem fojtogatták, és semmi sem utal kéjgyilkosságra – mondta Catherine. – Ti hogy álltok?
–	A keréknyommal még semmire sem jutottam, de a számítógép még most is dolgozik.
–	Catherine, odabenn vagy? – szólt bele egy ismerős hang a házi telefonba.
–	Igen, doki – szólt Catherine. – Nick és Warrick is itt van.
–	Mutatnék nektek valamit.
A három helyszínelő összenézett, és azonnal talpra ugrott. – Megyünk! – kiáltotta Catherine.
Nick felkapta a kávéspoharát és felhörpintette belőle az utolsó kortyot, majd szó nélkül elindultak a boncterembe, ahol gyorsan magukra kaptak egy–egy köpenyt. A holttest egy groteszk virághoz hasonlóan, felnyitva feküdt a boncasztalon, Robbins pedig egy mikrofon felé hajolva tanulmányozott valamit. A doki fittyet hányva a seriff túlóratilalmának, rendszeresen belecsúszott a tiltott órákba, ami kifejezetten jól jött a helyszínelőknek ebben a spórolós időszakban.
–	Nem láttok valami furcsát ezen a testen? – kérdezte az orvos a csapat rangidős tagjára, Catherinere nézve.
Csak annyit, amiről eddig is beszéltünk – felelte a kérdezett, és a boncasztal felé pislogott.
–	Valami okból kifolyólag a haja nedves volt és a teste is hideg, de ez érthető. Hideg volt az éjszaka. – Robbins intett Catherinenek, hogy nézzen bele a mikroszkópba. – Na, de ennyire hideg?
Catherine leült, és Robbinsra nézett, majd a mikroszkóp fölé hajolt. A tárgylemezen egy darab húst látott, ami észrevehető furcsaságokat mutatott – némelyik sejt jelentős mértékben eltorzult, mások belseje üregesen tátongott.
Catherine ismét felnézett az orvosra. – Ez az, amire gondolok?
Robbins bólintott. – Jane Doe egy darab mirelithús volt.
Warrick és Nick csodálkozva néztek a dokira.
–	Hogy mondtad? – kérdezte Warrick.
–	Fagyasztott hús – mondta Robbins mogorván. – Catherine éppen a Jane Doe szívéből vett szövetmintát látja.
–	Halálra fagyasztották? – kérdezte Warrick. Ez egyszer sikerült kizökkenteni a nyugalmából.
Robbins megvonta a vállát. – Még nem tudom százszázalékosan. A halál oka fulladás, de még nem vagyok biztos, milyen körülmények között történt.
Nick és Warrick egymás után a mikroszkóphoz járultak és belenéztek.
–	Látjátok azokat az elszíneződéseket és az üreges részeket?
Warrick a szemét a mikroszkópra tapasztva intett, hogy látja.
 – Jégkristályok. A maguk nemében igazi remekművek.
–	Szóval lefagyasztották – mondta Nick. Látszott rajta, hogy nehezen bírja megemészteni az információt. – De talán csak a halála után.
–	Isten tudja, mikor… és meglehetősen nagygonddal csinálták.
Warrick hitetlenkedve nézte. – Mást is tettek vele?
–	Igen – felelte Robbins. – Utána kiolvasztották… ezért volt nedves a haja. Catherine, a talaj a holttestkörül nedves volt, ugye?
Catherine szótlanul bólintott. – Igen, alatta és körülötte is nedves volt.
–	Megfojtották – mondta Warrick. – Aztán lefagyasztották.
Robbins nem válaszolt azonnal, de végül kibökte: – Igen.
Catherine fejében száguldoztak a gondolatok.
–	És mivel Jane Doe–t lefagyasztották, nem tudjuk meghatározni a halála idejét.
Robbins tehetetlenül felhorkant. – Ez nem kérdés. Hetekkel, hónapokkal ezelőtt is történhetett.
Nick a fejét ingatta. – A fenébe… hogyhogy nem vettük észre?
Az orvos felemelte az ujját. – Mint mondtam… „gondosan lefagyasztották”. Az elkövető gondoskodott róla, nehogy fagyási sebek keletkezzenek rajta.
–	Vagyis a gyilkos pontosan tudta, mit csinál – jegyezte meg Catherine.
Robbins felsóhajtott, majd elmagyarázta nekik az elméletét.
Jane Doe–t valószínűleg elkábították, vagy akarata ellenére fogva tartották – talán mindkettő. Ekkor még rajta vannak a ruhái, majd egy tiszta anyaggal megszüntetik a légzését. Valamilyen műanyaggal befogják az orrát és a száját… öt perc alatt vége… Nem szenvedett sokat.
A gyilkos levetkőzteti, majd egy fagyasztóládába ülteti. Hűtőszekrény is lehetett, de a fagyasztóládával könnyebben boldogult, aztán a legmagasabb fokozatra kapcsolta, de előtte gondosan bevizezte a testet. Naponta legalább egyszer megnézte, milyenállapotban van, és minden alkalommal bevizezte. Egy bizonyos idő múlva kivette a ládából és hagyta, hogy kiolvadjon… majd a Mead–tavi Szabadidőközpont parkjában megszabadult a testtől.
Warrick feszülten figyelt.
–	Ha ez az alak… azt hitte, becsaphat bennünket, mert azt hisszük, friss holttestről van szó, akkor…
–	Akkor hiába erőlködött – fejezte be Catherine a mondatát. – De még így is jókora előnyre tett szert.
–	Pontosan – mondta Robbins.
–	Akkor… – mondta Catherine, és a kollégáira mosolygott. – …Ha nem tudjuk meghatározni a halál időpontját, derítsük ki a kilétét.
–	Így talán azt is megtudjuk, ki akarhatta a halálát – mondta Nick.
–	És akkor jégre tesszük azt a gazembert – tette hozzá Warrick.

3.
SARA SIDLE–NAK HÍZELGETT A GONDOLAT, hogy egy egész hétvégét tölthet el a főnökével. Mindössze tizenhárom óra telt el azóta, hogy kilépett a lakása ajtaján, és végre kéjesen elnyújtózott a pazar szállodai szoba párnafelhői között.
A kamaszosan jóképű Grissom este tíz körül ment érte – ilyenkor szokott a laborba indulni –, és a McCarran repülőtér parkolójába hajtottak. Ott targoncára pakolták a poggyászukat, valamint az előadásukhoz szükséges kétbőröndnyi felszerelést. Grissom szokás szerint most is fekete nadrágot, egy fekete, háromgombos inget és egy CSI–feliratú széldzsekit viselt. A negyvenvalahány éve ellenére több esze is lehetne, gondolta Sara.
 – Ezzel a kabáttal jössz? – kérdezte. Sarán egy Gortex bélésű viharkabát és sötét pólóing volt.
Grissom úgy nézett rá, mint egy beszélő villanypóznára. – A táskámban van egy vastagabb is.
Sara a két vászonzsákra nézett – vajon mekkora lehet az a vastag kabát, hiszen ő a konditerembe is nagyobb táskával szokott menni. Végül úgy döntött, nem az ő dolga, és beállt a főnöke mögé a sorba. A kézipoggyászukban kizárólag a ruháik voltak, a két bőrönd a felszerelést tartalmazta. Semmi szükség arra, hogy a ketyeréikkel ráhozzák a frászt a biztonságiakra.
A McCarrantól az O'Hareig tartó utat Sara a középső ülésbe ékelődve töltötte – Grissom csak azért ült az ablak mellett, mert oda szólt a jegye, márpedig Gil Grissom sohasem szállt vitába a számokkal.
Sara belemélyedt egy Agatha Christie–krimibe – az „igazi” krimik mindig felbosszantották a pontatlanságaikkal és elvonták a figyelmét a cselekményről, míg Grissom olyan csillogó szemekkel bújta az entomológiai szakkönyvét, akár egy kamasz fiú a legújabb Stephen King–regényt.
Az egész út így telt – mindketten a könyveikbe temetkeztek (Sara kettőt is kiolvasott), váltottak néhány semmitmondó szót, és az O'Hareen megreggeliztek, hogy agyonüssék a négyórás várakozási időt. Utána még repültek két órát a washingtoni Dullesba, újabb negyvenöt perc várakozás a repülőtéren, amit egy kilencvenperces repülőút követett a New York állambeli Newburgh–be. Amikor földet értek a Gordon Internationalen, Sara úgy érezte, egy cserepes növény is jobb társaság lett volna, mint Grissom. A földet tíz centis hó borította, ami a szürkés színéből ítélve legalább egy hete eshetett. Las Vegas után úgy érezték magukat, akár egy mélyhűtőben, és miközben a buszra várakoztak, ami elviszi őket a húsz mérfölddel távolabb lévő New Paltzba, Grissom kíváncsian körülnézett.
Sara otthonosan érezte magát – lelkileg mindenképp hazaérkezett. Az ötfokos hőmérséklet visszarepítette a régi harvardi időkbe; a keleti hideglevegő kétségtelenül más volt, mint a vegasi sivatag.
A New Paltzi buszmegálló előtt egy idősebb férfi várakozott egy kellemesen duruzsoló kombi gépkocsi mellett. A kocsi oldalán a MUMFOURD–HEGYISZÁLLODA felirat volt olvasható. A férfi fülvédőt, csokoládébarna tollkabátot, farmert és sötét színű munkásbakancsot viselt.
Sara és Grissom a csomagjaik alatt roskadozva elindultak a sofőrjük felé. Amint a férfi észrevette őket, azonnal odasietett hozzájuk.
–	Hadd segítsek, kisasszony – mondta, és már ki is kapta Sara kezéből a bőröndöt.
–	Köszönöm – mondta Sara.
A Mumford sofőrje hórihorgas férfi volt, ősz haja hosszú fürtökben lógott a vállára; görbe orrát valószínűleg többször is betörték.
Miután Sara táskáját betuszkolta a kocsi végébe, megfordult és Grissom csomagját is bepakolta, majd szélesen elmosolyodott. Apró, fehér fogai voltak.
–	Herm Cormier – mondta, és előbb Grissommal, majd Sarával is kezet fogott. – Már Jézus születése óta vezetem a szállodát.
–	Gil Grissom. Megtiszteltetésnek veszem, hogy a szálloda vezetője személyesen foglalkozik velünk.
–	Sara Sidle. A bűnügyi konferenciára jöttünk…
–	Hát persze hogy oda jöttek. Fogadjunk, hogy Vegasból érkeztek.
–	Ennyire könnyen ki lehet szúrni bennünket? – mosolygott Grissom.
Cormier bólintott.
–	A kabátja nem túl vastag – mondta, és Grissom széldzsekijére pillantott. – És a bőrük egészséges, napbarnított színű. Mivel Floridából és Kaliforniából senki sem érkezett, és tudtam, hogy ketten Vegasból jönnek… Persze a társaság zöme csak holnap érkezik.
Grissom biccentett.
–	Bár ami a kisasszonyt illeti – mondta Cormier és Sarára nézett –, biztos vagyok benne, hogy nem először jár mifelénk.
Sara már alig várta, hogy végre beszállhasson a jó meleg autóba, de felülkerekedett benne a kíváncsiság.
–	És hogyan jutott erre a következtetésre? – kérdezte.
Az öreg tetőtől talpig szemügyre vette, de ebben nem volt semmi tolakodó. – Jó kabát, jó lábbelik, vastag kesztyű… Hol járt, mielőtt Vegasban kötött ki?
–	San Franciscóban.
–	Nem, nem igazán erre gondoltam. Hova jártfőiskolára?
Sara elvigyorodott. – Bostonba.
Cormier elnevette magát. – Én is így gondoltam. Tudtam, hogy eltöltött egy kis időt errefelé.
Aztán kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, és már éppen be akartak szállni, amikor látták, hogy egy sötétszőke hajú, száznyolcvanöt centi magas, a harmincas évei végét taposó férfi közeledik feléjük. Húsos arca egykedvűséget árasztott, fekete szemei akár a süteménybe nyomott mazsolák. Piros–feketekockás vastag kabátot viselt, nyakára fekete gyapjúsálat tekert. Egyik kezében ezüstszínű repülős táskát cipelt – egy másik helyszínelő, gondolta Sara–, a terepmunkához szükséges felszerelése lehetett benne; a másik kezében egy zöld skótkockás vászontáska himbálózott.
–	Gordon Maher – mutatkozott be a csapatnak. Cormier előrelépett, és kezet rázott a férfival.
–	Maga biztos a saskatchewani bűnügyes – mondta, majd bemutatta a többieknek.
Beszálltak a kocsiba. Grissom és Maher a hátsó ülésre, Sara és Cormier előre ült. Az utak a hó ellenére tiszták voltak. Ahogy lekanyarodtak a Mumford–tó felé vezető útra, Sara csendben nézegette az út mentén elsuhanó hóborította fákat.
Sara valójában a Harvardon kezdte bontogatni a szárnyait – ekkor került ki először a szülei árnyékából. Rokonlelkekre talált, olyanokra, akik hozzá hasonlóan teljesítménykényszerben szenvedtek.
Most más színben látta ezt az országrészt – szabadságot és sikert sugárzott. Hirtelen arra ébredt, hogy Cormier finoman megrázza a vállát. A kocsi az út szélén állt, és amikor álmosan körülnézett, látta, hogy Grissom és Maher már kiszállt.
 – Gondoltam, szívesen megnéznék a szállodát és a tavat… a legszebb oldaláról – mondta Cormier.
Sara kikászálódott az autóból. A csípős levegőtől azonnal magához tért, és hatalmasat nyújtózkodott. Grissom és Maher az autó orránál álltak és elmerengve néztek valamit. Sara is elindult feléjük, és letekintett a völgybe. A tavat jég borította, körülötte védelmezően magasodott az erdő.
Sara érthető módon abban a hiszemben volt, hogy a Mumford–hegyi hotel a hegytetőn lehet. Most azonban láthatta, hogy az épület a tó mellett, két hegy lábánál, a völgyben kuporgott. Ebből a távolságból olyan volt, akár egy mesebeli jégkastély. Gyerekkorában ilyennek képzelte a tündérkirály palotáját.
Nem volt szép, valójában bizarr és hatalmas építmény volt, mintha varázsütésre nőtt volna ki a földből. Az építész valószínűleg egy bizarr látomását kelthette életre, amikor egymás mellé tervezte az öt épületből álló monstrumot: elől, a tó mellett egy sötét fából épült sílakot; jobbra, a házikó mellett egyhatalmas, szürke, tornyos–kéményes, hétemeletes kastélyt. A gótikus éktelenséget két funkcionális, zöldre festett, négyemeletes épület ellensúlyozta, akár egy régi magániskola fiú – és lánykollégiuma.
A jobb oldali épületnek meredeken lejtett a teteje, míg a társának magasba nyúló, kúpos teteje a Grimm testvérek mesevilágát idézte. Ha a Mumford vendégei valami okból kifolyólag kiszorultak a főépületből, egy kétszintes mézeskalács házikóban még el lehetett szállásolni őket. A ráfagyott hó – és jégkristályok földöntúli fénybe burkolták az épületegyüttest.
–	Íme, a Mumford–hegyi Szálloda – mondta Cormier büszkén.
–	Még sose láttam ehhez hasonlót – jegyezte meg Maher. – De mi az oka ennek a sok építészeti stílusnak?
–	Nos, a kastély a régebbi, a szárnyakat később toldották hozzá, és a mindegyik az akkori tulajdonosízlését tükrözi. A szálloda az évek során egyre terjeszkedett. Ha tehetem, innen is megmutatom a vendégeinknek az épületet, mert odalenn fel sem tudják mérni, mekkora épületről van szó.
–	Könnyen el lehet tévedni benne – mondta Sara.
Cormier bólintott. – Több, mint kétszáz vendég–szoba, egy nagy bálterem, edzőterem, konferenciatermek, teniszpályák, golfpálya… hát igen.
–	A tavat is hasznosítják télen? – kérdezte Maher.
–	Amint beáll a hideg idő, letakarítják a havat – bólintott Cormier. – Kiváló hokipálya lesz belőle.
Még nézelődtek egy ideig, aztán beszálltak az autóba. Lassan legurultak a völgybe, és máris a szálloda főbejáratánál találták magukat. A hatalmas verandán számtalan hintaszék várta őket a lágy hóesésben, miközben Cormier megkérte a londinereket, hogy segítsenek kipakolni a kocsit. Grissom gyanakvó tekintettel figyelte, ahogy a poggyászukat felhalmozzák a hordárszekérre – egyetlen pillanatra sem akarta szem elől téveszteni az értékes felszerelését.
Miután becsekkoltak, kiderült, hogy az ebédet sajnos lekésték, de Grissom megosztotta Sarával a gyümölcskosarat, amit a konferencia elnökének a jóvoltából kaptak, majd Sara egy almát majszolgatva átment a saját szobájába. Alice–ként bolyongott a barna, fényesre viaszolt viktoriánus csodaországban, ahol a lámpák sejtelmes fénnyel ragyogtak, a plüsshuzatos antik bútorok, a barátságos meleget árasztó kandallók varázslatos hangulatot teremtettek.
Nagy szüksége lett volna egy kis alvásra (az autóban való szunyókálástól csak fáradtabbnak érezte magát), de most, pár órával naplemente előtt Sara nem bírt ellenállni a felfedezés iránti vágyának. Vajon Grissom is így van vele, kérdezte magában.
Á, bizonyára valamelyik bogaras könyvét bújja. Sara kénytelen–kelletlen tiszteletben tartotta a férfi remeteségét, hiszen ő maga is magányos farkasként szeretett élni. Ám a Marks–ügy óta igyekezett jobban nyitni az emberek felé, megpróbált a laboron kívül is élni.
Az utazás előtt elhatározta, hogy kicsalogatja Grissomot a csigaházából, márpedig Sara Sidle alapos teremtés volt. Gyorsan átöltözött. Fekete farmert, egy vastagabb termo atlétatrikót és sötétszínű flanelblúzt húzott magára. Magára kanyarította a viharkabátját, felkapta a fényképezőgépét és a háromlábú fotóállványt, de egy pillanatnyi gondolkodás után az utóbbit visszatette a helyére. Talán majd később. Bezárta maga mögött az ajtót, és elindult Grissom szobája felé.
Az első kopogás válasz nélkül maradt, de nem adta fel. Még mindig semmi. A harmadik, kitartó kopogás után Grissom végre ajtót nyitott – kezében az entomológiai szakkönyvvel olyan volt, akár egy pap a bibliával. Sara úgy érezte magát, mintha egy ördögűző szertartást szakított volna félbe.
–	Hahó – köszöntötte vidáman.
–	Szia – felelte a férfi, és szélesre tárta az ajtót. – Kipihentnek látszol.
Ejha! Ez már felért egy bókkal.
–	Nem akarsz sétálni? – kérdezte Sara felbátorodva. A férfi az ablak felé pislogott, majd Sarához fordult. – Na, de Sara… Esik a hó.
Sara bólintott. – És?
Grissom eltöprengett a kérdésen.
–	Nem csípem a havat – mondta végül. Még mindig a fekete nadrág és a háromgombos ing volt rajta. A bogaras könyvére mutatott, és azt mondta: – Éppen kényelmesen olvasgattam itt, a tűz mellett. Érdemes kipróbálni.
Már–már romantikusan hangzott… de aztán a homlokát ráncolva megkérdezte:
–	A te szobádban nincs kandalló?
–… Én már kiolvastam a könyveimet.
–	Az úttörők annak idején gyorsan felépítettek maguknak egy házat, hogy legyen hol meghúzniuk magukat. Az irántuk érzett tiszteletből…
–	Tudtad, hogy csupán New York államban 274 téli rovarfaj található?
Grissom feszülten figyelt, nyilván csapdát sejtett. – Ezt csak úgy mondod.
Sara vigyorogva átadott neki egy papírlapot. – Havas boreus, télközépi boreus, nagy és kis hólegyek… csak néhány név a sok közül.
Grissom gyorsan átfutotta a szöveget. – Ha már ennyi energiát fektettél bele, azt hiszem, nem árt, ha veszem a kabátom – mondta.
Sara meglepetésére a férfi egy fekete, bőrujjú, egyetemi stílusú dzsekit vett elő a táskájából, ami kétségtelenül sokkal melegebb volt, mint a széldzsekije, bár feltehetően így is vacogni fog ebben a hidegben. A zsebébe csúsztatott néhány rovargyűjtő üveget, felhúzta a kabátja cipzárját, fekete, bundabéléses kesztyűt húzott, és elindultak.
Az első órát az erdőben csavarogva töltötték, ahol Grissom lépten–nyomon bogarak után kutatott a fákon és a talajon. Sara addig ellőtt egy tucatnyi képet, de aztán az erős hóesésben felhagyott a természet megörökítésével. Egyre erősebben havazik, ideje visszamenni, gondolta.
Ennek ellenére nagyon is elemében érezte magát. A téli erdő csodálatos, idilli látványt nyújtott. Grissom több rovart is talált, melyeket boldog mosollyal, gondosan elzárt az üvegjeibe. Egymás mellett álltak, párás leheletük összekeveredett a levegőben, amikor meghallották.
Egy pukkanás!
Mindketten megpördültek.
–	Vadászok? – kérdezte Sara.
Grissom már válaszra nyitotta a száját, amikor újabb négy pukkanás törte meg a csendet.
Sara most már biztos volt benne, hogy lövéseket hallottak.
Bár a hangok messziről jöttek, a biztonság kedvéért mindketten elbújtak egy–egy fa mögé.
–	Ha vadászok – mondta Grissom, és Sarára pislogott –, kézifegyverrel lőttek.
–Hol?
–	Nem tudom… Talán arra… – mondta, és a baloldali irányba mutatott. Aztán szó nélkül el is indult. Sara engedelmesen követte.
–	Biztos, hogy nekünk is oda kell mennünk? – kérdezte.
–	Ez a munkánk, Sara – mondta a férfi komoran. – Tudom, de nem a mi hatáskörünk, és fegyverünk sincs. Mi lesz, ha összefutunk a fegyveressel?
A fák között haladtak, a lábuk alatt megreccsentek a gallyak; és a hó egyre sűrűbb és vastagabb pelyhekben hullt.
–	És ha csak egy vadász? – erősködött Sara. – Ebben a ruhában – Grissom! Állj meg és gondolkodj!
Grissom megállt. És gondolkodott.
Aztán felhúzta a szemöldökét.
–	Talán vissza kellene fordulni – vallotta be végül. – Lehet, hogy tényleg egy vadász garázdálkodik az erdőben.
–	Jól van. Akkor menjünk vissza.
Igen ám, de Grissom egy tapodtat sem mozdult. Az erdő mélyén voltak, a hó vastagon szakadt, lassan a térdükig ért. A szálloda mögötti völgyben voltak, és az ágak között felderengtek az épület tornyai. Nemsokára besötétedik, de a fények segítenek majd visszatalálni.
Grissom nem mutatta, de látszott rajta, hogy fázik – a dzsekijét nem erre a téli időjárásra tervezték. Az arca kipirult, a haját teljesen belepte a hó. Ennek ellenére Sara biztos volt benne, hogy pillanatnyilag egyáltalán nem érdekli a hideg.
Előttük egy fapóznán két jelzőtáblát láttak: az egyik balra, a „Partridgeberry ösvény – tóparti gyalogút” (bármi is legyen az); a másik jobbra, az „Erdei kocsiút” irányába mutatott.
–	Szerinted melyik a rövidebb út vissza a szállodába? – kérdezte Grissom.
Sara vállat vont. – Amíg látjuk a szállodát, nincs okunk aggodalomra.
–	De arrafelé is mehetünk, amerre jöttünk, nem?
Sara elhúzta a száját. – Hát, ami azt illeti… amikor azokat a hólegyeket kerestük és átvágtunk az erdőn…
–	Sara, mondd csak ki nyugodtan, hogy eltévedtünk.
–	De nem tévedtünk el – tiltakozott Sara. – Ha innen nézzük, még most is látjuk a szállodát.
A férfi megfordult: a nyomaikat nemsokára teljesen belepi a hó.
–	Nézd, nálam van a mobilom – mondta Sara. – Hívjuk fel őket és szóljunk, hogy itt vagyunk.
Válasz helyett Grissom előbb a Patridgeberry ösvény felé pislogott, majd abba az irányba nézett, amerről jöttek, és beleszimatolt a levegőbe.
–	Grissom – mondta Sara. – Felesleges a nagyfiút játszani. Nem szégyen segítséget kérni.
Ám a férfi tovább szimatolt.
–	Egyszerűen felhívjuk a szállodát és szólunk, hogy… – A férfi arckifejezése láttán elhallgatott. – Mi van?
–	Érzed? – kérdezte Grissom.
Most már Sara is beleszimatolt a levegőbe. – Talán grilleznek.
–	Ilyen hidegben? Nem… felismerem ezt a szagot. Grissom futásnak eredt, talpa alatt csak úgy porzott a hó. Sara gondolkodás nélkül követte.
–	Grissom! Várj meg!
Ám Grissom mintha meg se hallotta volna.
Sara a lelke mélyén sejtette, miért rohannak, hová tartanak, vagy mi oka lehetett a főnökének erre az eszeveszett iramra, és tudta, hogy egyáltalán nem fog tetszeni, amit látni fog.
Grissom csak loholt és loholt, már alig kapott levegőt, majd olyan hirtelen állt meg, hogy Sara kis híján nekiütközött. Szerencsére időben kikerülte a férfit, aki balra kanyarodott és tovább futott, az erdő felé.
Sara elcsúszott, de aztán visszanyerte az egyensúlyát, és követte Grissomot.
–	Grissom!
A férfi öt méterre lehetett tőle, amikor hirtelen térdre esett, és kétségbeesetten lapátolta maga körül a havat. Amikor Sara végre utolérte és lehajolt, hogy felsegítse, észrevette a hóban a füstölgő, égőemberi testet.
A lángok végül sziszegve, gőzölögve megadták magukat a hónak. Sara nagyokat nyelve küzdött a rosszullét ellen, majd leguggolt és marokszám kotorta a havat a testre.
A percek óráknak tűntek, mire sikerült teljesen eloltani a tüzet, és szemügyre vehették a holttestet. A férfi a hátán feküdt, karjai az oldalához szorítva, lábai kissé szétterpesztve. A lángok a mellkasában és az arcában tették a legnagyobb kárt.
Grissom óvatosan megfogta a férfi csuklóját.
–	A francba – mondta keserűen, mintha ő tehetne róla. – Meghalt.
 – Mi történhetett? Nem hinném, hogy spontán égésről van szó.
Grissom gyorsan körülnézett. – Nem. Más nyomokat is látok. – A szálloda irányába, a völgybe mutatott. – Kérem a telefonodat. Hívom a 911–et. Te pedig fényképezz le mindent – gyorsan. Ahogy elnézem, negyedóra múlva keresztet vethetünk a helyszínünkre.
–	Digitális a fényképezőgépem…
Mindketten tudták, hogy egyes államokban a bíróság nem fogadja el bizonyítékként a digitális fényképezőgéppel készített fotókat, mivel túlságosan könnyen lehet manipulálni a képeket.
–	Ez van – vágta rá Grissom. – Ha kell, mindketten tanúskodunk. Na, kezdjél hozzá.
Sara átadta neki a telefont, és érezte, hogyan árad el benne a nyugalom, amikor munkához látott. Előbb a testet, majd a környékét fényképezte le. Fotózás közben a fejében is rögzítette a látottakat. A kezéből ítélve tizenkilenc–huszonöt év körüli fehérférfi lehetett, magassága 175–185 cm, sötét haja nagy része leégett; sötétkék viharkabátja olvadt cafatokban lógott rajta, alatta egy trikó (valószínűleg fekete, bár az is lehet, hogy csak a korom miatt), farmer, bakancs; és meglepő módon nem viseltkesztyűt.
Sara készített néhány tucat képet a testről – eldöntötte, hogy szükség esetén kitörli a természetképeket –, és nagy gondot fordított arra, hogy minél több részletet örökítsen meg. Ez után a hóban lévő nyomokra koncentrált. A hó lassan kezdte betemetni őket; közeli és távoli fotókat is készített, közben százszor is megbánta, hogy nem hozta magával az állványt; az egyik kesztyűjét használta a méretarányhoz.
Öt nyomot is talált: három a szálloda irányából, kettő pedig visszafelé vezetett. A hó miatt Sara már annyit sem tudott megállapítani, hogy a másik két nyom ugyanolyan méretű lábbelitől származik–e vagy sem. Ráadásul a keze is nagyon fázott.
–	Hogy megy? – kérdezte Grissom.
–	Veszett ügy – felelte elkeseredve. – A lábnyomokat lassan befedi a hó, képtelen vagyok normális fotót készíteni róluk.
–	Ez legyen a legkevesebb – dünnyögte Grissom ingerülten. – Most beszéltem az Ulster megyei seriff irodájával.
–	Elindultak már?
–	Nem egészen. A helyettese azt mondja, kiküld egy járőrt… holnap.
Sara lesöpörte a havat az arcáról. – Ha viccnek szántad, nem tudok nevetni rajta.
–	Hidd el, én sem vagyok vicces kedvemben. Az erős havazás miatt le kellett zárni az utakat.
–	Hát… ez várható volt.
–	Ráadásul a 87–es államközi autópályán többen is karamboloztak… Minden járőrt kirendeltek a helyszínre.
–	A francba. – Sara most már ugrált, hogy felmelegedjen.
–	Vagyis magunkra maradtunk.
–	Magunkra…
Grissom az összeégett emberi maradványra mutatott. – Az áldozatunk már azelőtt halott volt, hogy meggyújtották, különben arccal a föld felé találtuk volna.
 – Annyira fázom, hogy képtelen vagyok gondolkodni. Segíts.
–	Sara, nincs olyan élő ember, aki hanyatt fekszik, ha lángokban áll az arca.
–	Értem.
Grissom visszament a holttest mellé. – Meg kell határoznunk a halál okát.
Sara a kabátzsebbe süllyesztette a fényképezőgépét, és csatlakozott a főnökéhez.
–	Rendben, de ilyen hóesésben sajnos nem bánhatunk vele kellő tisztelettel.
–	Ez van.
Lekuporodtak, és óvatosan lesöpörték a havat az égett maradványokról.
–	Az égésnyomokon kívül nem látok más sérülést rajta – mondta Sara. – Azok a lövések, amiket hallottunk…
 – Még nem tartok ott, hogy bármit is higgyek. Egyelőre csak figyelek. – Grissom lassan a jobb oldalára fordította a testet, és a háta közepén láthatófoltra mutatott. – Bemeneti seb.
–	38–asnak tűnik.
–	Vagy kisebbnek.
Sara vacogó fogakkal idegesen felvihogott, mire Grissom szúrós szemekkel nézett rá.
–	Elnézést – mondta a lány, és bocsánatkérően felemelte a kezét. – Csak… csak eszembe jutott, mire tanítottál, amikor helyszínelőként kezdtem dolgozni.
–	Mire?
Sara sóhajtott, mire a levegő párafelhőként gomolygott a szája előtt. – Aki elsőnek ér oda a helyszínre, eleve gyanúsított… Ebben az esetben mi lennénk azok.
Grissom csodálkozva felhúzta a szemöldökét. – Hadd soroljam: az első számú gyanúsítottak közé tartoznak az áldozat ismerősei, rokonok, barátok… és mi idegenek vagyunk.
–	Sok ember hal meg idegen kéztől.
A férfi bólintott, és a hóban lassan eltünedező lábnyomokra nézett. – Ehhez mit szólsz?
Sara hunyorgott.
–	Lássuk csak… Két fegyveres követhette. Kihozták ide, hogy megöljék.
–	Akkor miért lőttek többször is? Csak egy sebet látok.
–	Jól van – mondta Sara, és elgondolkodott a hallottakon. – Két ember üldözte, elvesztették a nyomait, végül az egyik elkapta, lelőtte, majd felgyújtották.
Mögöttük megroppant egy ág, mire Sara ösztönösen az oldalához kapott, ahol a pisztolyát tartotta.
 – Hahó, emberek! – kiáltotta Herm Cormier, és felemelt kezekkel előre lépett. – Csak én vagyok, és Maher hadnagy.
Sara figyelmét nem kerülte el a Cormier vállára akasztott .30–06–os Remington puska. A viharkabátját egy vastag, szőrmebéléses kabátra cserélte, fejére sísapkát húzott, kezén bőrkesztyű.
Maher viharkabátban volt és egy hátizsákot cipelt.
–	Mi az ördög történt itt? – kérdezte.
–	Lőtt seb a háton – tájékoztatta Grissom. – Utána felgyújtották az áldozatot…
–	Szentséges isten – mondta Cormier elképedve. Megkerülte a két helyszínelőt, és az elszenesedett holtestre nézett.
–	Ismeri, Mr. Cormier? – kérdezte Sara.
A férfi megrázta a fejét, és hamuszürke arccal elfordult. – Nem tudom.
–	A ruháiról sem ismeri fel? – erősködött Sara.
A férfi ismét a szenes kupacra nézett, de el is kapta róla a pillantását. – Nem nagy segítség… Jobb lenne, ha kihívnánk a seriffet.
Grissom elmondta, mire jutottak vele.
–	Megnézték a tárcáját? – érdeklődött Maher.
Éppen azt akartuk tenni, amikor megjöttek – felelte Sara. – Segítene, kérem?
Maher az oldalára fordította a holttestet, míg Sara belekotort a zsebekbe – semmi.
Grissom a két férfire nézett, és megkérdezte: – Maguk mit keresnek itt?
–	Jenny, tudják, az a kislány a recepcióról, akivel Sidle kisasszony az időjárásról csevegett, elmondta, hogy maguk ketten kijöttek sétálni… és azt is elmondta, hogy akkor ő még úgy tudta, jó idő lesz – válaszolta Cormier. – Úgy tűnik, akkora vihar van készülőben, hogy száz évig is emlegetni fogjuk.
–	Komolyan? – nézett rá Grissom.
Cormier bólintott. – A meteorológusok félméteres havat jósolnak a következő huszonnégy órára.
–	Mr. Cormier úgy döntött, kijön, hogy megkeresse magukat – szólt közbe Maher. – Véletlenül meghallottam, amikor a recepciós lánnyal beszélgetett, és mivel jómagam is nyomolvasással keresem a kenyerem, felajánlottam neki, hogy vele tartok.
–	Most pedig ideje indulni – szólt Cormier.
Sara lesöpörte magáról a havat. – És hogyan visszük el a holttestet a szállodába? – kérdezte.
–	Egyelőre kénytelenek leszünk itt hagyni – vágta rá Cormier.
–	Azt nem tehetjük – tiltakozott Sara. – A holttestbizonyíték, és a helyszínt öt perc múlva betemeti a hó.
Cormier vállat vont. – Ms. Sidle, megpróbálhatjuk magunkkal vinni, de valószínűleg mi is belehalunk. Komoly vihar közeleg.
–De…
–	Gyilkosság történt – szólt közbe Grissom, és a holttestre mutatott. – Mi legyen a bizonyítékkal?
Maher előrelépett. – Elnézést, Dr. Grissom, de egész életemben téli helyszíneken dolgoztam. Én majd gondoskodom róla.
–	Hóviharban.
Maher bólintott. – A hó megőrzi a helyszínt. De abban is egyetértek magukkal, hogy nem hagyhatjuk őrizetlenül. A vadállatok pillanatok alatt felfalják az áldozatot.
–	Mit javasol? – kérdezte Sara.
–	Azt, hogy felváltva őrködjünk – mi hárman. Ha eláll a vihar, segíthetek a helyszínelésben.
Sarának nem volt jobb ötlete, és amikor Grissomra nézett, látta, hogy a férfit erősen foglalkoztatja egy gondolat. Csak két ember nem gyanús ebben az ügyben: ő és Grissom. Az ő szemében egyelőre mindenki más gyanúsított lehet. Ám az ösztönei azt súgták, hogy bízzon Maherben. Hozzájuk hasonlóan ő is a konferenciára érkezett, egyedül jött, úgy tűnt, senkit sem ismer a környéken.
–	Más javaslat? – kérdezte Grissom.
Maher megcsóválta a fejét. – Ha itt maradunk, Mr. Cormiernek igaza lesz: mindannyian meghalunk.
–	Jó, de akkor hogyan jutunk vissza?
–	Grissom… biztos vagy… – kérdezte Sara.
–	Maher hadnagy a szakértő ezen a terepen, nem mi. Nem árt, ha megfogadjuk a tanácsát.
Maher a szállodaigazgatóhoz fordult. – Mr. Cormier, szükségem lesz a puskájára.
–	Miért?
–	Hogy őrt álljak.
–	Nem örülök neki – vonakodott a férfi.
Maher a szálloda irányába mutatott. – Két órán belül kísérje őket vissza, hogy felváltsanak. Ugye, sötétben is megtalál?
–	Hogyne, ez nem probléma… de nem erről van szó. Ez az időjárás csak messziről szép, de idelenn átkozottul ronda tud lenni.
–	Nem hagyhatjuk őrizetlenül a helyszínt – tiltakozott Maher.
–	Mr. Cormier, kérem – mondta Grissom. Cormier vonakodva odanyújtotta a puskát.
–	Egy perc – mondta Maher.
A kanadai elővett a hátizsákjából egy fényes csomagot. Kiteregette, és akkor látták, hogy egy nagy, ezüstszínű terítő.
–	Űrtakaró – magyarázta mosolyogva. – Jó melegen tart. Gondoltam, valamelyiküknek szüksége lesz rá. Dr. Grissom, segítene, kérem?
A két férfi óvatosan betakargatta a holttestet.
–	Ez segít tartósítani a helyszínt – mondta Maher.
–	Ha eláll a havazás, nyugodtan dolgozhatunk rajta.
–	De akkor már hatvan centis hó takarja – jegyezte meg Sara.
Maher elvigyorodott. – És ez rossz?
–	Persze hogy rossz!
A férfi egyre szélesebben vigyorgott. – Ms. Sidle, ismerek egy–két trükköt – ha kinn lennénk a sivatagban, maguk is így lennének vele, nem igaz? – Abban a pillanatban a szél jókora adag havat söpört rájuk, és Mahernek is elment a kedve a vigyorgástól
–	Én is el akarom kapni ennek a szerencsétlennek a gyilkosát.
Grissom megfogta Sara vállát, aki meglepődve felnézett. A dühödt szélfúvásban alig hallotta a férfihangját. – Bárki tette, nem menekülhet előlünk.
–	És most szeretném, ha visszamennének a szállodába – mondta Maher.
Cormier átadta a puskáját a rendőrnek.
–	Még mindig ragaszkodik ehhez az őrültséghez? – kérdezte.
–	Igen. De ne feledje visszahozni az egyiküket, hogy felváltson engem.
Cormier bólintott. – Rendben, de akkor is sültbolondnak tartom.
Maher Grissomhoz fordult. – Tudom, hogy maguknak nincs sok tapasztalatuk téli helyszíneken, de most kénytelenek leszünk őrizni ezt a helyet, míg el nem áll a havazás.
–	Egész éjszaka? – kérdezte Sara.
–	Míg el nem áll.
–	Logikus – mondta Grissom. – A kétórás őrségváltás jól hangzik. Én felváltom magát, utánam majd Sara jön.
Maher bólintott.
–	Ideje indulni – mondta Cormier. – Nemsokára besötétedik, és nem szeretném azt a két órát az erdőben bolyongva tölteni.
Maher előhalászott egy apró, fekete dobozkát a kabátzsebéből. – GPS – mondta.
Sara tudta, hogy Maher globális helyzetmeghatározó szerkezetével könnyebben tájékozódhatnak a terepen.
–	Milyen kicsi – csodálkozott Sara.
–Igen, ez a legújabb típus. Most vezették be. – Megnyomott rajta néhány gombot, és átadta a szerkezetet Grissomnak. – Ezzel könnyebben hazatalálnak – tanácsolta a kanadai.
–	Van még valami? – kérdezte Grissom.
–	Igen, amikor visszajön, hozzon egy jókora adagkávét.
–	Mit csináljunk, amikor visszaérünk a szállodába? – kérdezte Sara.
–	Nézzenek körül az épület környékén, hátha találnak lábnyomokat. Ha a gyilkos vagy gyilkosok ezen a lejtőn mentek le, valahol fel is kellett jönniük. Ha egyenesen lementek, a nyomok feltehetően az épület mögött kezdődnek.
–	Rendben – mondta Grissom.
Cormier mindvégig háttal állt a holttestnek, és a takaró ellenére sem óhajtott ránézni. Amikor Maher intett nekik, hogy menjenek már, nem kellett noszogatni. Sara és Grissom a nyomában baktatott.
–	Honnan tudjuk, hogy megbízhatunk Maherben? – kérdezte Sara halkan Grissomtól.
–	Sehonnan.
–	Akkor miért…?
–	Ha hiszünk neki, akkor szerencsénk van vele, hiszen mi ketten nem sokat értünk a téli helyszínekhez.
–	Egyetértek. De rajtunk kívül ő és Mr. Cormier volt az első, aki megjelent a helyszínen… ami gyanússá teheti őket.
–	Nézd – mondta Grissom –, ha kiderül, hogy magára hagytuk a gyilkost a tett színhelyén, valószínűleg mindent elkövet majd, hogy elfedje a nyomait… és nem csak hóval.
–	Vagyis… elárulja magát.
–	Pontosan. Nem tudja, hogy mielőtt megérkeztek, mi minden szögből lefényképeztük az áldozatot és a helyszínt.
Sara ravasz mosolyt villantott a főnökére. – És egy ideig nem is figyelmeztetjük erre, ugye?
Grissom mosolygott, megrázta a fejét, majd megszaporázták a lépteiket, hogy utolérjék Cormiert.

4.
A TROPICANA AVENUE EGYIK HANGSZERBOLTJÁBAN Warrick Brown élvezettel csalogatta ki a lágy C–mollt a C.F. Martin DSR gitár húrjaiból.
–	Édes – mondta. – Mit is mondtál, mennyibe kerül a kicsike?
Mark Ruebling egy Peavey hangosító mellett ücsörögve az állát dörzsölgette.
–	Új állapotban 2299 dollárba kerülne… de neked 1400–ba számítom fel ezt a gyönyörűséget.
A boltot alig négy hónappal korábban nyitották meg, és Warrick az első vásárlói közé tartozott. Tetszett neki, hogy Ruebling, a tulajdonos tisztességesen akar üzletelni, és nem próbálja meg felsrófolni az árakat.
Vegyük például a DSR Sugar Ray–t, a szolid testű, mahagóni darabot: Warrick megtekintette a Martincég honlapját, így tudta, hogy a tulajdonos igazat mondott a gitár kiskereskedelmi áráról. Csakhogy ezernégyszáz zöldhasú akkor is rengeteg pénz.
Warrick egyre jobban belevetette magát a zenébe, ami a szerencsejátékhoz hasonlóan – amiről most már tudta, hogy betegség – élete nagy szenvedélye volt. Az akusztikus gitárján kívül még egy dögös, régi Gibsonja is volt, amire egy zálogházban bukkant rá, de nem is lehetett egy napon emlegetni ezzel a gyönyörű Martinnal.
–	Ez nagyon csábító ajánlat, Mark.
A bolt tulajdonosa bólintott, és megsimogatta az állát.
–	De – mondta Warrick – te is tudod, hogy megpróbálok uralkodni a csábításokon.
Ruebling ravaszul mosolygott. – Nem minden kísértés vezet a bűn útjára, barátom.
–	Ez igaz. De egy közalkalmazott számára még így is szemtelenül sok az a pénz… Nem baj, ha még gondolkodom rajta?
–	Dehogy. Félreteszem neked pár napra. Csak annyit kérek, hogy értesíts, ha mégsem kell.
Most már Warrick is pókerarccal bólogatott, bár mindketten tisztában voltak vele, hogy a végén a gitárral a kezében fog kisétálni a boltból. De Mark valószínűleg még enged is az árból…
Addig Warricknak lesz ideje meggyőzni magát, hogy ekkora kiadás még nem küldi padlóra. Érdekes, hogy a szerencsejátékos korszakában sose aggasztotta a pénz. A többi, betegesen megszállott játékoshoz hasonlóan mindig abban reménykedett, hogy végül nyerni fog, és akkor bőségesen lesz miből költekeznie.
Ruebling mintha olvasott volna a gondolataiban.
–	Ne vedd sértésnek, Warrick, de nekem úgy tűnik, hogy a tiszta élet kissé konzervatívvá tett.
–	Könnyen beszélsz, az én zsebemre megy a játék.
A két férfi elmosolyodott, és Warrick visszaadta Rueblingnek a gitárt, majd megnézte az óráját – ideje indulni.
Warrick örült, hogy ebben a városban ilyen késői időpontban nyitva voltak a boltok – még a hozzá hasonló zombik is kedvükre vásárolhattak munkába menet. Mivel Las Vegasban nőtt fel, kissé elfogultvolt, de biztos volt benne, hogy a kaszinós kitérő ellenére is kizárólag ezen a helyen akarja leélni az életét.
Warrick általában félórával korábban érkezett meg a munkahelyére; öt–hat perccel később Nick is befutott. Warrick egyenesen a pihenőbe ment, öntött magának egy bögre kávét, majd átsétált az öltözőbe. A bőrdzsekije, ami napközben rajta volt, még sose látott bűnügyi helyszínt. A pulóverét is lecserélte – ebben a hónapban úgy döntött, világosbarnát fog viselni.
Miután bezárta a szekrényét, lehuppant a padra, belekortyolt a kávéjába, és elképzelte magát a nappalijában, kezében az új Martin akusztikus gitárral. Már a gondolattól is olyan bizsergés járta át, mintha bankot robbantott volna. Csukott szemmel hátradőlt, a fejét a hűvös fémszekrénynek támasztotta.
–	Te máris elalszol a munkahelyeden? – hallotta Nick hangját.
–	Hagyd álmodozni az embert – felelte Warrick, de nem nyitotta ki a szemét.
–	Éjszakai műszakban? …Hogy néz ki a kicsike?
–	Az új gitáromon játszom, de még meg se vettem.
–	Ó, ember, már megint a Lenny Kravitz–féle fantáziálás?
Warrick fél szemmel Nickre sandított, aki mosolyogva nézett rá.
–	Te csak ne fikázd Lennyt.
–	Nem fikáztam. Eszembe se jutna Lennyt fikázni… Téged talán… de Lennyt soha.
Warrick a másik szemét is kinyitotta, és elvigyorodott. – Korán jöttél… Catherine–nel már találkoztál?
Nick megrázta a fejét és a szekrényéhez lépett. – Egyenesen idejöttem. – Gyorsan másik inget húzott, majd elindultak, hogy megkeressék Catherine Willowst, az ideiglenes főnöküket.
Az eligazító előtt találtak rá. Ha ő megengedheti magának ezt a ruhatárat, engem se fog padlóra küldeni az a Martin, gondolta Warrick. A mindig divatos Catherine egy vérvörös bőrdzsekit és egy fehér, arany és rozsdabarna virágokkal díszített fehér selyemsálat viselt. A két helyszínelő közrefogta.
–	Hová megyünk? – kérdezte Warrick.
–	Szerintetek, hol van a legnagyobb nyüzsgés? – kérdezte Catherine.
–	A hullaházban – vágta rá Nick.
–	Jól beszélsz, Nick – mondta Catherine. – Egyelőre az áldozatunk az egyetlen bizonyítékunk… bár ez hamarosan megváltozik.
–	Imádom a változásokat – mondta Nick.
Catherine belelapozott a kezében lévő aktába, ami egy Tolsztoj–regénynél is vastagabb volt.
–	Azonosítottuk az áldozatot – mondta diadalittas mosollyal. – És nem fogjátok kitalálni, kiről van szó.
–	Grissom nem szereti, ha találgatunk – szólt közbe Nick.
–	Csak nem Amelia Earhart? – érdeklődött Warrick.
–	Nem volt akkora médiasztár – vallotta be Catherine. – Mond valamit nektek a Missy Sherman név?
–	Talán – mondta Nick. – Ugye, ő az az eltűnt háziasszony?
–	Úgy egy évvel ezelőtt neki is kijutott a tizenöt perc hírnév – tette hozzá Warrick. – Ő lenne a jégkirálynőnk?
–	Pontosan – felelte Catherine. – Az eltűnt személyek adatbázisa még délután kiköhögte az adatait.
Megálltak, és Catherine megmutatta az asszonyfényképét – a fagyasztott áldozatukat ábrázolta, de a fotón egy gyönyörű, ragyogó, fekete szemű, fitos orrú teremtés mosolygott rájuk.
–	Akkor a nappalisok értesítették a férjet? – kérdezte Nick.
–	Nem – mondta Catherine, és eltette a fényképet, majd szapora léptekkel folytatta útját. Nick és Warrick úgy eredt a nyomába, mint szerelmes kamaszok a bálkirálynő után. – Rájuk is vonatkoznak a túlóra–megszorítások. Ha az éjszakai műszak ügye, nyugodtan várhat estig.
–	Jézusom – sóhajtotta Warrick. – A pasas otthon van, a felesége halott, és puszta pénzügyi megfontolásból nem értesítjük?
–	Ahhoz külön átiratot kell küldeni a nappali műszaknak, három példányban – nézett rá komoran Catherine.
–	Én biztosan nem fogom elmondani a férjnek – mondta Nick. – Ez nem a helyszínelők dolga.
Catherine bólintott. – Szólok Brassnak, de sajnos nekünk is ott kell lenni. Mindenesetre, mielőtt kimegyünk Shermanhez, szeretném még egyszer elolvasni az aktát.
A boncterem előterébe lépve kezet mostak és bebújtak a köpenybe – ez mindenkinek kötelező volt, ha boncoltak odabenn.
–	Ismered az ügyet, Cath? – kérdezte Warrick. – Én csak arra emlékszem, hogy a háziasszony köddé vált.
–	Ecklie emberei dolgoztak az ügyön – nézett rá Catherine. – Melissa, vagyis „Missy” Sherman harminchárom éves, férjezett, gyermektelen, fehér nő. A férjével, Alexszel az új lakóparkban élt, a repülőtértől délre.
–	Melyikben? – kérdezte Nick.
 – A Silverado lakóparkban. – Catherine gyorsan belelapozott az aktába. – Sky Hollow Drive, kilencezer–százhármas szám.
–	Egész életemben Vegasban éltem, de fogalmam sincs, merre van – dünnyögte Warrick.
–	A Charles Silvestri Általános Iskolával szemben – mondta Catherine.
–	A Cápák otthona – tette hozzá Nick. Warrick és Catherine csodálkozva nézték.
–	Foci – bökte ki Nick, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.
–	Nehogy megártson a sok beszéd, ember – mondta Warrick, majd Catherinehez fordult. – A férjet nem gyanúsítottuk meg az ügyben?
–	Te is tudod, hogy a házastárs mindig gyanús – felelte Catherine. – Ám, hogy komolyan az lett volna? Lényeg, hogy Ecklie és az emberei semmit sem találtak.
Warrick elhúzta a száját. – Ecklie még a fánkjában sem képes megtalálni a lyukat.
–	Ezzel nem vitatkozom – mondta Catherine –, de tény, hogy a nő igen titokzatos körülmények között tűnt el. A média is nagy figyelmet szentelt az ügynek.
–	És mi van a férjjel? – kérdezte Warrick.
–	A Michigani Állami Egyetemen kezdtek járni, összeházasodtak, és amikor Alex Sherman lediplomázott, ideköltöztek. Missy az UNLV–n szerzett diplomát, pénzügyi szakon.
–	Ó, istenem, a megtestesült Barbie és Ken.
Catherine vállat vont.
–	Tökéletes életnek tűnik, mígnem egy szép napon az asszony a barátnőjével elmegy vásárolni, majd betérnek valahová ebédelni. Utána Missynek egyenesen haza kellett volna mennie.
–	És a Bermuda–háromszögben kötött ki – jegyezte meg Warrick.
–	Az autót nem találták meg? – kérdezte Nick.
Catherine bólintott.
–	A Mandalay–öböl parkolójában. Egy 2000–es Lexus RX300–as SUV. A barátnőjével a China Grillben ebédeltek… aztán paff – köddé vált.
–	Vagyis már be sem szállt a kocsijába? – kérdezte Nick.
–	Ó, addig még eljutott. Ecklie emberei találtak egy ételmaradékos zacskót a Lexusban. De utána…
–	Catherine tehetetlenül felemelte a kezét.
Dr. Robbinst az íróasztalánál találták, ahol éppen a jegyzetein dolgozott.
–	Hahó, doki – köszöntötte Catherine. – Kiderítettük Jane Doe kilétét.
Robbins önelégülten mosolygott. – Melissa Sherman. Régi ismerős.
Catherine morcosan nézett rá. – Honnan tudod?
A kórboncnok fülig érő szájjal vigyorgott. – Tudod, egyesek egészen kiváló nyomozók.
–	Miből jöttél rá, hogy Missy Shermanről van szó? – kíváncsiskodott Warrick.
–	A gyomrából – felelte Robbins. – És érdekes módon, fagyott vagy sem, a halál idejére is rájöttem.
Catherine mosolyogva bólogatott. – Máris mondom: kínait evett.
Robbins megvakargatta az orra hegyét. – A gyomrában még emésztetlen marhahúst és rizst találtam. Amikor megölték, a gyomorműködése automatikusan leállt, és a fagyasztás megállította bomlási folyamatot.
–	És elmondanád, hogyan vezetett a kínai étel Missy Shermanhez? – érdeklődött Warrick.
Eszembe jutott, hogy az eltűnésekor egy ételmaradékos zacskót említettek, ami a kocsijában maradt. Mongol marhahús és rizs volt benne. Aztán megkerestem a foglenyomatait, amit az eltűnése idején szereztünk be… és amikor összevetettem őket az áldozatunk fogazatával…
–	Ejha! – csodálkozott Nick. – Nagy vagy, doki.
–	Elképesztő – hüledezett Warrick is. – Most már biztos, hogy gyilkosság történt.
Catherine már elő is kapta a telefonját. Megnyomta a gyorshívót és várt, majd néhány másodperc múlva beleszólt: – Jim, itt Catherine. Azonosítottuk a Mead–tavi holttestet: Missy Sherman. Tudod, az az eltűnt személy…
Türelmesen meghallgatta Brasst, aztán az órájára nézett, és azt mondta: – Most akarsz odamenni?
Brass még mondott valamit, mire Catherine: – Rendben, ott találkozunk.
Azzal bontotta a vonalat, majd a két helyszínelőhöz fordult. – Brass kinn van egy helyszínen. Találkozunk a Sherman–háznál.
Nemsokára már a Maryland autópályán voltak, ahonnan jobbra fordulva a Silverado Ranch sugárúton robogtak, majd hamarosan a Silverado lakóparkban találták magukat. Végiggurultak egy kis utcasoron és máris a Sky Hollow Driveon, egy csendes, békés környéken voltak. Csupán néhány házból szűrődött ki a televízió hangja, és Warrick esküdni mert volna, hogy a Conan O'Brien show–t nézik.
A 9103–as számú kétemeletes ház kedves, régimódi stílusban épült, a falak rózsaszínben csillogtak a higanylámpák fényében. Körülnéztek: balra egy kétajtós garázs, jobbra egy tágas veranda, a sötétzöld ajtókörvonalai sejtelmesen megvillantak az árnyékban.
Az udvar a házhoz viszonyítva meglehetősen szerény volt. Az első szoba és az emeleti ablakok be voltak függönyözve, de halvány fény szűrődött ki.
Nick és Warrick borzongva magára kanyarította a CSI–feliratú dzsekijét. Brass mindössze egy sportdzsekiben volt – mintha észre se vette volna, mennyire lehűlt a levegő. Warrick tudta, hogy a nyomozó élete nagy részét New Jerseyben töltötte, így meg sem érezte a vegasi teleket.
Mielőtt bekopogtak volna, még megálltak az utcán, és a Brass Taurusa mögött parkoló fekete Tahoe mellett egyeztették a mondanivalójukat.
–	Mit tudunk erről a fazonról? – kérdezte Nick.
–	Emlékszem az ügyre – mondta Brass. – Nem én nyomoztam benne, de elég gyakran beszéltünk róla a fiúkkal.
–	Mit mondtak Shermanről? – érdeklődött Warrick. Brass vállat vont.
–	Az a pasas mindig helyesen cselekedett – együttműködött a hatóságokkal, elment a tévéhez, könyörgött a feleségének, hogy jelentkezzen, vagy ha elrabolták, az elrablóit is kérte, hogy jelentkezzenek a követeléseikkel. Gondolom, láttatok már hasonlót.
Nick bólintott.
Brass megcsóválta a fejét, és folytatta: – Azt mondják, Shermant nagyon megrázta az eset.
–	És a megérzéseid mit mondanak? – kérdezte Warrick.
–	Nem voltam annyira benne, hogy legyenek megérzéseim, de idefelé jövet, az autóban felhívtam Sam Vegát, aki annak idején a nyomozást vezette.
A helyszínelők már dolgoztak Sam Vega nyomozóval, amikor ő is éjszakai műszakban volt. Eszes, becsületes zsarunak ismerték.
–	És ő mit mondott? – kérdezte Catherine.
–	Nos, az elején Sherman annyira meggyőzően alakított, hogy Sam is azt hitte, emberrablásról van szó… de amikor senki sem követelt váltságdíjat, ismét a férjre kezdett gyanakodni.
–	Boldogtalan volt a házasságuk? – kérdezte Nick. – Nem lehet, hogy az asszony egyszerűen megszökött?
Brass megrázta a fejét. – Mindenki boldognak látta, a házasságuk olyan volt, akár a tündérmesékben, és megjegyzem, ha el akart szökni, mit keresett a kocsijában a kajamaradékos zacskó?
–	Az emberek ritkán cipelnek magukkal ételmaradékot, ha új életet akarnak kezdeni – jegyezte meg Catherine.
Brass folytatta: – Továbbá Missy Sherman nem vitt magával pénzt, sem a ruháit, a mobiljáról sem hívott fel senkit, még egy e–mailt sem küldött. Ez az asszony egyszerűen köddé vált.
–	Vagyis nem szökött meg – összegezte Warrick.
–	Mindenesetre minél tovább húzódott ez az ügy, Vega annál inkább gyanakodott a férjre – mondta Brass. – Ez a pasas túlságosan tiszta volt.
–	És mi volt a véleménye róla? – kérdezte Catherine.
–	Sam azt mondta, Sherman tisztességes embernek tűnik, és a felesége eltűnése óta sem tett semmi őrültséget. Nincs új barátnője, nem kísérelte meg beváltani a feleség életbiztosítását, ami egyébként jelentéktelen összeget tett ki – szóval, semmi.
–	Miből fizette ki ezt a haciendát? – kérdezte Warrick, és a fejével a pazar stukkóépület felé intett.
–	Igen sikeres számítógépes tanácsadó – felelte a nyomozó. – Több más ingatlana is van.
–	Miféle ingatlanok? – kérdezte Nick.
–	Lakások. Sherman jól keres. Körülbelül annyit, mint mi négyen együttvéve.
A többiek csendben eltöprengtek a hallottakon.
–	Most már jobb lenne, ha nem ácsorognánk tovább az utcán, mert a végén valaki még kihívja a zsarukat – szólalt meg Catherine.
Brass elindult a sötétzöld ajtó felé – a többiek a nyomában. A nappaliból hangos, heves szóváltásra lettek figyelmesek.
–	Egy film – mondta Nick.
–	Mintha a Bad Boys lenne – tette hozzá Warrick.
–	Mi van? – pislogott Brass.
–	Tudod, a Bad Boys – magyarázta Nick. – Will Smith és Martin Lawrence zsarukat alakítanak.
–	Ha ők zsaruk – húzta el a száját Brass –, akkor én rendőrkutya vagyok.
Warrick és Nick egy „nem én mondtam” pillantást váltott egymással.
Brass savanyú arccal visszafordult az ajtó felé.
Warrick a kiszűrődő hangokra figyelt. – Egy DVD–t néz. Nagyon profi berendezés.
–	Majd megemlítem a jelentésben – vágta rá Brass, és megnyomta a csengőt.
Vártak. Valaki lehalkította a tévét, majd néhány másodperccel később résnyire nyílt az ajtó, és megjelent egy szemüveges férfi feje. – Igen?
Brass felemelte a nyakában lógó láncot, rajta a jelvénnyel. – Mr. Alex Sherman?
A férfi alaposan megnézte magának a jelvényt, majd szélesre tárta az ajtót.
Száznyolcvanöt centi magas, a harmincas évei közepén járhatott, és bár alig volt lebarnulva, rövidre borotvált fekete haja, magasan ülő arccsontjai, sötétbarna szeme és egyenes orra indián ősökre vallottak. Zoknit, szürke melegítőnadrágot és egy fehér Michigan State logós, zöld pólóinget viselt, messziről látszott rajta, hogy nem kerüli a konditermeket.
–	Mit tehetek önökért, nyomozó?
–	Bemehetünk?
Sherman intett, hogy kerüljenek beljebb.
–	Ugye, Missyről van szó? Missy miatt jöttek?
Az előszobában, az ajtó mellett egy kerek asztalkaállt, rajta Missy Sherman fekete–fehér fényképe.
–	Leülhetnénk valahová, Mr. Sherman? – kérdezte Brass felelet helyett.
Sherman aggódó arccal a nappaliba vezette őket. A helyiség majdnem akkora volt, mint a Bellagio kaszinó. Velük szemben egy masszív, széles képernyőjű plazma tévéképernyő lógott a falon, alatta egy kis szekrényben a video – és DVD–lejátszó, melynek a hangfalait a szoba különböző pontjain helyezték el. Az ablak alatt egy világosbarna bőrkanapét láttak, a hozzátartozó széket és térdeplőpárnát a tévé felé fordították; a kanapé jobb oldalán egy navajo motívumokkal díszített karosszék.
Brass leült Sherman mellé a kanapéra, míg a helyszínelők velük szemben foglaltak helyet. A nyomozó gyorsan bemutatta a társait.
–	Ugye, Missy miatt jöttek? Ugye?
–	Sajnos igen – felelte Brass. – Láttuk, hogy az emeleten ég a villany. Nincs egyedül?
–	De igen, csak fel szoktam kapcsolni a villanyt, hogy ne kelljen sötétben felmennem a hálószobába. Mit tudnak mondani a feleségemről?
Brass nagyot nyelt. – Sajnálom, uram. A feleségét megtalálták…
–	Megtalálták? – kérdezte Sherman, és felugrott. Sötét szeme kitágult a rémülettől.
–	A holttestét találták meg, Mr. Sherman. A Mead–tó parkőre talált rá ma reggel, a hajnali órákban.
–	Halott – motyogta a férfi hitetlenkedve.
–	Igen, halott.
Sherman a szájához kapta a kezét, a szemét ellepték a könnyek. Aztán lekapta a szemüvegét, és a mögötte álló asztalra hajította. Kitört belőle a zokogás.
Warrick a padlót bámulta.
Catherine egy csomag papír zsebkendőt nyomott a férfi kezébe. Warrick csodálattal figyelte a jelenetet – Catherine mindenre felkészült.
Fél perc is eltelt, mire Shermannek sikerült megszólalnia. – Nem is biztos, hogy Missy az… ennyi idő után…? Azt hittem… Reméltem… mindenféle történeteket hallani amnéziáról, és…
Fél percig még folytatta az összefüggéstelen motyogást, majd végre abbahagyta a sírást, és úgy tűnt, összeszedi magát.
–	Nem akarja, hogy felhívjunk valakit? – kérdezte Brass szelíden. – Ebben az állapotban nem jó, ha egyedül van az ember.
–	Nem jó, ha egyedül van az ember? – csattant fel Sherman ingerülten. – Hónapok óta egyedül vagyok! Miért nem találták meg hamarabb? Talán még ma is élne? Akkor itt lenne… mellettem… Missy volt a mindenem. Maguk… maguk…!
Catherine előrelépett, a kezeit csitítóan felemelte.
–	Mr. Sherman, nagyon sajnáljuk, ami történt. Higgye el, senkinek sem tesz jót, ha egyedül kell feldolgoznia egy ilyen hírt.
Shermant kissé meglepte, hogy félbeszakították a tirádáját, ráadásul ennyire együttérző módon.
–	Sajnálom… – mondta remegő hangon. – Nagyon sajnálom. Nem magukra kellene haragudnom. Maguk mindent megtettek, hogy… Hol van Vega nyomozó?
–	Mi az éjszakai műszakban dolgozunk – mondta Warrick. – Vega nyomozó most nappalos, de tájékoztatjuk, és biztos vagyok benne, hogy ő is aggódik magáért. Valószínűleg meglátogatja majd.
Sherman bólintott; az ajkai megremegtek.
–Ő… ő… mindent megpróbált – motyogta, majd összeroskadva kuporgott a kanapén, mint egy kisgyerek, aki megpróbálja visszafojtani a könnyeit.
Warrick kifejezetten utálta a munkájának ezt a részét, de eszébe jutottak Grissom szavai, miszerint a helyszínelők nem csak az áldozatoknak, hanem a szeretteiknek is igazságot szolgáltatnak. Warrick és a társai nem enyhíthették az elveszett feleség, nővér vagy barát halála felett érzett fájdalmat, de legalább választ és – ha jól működött a rendszer – igazságot szolgáltattak nekik.
Nick hozott egy pohár vizet és Sherman kezébe nyomta, aki mohón kiitta, majd a poharat remegő kézzel az asztal szélére tette.
Nick kurtán biccentett.
–	Nagyon szeretem a feleségem – mondta végül Sherman elcsukló hangon. – És egy egész éven át nem kaptam választ a kérdéseimre. Csak vissza akartam kapni Missyt. Tudhattam volna, hogy ennyi idő után… Látták azt a filmet John Cleese–zel?
Brass értetlenül nézett rá. – Hogyan?
–	Megpróbál eljutni valahova, de nem ér oda időben, és aztán egyik dolog történik a másik után…
–	A Clockwise – szólalt meg Catherine.
–	Az a címe? Nos, ebben a filmben John Cleese azt mondja: „Nem a kétségbeesés… azt még elviselem. De a remény…!”
És Sherman felnevetett, de a nevetés hamarosan újabb könnyekbe fúlt. – Mekkora marha vagyok, hogy ennyi ideig reménykedtem!
–	A maga helyében mi is azt tettük volna, Mr. Sherman – mondta Catherine. – Mindenki ezt tette volna.
–	Uram – szólt közbe Warrick –, rengeteg ideje lesz feldolgozni a történteket. Kérem, ne vádolja önmagát.
Catherine meglepetten Warrickra sandított, majd Shermanhez fordult. – Higgye el, idővel fel fogja dolgozni. És mi is azon leszünk, hogy elkapjuk a tettest.
Sherman felriadt.
–	Ezt úgy mondja… Megölték?
–	Igen, uram – mondta Brass.
–	Ó, istenem… ó, édes istenem…
Hagyták, hogy sírja ki magát. Warrick figyelte, ahogy Catherine és Brass a tekintetükkel kommunikálnak egymással, mintha azon tanakodnának, hogy folytassák–e a beszélgetést vagy sem.
Brass láthatóan maradni akart, hogy lehetőséget adjon a férfinek, hogy összeszedje magát.
A könnyek lassan elapadtak. Sherman felszárította az arcát Catherine zsebkendőjével.
–	Volt idő, amikor… el sem hiszem, hogy kimondom… de volt idő, amikor a halálát kívántam.
–Mr. Sherman, magának most… – szólt közbe Catherine.
–	Azt kívántam, hogy találják meg a holttestét, így legalább nem kell kétségek között élnem. Néha egész éjszaka itt üldögélek, ostoba filmeket nézek, és megpróbálok nem gondolni arra, hol lehet. Minél későbbre jár az idő, annál szörnyűbbek a gondolatok. Most… most, hogy végre megtörtént, ezer meg ezer kérdésem van. Ki tette ezt Missyvel? Miért?
–	A nyomozás csak most kezdődött – mondta Brass.
–	Ugye, nem… nem úgy kezelik, mint egy régi ügyet, csak hogy…
–	Nem. Mindenkinek fontos, hogy elkapjuk a tettest, és remélem, hamarosan választ kaphat a kérdéseire.
Sherman nagyon nyelt, és a nyomozóra nézett.
–	Azt… is… megtették vele? Megtették…?
Brass nem igazán tudta, mit akar mondani, de Catherine válaszolt helyette: – Nem erőszakolták meg, Mr. Sherman. Megfulladt.
–	Missy… megfulladt? Megfojtották? – A férfi előrehajolt és megragadta Brass kezét. – Jézus Krisztus, mi jöhet még? Hol volt az elmúlt egy évben? Kitette ezt vele?
–	Nem fojtották meg, uram – mondta Catherine. – Még nem tudjuk biztosan, milyen körülmények között és hol történt. De nem fojtották meg.
–	És egyelőre azt sem tudjuk megmondani, hol volt ez idő alatt – mondta a nyomozó. – De úgy tűnik, röviddel az eltűnése után ölték meg.
–	Azt mondják… a Mead–tónál. Egy ranger találta meg?
Brass bólintott.
–	De az… egy nyilvános hely! – Sherman ismét kezdte elveszteni az önuralmát. – Hogyhogy nem tudták megtalálni annyi időn át?
Catherine lehajolt a férfihez, és megfogta az egyikkezét. Mintha egy kisgyereket vigasztalna.
–	Megértjük, mennyire nehéz most magának, Mr. Sherman. De a felesége holttestét csak ma hajnalban tették ki a parkban. Ezért az ügy is más megvilágításba került… és azonnal elkezdtünk dolgozni rajta.
Sherman nyelt egyet és bólintott. – Mire van szükségük?
–	Nos… először is meg kell kérnem, meséljen el mindent. Mivel mi nem dolgoztunk az ügyön, lehet, hogy olyasmit is észreveszünk, ami annak idején elkerülte a kollégák figyelmét.
Sherman könnyes szemmel Catherine–re nézett és bólintott. – Hol kezdjem?
Catherine felállt és hátralépett, mintegy átadva a terepet Brassnak.
–	Az elejéről – mondta a nyomozó. A zakója zsebéből elővett egy apró magnót és az asztalra helyezte. – Az engedélyével felvételt készítek erről a beszélgetésről.
Sherman kissé megfordult ültében, hogy egyenesen a nyomozóra nézhessen.
–	Ez nem probléma, nyomozó… Elnézést, de elfelejtettem a nevét.
–	Brass.
Sherman vett néhány mély levegőt, majd nagyot kortyolt a vízből.
–	Kérdezzen.
–	Jól van. Mikor látta utoljára a feleségét?
–	Csütörtökön. 2001. december 6–án. Reggel, mielőtt munkába mentem.
–	Minden rendben volt maguk között? Sherman vállat vont, és azt mondta: – Természetesen. Boldog házaspár voltunk, Brass nyomozó.
–	Meséljen még arról a reggelről.
–	Szóval… Missy el akart menni vásárolni a barátnőjével, Regan Mortensonnal. Úgy volt, hogy szombat este négyesben vacsorázunk, de csak később beszélték volna meg az időpontot, és utána moziba mentünk volna.
–	Négyesben?
–	Missy és én… valamint Regan és a férje, Brian.
–	Gyakran találkoztak ezzel a házaspárral?
Sherman bólintott. – Már… évek óta nagyon jó barátságban voltunk. Nélkülük nem éltem volna túl ezt az évet. Regan mindig benéz hozzám, megnézi, hogy vagyok, Briannal úgy… hetente kétszer is együtt ebédelek.
–	Mikor és hogyan ismerkedtek meg velük?
–	Missy és Regan már régóta ismerte egymást. A fenébe is… még a Michigani Államin… mindketten tagjai voltak a Tri Deltának.
Warrick elnyomott egy mosolyt – automatikusan eszébe jutott egy vicc egyetemista korából. Nincs csajod? Akkor irány a Tri Delta.
–	Miután ideköltöztünk – folytatta Sherman –, egy évvel később Regan is letelepedett a városban. Olyanok voltak, akár a nővérek. Regan itt ismerte meg Briant, és összeházasodtak.
–	Brian Mortenson – mondta Brass.
–	Igen. Nagyszerű fickó. Csodálatos ember.
–	És mivel foglalkozik?
–	A Las Vegas–i Kongresszusi Központ programigazgatója. Ő szervezi a programokat és egyéb eseményeket…
Kemény munka, nagy felelősség, gondolta Warrick.
Brass bólintott. – És a felesége?
–	Mármint Regan? Szponzorokat szerez a Las Vegas–i művészek számára.
–	Ez igazi munkahely, vagy csak önkéntes alapon dolgozik?
–	Önkéntes.
–	Mennyi ideje ismeri Mr. Mortensont?
–	Ó, nagyjából tíz éve… Nem sokkal azután találkoztunk, hogy Missyvel Vegasba költöztünk. Mi mutattuk be Regant és Briant egymásnak. Briannal ugyanabban a sportklubban kosaraztunk.
Brass fészkelődött egy kicsit a kanapén.
–	Térjünk vissza a kérdéses napra. Azt mondja, Missy itthon maradt, amikor maga elindult a munkahelyére.
–	Igen.
–	Később feltehetően elment vásárolni Regannel.
–	Nem feltehetően. Kérdezzék meg Regant. Elmentek vásárolni, majd együtt ebédeltek.
–	És mikor kezdte gyanítani, hogy valami baj van?
–	Szinte azonnal. Vagyis amikor hazaértem a munkából. Ha Missy nem akar vacsorázni, értesített volna. Vagy ha más tervei lettek volna, akkor is felhívott volna a mobilon, vagy legalább hagyott volna egy üzenetet.
–	Tehát aggódott miatta.
–Nos… nem túlzottan. Az elején nem aggódtam. A kocsija nem volt itt, így arra gondoltam, talán átugrott valamiért Albertsonékhoz.
Az Albertson egy helyi élelmiszer áruházlánc volt.
–	Vagy kiszaladt vacsoráért – folytatta Sherman. – Ha nem ért rá vacsorát főzni, néha hozott valamit a kínai vagy az olasz étteremből.
Brass bólintott. – Mikor kezdett aggódni?
Sherman elgondolkozott a kérdésen. – Vártam… talán egy órát. Aztán felhívtam Regant. Azt mondta, ebéd óta nem látta Missyt. Fogalmam se volt, hol lehet.
–	És az után?
–	Felhívtam az éttermeket, a honnan vacsorát szokott hozni. Nem látták. Utána telefonáltam a barátainak, de ők sem látták.
–	És akkor értesítette a rendőrséget?
–	Nem. Ismét felhívtam Regant, hogy megkérdezzem, milyen hangulatban volt a feleségem. Azt mondta, normális volt, vagyis vidám, jó hangulatban volt. Aztán rám tört a paranoia… hogy is mondjam? Boldogok voltunk, de néha mi is veszekedtünk.
–	Min veszekedtek?
–	Hát, néha rászóltam a hitelkártyák miatt. Rengeteg ruhát vásárolt. Én kezelem a pénzügyeket, és ő néha igen felelőtlenül viselkedett. Ezt Vega nyomozónak is elmondtam.
–	Az eltűnése napján is vitatkoztak.
–	Nem… igazából nem is vitatkoztunk. Előző esteszóba került a dolog, de semmi komoly. Még fel is mentem az emeletre, hogy megnézzem, a ruhái a szekrényben vannak–e. Tudja, megfordult a fejemben, hogy elhagyott… nem igazán, csak arra gondoltam, elment az anyjához vagy a nővéréhez. De minden a helyén volt.
–	A családját is felhívta? Az anyját, a nővérét?
Sherman bánatosan bólogatott. – Egyikük sem tudta, hol lehet.
–	Mr. Sherman, mikor értesítette a rendőrséget?
A férfi kissé feszengett. – Úgy tudtam, csak huszonnégy óra múlva lehet bejelenteni az eltűnést. Addig senki sem foglalkozik az üggyel.
Brass megrázta a fejét. – Nem mindig.
Sherman vállat vont. – Nos, én így tudtam… Tehát vártam egész éjszaka, aztán másnap reggel felhívtam a 911–et.
–	Ezért kapták meg a nappalosok – suttogta Catherine Warricknak.
–	Mit csinált egész este, várakozás közben? – kérdezte Brass.
Sherman előregörnyedt, a kezeit lazán összekulcsolta.
–	Azon gondolkodtam, vajon hová mehetett… így beültem az autómba és elindultam, hogy megkeressem a kocsiját. Először az Albertsonhoz mentem – abba, amelyik itt van, a Maryland Parkway–n. – A kezével bágyadtan jobbra mutatott. – Ha mérges volt rám, körbekocsikázott a városon és duzzogott… Néha nagyon tudott duzzogni. Tehát elindultam, hogy megkeressem. Bejártam a Stripet. A Mandalay–öbölnél kezdtem, ahol utoljára látták.
–	Ugye, itt találták meg másnap a kocsiját? – szólt közbe Nick.
Sherman hevesen bólogatott. – Igen… de én nem láttam. Nem vettem észre.
Warricknak azonnal feltűnt az ellentmondás. Eddig az első.
–	2000–es Lexus. Szép autó – jegyezte meg Brass.
–	Most azt hiszi, lehetetlen, hogy nem vettem észre, de higgye el, így történt. Védelmemre szóljon, hogy nagyon ideges voltam. És a parkoló is hatalmas.
Brass bólintott. – Tehát egész éjszaka kocsikázott?
–	Nem egész éjszaka. Csak este tízig… és akkor hazajöttem. Abban reménykedtem, hogy talán mégis hazajött, de természetesen nem így történt.
–	Mit csinált?
–	Ugyanazt, amit máskor is, ha el akarom felejteni a bajokat: betettem egy filmet. – Felállt és halványan elmosolyodott. – Missyvel nagy filmbolondok vagyunk… Látják, ez a házimozi is mennyire profi berendezés. Imádjuk a filmeket.
–	Tehát betett egy DVD–t és csak várakozott – mondta Warrick.
–	Igen – felelte Sherman, és a helyszínelőre nézett. – Nem akartam aggódni, nem akartam nevetségessé tenni magam. De ötpercenként kinéztem az ablakon, és reméltem, hogy végre meglátom a kocsiját. Egy adott pillanatban elaludtam. Amikor felébredtem és láttam, hogy még mindig nem jött meg, azonnal felhívtam a 911–et.
–	És a rendőrség elkezdte a nyomozást – tette hozzá Brass.
–	Igen.
–	Köszönöm, Mr. Sherman – mondta a nyomozó, és kikapcsolta a magnót.
–	Ennyi volt? Vége?
–	Tulajdonképpen szeretném igénybe venni a segítségét – mondta Brass.
–	Hogyne… Mit kell tennem?
–	Jól van. Szeretném, ha a bűnügyi helyszínelőink körülnéznének egy kicsit.
Warrick elhúzta a száját – Brass elég rosszul fogalmazott, tekintettel a történtekre…
Sherman elvörösödött. – Bűnügyi helyszínelők…? Ezt úgy értsem, hogy azok után, amin keresztülmentem, gyanúsított vagyok? Azt akarja mondani, hogy megöltem a feleségem?
–	Mr. Sherman, kérem… – kezdte Brass.
Sherman kihúzta magát, a szeme villámokat szórt, és már–már kiabált: – Idejönnek és közlik velem, hogy halott, miután majdnem egy évig éjjel–nappal imádkoztam egy kurva csodáért, miután kitártam maguknak a szívem, és akkor képes gyilkossággal vádolni?
–	Mr. Sherman, semmivel sem vádoljuk – tiltakozott Warrick.
–	Az ördögbe! Méghogy bűnügyi helyszín…!
–	Uram – szólalt meg Nick –, tudjuk, hogy már egy év is eltelt, és a dolgok változnak, de körül kell néznünk.
–	Nem kötelességem engedélyezni – makacskodott a férfi. – Ha jól tudom, ehhez házkutatási parancs is kell, nem?
–	Nem kötelessége – ismerte be Brass. – Csak azt hittem, készpénznek vehetem a szavait, amikor felajánlotta a segítségét.
Sherman hosszú másodpercekig ökölbe szorított kezekkel ült; lerítt róla, hogy nem tudja, mit tegyen.
Catherine odalépett hozzá és leguggolt. – Imádta a feleségét, ez nyilvánvaló. De ugye maga is szeretné, ha megtalálnánk a gyilkosát? Az is lehet, hogy éppen a házban találjuk meg a hozzá vezető nyomot.
A férfi lassan lecsillapodott. – Hogyne… természetesen.
–	Akkor engedje meg, hogy végezzük a munkánkat – folytatta Catherine halk, nyugodt hangon. – De tudnia kell, hogy mindent látnunk kell, aminek köze lehet az ügyhöz… és a ház is ide tartozik. Hacsaknem szabadult meg a felesége holmijától, ez a ház sokat elárulhat nekünk Missyről.
Sherman nagyon nyelt és felsóhajtott… majd bólintott. – Értem. Elnézést, amiért elvesztettem a fejem. Csak…
Catherine megfogta a férfi kezét. – Semmi baj.
–	És nem szabadultam meg a holmijától. Sose tenném. Még a fogkeféjét is a helyén hagytam. Mindig abban reménykedtem, hogy egy szép nap besétál az ajtón, és ott folytatjuk, ahol abbahagytuk… – A szavai könnyekbe fúltak.
A helyszínelők tanácstalanul egymásra néztek.
Aztán Sherman megszólalt: – Ha ez segít… akkor csak nyugodtan. Nem zavarnak. Ezek után úgyse tudok majd aludni.
–	Kénytelen vagyok megkérdezni, uram – kezdte Warrick. – Van fagyasztója?
–	Külön fagyasztóm nincs. Csak a hűtőszekrénybe épített kis fagyasztó.
–	Fagyasztóládája sincs?
A férfi megrázta a fejét.
–	Sose volt?
–	Nem. – Kíváncsian nézett rájuk, de kissé elsápadt. Catherine érezte, hogy nem szeretné tudni, miért teszik fel ezeket a kérdéseket.
Kimentek a Tahoe–hoz és bevitték a házba a felszerelésüket, majd szétszóródtak. Catherine bevállalta a hálószobát és a fürdőszobát; nem akarták elszomorítani Shermant azzal, hogy egy férfi kotorásszon a felesége holmija között. Miközben Brass a nappaliban szóval tartotta a férfit, Nick a konyhában, Warrick pedig a garázsban kezdett ügyködni. A vegasi házak többségéhez hasonlóan itt sem volt alagsor.
Warrick nem számított semmire a garázsban – legalábbis fagyasztóra nem. Még ha Shermannak valóban lett is volna fagyasztója, és lefagyasztotta benne a feleségét, valószínűleg időben megszabadult tőle. Ennek ellenére a helyszínelő alaposan megnézte a padlót, hátha talál ilyen jellegű nyomokat, de semmi. Az ajtónál, a fal mellett egy kisebb munkapadot talált, fölötte egy szerszámosládával. Warrick belenézett, de itt sem talált semmi említésre méltót.
Missy Lexusa, amit Ecklie emberei már hónapokkal azelőtt kiadtak a férjnek, a garázs végében állt, mellette Sherman Jaguárja parkolt. A garázst lapkövekből építették, a dupla billenőajtó melletti sarokban egy nagyméretű műanyag szeméttárolót, valamint egy kisebb tárolót helyeztek el újrahasznosítható hulladékok számára. Létra vezetett az álmennyezet felé. Warrick körbejárta az autókat, és a garázs távoli fala mellett kerti szerszámokat és egy fűnyírógépet talált.
Warrick megcsóválta a fejét a patikatisztaság láttán, majd a Lexushoz lépett és kinyitotta az ajtaját. Beleszimatolt a levegőbe. Bár jó ideig állhatott benne a kínai ételmaradék, az autó olyan illatos volt, mintha most került volna le a futószalagról. Túlságosan új illata volt – valaki szakszerűen kitisztította. Megnézte a kárpitozást és a szőnyeget – az is patyolattiszta volt. Ezután Warrick felmászott az ingatag fémlétrán, és az elemlámpájával a sötétebb sarkokba világított. Talált néhány kartondobozt, de amikor megtapogatta őket, úgy érezte, üresek.
Tovább nézelődött, de nem talált semmi különöset. Az elemlámpa végét a szájába vette, előrehajolt és kinyitotta a hozzá legközelebb álló dobozt. Csak némi habszivacs és a nappaliban látott DVD–lejátszó csomagolása. A következő doboz a házimozi rendszeré volt. Ez is csak az eredeti csomagolást tartalmazta. Warrick visszament a házba a többiekhez.
A házkutatás majdnem két órát tartott, de semmit sem találtak. Már induláshoz készülődtek, amikor Warrick belépett a nappaliba, ahol Brass és Sherman csendben üldögélt a kanapén.
–	Mr. Sherman, ugye lemosatta a felesége kocsiját?
–	Igen… igen – felelte a férfi. – Egy olyan helyen, ahol alapos munkát végeznek. Miért, valami rosszat tettem? A rendőrök azt mondták, nyugodtan lemosathatom. Tele volt azzal a porral, amit az ujjlenyomatokhoz használnak. Higgye el, nagyon koszos volt.
Warrick bólintott. – Nem tett semmi rosszat, uram.
–	Végeztetek, fiúk? – kérdezte Brass.
–	Catherine végzett, és Nick most szerelte vissza a lefolyót a konyhában. Végeztünk.
Brass felállt, és kezet fogott Shermannel. – Köszönöm a megértését. Nagyon hálás vagyok, hogy együttműködött velünk.
–	Állok rendelkezésükre.
Catherine is belépett, mire Sherman felállt. – Szerencsével járt? – kérdezte.
Catherine elmosolyodott. – Még korai lenne megmondani. Még egyszer köszönöm, uram.
Mindannyian köszönetet mondtak Shermannek és kifejezték részvétüket, majd távoztak.
–Találtál valamit? – súgta oda Nick Catherinenek.
Catherine megrázta a fejét, és kérdőn nézett Warrickra.
–	Semmi – suttogta Warrick. – Egyébként nem hibáztathatom, ha le akarta mosatni a kocsiról azt az ujjnyom trutyit és a luminolt.
Nick megcsóválta a fejét. – Egy év hosszú idő – dünnyögte.
–	Nemcsak Missy, hanem az egész ügy jégre ment – mondta Warrick.
A társaság kocsiba szállt és visszament a kapitányságra.

5.
HERM CORMIER A SOR ELEJÉN BAKTATOTT a hóban, mögötte Sara és Grissom botladozott. Gyorsan alkonyodott, és mire kikerültek az erdőből és szemük elé tárult a szálloda, már teljesen besötétedett.
Sara alig kapott levegőt, és a hideg ellenére meglepve tapasztalta, hogy alaposan megizzadt. A haja csatakos volt, a hátán végigcsorgott a verejték.
A parkolóban alig tucatnyi, hóval borított autót találtak, megcsillant rajtuk a szállodából kiszüremlő fény. A hó lassan, egyenletesen szállingózott, mintha az égiek be akarnák söpörni a bizonyítékaikat egy hatalmas, fehér szőnyeg alá.
–	Mi lesz Maherrel odakinn? – kérdezte Sara, amikor megálltak. – Egyre erősebb a vihar…
–	Maher hadnagy megszokta már ezt az időjárást, kisasszony – kuncogott Cormier. – Nem esik bántódása. Csak ne hagyjuk magára túl sokáig.
Sara általában mindenben benne volt, de az erdei őrség puszta gondolatától is kirázta a hideg. Mindenesetre örült, hogy legalább sikerült lefényképeznie a helyszínt.
–	Vajon mikor áll el a vihar? – kérdezte Grissom. Cormier felnézett az égre. – Az ilyen viharok általában egy, maximum két nap alatt elcsendesednek.
–	És mi lesz a konferenciával? – érdeklődött Sara. Cormier lerázta magáról a havat. – Egyelőre csak maguk ketten és Maher hadnagy érkeztek meg – mondta. – Az előadók általában később szoktak megjönni, de ha bemegyünk, utánanézek.
–	Vagyis holnapig senki sem várható – mondta Grissom.
Mintegy válaszként, a szél hatalmas hófelhőt fújt az arcukba.
–	Az elkövetkezendő huszonnégy órában valószínűleg senki sem vetődik erre… hacsak nem szánnal érkezik.
Grissom megtörölte az arcát.
–	Távozott valaki a szállodából a vihar kitörése után? – kérdezte.
Cormier megrázta a fejét. – Nem mondhatnám. A vendégeknek általában egyig, legkésőbb fél kettőig kell kijelentkezni, de nehéz dolga lesz annak, akinek ma este szottyant kedve kimenni a városba.
–	Azért megnézhetné.
–	Kénytelen leszek, mert fogalmam sincs, mi történt a távollétemben.
–	Talán az áldozat is a szálloda vendége volt.
–	Talán.
–	És az is lehet, hogy a gyilkosok is a szállodában vannak.
–	Ez is meglehet – mondta Cormier.
–	Vannak szomszédaik? – érdeklődött Grissom. – Nincsenek házak a környéken?
–	Nincsenek. Az egész környék a szálloda tulajdona, minden, ameddig csak ellát, Mr. Grissom.
Grissom körülnézett a hófúvásban. – Egyelőre nem sokat látok, Mr. Cormier.
–	Jól van, na.
–	Az alkalmazottak az épületben laknak?
–	Csak én és a feleségem. A többiek New Paltzban laknak, onnan járnak be dolgozni. A liftes fiúk és a takarítószemélyzet nem sokkal azelőtt távozott, hogy maguk megérkeztek… és fogadok, hogy az éjszakai műszakból meg sem próbáltak bejönni.
Grissom Sarára, majd a szállodaigazgatóra nézett. – Akkor ki maradt, Mr. Cormier?
–	Lássuk csak… Én, a feleségem, Jenny, a recepciós, Mrs. Duncan, a főszakácsnő, és talán két–három konyhai kisegítő, esetleg egy tucatnyi másikvendég és maguk ketten.
A szél végigsüvöltött a parkolón.
–	Ebben a pillanatban mindenkit gyanúsítottnak kell tekintenünk – mondta Sara.
–	Azt hittem, többen vannak – mondta Grissom. A kezét a dzsekije zsebébe süllyesztette. – De ha csak találomra akarjuk kihallgatni őket, nem jutunk sehová.
Sara sóhajtva bólogatott. – Talán Brass segíthetne.
Cormier nem értette. – Ó, kisasszony, én teljes mértékben megbízom magukban és a hadnagy úrban.
Grissom elmosolyodott. – Köszönjük, Mr. Cormier. De Sara csak azt akarta mondani, hogy a kihallgatás nem az erős oldalunk.
–	Hiába találjuk meg a gyanúsítottat, nem tudjuk szakszerűen kihallgatni. Ez nem a mi profilunk – magyarázta Sara, majd Grissomhoz fordult. – A helyzetet csak tovább nehezíti, hogy a bizonyíték két mérfölddel arrébb van… – A hegyre mutatott. – … félméteres hó alatt.
–	Biztos vagyok benne, hogy más bizonyítékot is találunk – mondta Grissom, és a szeme vidáman megcsillant. – A gyilkos ugyanúgy jutott el az áldozathoz, akárcsak mi: gyalog.
–	Vagy a gyilkosok – figyelmeztette Sara. – Két személy lábnyoma volt a hóban. Kettő, plusz az áldozaté.
Grissom bólintott. – És melyik irányból jöhettek?
–	Pontosan innen. – Sara egy pillanatra felidézte az emlékezetében elraktározott képeket. A Toshibáján is ellenőrizhette volna, de nem akarta, hogy Cormier meglássa nála a fényképezőgépet. – Három lábnyom volt: az áldozaté és két másik személyé.
–	Folytasd – mondta Grissom.
–	Nagyjából ugyanazon az útvonalon közlekedtek, mint mi. Mintha ezen a hátsó kijáraton léptek volna ki.
–	Akkor most mi a teendő? – kérdezte Grissom.
–	Keressük meg a lábnyomokat.
Grissom és Sara óvatosan elindult a lejtő szélén. Sara alig tett meg három métert, amikor Grissom felkiáltott: – Hűha, Sara… vigyázz, nehogy rálépj!
Sara úgy érezte, a vér is megfagy az ereiben (ilyen időben nem csoda).
–	Pont a lábad alatt van egy mélyedés – mondta Grissom, és lassan elindult feléje. – A hó már majdnem betemette ezeket a lábnyomokat, alig lehet észrevenni őket.
–	Siess, mert lassan elveszítem az egyensúlyomat!
–	Tedd le a lábad… egy kicsit balra, úgy 15–20 centire, kérlek.
Sara engedelmeskedett. Grissom most már mellette állt és megmutatta a lábnyomokat – a hó már majdnem teljesen betemette őket, és az erős szél sem volt a segítségükre.
Sara intett, hogy látja, majd megszólalt: – Meg kell jelölnünk őket!
–	És minél hamarabb! – értett egyet Grissom.
–	Mit tudnánk használni?
–	Máris jövök! – szólalt meg Cormier. – Várjanak meg itt.
Amint Cormier belépett a szállodába, Grissom azt mondta: – Fényképezd le gyorsan!
Sara azonnal megértette: Grissom nem akarta, hogy a szálloda vezetője tudomást szerezzen a fényképezőgépről, hiszen ő is a gyanúsítottak listáján szerepelt. A hóban nem igazán tudta kivenni a lábnyomokat, de Grissom segített neki elkészíteni a fotókat. A vakuja jól működött, így a sötétség és a hóesés ellenére elég jól sikerültek a felvételek. Közben folyton azon járt az esze, vajon New York államban elfogadják–e bizonyítékként a digitális fényképeket.
–	Tedd el gyorsan – mondta Grissom.
Sara felnézett, és a parkoló szélén meglátta Cormiert, aki néhány fémpálcát szorongatott a kezében.
–	A paradicsomkaróim! – kiáltotta az öreg. Láthatóan büszke volt önmagára. – A szerszámoskamrában találtam meg őket!
Grissom irányította Cormiert, nehogy rátaposson a nyomokra, majd a pálcikákkal egyenként megjelölték a lábnyomokat – bár mostanra már alig láthattak belőlük valamit.
Amikor végeztek, Grissom a parkoló szélén álló – talán tízéves – kék Pontiac Grand Prix–re mutatott. – Nézzétek azt a kocsit: a többiekhez képest ennek a tetején kevesebb, alatta pedig több a hó.
–	Ügyes – jegyezte meg Sara.
–	Az utolsó vendég. Nem tudja, kié az a kocsi, Mr. Cormier?
–	Amy Barlow járgánya. Az egyik pincérnőé. – A férfi megnézte az óráját. – Kissé korán jött, valószínűleg el akarta kerülni a vihart. Még egyetlen napot sem hiányzott. Nagyon szorgalmas.
Mindannyian az autóhoz mentek. A két oldalán lévő járművek tetejét vastagon belepte a hó, míg a Grand Prix tetejét csupán egy vékony hóréteg fedte. A vezetőülés ajtajától a lábnyomok… valójában sehova sem vezettek, mert a hó máris befedte őket.
–	Talán ő érkezett utoljára – mondta Sara, amikor talált néhány mélyedést a hóban, a hátsó bejárat közelében. – De már elég régen itt van ahhoz, mert a lábnyomait szinte teljesen belepte a hó.
–	Lehet, hogy látott valami érdekeset – mondta Grissom.
–	Például valakit, aki kocsiba szállt és sürgősen távozott? – kérdezte Grissom.
–	Vagy valakit, esetleg valakiket, akik felmásztak azon az emelkedőn.
–	Vagy lementek rajta – tette hozzá Sara.
Grissom Cormierre mosolygott. – Ugye, Amy Barlownak hívják a hölgyet? Azt hiszem, sürgősen el kell beszélgetnünk vele.
–	Nem gond – felelte a szállodaigazgató. – De… ugye nem fogunk berontani a gyilkosság hírével?
Grissom Sarára nézett – látszott rajtuk, hogy erre még egyikük sem gondolt. Ez is Jim Brass területe volt.
–	Ha nem tájékoztatjuk a vendégeket és az alkalmazottakat, és netalán meghal még valaki, mi is felelősek leszünk a haláláért, nem?
–	Jogilag vagy erkölcsileg? – kérdezte Cormier.
–	Is–is – vágta rá Sara.
Grissom bólintott. – Másfelől a gyilkos vagy a gyilkosok nem tudják, hogy nekünk tudomásunk van a tettükről… így nyugodtan kérdezősködhetünk.
–	Vagyis ha nem tudnak a nyomozásról, a vendégek és az alkalmazottak nem lesznek akkora veszélyben?
–	Mi meg könnyebben gyűjtögethetjük a bizonyítékokat. Baj csak akkor van, ha a gyilkos újra le akar sújtani… mondjuk, sorozatgyilkosról van szó, vagy egy olyan emberről, aki előre kiszemelte a célpontját. Esetleg bosszúból öl – például egy esküdtszék tagjait.
Grissom úgy beszélt, mintha valamelyik Agatha Christie regényből lépett volna ki.
–	Statisztikailag teljesen valószínűtlen – jegyezte meg Sara.
–	Egyetértek, Sara.
–	Szólhatok? – kérdezte a szállodaigazgató.
Sara és Grissom nagyot nézett.
–	Szerintem semmi értelme ráhozni a frászt az emberekre – mondta, és a szálloda irányába mutatott. – A vihar miatt amúgy is itt ragadtak, és még abban sem vagyunk biztosak, hogy a gyilkos vagy gyilkosok itt vannak még.
–	Ebben van valami – ismerte el Grissom.
–	Továbbá, alaposan megüthetem a bokámat, ha a vendégek pánikba esnek és kirohannak a viharba.
–	Akkor mi legyen? – kérdezte Sara.
Grissom az órájára nézett. – Nemsokára vacsoraidő van. Most inkább menjünk be a melegbe.
–	És egy szót se a gyilkosságról – mondta Sara.
–	Egyelőre – tette hozzá Grissom, és a szállodáshoz fordult. – Mr. Cormier, elintézné, hogy ma este Amy Barlow szolgáljon ki bennünket?
Cormier láthatóan megkönnyebbült. – Nem lesz nehéz, mert ő az egyetlen, aki be tudott jönni.
Grissom szigorú szemekkel nézett a társaira. – Mostantól mindenki tartsa a száját… és igyekezzünk mihamarabb megvizsgálni a bizonyítékot.
–	A bizonyíték teljesen tönkrement – morogta Sara. – A helyszín egy vicc… egy buta vicc…
Grissom vidáman mosolygott. – Ebben ne legyél annyira biztos, Sara. Maher hadnagy évek óta foglalkozik a téli helyszínekkel… valószínűleg ő is ismer egy–két trükköt, akárcsak mi a sivatagban.
A konferencia egyik témája éppen a sivatagi helyszíneken végzett munka. A gyilkosság felfedezése óta Sara most először érezte, hogy talán van remény.
Grissom most Cormierhez fordult. – A hatóságok mikor érnek ide?
A férfi megcsóválta a fejét. – Egész életemben itt éltem, jól ismerem ezt az állapotot… De az utakat lezárták, a telefonok valószínűleg süketek, és ha szerencsések vagyunk, reggelig talán még lesz áramunk.
Sara elővette a mobilját. – Mi az állami rendőrségszáma?
Cormier megmondta, de amikor Sara felhívta a számot, egy gépi hang közölte vele, hogy a hívott fél nem kapcsolható.
–	Már a technika is ellenünk dolgozik, vagyis nem dolgozik – dünnyögte Cormier.
–	Még próbálkozom – mondta Sara.
–	Jól van, de addig beszéljük meg, mi legyen – mondta Grissom.
Sara és Cormier egyetértően bólogatott. Sara nem örült, hogy a szállodás megismerheti a lapjaikat, hiszen egyelőre ő is gyanúsított volt; ugyanakkor megbízott Grissomban.
–	Most pedig menj be a melegbe, mielőtt teljesen összefagynál – szólt rá a főnökére.
Grissom hajára, szemöldökére és szempillájára kezdett ráfagyni a hó, az arca és a fülei rákvörösek voltak a hidegtől.
–	Rendben – mondta.
Huszonöt perccel később, egy forró zuhany, és – a szobájában elhelyezett automata jóvoltából – egy pohár forró csokoládé után Sara úgy érezte magát, mint akit kicseréltek. Hosszú ujjú pamuttrikót és vastag nadrágot húzott. A trikó fölé egy világos és sötétbarna mintás gyapjúpulóvert vett fel. Miután felöltözött, bekopogott Grissomhoz. Grissom csak a második kopogásra nyitott ajtót, és egyik kezében a kesztyűjével, másik kezében egy sapkával, kilépett a folyosóra.
–	Cormiertől kaptam – mondta, és felemelte a sapkát.
–	Szükséged lesz rá – felelte Sara. – Jó illatod van. Milyen parfümöt használsz?
Grissomot láthatóan megzavarta a kérdés. – Kösz… csak egy kis arcszesz – mondta és behúzta maga után az ajtót.
–	Cormier tisztának tűnik, de azért légy óvatos vele – mondta Grissom a liftben.
–	Természetesen. Ha az áldozat helybéli volt, ő lesz az első számú gyanúsított.
–	Maher biztos úr is előkelő helyen van azon a listán.
Sara egy ideig hallgatott, aztán azt mondta: – De mi oka lenne egy kanadai helyszínelőnek, hogy New York államban öljön meg valakit?
Grissom már megint mosolygott! – A lábnyomok alapján két személy távozott az áldozat mellől, Sara… és lövéseket is hallottunk. És ne feledd, hogy azt a szerencsétlent lelőtték, mielőtt felgyújtották… és utána, mit ad isten?, az erdőben felbukkan két férfi… az egyiküknél lőfegyver van.
–	Még mindig nem értem, mi oka lehetett egy kanadai…
–	Maherről csak annyit tudunk, amennyit tőle és Cormiertől hallottunk. Mahernek hívják, rendőr, kanadai és így tovább. Az is lehet, hogy együtt követték el a bűncselekményt.
Sara úgy érezte magát, mintha gyomorszájon rúgták volna. – Akkor mi legyen? – kérdezte végül.
Grissom angyalian mosolygott. – Nos, egyelőre csak a helyszíni fotók vannak a kezünkben, amiről szerencsére csak mi ketten tudunk.
Kiszálltak a liftből, és a magas mennyezetű, tágas hallban, egy igazi régimódi világban találták magukat. A szemközti ablakból a befagyott tóra nyíltkilátás, mely a fölé tornyosuló fenyvessel hihetetlenlátványt nyújtott. Az ablak közelében egy magas, gyönyörű karácsonyfa pompázott, mellette Cormier és négy másik személy a viharban gyönyörködött.
A recepciós pultnál Jenny, a bögyös, vörös hajú lány mosolyogva integetett Saráéknak. Grissomot annyira meglepte ez a gesztus, hogy automatikusan visszaintett neki; míg Sara legszívesebben megfojtotta volna, amiért korábban félrevezette az időjárással kapcsolatban.
A jobb oldali falat egy hatalmas kandalló uralta, melyben vidáman pattogott a tűz. A kandallópárkány fölött a Mumford–hegyi épületről készültnagyméretű olajfestmény lógott. A kandalló előtt egy perzsaszőnyegen bársonyhuzatú kanapék, túltömött fotelok és bőrszékek, valamint folyóiratokkal és sikerkönyvekkel megpakolt asztalkák sorakoztak. Az asztalokra helyezett lámpák fényében három vendég olvasgatott valamit.
Időközben Herm Cormier is átöltözött: rozsdaszínű kordbársony zakót, állig begombolt fehéringet, farmernadrágot és csizmát viselt, és amikor észrevette Grissomékat, azonnal odasietett hozzájuk.
–	Odakinn annyira békés és gyönyörű a világ, hogy az ember el se hinné, mi történt – suttogta, akár egy összeesküvő.
Grissom nem volt vevő a siránkozásra. – Ki érkezett még a helyszínelői konferenciára? – kérdezte.
–	Csak maguk ketten és a hadnagy… A többiek nem tudtak leszállni a newburgh–i repülőtéren, és természetesen néhányan csak holnapra jelezték az érkezésüket. Egy jó órája a telefonok sem működnek, így fogalmunk sincs, mi folyik odakinn a világban.
–	Megbeszélte azzal a pincérnővel, Amy Barlowval, hogy ő szolgáljon ki bennünket?
–	Szóltam a feleségemnek, Pearlnek, ő a hosztesz. Pillanatnyilag Amy az egyetlen pincérnőnk, bár rajta kívül van még egy pincérünk is. – Cormier Grissomra nézett. – Látom, melegebben öltözött, talán kibír néhány órát odakinn… Na jó, megyek és hozom a holmimat. Öt–tíz perc múlva találkozunk. Itt a hallban jó lesz?
–	Nem – mondta Grissom. – Sarával az ebédlőben leszünk.
–	Nekem mindegy – mondta Cormier, és bement az irodájába.
Sara és Grissom követte az „Ebédlő” feliratú nyilat. Végigmentek a szállodát és a személyzetet ábrázoló fényképekkel kirakott folyosón, melynek a végében széles lépcső vezetett az ebédlőbe.
A pazar, magas mennyezetű étteremben is viktoriánus hangulat uralkodott. Az asztalokat ropogós fehér terítők borították, az „M” monogrammal ellátott ezüst evőeszközök és zöld monogramos porcelán visszafogott eleganciáról árulkodott. A hatalmas helyiségben alig lehetett észrevenni azt a néhány vacsoravendéget. Saráék úgy érezték magukat, mintha egy film díszletei közé tévedtek volna.
Türelmesen várakoztak, míg a hosztesz asztalhoz kísért egy házaspárt. A nagydarab, ősz hajú, szemüveges asszony lapos sarkú fekete cipőt és hosszú, szürke kötött ruhát viselt, rajta egy piros fehér virágokból kötött mellcsokorral.
Széles mosollyal üdvözölte a helyszínelőket. – Jó estét kívánok – mondta.
Grissom csak állt és nézett, mintha az asszony eszperantóul beszélt volna.
–	Foglaltattunk asztalt ma estére – mondta Sara. – Grissom vagy Sidle névre. – Megfigyelte, hogy az asszony míves karórát és egy jókora gyémánttal díszített gyűrűt viselt.
Akkor maguk azok a népek, akikről Herm mesélt – mondta a hosztesz és kezet nyújtott Grissomnak. – Pearl Cormier vagyok, Herm felesége.
Grissom kezet fogott vele. – Ma este nem vacsorázom, de egy kávé erejéig Sidle kisasszonnyal tartok.
–	Erre tessék – mondta az asszony, és a másik házaspár közelében lévő asztalhoz kísérte őket. Más nem is volt az étteremben. – Családiasan szoktunk étkezni – mondta, és Sarára nézett. – Ma este sültcsirke és közepesen átsütött vagy véres marhasült között választhatnak. – Aztán rájuk kacsintott, és sokatmondóan mosolygott. – Amy azonnal itt lesz.
Bár számítottak arra, hogy az asszony is tudja, hogy szeretnének elbeszélgetni a pincérnővel, mégis megfordult a fejükben, hogy vajon mit mesélhetett még a férje.
Sara háttal ült a konyhának, Grissom a jobbján foglalt helyet. Jóformán kézbe sem vette az étlapot, amikor megszólalt mellette egy vidám hang. – Helló, Amy vagyok. Ma este én szolgálok fel önöknek.
Saráék mosolyogva felnéztek.
–	Ma este mindenkit én szolgálok ki – mosolygott vissza Amy.
Sara udvariasan nevetett, és Grissom követte a példáját.
A leendő tanújuk magas volt és vékony, a húszas évei végén járhatott; sötét haját lófarokba kötötte. Széles fogai kissé megsárgultak – valószínűleg a dohányzás miatt. Fekete nadrágot és fehér blúzt viselt; a fekete csokornyakkendő kiemelte telt kebleit. Balkeze be volt kötve.
–	Mit innának? – kérdezte. Grissom mintha meg se hallotta volna.
–	Mi történt a kezével, Amy? – kérdezte.
A pincérnő megrázta a kezét és fájdalmasan elfintorodott. – Megvágtam magam hagymapucolás közben. Ma este a konyhán is szűkében vannak a munkáskéznek.
–	Jól van?
Amy bólintott. – Nem kell összevarrni, de… Jézusom, maguk vacsorázni jöttek, nem beszélhetnénk valami másról? Felvenném az italrendelést.
–	Kávét kérek, feketén – mondta Grissom.
–	Egy forró csokoládét – tette hozzá Sara.
Amikor Amy visszatért a rendeléssel, Grissom azt mondta: – Úgy hallottam, ma este maga érkezett meg utoljára, mielőtt a vihar eltorlaszolta volna az utakat. Vagy még délután volt?
Amy Sara elé helyezte a gőzölgő csészét.
–	Délután volt. Fél három–három körül lehetett. De már akkor is nehezen bírtam idevergődni.
–	Szerencsére sikerült – mondta Sara, és belekortyolt az italába.
–	Igen, még a vihar előtt ide akartam érni; nem szeretek hiányozni a munkából… és a pénz is jól jön.
–	Értem – mondta Sara. – Még jó, hogy nem karambolozott a nagy sietségben.
–	Láttam néhány autót, és elég húzós volt. Már csak az hiányzott volna, hogy nekem jöjjön valaki. Tudják, hogy van az, ha az ember bérelt kocsival furikázik, ráadásul életében nem látott még havat!
–	Mi Vegasból jöttünk – mondta Grissom. – Akkor maguk is veszélyesek! – kiáltott fel a pincérnő, és kedvesen felnevetett. – Ha nincsenek hozzászokva a téli utakhoz, halálos veszélyt jelentenek a többi autó számára.
–	Úgy hangzik, mintha kis híján karambolozott volna – jegyezte meg Sara.
–	Csak majdnem. Szerencsére nem a hegyi úton történt, itt voltam lenn, a szálloda és a New Paltz közötti útszakaszon. Elnézést, milyen húst kérnek?
Grissom elmagyarázta neki, hogy ő csak kávézik, míg Sara egy zöldséges tálat rendelt.
–	Alaposan el kell beszélgetnünk vele – mondta Grissom, amikor Amy távozott. – Lehet, hogy a gyilkossal is találkozott.
–	Ha így van, akkor az elkövetőnk már messze jár. Még ha a pincérnőnk emlékszik is a rendszámára, akkor sem kezdhetünk vele semmit. A telefonok süketek, a mobilok sem működnek…
Grissom vállat vont. – A múlt században is oldottak meg bűnügyet, és hol volt akkor a technika?
–	Megfigyeléssel. Kérdésekkel – vágta rá Sara.
–	Nekünk is ezt kell tennünk.
–	A helyszín őrzése mellett – feleselt Sara.
–	Most én következem, de hamarosan rád is sor kerül – mondta Grissom. – Ne feledd, hogy Sherlock Holmes is tudós volt.
–	Kérlek, Grissom, Sherlock Holmes egy kitalált regényhős.
–	Akit Joseph Bellről, a tudósról mintáztak.
Ami kihozott nekik egy kosár zsemlét és vajat, és hamarosan Herm Cormier is megjelent. Vastag viharkabátban volt, melynek zsebéből két kávéstermosz kandikált ki.
–	Harcra készen, Dr. Grissom? – kérdezte a szállodaigazgató.
Grissom bólintott, felállt és magára kanyarította a dzsekijét.
–	Szerintem ez az éjszakai őrség a… tudja mi mellett… nagyon rossz ötlet… – mondta halkan, nehogy megijessze a vendégeket.
–	Tudomásul vettem – mondta Grissom, majd Sarához fordult. – Két óra múlva találkozunk a hallban.
–	Ha nem vagyok ott, kopogj be a szobámba, ha netán elaludnék.
Grissom intett, hogy értette, majd a két férfi távozott. Sara elfogyasztotta a vegyes zöldségekből és vajas, petrezselymes burgonyából álló vacsoráját, váltott még néhány szót Amyvel, de semmi érdemleges információt nem szerzett tőle. Megfordult a fejében, hogy később talán kihallgathatják, így inkább nem erőltette a témát.
Bekebelezett még egy pekándiós lepényt, és közben Amyt meg a magas, vékony pincért figyelte, akik könnyedén megbirkóztak az esti forgalommal. Amy a Sara és a körülötte lévő asztalokkal volt elfoglalva, a sötét hajú pincér a bejárat mellett szorgoskodott. Ő is fehér inget, fekete nadrágot és fekete csokornyakkendőt viselt, és ugyanolyan kedvesen bánt a vendégekkel, mint a kolléganője.
A szobájában Sara elővette a mobiltelefonját és a helyi telefonkönyvet. Megpróbálta felhívni a megyei seriffet, a New Paltz–i rendőrséget, az állami járőröket, sőt a telefontársaságot is, de egyikkel sem járt sikerrel.
Aztán gondolt egyet, és bepötyögte Catherine számát. Meglepődött, amikor hallotta, hogy a telefon kicseng!
–	Catherine Willows – hallotta az ismerős hangot.
–	Catherine! Itt Sara!
–	Jó estét, idegen. Most mondták be az időjósok, hogy kaptatok egy kis havat a nyakatokba.
–	Úgy van. És nem fogod elhinni, mi történt…
–	Te sem fogod elhinni, mit kaptunk. Lehet, hogy ti nyakig ültök a hóban, de mi fagyasztott…
A vonal megszakadt.
Sara gyorsan megnyomta az újrahívás gombot, mire egy másik ismerős hang – ezúttal gépi – közölte vele, hogy a hívása sikertelen és próbálja meg újra.
Bár Grissom és Maher gyakorlatilag a közelben voltak… csupán egy kis emelkedő választotta el őket egymástól… Sara hirtelen rádöbbent, hogy magára maradt.
Máskor örült, ha visszavonulhatott a világtól, de itt, a Mumford–hegyen bármit megadott egy ismerősarcért, egy jóízű beszélgetésért. Ez sajnos egyelőre csak álom maradt.
Sóhajtva visszatette a telefont a táskájába, amit az éjjeliszekrényre helyezett, és gondolta, szundít egy kicsit. A villanyt égve hagyta, mert egyrészt nem akart mélyen elaludni, másrészt a fény kissé megnyugtatta.

Induláskor Cormier kölcsönadott Grissomnak egy vastag sálat, amit az arcára tekert, de ahogy felkapaszkodtak a sziklás emelkedőn, a helyszínelő lekapta az arcáról a gyapjúsálat. Akár hideg volt, akár nem, voltak kérdések, melyekre mielőbb választakart.
–	Mr. Cormier… – kiáltotta bele a szélbe.
–	Szólítson Hermnek!
–	Herm, nem tudja véletlenül, ki volt az áldozat?
–	Életem végéig nem fogom elfelejteni azt a látványt.
Ugyanolyan kanyargósan mentek fel, mint ahogyan lejöttek. A süvöltő viharban Grissomnak igen csak hegyeznie kellett a fülét, hogy hallja az előtte baktató férfit.
–	A szegény ördög túlságosan összeégett. Ilyen állapotban még a saját testvéremet sem ismerném fel.
–	Értem! – ordította Grissom. Minden erejét össze kellett szednie, nehogy lemaradjon az idős férfi mögött, aki korát meghazudtoló, ruganyos léptekkel haladt előtte a nehéz terepen. – Most hány alkalmazott van a szállodában?
–	Csak azok, akikről beszéltem: Amy, Mrs. Duncan, a főszakácsnő, Jenny, a recepciós, Pearl és jómagam.
–	Az ebédlőben egy másik pincér is volt.
–	Ó, Tony! Tony Dominguez. Igen jó munkaerő, bár kissé… – Meghajlította a csuklóját.
–	Meleg?
A szállodaigazgató komoran mosolygott. – Maradjunk annyiban, hogy Tony nem kifejezetten macsó alkat. De hihetetlenül jól dolgozik.
–	Mást nem felejtetett ki a névsorból?
Másfél percig a saját gondolataikat sem hallották az erős szélzúgásban, és Grissom már meg akarta ismételni a kérdését, amikor megszólalt Cormier.
–	Bobby! Bobby Chester is benn járt… Ő a hús–specialistánk, de csak délben szokott főzni, vacsoraidőben Mrs. Duncan mellett dolgozik.
Tehát Cormier, a felesége, Pearl és öt másik személy – összesen heten vannak, gondolta Grissom. Lett volna még kérdése, de a szélfúvás egy ideig némaságra ítélte, így az arcát eltakarva szótlanul botorkált Cormier mögött. Egyelőre még a levegővétel is nehezére esett.
–	Megérkeztünk – hallotta végre a szállodaigazgató hangját. Körülnézett, de felőle akár a holdon is lehettek volna. Ráadásul Mahert sem látta sehol…
Cormier elkiáltotta a nevét.
–	Erre! – hallották a kanadait.
A hang irányába mentek, és hamarosan meg is látták Mahert, aki mintha megérezte volna, hogy a két órából három is lesz, így az egyik fa tövében ásott magának egy gödröt a hóban, ahol meghúzta magát.
Cseppet sem haragudott a késésért. Eleve olyanembernek tűnt, aki szívesen van az erdőben és élvezi a téli tájat.
–	Maga aztán nem lopta a napot! – lelkendezett Cormier.
–	Azonnal nekiláttam, amint elmentek – mondta a kanadai. – Gondoltam, jobb, ha megcsinálom, mielőtt rám sötétedik.
Cormier lecsavarta a termosz kupakját és öntött neki egy pohár forró kávét, míg Grissom az elem–lámpa fényénél szemügyre vette a helyszínt. Négy pálca teteje kandikált ki a hóból, egy két és félszer két és fél méteres négyzetet alkotva.
–	Megmagyarázná, mik ezek a pálcikák? – érdeklődött Grissom.
Maher vigyorogva belekortyolt a kávéjába.
–	Boldogan. Kösz a kávét, Mr. Cormier. Már azt hittem, megfeledkeztek rólam!
–	Elnézést, hogy ilyen sokáig tartott – kiáltott bele Grissom a szélbe. – A pálcikák? – kérdezte, és rávilágított az egyikre.
–	A holttest két oldalán találtam egy–egy halvány nyomot. Maguk nem vették észre őket?
Grissom bólintott.
–	De igen, ám fogalmam sem volt, mik lehetnek. – A fényképekről mélyen hallgatott. – Talán eltévedt golyók lehetnek.
–	Pontosan – mondta Maher. – A lövések nyomai.
–	És a lövedékek most a hó alatt lapulnak.
Maher mosolygott. – Gyors a felfogása, Dr. Grissom.
–	És a pálcák segítségével megtaláljuk azokat a golyókat – tette hozzá Grissom.
–	Igen, uram. Amint eláll a havazás.
–	Hogyan?
–	Majd menet közben elmagyarázom. Egyébként éppen ezen a héten fogok tartani egy előadást erről a témáról… de gondolom, csak maga és Sidle kisasszony lesznek az egyetlen résztvevők.
Grissom tájékoztatta a parkolóban talált lábnyomokról.
–	Ha megmelegszem, én is megnézem őket – ígérte a kanadai. – Mit szól, Sidle kisasszony végig tudja csinálni az őrséget, vagy jöjjek vissza én?
–	Eszébe ne jusson korábban feljönni, ha nem akarja vérig sérteni! – tanácsolta Grissom.
–	Jó embernek tartja?
–	Kemény és okos, mint minden helyszínelő, de ha atyáskodik felette, csak elriasztja magától.
–	Igyekszem észben tartani.
–	Valószínűleg a hideget is jobban bírja, mint én.
Maher bólintott. – Akkor két óra múlva leváltom. Addig fogja ezt a puskát – mondta és átadta Grissomnak a .30–06–ost.
–	Egyéb jó tanács?
–	Igen. Ne nagyon mozogjon, mert azzal tönkreteszi a bizonyítékot. Nem vegye sértésnek, Dr. Grissom, de a hó nagyon kényes jószág, bár pillanatnyilag nekünk dolgozik.
–	Megóvja a bizonyítékunkat – mondta Grissom.
–	Pontosan. De ne feledje, hogy ellenünk is fordulhat.
Cormier odaadta Grissomnak a másik termosz kávét. – Ez jól jöhet.
Grissom köszönetképpen biccentett.
–	Legyen a vendégem – mondta Maher, és a fák felé mutatott. Grissom az elemlámpáját abba az irányba fordította, míg meglátta a fa tövében a hóba ásott odút. – Ez megvédi a széltől. Csak takarja be az arcát.
–	Értem.
–	Két óra múlva visszajövök Sidle kisasszonnyal.
–	Jó hangosan kiabáljanak, nehogy a végén ne találjanak meg – kérte Grissom.
–	Rendben. Csak aztán nehogy lelőjön bennünket.
–	Ne aggódjon, Mr. Cormier – mosolygott Grissom, majd elköszönt a szállodaigazgatótól és a kanadaitól, akik rövidesen belevesztek a sötétbe.
Kényelmesen elvackolta magát Maher odújában, és megpróbált lazítani. Két óra nem hosszú idő, mindössze 120 perc, de itt, a sötétben maga az örökkévalóság. Grissom magához szorította a termoszt és a puskát, és megbabonázva figyelte a hóesést.
Ha reggelre eláll, végre megvizsgálhatják a helyszínt, és Mahernek is alkalma lesz bemutatni a trükkjeit. Grissom mindig szívesen tanult új dolgokat.
Ám ha Maherről kiderül, hogy csaló, egy álruhás gyilkos, Grissom majd móresre tanítja.

6.
LAS VEGASBAN mintha egész évben karácsony lett volna. Ahogy Jim Brass százados a szolgálati Taurusával elhaladt a Romanov Hotel és Kaszinó előtt, elcsodálkozott azon, hogy az emberek még mindig találnak helyet az újabb égők és díszek számára. A kirakatokból vidám fénnyel ragyogtak a „Boldog Hanukát” és „Kellemes karácsonyi ünnepeket” feliratok, lépten–nyomon rénszarvasokat és télapókat helyeztek el a közelgő karácsony tiszteletére.
A Taurusszal ügyesen átverekedte magát az esti forgalmon. Az utakat ellepték a turisták bérelt autói meg a vacsorázni és szórakozni induló helyiek kocsijai. Lassan beesteledett, és a hőmérséklet fagypont körül járhatott.
–	Ugye, milyen csodálatos ez a város karácsonykor? – ábrándozott mellette Nick Stokes.
–	Hogyne. Végre felpezsdült az élet – élcelődött a nyomozó. – Ma is korábban kezdesz? Majd figyelj oda, hogy időben blokkolj, mert Mobley nem engedélyezte erre az ügyre a túlórát.
–	Tudom, de még be sem blokkoltam – mondta Nick, és Brassra mosolygott. – Most csak az útitársad vagyok.
–	Mi vagy te?!
–	A seriff szeretne javítani a rendőrség megítélésén, így bevezette az Útitárs Programot.
–	Jaj, ne fárassz.
–	Nos, Brass százados, a város polgárai nevében szeretném megjegyezni, hogy nem ártana bevezetni néhány biztonsági intézkedést az utakon.
–	Ne kísértsd a szerencsédet – morogta Brass, és épp hogy sikerült kikerülnie egy kisbuszt.
–	Mivel megfeleltem az előírásoknak, a Las Vegasi rendőrség egyik tagja behívott egy beszélgetésre – mondta Nick, és a sportinge zsebéből elővett egy összehajtogatott papírlapot.
–	Véletlenül nem Warrick Brownnak hívják ezt a tagot?
–	Mindig is csodálattal adóztam a nyomozói ösztöneinek, százados. Igen, Warrick alkalmasnak találtaz Útitárs Programra, és aláírta a papíromat. Ahogyan én is aláírtam az övét.
A nyomozó megcsóválta a fejét, és felnevetett. – Fiúk, egy szép nap még megütitek a bokátokat.
–	Mintha te nem ezt tennéd, ha dolgozni akarnál. Brass vigyorogva nézett Nickre. – Kissé csalódott vagyok, hogy nem nekem jutott eszembe ez a kis színjáték. De van egy olyan érzésem, hogy Mobley hamarosan engedélyezi a túlórát.
–	A média ráharapott az ügyre – bólintott Nick.
Brass biccentett. Az eltűnt háziasszony tizenöt percre ismét híres lett. Eddig Brassnak sikerült visszatartania a fagyasztásról szóló ínformációt, de tudta, hogy amint kiderül, a média napokig fog csámcsogni rajta.
A Keleti sugárúton a nyomozó ráfordult a 215–ös államközi útra, és dél felé tartott. Miután balra kanyarodott, a Goldhill úton vissza tudott fordulni északra. A ház, amely előtt megállt, a Sherman–ház tökéletes mása volt – ugyanolyan stílusú, kétemeletes stukkóépület, mellette a garázzsal. A kocsifelhajtón egy fekete Lincoln Navigatort és egy ónszínű Toyota Camryt láttak.
–	Volt már ilyen ügyed, Brass? A nyom jéghideg, bizonyíték nulla… – mondta Nick, amikor kiszálltak.
–	Volt bizony. De az még akkor történt, mielőtt elárasztott bennünket a csúcstechnológia – felelte Brass. – Akkor kénytelenek voltunk személyesen utánajárni az információknak.
–	De akkor sem jutottatok sokra, ugye?
–	Nem nagyon. Hónapokig dolgoztunk, míg végül zsákutcába jutottunk, és az aktát kénytelenek voltunk felküldeni a Döglött Ügyek Osztályára. Most meg ámulok és bámulok, hogy mit műveltek a játék–szereitekkel… Egy szúnyog seggén találtok egy szőrszálat, amit összehasonlíttok egy idahói tapló pattanásával, és kész…
Nick jóízűen nevetett. – Néha valóban ennyire könnyű, de most úgy érzem, minden hiába.
Már a verandán voltak.
Brass megcsóválta a fejét, és megfogta Nick vállát. – Ne aggódj, megoldjuk. Csak… nem lesz könnyű dolgunk.
Nick bólintott és elmosolyodott. – De jó lenne…
A bejárati ajtó is pontosan úgy nézett ki, mint Shermanéknél, azzal a különbséggel, hogy ez sötétbarna volt, nem zöld. Brass megfogta a patkó formájú kopogtatót és bekopogott. Várt egy ideig, majd Nickre nézett és vállat vont. Utána megnyomta a csengőt, majd egy–két másodperc után újracsengetett.
Az ajtó kinyílt, és egy hatalmas termetű férfivel találták szemben magukat. Olyan volt, akár egy kép, amit túlságosan szűk keretbe szorítottak. A két méter magas, száztíz kilós izomkolosszusnak sötétbarna szeme, világosbarna, rövidre nyírt haja és ugyanilyen színű körszakálla volt. Fekete melegítőnadrágot és egy drága, fekete–fehér pulóvert viselt, melynek ujjait könyökig feltűrte. A szandálja többe kerülhetett, mint Brass egyhavi fizetése.
A nyomozó a zakója zsebére tűzött csillag alakú jelvényre mutatott. – Brass százados vagyok, a Las Vegasi rendőrségről. Mr. Mortenson? Brian Mortenson?
A nagydarab férfi komoran bólintott. – Missy ügyében jöttek – mondta fejcsóválva. – Segíthetek valamit?
–	Beszélni szeretnénk önnel és a feleségével. Itthon van?
–	Itthon van, de nagyon kiborult. Nem beszélhetnénk máskor?
–	Uram, most lenne szükség a segítségére. Mivel mindketten itthon vannak…
–	Szükségem lesz az ügyvédemre?
Brass vállat vont. – Maga tudja.
A férfi egy pillanatig megfontolta a dolgot, majd azt mondta: – Tudja, Regannal már mindent elmondtunk Varga nyomozónak. Benne van az aktában.
–	Vega nyomozó – helyesbített Brass. – És szeretném felhívni a figyelmét, hogy amikor kihallgatta önöket, egy eltűnt személy után nyomozott. Most viszont gyilkossági ügyről van szó.
Mortenson nagyot sóhajtott. – Ne értse félre, szeretnék segíteni. Csak nem akarom, hogy a feleségem még jobban kiboruljon.
–	Megértem a helyzetét, Mr. Mortenson. Bejöhetünk?
A férfi félreállt, és beengedte őket a hallba.
–	Ma beszéltem Alexszel… Teljesen összetört. Rettenetes. Szörnyű.
A Sherman–házhoz hasonlóan itt is mexikói csempével rakták ki a padlót, bár ez világosabb árnyalatú volt. Az emeletre vezető lépcső mellett egy cseresznyefa asztalkán hatalmas üvegvázában frissen vágott sárga rózsák pompáztak, amik gyönyörűen kiemelték a halványsárga falak színét. Egy nyitott boltív alatt a kényelmes nappaliba értek. A berendezés egy virágmintás kanapéból, székekből, két juharfa asztalkából állt. A kanapé előtt egy odaillő dohányzóasztalka, rajta néhány távirányítóval, valamint divat–, sport – és fitneszmagazinokkal.
–	Helyezzék kényelembe magukat – mondta
Mortenson, és a nappali felé biccentett. – Máris szólok Regannek. Fenn van az emeleten, a dolgozószobájában.
Mortenson egy atléta kecsességével felszaladt a lépcsőn. Brass és Nick a székeken foglaltak helyet, a kanapét szabadon hagyták a házaspár számára.
Egy perc múlva a házaspár is megjelent a szobában – az alacsony asszony a férjének támaszkodott, aki hatalmas karjával átölelte a vállát. Regan Mortenson törékeny teremtés volt, hosszú, szőke haja a hátára omlott, és félig eltakarta szív alakú arcát. A lebarnult, sportos asszony minden bizonnyal sokat teniszezett vagy golfozott. Farmersortot és fehér trikót viselt, rajta Picasso Don Quijote című litográfiájának reprodukciójával. A nyomat alatt halvány betűkkel a „Las Vegasi Művészetek” feliratvolt olvasható. Bár Regan jóval elmúlt harmincéves, a megjelenése inkább egy főiskolás kaliforniai lányra vallott.
Brass és Nick azonnal felállt, amint Mortensonék a kanapéhoz értek.
–	Drágám, ők azok a rendőrtisztek, akik beszélni akarnak velünk – mondta a férj.
–	Asszonyom, tudjuk, mennyire közel állt Mrs. Shermanhez, és fogadja őszinte részvétünket – mondta Brass a bemutatkozást követően. – Igyekszünk rövidek lenni, hogy ne okozzunk felesleges fájdalmat.
–	Köszönöm, nagyon kedves – mondta az asszony, és kisimította szőke haját az arcából.
A kanapé tiltakozva felnyögött Mortenson súlya alatt, míg Regan menekülésre készen a szélére ült.
–	Mit mondhatnék maguknak? – kérdezte elhaló hangon. – Tavaly már mindent elmondtam annak a kedves nyomozónak.
–	Mint tudják, megtaláltuk Missy Sherman holttestét – jelentette ki Brass hivatalos hangon.
–	Az összes híradóban benne volt – mondta Brian.
–	És Alex is felhívott bennünket – tette hozzá Regan.
–	A helyszínről már nem mondtak túl sokat – mondta Brian. – Csak annyit, hogy a Mead–tó környékén került elő.
–	Igen – mondta Brass. – A parkon keresztül vezető út mentén.
–	Rettenetes – mondta Regan, és megborzongott. – Nagyon szerette azt a környéket. Néha úsztunk ott, Missy és én, néha kimentünk oda éjszaka és úsztunk.
–	Valóban?
–	A csillagok alatt. Jaj… ez annyira kínos.
–	Folytassa.
–	Csak úgy, hirtelen ötlettől vezérelve… meztelenül.
Brian nagyot nézett. – Komolyan?
Regan bólintott és feszengve elmosolyodott. – Nem akartunk meghívni benneteket…
Brian eltűnődött, talán a kihagyott lehetőségeken járt az esze.
Most már Regan is elkomolyodott. – De ehhez egy kissé hideg van…
–	Igen – mondta Brass. – Most ha nem bánja, vissza szeretnék menni az időben.
–	Kérem.
Brass elővett egy mikrokazettás magnót. – És szeretném rögzíteni a beszélgetést.
–	Nem probléma.
–	Megkérhetem, hogy beszéljen hangosabban? – kérdezte, majd bekapcsolta a készüléket. – Mióta ismeri Missyt?
Regan felsóhajtott, megrázta a fejét; bájos teremtés volt – Brian szerencsés férfi.
–	A Michigani Államiról – mondta Regan. – Mindketten tagjai voltunk a Tri Deltának. Aztán kiderült, hogy nagyjából ugyanazon a környéken nőttünk fel – ő Kalamazzooban, én meg Battle Creekben. A gimnáziumban mindketten pomponlányok voltunk… szóval, rokonlelkek… Egy idő után együtt utaztunk haza… vakációra meg ilyesmi. Missy egy évvel idősebb volt, mint én, és sokat segített a beilleszkedésben. Barátnők lettünk… és ez azóta sem változott.
Az ajka megremegett, a szemét ellepték a könnyek. Nick a kezébe nyomott egy csomag papírzsebkendőt.
–	Missy miatt költözött ide? – kérdezte Brass szelíden.
–	Csak részben. Kezdeni akartam valamit az életemmel, és Missyék szerint ez a város tökéletesen alkalmas volt erre. Akkoriban Michiganben éltem, és alig vártam, hogy elkerüljek onnan.
–	A hideg miatt? – szólt közbe Nick, és barátságosan elmosolyodott.
Regan megrázta a fejét. – Ki nem állhatom a telet, a havat meg egyenesen gyűlölöm. Ráadásul állandóan migrénem volt, és az orvosom azt tanácsolta, költözzek melegebb helyre, ahol nem annyira változékony az időjárás. És mivel a legjobb barátnőm és a férje itt lakott… – Most már hangosabban, elevenebben beszélt.
–	Meséljen az utolsó találkozásukról – kérte Brass.
Regan tekintete ismét elhomályosodott. Egy idő után megszólalt:
–	Átlagos nap volt. Semmi különös, vásárolgattunk, ebédeltünk, majd… – Elcsuklott a hangja.
Brass türelmesen hallgatott. Brian vigasztalóan átkarolta a felesége vállát, aki felzokogott.
–	Elnézést… – hüppögte.
Brass megvárta, míg összeszedi magát, majd folytatta: – Mrs. Mortenson, meg kell kérnem, hogy részletesen számoljon be arról a napról. Mikor találkoztak?
Regan elgondolkodott. – Mindketten a saját autónkkal közlekedtünk. Nem szoktunk elmenni a másikért, csak megbeszéltük, hogy találkoztunk valahol. Azon a reggelen… a Barnes and Noblenál találkoztunk, a Maryland Parkway–n… tudják, a Boulevard Mailen.
Brass és Nick bólintottak.
–	Délelőtt tízkor lehetett – folytatta Regan. – Kávéztunk, ettünk egy–egy süteményt, majd nézelődtünk egy kicsit. Alexnek egy hónap múlva volt a szülinapja, és mivel annyira odavan a filmekért, Missy arra gondolt, meglepi egy különleges filmes könyvvel.
–	Megvette a könyvet? – érdeklődött Brass. Nicknek eszébe jutott, hogy az ételmaradékon kívül más csomagot nem találtak Missy Lexusában.
–	Igen – mondta Regan. – Red Skelton életrajzát. Biztosra vette, hogy Alex örülni fog neki. Imádta a régi filmsztárokat, de… végül én adtam oda neki a könyvet.
–	Maga adta oda – ismételte Brass értetlenül. Az asszony a zsebkendőt tépkedte.
–	Úgy terveztük, hogy nálunk ünnepeljük meg Alex születésnapját. Már máskor is előfordult.
Brian bólintott.
–	A boltban becsomagolták és Missy odaadta nekem a könyvet – folytatta Regan, és a hangja elcsuklott. – Mivel Missy eltűnt, a születésnapi parti természetesen elmaradt.
–	Így maga átadta a könyvet a férjének.
Regan biccentett.
–	Mikor?
–	A születésnapján – felelte az asszony egy pillanatnyi habozás után. – Beugrottam hozzá és átadtam a csomagot.
–	Ez egy hónappal Missy eltűnése után történt.
Újabb biccentés. – Gondoltam, örülni fog neki.
–	És hogyan reagált?
Regan keserűen mosolygott. – Ostoba voltam, nem kellett volna… Teljesen kiborult. Csak sírt és sírt.
Azzal ő is sírva fakadt. – Hülye… liba… vagyok… – hüppögte.
Mortenson megsimogatta a felesége nyakát. – Ne hibáztasd magad, kicsim. Csak kedves akartál lenni.
–	Jól van – szólt közbe Brass. – A könyvesbolt után hova mentek?
A Caesar's–ba. Néhány órát a Forum üzleteiben töltöttünk. Drága helyek, de jó volt nézelődni.
–	Szóval kirakatokat nézegettek?
–	Nagyjából… bár Missy vásárolt is… Vett egy helyes pulcsit, de már nem emlékszem, hol. Egy évvel ezelőtt történt…
–	Gondolkodjon, hátha eszébe jut.
–	Talán a Saksban. Tudja, majdnem minden boltba bementünk. Bárhol megvehette… De abban teljesen biztos vagyok, hogy amikor kimentünk az autóinkhoz, több reklámtáska is volt a kezében.
–	Értem. Tehát bejárták a Caesar's–t. Utána hova mentek?
–	Ebédelni. Akkor már egy óra is elmúlt, és elhatároztuk, hogy bemegyünk a China Grillbe, a Mandalay–öbölben.
–	Ugye, az amolyan turistacsalogató hely? – szólt közbe Nick barátságos hangon.
–	Igen, olyasmi, de nagyon jól főznek. És Missyvel nagyon szerettük nézni az embereket. Imádtuk nézegetni a turistákat, és közben megpróbáltuk kitalálni, vajon hová valósiak. Jobb, mint az állatkert.
–	Emlékszik, mit ettek?
–	Én sült mahimahit. Ott mindig azt eszem. Nagyon finoman készítik. – Az ebéd gondolatára egy pillanatra mintha a barátnője elvesztése feletti fájdalma is háttérbe szorult volna. Zöldborsóval, sütőtökkel, répával, póréhagymával és shitaki gombával vegyesen sütik.
–	És Missy? Nem emlékszik, mit rendelt?
–	Neki is megvolt a maga kedvence, marhasült mongol módra. Biztos vagyok benne, hogy ezt rendelte. Nagyszerű lány, de ha étkezésről volt szó, igen konzervatív volt.
–	Miről beszélgettek?
Regan vállat vont.
–	Megbeszéltük, hogy a fiúkkal megnézzük az új Harry Potter filmet.
Mortenson behúzta a nyakát és grimaszolt.
–	Más nem került szóba? – kérdezte Brass. – Missynek nem voltak gondjai otthon?
Regan megrázta a fejét. – Nem igazán. Teljesen oda volt Alexért, már a főiskola óta megőrült érte.
–	Azt mondta, „nem igazán”. Ez azt jelenti…
–	Hát… egy kicsit felkapta a vizet, amiért Alex rászólt, hogy túl sokat költ ruhákra. Azt mondta, Alex néha érezteti vele, hogy ő a kenyérkereső, és Missy az ő kis szófogadó felesége.
–	Missy nem dolgozott?
–	Nem, de ő intézte az ingatlanügyeiket. Tudja, pénzügyi szakon végzett. Szóval, azt hiszem, kicsit bántotta, hogy nem lehet több mint feleség és háziasszony. Nem szeretném, ha félreértenének, nem volt velük semmi baj, de minden házasságban vannak kisebb–nagyobb hullámvölgyek… Igazam van, drágám?
Brian bólintott.
–	Mennyi ideig voltak az étteremben? – kérdezte Brass.
–	Egy órát, talán kettőt.
–	És ennyi idő alatt csak arról beszéltek, hogy elmennek moziba? Meg arról, hogy Alexet zavarta a költekezése?
Regan vállat vont. – A többi csak olyan… tudja… női csevegés volt.
–	Női csevegés.
–	Hogy mit olvastunk, kik válnak, ki csalja meg a másikat. A szokásos pletykák.
–	Mit olvasott Missy?
–	Nick Hornbyt.
–	A válás és a megcsalás Missyt is érintette?
Regan elvörösödött. – Nézze, szívesen segítek maguknak, de Missy nem olyan volt. Imádta a férjét, aki a csillagokat is lehozta volna a kedvéért, és a házasságuk olyan volt, akár a mesében.
Brian Mortenson előrehajolt ültében.
–	A barátainkról van szó, nyomozó. Mint Regan is mondta, szívesen segítünk, de cserében elvárunk magától némi tiszteletet.
–	Higgye el, uram, én sem szórakozásból teszem fel ezeket a kérdéseket – mondta Brass. – De Missyt megölték, és a legapróbb részlet is fontos lehet.
Mortenson füstölögve hátradőlt.
A felesége megfogta a térdét. – Semmi baj, Brian.
–	Megértjük a felháborodásukat, hiszen szörnyű veszteség érte önöket – mondta Nick. – De ne feledjék, hogy Missy nem csak egyszerűen elhunyt, hanem meggyilkolták, így jelen pillanatban sajnos nem lehetünk tekintettel az érzékenységükre… Most az a legfontosabb, hogy megtaláljuk Missy gyilkosát.
Brian még mindig duzzogott, de a felesége kedvesen ránézett, és azt mondta: – Igazuk van, édesem. Segítenünk kell nekik. Mindent megteszünk, csak találják meg azt a gazembert, aki elvette tőlünk Missyt.
Mortenson nagyot sóhajtott, majd bólintott. – Nem tudom, kicsim. Ez az egész… annyira hátborzongató.
Nick felállt, és kényelmetlenül feszengve megszólalt: – Tudom, hogy kínos… de használhatom a mosdót?
–	Természetesen – mondta Regan.
–	A folyosón, a konyha mellett – vágta rá Brian és intett, hogy menjen nyugodtan.
Sajnálom, de a szabályzat előírja, hogy a ház tulajdonosa is elkísérjen – mondta Nick, és bocsánatkérően mosolygott. – Tudják, hogy van ez… nehogy eltűnjön valami és bepereljenek miatta… Mr. Mortenson, megkérhetem, hogy kísérjen el?
–	Ó, az isten szerelmére – csattant fel Mortenson. – Mi jön még legközelebb?
Ennek ellenére felkászálódott és kikísérte Nicket a nappaliból.
Brass hirtelen megörült, hogy engedélyezte Nicknek és Warricknak, hogy az „útitársai” legyenek – Nick egy nem létező szabályzatra hivatkozott. Nick valószínűleg érzékelte, hogy Brass négyszemközt szeretne beszélni az asszonnyal, és kicsit besegített neki.
–	Vásárlás közben nem láttak gyanús személyeket, nem követte valaki önöket? – kérdezte a nyomozó.
–	Nem! Senkit.
–	És az étteremben?
–	Természetesen nem.
–	Kérem, gondolkodjon, Mrs. Mortenson. Lehet, hogy valaki követte Missyt.
Regan elgondolkodva összeszorította az ajkait.
Brass tovább próbálkozott. – Senki sem kezdeményezett beszélgetést önökkel? Nem zaklatták önöket? Nézzük csak: két csinos nő vásárolgat… Nincs abban semmi szokatlan, ha az emberek megbámulják, esetleg valaki fel akarja szedni önöket.
Regan elmosolyodott és elvörösödött zavarában.
–	Köszönöm a bókot, nyomozó, de egy olyan városban, ahol lépten–nyomon táncosnőkbe botlik az ember, rá se néznek egy korombeli nőre. Tehát a válaszom: nem. Az eladókon és a pincéreken kívül senki sem akart beszélgetni velünk.
–	És ők nem voltak túlzottan barátságosak? A pincér nem volt túlságosan készséges?
–	Ha így is történt, nem vettem észre. Úgy véli, követtek bennünket?
Brass másképp fogalmazott: – Az étterem parkolójában látta, hogy Missy beszáll a kocsijába?
–	Elkísértem a kocsijáig, majd a saját autómhoz mentem. Egy kissé távolabb parkoltam.
–	Tehát látta, ahogy beszáll a SUV–ba.
Regan könnyes szemmel bólintott. – Kinyitotta az ajtót, betette az ételmaradékos tasakot, majd… megöleltük egymást. Honnan tudhattam volna, hogy örökre búcsút vettünk egymástól?
–	Nem tudhatta.
Regan nagyot nyelt. – Még megbeszéltük, hogy vasárnap eljönnek hozzánk Alexszel, aztán beszállt, én meg elmentem.
–	Mást nem látott? Nem látta, ahogy kihajt a parkolóból?
–	Nem.
–	A motort beindította?
–	Nem… emlékszem.
–	Elképzelhető, hogy valaki elrejtőzött a hátsó ülésen?
–	A tasakot az első ülésre tette, az oldalsó és a hátsó szélvédő le van sötétítve… Talán. De nem hiszem.
–	Maga hová ment, miután elváltak?
–	Egy megbeszélésre.
–	Kivel?
Az asszony kezdte elveszíteni a türelmét. – Ugyan, nyomozó, ez most miért fontos?
Brass vállat vont. – Talán nem fontos. De akkor is meg kell kérdeznem.
Regan bólintott. – A Las Vegasi Művészeti Alapítvány számára gyűjtök pénzt.
Alex Sherman már említette.
–	Néha művészekkel is találkozom – folytatta Regan. – Aznap is egy ilyen megbeszélésen vettem részt.
–	Hogy hívják azt a művészt?
–	Művésznőt – javította ki Regan. – Egyébként Sharon Popenak hívják.
–	A telefonszáma?
–	Benne van a telefonkönyvben.
Brass elhallgatott, és gondolatban még egyszer átfutotta a kérdéseket, amikor meghallotta Brian Mortenson kiabálását.
A nyomozó a ház asszonyára nézett, majd felpattantak és elindultak a hang irányába.

Öt perccel azelőtt Mortenson kikísérte Nicket a nappaliból. Átmentek egy hatalmas ebédlőn, majd a csupa üveg konyhán. A folyosón Mortenson a fürdőszoba irányába mutatott.
–	Arra tessék – mondta savanyúan.
Nick könnyített magán, majd ráérősen kezet mosott. A folyosóra érve az üres garázsba vezető ajtóra mutatott.
–	Nem akarja becsukni? – kérdezte. – Bejön a hideg.
–	A fenébe… – morogta a férfi, és körülnézett. – Kösz, hogy szólt… Éppen akkor érkeztek, amikor be akartam hozni a kocsikat.
Mortenson elindult az ajtó felé, de mielőtt még becsukhatta volna, Nick előrelépett és a hátsó fal mellett álló fehér háztartási gépre mutatott.
–	Fagyasztószekrény?
–	Igen.
Nick merészen belépett a garázsba.
–	Én is fontolgatom, hogy veszek egyet – mondta. A hangja visszhangzott a betonfalú helyiségben. – Sokba kerül egy ilyen masina?
Mortenson a helyszínelő sarkában volt. – Nem mondanám. 500 dollárért már vehet egyet.
–	Ejha! – mondta Nick, és füttyentett. – Ez tényleg nem sok. – Mintha egy használt autókereskedésben lettek volna. – És jól viselkedik?
Mortenson bólintott, vállat vont, majd tétován a nappali irányába nézett.
–	Már három éve meg van, és eddig nem volt baj vele.
Nick megállt a fagyasztószekrény mellett és megcsodálta.
–	Nem lesz baja itt a garázsban?
–	Á, nem – felelte Mortenson. Cseppet sem volt ínyére ez a beszélgetés. – Valamivel több áramot fogyaszt, de nem akartuk benn tartani a házban. Így tökéletesen megfelel. – Büszkén felnyitotta a szekrény tetejét.
Nick belenézett a fagyasztóba. Háromnegyedig tele volt különféle, fehér csomagolású élelmiszerekkel, melyeken filctollal nagy betűkkel feltüntették a dátumot. Mortenson fagyasztószekrényében nagyobb rend uralkodott, mint Nick íróasztalán. Az egyik oldalon a marhahús, hátul a csirke és a hal, a jobb oldalon a sertéshús, elől a zöldségek. Bármind össze másfél köbméteres lehetett, egy hajléktalanszálló lakói hetekig lakmározhattak volna a tartalmából, és Missy Sherman teteme is kényelmesen elfért volna benne. A szekrény falait vékony jégréteg borította.
Vajon mitől keletkezett az a kerek horpadás Missy Sherman arcán? – tűnődött Nick.
–	Milyen gyakran kell leolvasztani? – kérdezte.
Mortenson vállat vont. – Évente egyszer, talán. Az alján van egy lefolyó, így egészen könnyen megy. A drágább típusokat le se kell olvasztani.
–	Jól hangzik. Ha jól látom, mostanában olvasztotta le.
–	Igen, úgy három héttel ezelőtt.
Nick benézett a fagyasztószekrény alá, és észrevette a garázs közepén a lefolyót. A zsebéből elővett egy műanyag tasakot. – Nem bánja, ha veszek egy kis mintát a lefolyójából? – kérdezte.
Mortenson úgy nézett rá, mint akinek elment az esze, majd hunyorogva Nickre nézett.
–	Miért?
–	Talán segíthet a nyomozásban – motyogta Nick zavartan. – Azt mondta, szívesen segít.
–	A Missy ügyében folytatott nyomozásban.
–	Így igaz.
–	Az én garázsomban.
–	Hát… igen.
–	És ez mit akar jelenteni? – A férfi arca aránytalanul kicsinek tűnt a nagy testéhez képest; a szeme vonallá keskenyedett, körszakálla olyan volt, akár az elmázolt festék. – Engem gyanúsít Missy meggyilkolásával?
Nick megrázta a fejét. – Még senkit sem gyanúsítok… még nem. Csak a munkámat végzem.
–	És én még azt hittem, magát a fagyasztószekrény érdekli.
Nick tudta, hogy Brass irgalmatlanul dühös lesz rá, de kockáztatott: – Missy Sherman megfagyott.
Mortenson összerezzent, de úgy tűnt, nem érti. – Azt akarja mondani, hogy halálra fagyott? Itt, Vegasban? Hogy a picsába fagyhatott meg a Mead–tóban?
–	Lefagyasztották. Feltehetően egy fagyasztószekrényben.
–	És akkor minket gyanúsítanak? Elment az esze?
–	Dehogy. Én csak egy nyomozó vagyok a bűnügyi laborból, és szeretném ellenőrizni azt a fagyasztószekrényt. – És Nick a kérdéses tárgyra mutatott.
–	Alex elmesélte, mit műveltek az otthonával! – ordította Mortenson. – Darabokra szedték! Magukban aztán tényleg nincs semmi tisztesség! Hogy az isten verje meg magukat!
Nick a ház irányába pislogott – attól tartott, Brass és Regan is felfigyel a hangzavarra.
–	Uram – mondta feszülten, és keményen Mortenson szemébe nézett. – Azt mondta, segíteni akar. Meg kell néznem azt a fagyasztószekrényt.
–	Odakinn egy holdkóros gyilkos garázdálkodik, maguk meg idetolják a képüket és zaklatnak! – üvöltötte Mortenson. – Minket, akik ismertük és szerettük Missyt! Nem elég, hogy elvesztettük a barátunkat, Alex meg a feleségét gyászolja?
A konyhaajtóban megjelent Regan és Brass.
–	Mi a baj, Brian? – kérdezte Regan vékony, Minnie egér hangon és a férjéhez lépett.
Brass utána sietett, közben a tekintete villámokat lövellt Nick felé, aki egykedvűen vállat vont és a fejével a fagyasztószekrény felé biccentett. A nyomozó azonnal megértette, és Mortensonhoz fordult, aki a jelek szerint készen állt az újabb kitörésre.
Brass azonban nem hagyta szóhoz jutni. – Igaza van, Mr. Mortenson, odakinn egy holdkóros gyilkos garázdálkodik, és nekünk fogalmunk sincs, ki lehet az az őrült… így addig a mi szemünkben mindenki gyanús, amíg nem tisztázzák magukat.
A nagydarab férfi egész testében remegett, amikor megszólalt: – Ehhez nincs joguk… semmi joguk…
–	Most is sort keríthetünk rá – folytatta Brass –, és együttműködhetnek velünk… vagy később visszajövünk a házkutatási paranccsal. Akárhogy is, a helyszínelőm mindenképpen megszerzi a bizonyítékot. Kérdés az, hogy le akarnak lassítani bennünket, vagy sem? Önökön múlik.
Mortenson kissé összehúzta magát, a felesége szorosan hozzásimult.
–Engedd meg nekik, tegyenek, amit akarnak, Brian. Aztán tűntesd el őket a házunkból – mondta.
–	Ez az alak azt mondta, Missyt lefagyasztották, hogy valaki belegyömöszölte egy nyomorult fagyasztószekrénybe, vagy mibe… Azt hiszik… – Undorodva a fagyasztóra nézett.
Regan elsápadt.
–	Nem szeretném viszontlátni ezeket az embereket. Soha életemben nem akarok találkozni velük. Kérlek, Brian, könyörgök, hagyd, tegyék, amit akarnak, vigyenek, amit csak akarnak, aztán hagyjanak békében.
–	Jól van, kicsim – sóhajtotta Mortenson, majd Nickre és Brassra nézett. – Tegyék a dolgukat… aztán tűnjenek el a pokolba.
Brass a garázsban maradt a házaspárral, és megpróbálta lecsillapítani a kedélyeket, míg Nick kiment a kocsihoz és behozta a fényképezőgépét és az ezüstszínű táskát, a helyszíneléshez szükséges kellékekkel. Amikor visszatért, Mortensonék vádlótekintettel álldogáltak az ajtóban. Brass a közelükben ácsorgott, de már meg sem kísérelt beszélgetni velük.
Nick készített néhány távoli és közeli felvételt a fagyasztószekrényről, különös figyelmet szentelve az illesztékeknek, valamint a fagyasztó belsejének. Amikor elkészült, letette a fényképezőgépet, gumikesztyűt húzott, lehajolt a padlóba vájt lefolyóhoz, eltávolította a tetejét és kikotorta belőle, amit talált, és betette a tasakba. A helyiségben kínos csend uralkodott, Mortensonék tekintete valósággal égette a hátát. Bárcsak Brass mondana valamit, gondolta, de a nyomozó jobbnak tartotta, ha csendben marad.
Nick lepecsételte a tasakot, visszafedte a lefolyót, felállt és odabiccentett Brassnak. Végezetül a lefolyóról is készített féltucatnyi fotót. Mortenson szó nélkül megnyomott egy gombot, és a garázs ajtaja felemelkedett. A nyomozó és a helyszínelő megértette a célzást, és köszönés nélkül távoztak.
A Taurusnál Nick megállt és visszanézett – Regan az ajtóban várakozott, míg Brian kiment a kocsifelhajtóra és megállt a felesége Camryja mellett. Onnan figyelte, ahogy beszállnak a Taurusba és elhajtanak.
–	Ez jól ment – jegyezte meg Nick.
–	Tudod, eddig azt hittem, hogy Grissomon és Ecklien kívül nincs még egy ember a világon, aki ennyire ki tudja hozni az embereket a sodrukból – mondta Brass. – De nekik legalább mentségükre szolgál, hogy felügyelők, tehát szinte munkaköri kötelességük, hogy felbosszantsák a környezetüket. De te…
–	Egyesek szeretnek, mások nem. Mi ebben a rossz? – kérdezte Nick, mintha jót mulatna Brass kitörésén.
–	Lefogadom, hogy Mortensonék az utóbbiak közé tartoznak.
Nick vigyorogva meglobogtatta a nyálkás tasakot. – De legalább enyém a főnyeremény.
–	És ha hiába volt ez az egész cirkusz?
Nick vállat vont. – Az ártatlanok tisztázása ugyanolyan fontos, mint az, hogy elkapjuk a bűnösöket, nem?
–	De igen – dünnyögte Brass.
A laborban Nick megvizsgálta a lefolyóban talált zsákmányát. Az üvegfalú DNS–laboratórium az épület egyik legjobban felszerelt helyisége volt. A mikrohullámú sütőtől eltekintve öt munkaállomást szereltek fel benne: egyet a hőforgató berendezésnek; egyet a két polarizált mikroszkóp számára; egyet a gázkromatográfnak és a tömeg spektrométernek; valamint egy másikat, ahol éppen Nick dolgozott.
Már majdnem végzett, amikor benyitott Catherine, és leült a sztereó mikroszkóp fölé görnyedő Nick mellé, aki a lefolyóból kihalászott anyagot tanulmányozta.
–	Szia – mondta Catherine.
Nick felnézett. – Szia.
Catherine barna nadrágot és narancsszínű garbót viselt, a tekintete fáradságról és csalódottságról árulkodott.
–	Merre jártál? – érdeklődött Nick.
–	A legjobb helyen. Vásárolni.
Nick elvigyorodott. – A fogyasztói társadalom mennyországa – mondta, majd az órájára pillantott. – Ilyen későig nyitva tartanak?
Catherine megveregette az igazolványát. – Tudod, különleges belépőm van.
–	A tökéletes DVD–lejátszót kerested?
Catherine becsukta a szemét és megdörzsölte a homlokát. – A pasik csak erre tudnak gondolni?
–	Nem. Ott van még a szex és a sport. És csak azután az DVD–lejátszók és a többi játékszer.
Catherine végre elmosolyodott.
–	Minek köszönhető ez a vásárlási láz? – faggatta Nick.
Megnéztem az összes fagyasztószekrényt, hátha találok rajtuk valamit, amire ráillik a Missy Sherman arcán talált horpadás – felelte Catherine, és ásítva nyújtózkodott.
–	Szerencsével jártál?
–	Holnap tovább próbálkozom. Warrick hol van?
–	Gondolom, még a kerekeken dolgozik. Már jó ideje nem láttam.
–	Te mit csinálsz?
–	Brasszal elmentünk kihallgatni Mortensonékat, Shermanék barátait.
Catherine érdeklődve hallgatta Nicket, aki beszámolt a történtekről.
–	És hogy állsz?
–	Ahogy te.
–	A francba.
Nick felnevetett. – Nem tudom, hol lehetett Missy Sherman az elmúlt egy évben, de biztos, hogy nem abban a fagyasztóban.
Warrick megállt az ajtóban és megköszörülte a torkát. – Az FBI számítógépe köszöni szépen, jól elvan azzal a keréknyommal.
–	Azzal a töredékes nyommal nem is csoda – jegyezte meg Nick. – Nagy szerencsénk lesz, ha megtaláljuk az autót… de egyelőre…
–	Tudom – mondta Warrick. – Ennél hidegebb nyomot… Ti hogy boldogultok?
–	Hozzád hasonlóan, vagyis sehogy – mondta Catherine.
Nick a pultra könyökölt. – Lássuk csak, mink van a túlóra tilalmon kívül…
–	Egy halott asszony, aki az elmúlt egy évet a fagyasztóban töltötte – mosolygott Catherine savanyúan.
–	Néhány keréknyom – tette hozzá Warrick. – Egy bemélyedés az áldozat arcán. A karján egy hosszabb és keskenyebb mélyedés. A gyomrában a kínai ebéd…
–	De szerencse sütit nem evett – jegyezte meg Nick. – Nekem meg sikerült kizárnom egy fagyasztót a listáról. Szerintetek hány fagyasztószekrény lehet Vegasban?
Warrick fáradtan legyintett, Catherine meg azt se tudta, sírjon–e vagy nevessen kínjában.

7.
SARA SIDLE KEDVES HARVARDI emlékeit már régen elfújta a szél. Ahogy a Maher által ásott odúban kuporgott, a fatörzsnek vetett háttal, érezte, hogy a keze a vastag kesztyű ellenére lassan ráfagy a puskára, és hirtelen eszébe jutott, miért is menekült nyugatra a diplomaosztást követően.
Ráadásul ez volt az első alkalom, hogy egy hófödte helyszínt kellett biztosítania – az éjszaka kellős közepén. Hálát mondott Istennek, hogy a két óra lassan letelik. Ha visszatér a szállodába, megkeresi Amy Barlowt, gondolta.
Mielőtt kijött volna őrködni, visszatért az ebédlőbe, ahol váltott néhány szót Pearl Cormierrel. A vacsoravendégek szétszéledtek, de a pincérnőt sehol sem látta.
–	Amy a konyhában van – mondta Pearl. – Az egész szállodában elkel a segítség.
–	Ad neki egy szobát éjszakára?
–	Mégsem alhat az autóban, édesem.
–	Megmondaná a szobaszámát?
Azzal Sara felment aludni, de a telefoncsörgés hamarosan felriasztotta álmából. Pearl tájékoztatta a helyszínelőt, hogy Amy Barlow a 307–es szobában lesz, de jelenleg Tony Domingueznek segít megteríteni a reggelihez.
Ez azt jelenti, hogy csak akkor beszélhet a pincérnővel, ha visszatért az erdőből. Így aztán szó nélkül követte Herm Cormiert, hogy őrizze a lelőtt és ropogósra égett férfi holttestét.
Mérföldek választották el a legközelebbi emberi településtől, a szálloda fényeit elnyelte a sötét éjszaka. Még a hold és a csillagok is a sűrű felhőtakaró mögött kerestek menedéket. Sara bátor lányvolt, de most úgy érezte, a szívét jeges kézzel markolássza a félelem.
A zseblámpát nem merte bekapcsolni, nehogy lemerüljön az elem, bár így is megnyugtató volt a tudat, hogy bármikor képes fényt varázsolni az éjszakába.
Megnyomta a karóráján a foszforeszkáló gombot, és megkönnyebbülten sóhajtott – ha szerencséje van, Maher tizenöt perc múlva felváltja. A puskát a vállának támasztotta, majd lehúzta az egyik kesztyűjét, óvatosan a zsebébe nyúlt és elővette az elemlámpát.
A fénysugarat végighúzta a bűntény helyszínén. A botokat, melyekkel Maher megjelölte a holtest helyét, már régen betemette a hó.
Az erdő kihalt volt – sem ember, sem állat nem zavarta meg a csendet. Ez megnyugtató, gondolta Sara, bár bizonyos szempontból ijesztő is volt.
Kikapcsolta a lámpát és zsebre vágta, de a sötétben annyira magányosnak és kiszolgáltatottnak érezte magát, hogy elszorult a torka. Mintha ő lenne az egyetlen élőlény a világon… És akkor valami megroppant a hóban.
Sara visszafojtotta a lélegzetét, és feszülten fülelt. Az ujjai a zseblámpa nyelére fonódtak. Semmi.
Aztán egy újabb roppanás – ez alkalommal tőle jobbra.
Előrántotta az elemlámpát, ami egy kattintással életre kelt, majd a fényt a hang irányába fordította.
Semmit se látott.
Ám amikor balra irányította a fényt, egy pillanatra megvillant… egy bunda!
Rémülten körözött a fénycsóvával, amikor meglátta a hatalmas macska hideg, sárga és gyönyörűszemét.
Egy óriási vadmacska vagy hiúz nézett vissza rá.
A vadállat ugrásra készen rávicsorított és felmordult – a visszhang éles karomként hasított bele az éjszaka csendjébe. Feltehetően megérezte a hullaszagot. Sara kétségbeesetten meredt az ujjnyi nagyságú agyarakra, de szerencséjére úgy tűnt, az állat is megijedt a hívatlan erdőlakótól.
Sara fél kézzel megpróbálta felemelni a puskát – óvatosan, nehogy a hirtelen mozdulat tovább ingerelje az állatot. A puskát a jobb vállának támasztotta, és bal kézzel lassan átvette az elemlámpát, Jobb kezének mutatóujja a puska ravaszára fonódott…
A fényt továbbra is a fel–felmorduló, vicsorgó macskára irányította, közben a puska csövét lassan felemelte. Nehogy elrontsd, gondolta… csak szépen, ügyesen… De abban a pillanatban hangos csattanást hallott!
Pedig nem is lőtt!
A macska mögött elsüvített egy golyó, mire az állat kecsesen félreugrott és elrohant. Barnás bundája beleolvadt az éjszakába.
Sara a hang irányába pördült, és az elemlámpa fényében észrevette Mahert és Cormiert. A kanadai átadta a puskát Cormiernek. Kapucnis viharkabátban voltak, amitől úgy néztek ki, mint az eszkimók.
–	Halálra rémültem! – sikította Sara, bár a füle annyira csengett a puskalövéstől, hogy a saját hangját sem hallotta.
Maher egy pillanatig döbbenten nézett rá, majd elmosolyodott. – Egyébként szívesen.
–	Nézze… köszönöm… De ura voltam a helyzetnek.
–	Tudom, hogy elvétettem a macskát, de nem is magát akartam megmenteni.
–	Hogyan?!
–	Megmentettem a macska életét, vagy nem?
–	A macskáét?
A két férfi közelebb lépett.
–	Az a macska egy észak–amerikai hiúz volt. Veszélyeztetett faj.
–	Hiúz?
–	Pontosabban egy lynx canadenis – magyarázta a kanadai. Most már csak néhány méter választotta el őket egymástól. – Ritkán merészkednek le ide, délre…
–	Azért néha előfordul – szólt közbe Cormier. – Tudja, kisasszony, nagy bajba került volna, ha véletlenül mégis lelövi.
Sara a szállodásra irányította a fényt. – Hagytam volna, hogy felzabálja a hullánkat? Vagy esetleg felajánlhattam volna az egyik lábam. Az legalább friss hús – feleselt.
Végül észrevette, hogy teljesen elvakítja a két férfit az elemlámpával, így lejjebb irányította a fénycsóvát.
–	Elnézést, fiúk – dünnyögte. – Azt hiszem, elvesztettem a fejem.
–	Ugyan, semmiség – vigasztalta Maher.
–	Majdnem bepisiltem a félelemtől – vallotta be Sara.
–	Gyorsan megfagyott volna – vágta rá Cormier.
–	Vigyázzon a megjegyzéseivel, mert legközelebb nem a hiúzra fogok célozni – morogta Sara.
A két férfi elvigyorodott.
–	Most szépen visszaviszem a kis hölgyet a szállodába – jelentette ki Cormier.
Sara a kanadaira nézett. – Jól hallottam, hogy „kishölgy”–nek nevezett?
–	Úgy tűnik – felelte Maher, aki láthatóan jól szórakozott a helyzeten.
–	Herm – nézett Sara a szállodásra. – Ha jól látom, magasabb vagyok, mint maga.
–	Az bizony könnyen meglehet… de ha nem bánja, most én megyek elől.
Sara úgy érezte, mintha ólomból lennének a csontjai, az izmai sajogtak és égtek, és most, hogy az adrenalin sem száguldott vadul az ereiben, azt hitte, nyomban összecsuklik a kimerültségtől. Nagyot sóhajtott és megmozgatta magát.
–	Készen áll? – érdeklődött Cormier.
–	Igen – mondta Sara, majd Maherhez fordult. – A szállodában lesz valami dolgom? Még csak… fél tizenegy.
Maher megrázta a fejét.
–	Pihenje ki magát, mert folytatjuk az őrségváltást. Valószínűleg eláll a hó, és hajnalban munkához láthatunk.
–	Nem szeretek tétlenül üldögélni.
–	Mármint üldögélni és közben vadmacskákat riogatni?
–	Az egy hiúz volt, hadnagy – vigyorgott Sara. – Azt hittem, jobban kiismeri magát az erdőben.
Miután mosolyogva elbúcsúztak egymástól, Maher fogta a termoszt és a puskáját, és bevackolta magát a hóba ásott lyukba. Sara Cormier után eredt. Annyira fáradt volt, hogy a legkisebb mozdulat is nagy erőfeszítésébe telt. Majd reggel elbeszélget Amy Barlowval, gondolta. Nem baj, hamarosan visszatér a civilizációba – ami jelen pillanatban egyet jelentett a kényelmes ággyal.
Az éjszaka eseménytelenül telt el.
A telefoncsörgés álomtalan álomból riasztotta Sarát. Kipattant az ágyból, felkapta a kabátját, sapkát, kesztyűt húzott, majd szinte félálomban letámolygott a hallba. Herm Cormier már várta.
Az ajtón kilépve szinte harapni lehetett a hideglevegőt. A helyszínre érve már végképp kirepült az álom a szeméből, és a hóesés is alábbhagyott, majd hajnalra teljesen megszűnt.
Visszatámolygott a szállodába, ahol három órára békés, pihentető álomba szenderült, majd egy frissítő zuhany után készen állt arra, hogy felváltsa Grissomot. Fél nyolc körül kilépett a liftből. A szálloda hallja teljesen kihalt volt, Mrs. Cormier egymagában üldögélt a recepciós pult mögött. Intettek egymásnak, és Sara már éppen Pearl férjének holléte felől akart érdeklődni, amikor Herm Cormier kilépett az irodájából.
–	Készen áll a következő menetre? – érdeklődött a férfi.
–	Azt hiszem, igen. Életemben nem volt ilyen éjszakám. Valóságos rémálom.
–	Szívesen besegítettem volna – jegyezte meg Cormier.
Sara megrázta a fejét. – Sajnos nem lehet. Nekünk kell kinn lenni a helyszínen. Így nem lesz gond, habíróság elé kerül az ügy.
Cormier felnevetett. – A rossz fiú még sehol, maguk meg már a bíróságon törik a fejüket?
Sara elvigyorodott. – Végül is minden út oda vezet. Hol vannak a többiek?
–	Általában nagyobb a forgalmunk – felelte Cormier, és körülnézett. – Ezen a hétvégén sajnos nem számíthatunk nagy nyüzsgésre. Tudja, állítólag Stephen King erről a helyről írt abban a könyvében.
–	A Ragyogásban?
–	Azt hiszem – mondta a férfi és vállat vont. – A vendégek valószínűleg reggeliznek. Amy, Tony, Mrs. Duncan és Bobby Chester a konyhában dolgoznak.
–	És Maher hadnagy?
–	Ő is az ebédlőben van. Én csak maga miatt jöttem ki. Mr. Maher megkért, hogy ha látom, szóljak, hogy csatlakozzunk hozzá. Azt mondja, nem árt, ha megtömjük a hasunkat, mert hosszú napnak nézünk elébe.
–	Vajon miben mesterkedik?
A tíz vendég – javarészt házaspárok – a hatalmas ebédlő közepén foglalt helyet. Mindannyian kíváncsian bámultak Sarára, ahogy Maher asztalához lépett.
–	Gondolom, kiderült – szólt oda Cormiernek.
–	Tudja, hogy van az. Ilyen kis közösségben gyorsan terjed a hír. Az emberek nem vakok, feltűnt nekik, hogy kétóránként kirohanunk a viharba.
Sara bólintott. – Szóval elmondta a feleségének.
–	Elmondtam.
Maher felállt a közeledtükre, és üdvözölték egymást. Dohányzott, de amikor meglátta Sarát, elnyomta a cigarettáját. Az ő szeme is vörös volt a fáradtságtól, ennek ellenére tele volt energiával.
–	Azt hiszem, ma élvezetesebb napja lesz, mint a tegnapi, Sidle kisasszony – mondta.
–	Kérem, szólítson Sarának – mondta a helyszínelő, és leült.
–	Megbeszéltük – mondta Maher, és ő is helyet foglalt. Cormier követte a példájukat. – De csak akkor, ha maga meg Gordonnak szólít… de ha gondolja, nekem a Gordy is megfelel.
–	Gordon, ha meg tudja oldani, hogy a helyszínünk lerázza magáról a havat és beszéljen hozzánk, ezentúl zseninek fogom nevezni.
A többi vendég egy idő után ismét az étkezésre fordította a figyelmét, bár néha–néha sanda pillantásokat vetettek a nyomozókra.
Sara kézbe vette az egyetlen lapból álló étlapot. Belenézett, de nem volt valami széles választék – sonka, szalonna, kolbász, különféle tojáseledelek és sütemények. Úgy tanulmányozta a lapot, mintha valami rejtett értelmet keresett volna a sorok között, amikor egy hangos csattanás kis híján kiugrasztotta a székéből. Megfordult és látta, hogy Tony Dominguez, a pincér a padlón térdel, körülötte féltucatnyi tányér. A rajtuk lévő étel szanaszét szóródott.
–	Most fordult elő először, hogy a balett–táncosunk elvesztette az egyensúlyát – mormolta Cormier, és felkászálódott, hogy segítsen a pincérnek feltakarítani.
Gondosan összeszedték a törött cserepeket, és egy tálcára halmozták őket. Sara észrevette, hogy egy rózsaszín folt éktelenkedik a pincér fehér ingének bal karján. Talán gyümölcslé, gondolta; bár a folt száraznak tűnt, így nem az iménti balesetben szerezhette. Cormier kiment a konyhába takarítóeszközökért.
Sara visszafordult az asztalához, és a könyökére támaszkodott. Ennyit a friss ébredésről – a csattanástól majd' kiugrott a bőréből. Ennyit a békés kirándulásról, Grissommal…
–	Fel a fejjel – szólt rá Maher. – Észre sem veszi, és nyakig ülünk a munkában. Egyébként fogadok, hogy maga a helyszínen van igazán elemében.
Ez a jellemzés inkább Grissomra illett, mint Sarára, de a kanadai szavai kétségtelenül felvillanyozták.
–	Gondolom, maga is nagyobb hallgatóságra számított – mondta.
–	Olyan hallgatókkal, mint maga meg Dr. Grissom, igazi mesterkurzus lesz. Korlátozott számú résztvevővel.
Amy Barlow az asztalukhoz lépett. A haját laza lófarokba kötötte, de kissé zilált volt, és smink sem volt rajta. A tegnapi fekete nadrágot és fehér inget viselte, ez alkalommal csokornyakkendő nélkül, és már nyoma sem volt az előző napi ropogós frissességnek, és csupán a bal kezén lévő kötést cserélte ki.
–	Maga is bűnügyi laboros? – kérdezte Sarát. – A konferenciára jött, amit végül mégsem tartanak meg?
–	Úgy van – mondta Sara, akit kissé meglepett a pincérnő kérdése.
–	Akkor talán azt is tudja, hogy amikor megkérdeztem Hermet, azt mondta, törődjek a magam dolgával.
–	Maga tud valamit, Amy?
–	Igaz? – Amy a hegyoldal felé pillantott. – Igaz, hogy egy hulla fekszik odakinn?
Sara Maherre nézett, aki bólintott.
–	Sajnos igaz – felelte Sara. – A hó miatt a rendőrség nem tud feljönni, így megtesszük, a mitőlünk telik.
–	És mit tehetnek? – kíváncsiskodott Amy. – Mi történt?
–	Megöltek egy embert – mondta Sara.
–	Egy újabb síbaleset? Megfagyott…?
–	Nem. Szándékosan történt. Emberölés.
Amy a homlokát ráncolta. – Gyilkosság?
–	Igen.
Sara kezdte úgy érezni, hogy vakvágányon halad a beszélgetés.
–	Mit tud mondani azokról a járművekről, amiket tegnap látott az úton? – kérdezte.
Ami nem válaszolt azonnal. – Ennek is köze van az ügyhöz?
–	Talán. Mit látott? Mire emlékszik, amikor idejött?
A pincérnő megrázta a fejét, mintha tagadó válaszra készülne.
–	Az autó egy SUV volt, másra nem emlékszem – mondta végül. – … Egy Bronco vagy Blazer? Annyira egyformák.
–	Kezdetnek elég jó, Amy – szólt közbe Maher. – Milyen színű volt?
Amy hunyorgott, mintha az emlékezetében kutatna.
–	Talán sötétvörös, esetleg rozsdabarna?
Ez inkább kérdés volt, mint válasz, de ez is valami.
–	Nagyon ügyes – dicsérte Sara. – A rendszámtáblájára nem emlékszik? Ha száma nem is, talán az államjelzés feltűnt magának. New York–i tábla volt? Vagy más állambéli?
Amy nagyot sóhajtott, majd megrázta a fejét. – Nem figyeltem meg.
–	Más autót nem látott? – erősködött Maher.
–	De igen. – Aztán büszkén kibökte: – Nagy volt és fekete.
Sara megpróbálta palástolni a csalódottságát, és a kanadaira bízta a kérdezősködést.
–	Új vagy régi? – kérdezte Maher.
–	Inkább új volt – mondta Amy. – Toyota vagy Honda lehetett, nem ismerem túl jól az autókat. Ez Jimmy specialitása.
–	Jimmyé?
–	A pasim – mondta Amy és vállat vont. – Adhatok magának egy tanácsot, aranyom?
–	Tessék – bíztatta Sara.
–	Soha ne randizzon fiatalabb pasival. Az őrületbe kergetik az embert. Olyanok, mint az óvodások.
Egyszer–kétszer Sara is megtapasztalta ezt a helyzetet, így megértően bólogatott.
Cormier közben végzett a takarítással, és visszaült az asztalhoz.
–	James Moss – mondta, mintegy megadva a hiányzó információt. – Jimmy. Ő is itt pincérkedik. – Amyre nézett. – Neki is be kellett volna jönnie tegnap.
Amy bólintott. – Sajnos nem indult el időben. A telefonok lerobbantak, így még beszélni sem tudtam vele.
–	Általában együtt jártok be – jegyezte meg Cormier.
Újabb bólogatás. – Igen, de tegnap Jimmy azt mondta, el kell intéznie valamit. Találkoznia kellett valakivel.
Az az új étterem New Paltzban meghirdetett néhány állást – magyarázta Cormier. – A múlt héten a srác fizetésemelést kért, de nem tudtam megadni.
–	Nem üzent? – érdeklődött Maher.
–	Meg kell kérdeznem Pearlt, de nem hiszem. A személyzet nagy része nem tudott bejönni dolgozni, és a telefonvonalak is süketek. Nézze, ezen a vidéken, ilyen időjárással a nyakunkban senki sem csodálkozik, ha valaki nem megy be dolgozni, és nem is jelentkezik.
Amy elhúzta a száját. – Az is lehet, hogy a játékteremben ragadt… Sikerült választani?
Rendeltek, és Amy távozott az asztaluktól.
–	Elállt a havazás – szólalt meg Maher. – Mi hír a nagyvilágban?
–	A telefonok még süketek – felelte Cormier. – Rádióamatőr vagyok, és van egy készülékem.
–	És?
–	Beszéltem egy fazonnal, aki szerint Mexikóban bemondták, hogy pokoli viharba kerültünk.
Sara felnevetett, és egy pillanat múlva Maher is csatlakozott hozzá.
–	A megyeiek valószínűleg egész éjszaka fenn voltak – folytatta Cormier. – Tudják, a baleset miatt. Legkésőbb délutánra érnek ki ide.
Maher Sarához fordult. – A mobiltelefon?
–	Ó, ma reggel még be se kapcsoltam – mondta Sara, és kivette a táskájából a készüléket, majd beütötte Catherine számát. Semmi – még a gépi hang sem szólalt meg.
Sara csalódottan megcsóválta a fejét, és eltette a telefont.
–	A hó megzavarhatta a tornyot – vélekedett Cormier. – Máskor is megtörtént.
A pincérnő kihozta a rendelést – a férfiaknak kávét, Sarának teát. – Nemsokára kész a reggeli – mondta.
–	Szóval továbbra is csak magunkra számíthatunk – sóhajtott fel a kanadai.
–	Úgy tűnik – mondta Cormier.
–	Mintha még élvezné is a helyzetet – jegyezte meg Sara.
–	Szeretem a kihívásokat – mosolygott Maher.
–	Én is. Akkor munkához látunk?
Maher bólintott. – Mr. Cormier segít összeszedni a felszerelést, és nekem is van pár holmim, amit az előadásra hoztam. De előbb reggelizzünk.
Sara belekortyolt a teájába. – Maga a főnök… Csak nehogy elárulja Grissomnak.
A férfi kuncogott. – Lesz mit cipelni, nem bánja?
–	Mivel a hordárok hazamentek… – vigyorgott Sara.
–	Ezt szeretem hallani.
Amy kihozta a reggelit, és étkezés közben Maher vázolta a tervét, majd Cormierhez fordult. – Szükségem lenne egy közepes méretű hószóró berendezésre.
Cormier a fejét vakargatta.
–	Ebben nem segíthetek. Életemben nem hallottam ilyesmiről.
–	Biztos benne, Herm? – vigyorgott Maher. – És a száraz faleveleket mivel takarítja el?
–	Ó, a fenébe! Maga vicces fiú! Hát hogyne lenne! Ráadásul benzinnel működik, ami a jelen helyzetben kifejezetten jól jön. Nincs is akkora hosszabbító…
Reggeli után mindenki összeszedte a felszerelését, majd a hátsó bejáratnál találkoztak, ahogyan megbeszélték. Sara a maga és Grissom felszerelését (Pearl odaadta neki Grissom pótkulcsát), valamint a fényképezőgépét és a fotósállványát is magával hozta. Mahernél is két bőrönd volt, az egyikben a fémdetektort cipelte; míg Cormier úgy nézett ki, mint aki kirabolt egy szerszámboltot – egy lombfúvó berendezést, két ásót, egy nyírfasöprűt, egy konyhasöprűt, ruhakefét, egy tekercs szemeteszsákot és egy szánkót halmozott fel a parkoló szélére.
–	Teljesült a kívánságuk – jelentette Mahernek.
–	Ügyes munka, Herm – dicsérte a kanadai. – Van benzin a lombfúvóban?
–	Akár New Paltzig is eltakaríthatja vele a havat.
–	És a szánkó is jó ötlet volt.
–	Köszönöm.
–	Túlságosan meredek az út a motoros szánhoz? – érdeklődött Sara.
–	Igen, túlságosan meredek, ráadásul a fák és a sziklák sem könnyítenék meg a dolgunkat. A szán biztonságosabb.
Felpakoltak a szánra, majd a két férfi lekötözte a csomagokat. Bár a felhők továbbra is eltakarták a napot, a fénynek sikerült áttörniük rajta. A szikrázó jégkristályok lélegzetelállító látványt nyújtottak. Mindenki örült a tiszta időnek. Az égő holttest felfedezése óta legalább harminc centis hó esett, és Sara a kanadai bizakodása ellenére kételkedett abban, hogy maradt még vizsgálatra alkalmas bizonyíték.
–	Szerencse, hogy jó nedves hó esett – jegyezte meg Maher.
–	Az miért jó? – kíváncsiskodott Sara.
–	Nagyon jó, mert nem szóródik szét.
–	De akkor a lombfúvóval sem lesz könnyű dolgunk.
–	Nem, de legalább összetapad, és jobban megőrzi a nyomokat. – Ha létezik ideális téli helyszín, ez bizony az.
Nemsokára már a domboldalon meneteltek; Maher és Cormier felváltva vezették a kis csapatot és húzták a szánt. Sara többször is felajánlotta a segítségét, de mindig hátraparancsolták, így aztán a szán oldalán haladt és vigyázott, nehogy lepotyogjon valami.
Az út, ami addig alig félórát vett igénybe, most majdnem egy óráig tartott, mivel a rakományuk ide–oda billegett, ezért folyton meg kellett állniuk, hogy megigazítsák.
A negyedik kényszerpihenő alkalmával Sara megjegyezte: – Azt hittem, ez a huszonegyedik század.
–	A szállodában talán, de még ott is vannak hiányosságok – mondta Cormier. – Idekinn viszont felejtse el a civilizációt.
Már jókora késésben voltak, és Sara kezdett aggódni, hogy mire odaérnek, Grissomot a fához fagyva találják. Vagy visszatért a hiúz, és most a kelleténél közelebbről tanulmányozza a főnökét.
Amikor megérkeztek, Grissom már nekilátott elkotorni a havat a holttest körül; olyan volt, akár egy kisgyerek karácsonykor, aki nem bírja kivárni, hogy felébredjenek a szülei, és együtt bontsák ki a csomagokat.
–	Dr. Grissom!
A helyszínelő felügyelő úgy tett, mintha meg se hallotta volna. Maher előresietett, és ismét megszólította Grissomot, aki végre felpillantott. Eléggé viccesen nézett ki a sísapkában.
–	A holttestre még ráérünk – mondta Maher.
–	Rendben – felelte Grissom és félreállt. – Akkor mivel kezdjük?
–	Ha ez egy vegasi helyszín lenne, mit tenne először?
–	Lefényképezném minden oldalról, gondolom, Sara elhozta a fényképezőgépét. – Bölcsen elhallgatta, hogy ezen már túl vannak.
–	Maher bólintott. – Még mit?
–	Lábnyomokat keresnék.
–	Akkor lássunk neki – mondta Maher, és körbemutatott a fehér tájon. – Nem akarjuk összemászkálni a helyszínt, nehogy letapossuk a gyilkos lábnyomát.
Sara csatlakozott hozzájuk. – És mit kell tennünk?
Maher kinyújtotta az egyik karját, mintha egy médiumot akarna hipnotizálni. – Gondolkodjon, tegye azt, amit más helyszíneken is szokott. Most ne törődjön a hóval.
Sara felhúzta a szemöldökét. – Ne törődjek a hóval?
Maher kedvesen mosolygott. – Egyelőre.
Sara körülnézett. – Jól van, Gordy… értettem.
–	Gordy? – csodálkozott Grissom.
–	Így hívnak. Nyugodtan szólítson így, Dr. Grissom. A helyszínelő semmit se szólt, csak Sarára nézett, aki a vállát vonogatta.
–	Mr. Cormier – szólt a kanadai.
–	Igenis.
–	Kicsomagolná a lombfúvót, kérem?
–	Máris.
A szállodaigazgató nekilátott lepakolni a szánt.
–	Szóval, Dr. Grissom, Sara – kezdte Maher –, ugye emlékeznek, hogy nagyjából hol voltak azok a lábnyomok?
–	Az áldozat egyenes vonalban szaladt – mondta Sara. – Tehát… a testtől a lejtő irányába.
–	A másik négy pár nyom – kettő felfelé, kettő meg lefelé – az áldozat két oldalán volt látható.
Maher bólintott. – Kívülről befelé kell haladni. Melyik volt a legtávolabbi nyom?
Grissom balra, a tőlük két–háromméternyire lévő fára mutatott. – A fa mellett.
–	Rendben. – Maher a szánnál várakozó öregúrhoz fordult. – Hogy halad, Mr. Cormier?
–	Máris jövök!
Maher a vegasiakhoz fordult. – Jól van, akkor néhány percig csak én dolgozom… de ne aggódjanak, mindenkire sor kerül!
Grissomék bólintottak.
–	Sara, kezdetnek nem ártana, ha bemelegítené a fényképezőgépét.
–	Digitális.
–	Igen, de nem akarja, hogy homályosak legyenek a lencséi, és az elemek sem szeretik a hideget.
–	A kabátom alatt jó lesz?
–	Az túlságosan meleg, de most nincs jobb ötletem.
Sara visszament a szánhoz, óvatosan kivette a fényképezőgépét a tokjából, majd az egyik karját kibújtatta a kabátujjból – jóságos ég, ez kemény volt! –, a fényképezőgép szíját átvetette a vállán, és a gépet elhelyezte az oldalán. Aztán visszabújt a kabátba és felhúzta a cipzárt. Maher jól sejtette – a gép nagyon kihűlt, pedig mindvégig egy bőrtokban volt. Rászorította a kabátot, és imádkozott, hogy gyorsan felmelegedjen.
Grissom és Maher odament a fához, ahol a hóesés betemette a lábnyomokat.
–	Ez az a fa?
–	Igen – felelte Grissom, és a fa másik oldalára mutatott.
–	Szereti az új dolgokat? – vigyorgott a kanadai.
–	Igen – mondta Grissom egyszerűen.
–	Ez nem igazán újdonság, doktor, de azt hiszem, tetszeni fog.
Maher fogta a lombfúvót és beindította, majd a frissen hullott hóra irányította. A fehér por szanaszét röpködött, de a látszat ellenére a kanadai igen óvatosan ügyködött, nehogy tönkretegye a nyomokat.
Sara és Cormier a közelből figyelte a műsort. A fényképezőgép megmelegedett, így Sara készített néhány előzetes felvételt, többek között Mahert is megörökítette. Grissom csodálattal nézte a kanadait, ahogy rétegről rétegre eltakarítja a havat.
Maher pár perc múlva kikapcsolta a gépet, és intett nekik, hogy lépjenek közelebb. Sikerült megtisztítania egy harminc centiméter átmérőjű kört, melynek alján egy tökéletes állapotban lévő talpnyom volt látható.
–	Ezt nem hiszem el! – hüledezett Sara, és Grissomhoz fordult.
–	Pedig a saját szemünkkel láttuk – mondta Grissom, és álmélkodva megcsóválta a fejét.
Maher mosolya a napnál is jobban ragyogott. – Közepes teljesítményű hófúvó berendezés. Jó, mi?
–	Szerintem is – ismerte be Grissom. – A bíróság értékelni fogja ezt az elnevezést.
–	Igen, de a lombfúvó kevésbé bájos.
Grissom úgy nézett ki, mint egy nagy gyerek. – Szabad? – kérdezte csillogó szemekkel.
–	Persze – mondta Maher. – Látta, hogyan csináltam, csak vigyázzon, ne fújjon túl közelről.
–	Menni fog.
–	Óvatosan – mondta a kanadai, és beindította a szerkezetet, majd átadta Grissomnak. – A magáé.
Grissom egy fél méterrel arrébb lépett, és Maher leletétől balra kezdett dolgozni. Mivel a kanadai egy jobb lábnyomot talált, a következő nyom valószínűleg a bal cipőé lesz.
Közben Sara a lábnyom mellé helyezett egy derék–szögű mércét, és készített róla néhány felvételt.
–	Várjon – szólalt meg Maher. – Ahhoz, hogy valóban láthassa a méretarányokat, a mércének is ugyanazon a szinten kell lennie, mint a nyomnak. – Megigazította a mércét, majd Sara készített még két fotót, aztán a gépet visszatette a kabátja alá, hogy melegen tartsa.
–	A számítógépen majd meglátja, mekkora különbség van a felvételek között – folytatta Maher. – Nyugodtan használja a háromlábú állványt is. Az, és egy kis ferdeszögű világítás kiemeli a részleteket.
–	Köszönöm.
Maher Grissomhoz ment, akinek végül a kanadai segítségével sikerült feltárnia még egy lábnyomot.
–	Találtam egy balost – mosolygott Grissom üdvözültem
–	Nem fáradt el? – kérdezte Maher.
–	Ebben a munkában? Soha.
–	Akkor folytassa. Szedjen ki még egy párat ebből a sorból, majd próbálja megkeresni a másik hármat, aztán minden sorból készítünk két–két lenyomatot.
–	Ez jól hangzik.
–	Addig én olvasztok egy kis ként.
Sara felkapta a fejét. – Ként?
–	Még sose készítettek kénöntvényt? – kérdezte Maher.
–	Nem mondhatnám.
–	Gondolom, csak fogászati gipsszel dolgoznak.
–	Az ottani éghajlati viszonyok között az a legjobb.
Maher kinyitotta a szánon lévő táskáit, elővett egy Sterno égőt és Sara kezébe nyomta.
–	Fogja – mondta, majd kivett egy kis edényt, és azt is odaadta. – Tessék.
Végül előhalászott egy téglaméretű sárga tömböt és egy hűtőrácsot, melyekre gyorsan felszerelte a lábakat.
–	Jöjjön, Sara. Bemutatom magának, mi fán terem az alkímia.
A hóban eltakarított egy kis helyet, meggyújtotta az égőt, és a sárga tömböt betette az edénybe. Aztán az edényt rátette a rácsra, amit a láng fölé helyezett.
–	Jól van, Sara. Ez hamarosan olyan büdös lesz, hogy nem kapunk levegőt. Azt ajánlom, készítse el a fotókat, mielőtt beleöntöm a ként a nyomokba.
Ahogy parancsolja, Merlin – mondta Sara, és elkapta a fotóállványt a szánról.
–	Ha már ott van, idehozná nekem azt a szürke festékesdobozt?
Sara kinyitotta a hozzá legközelebb eső táskát. – Megvan – mondta.
Ahogy beállította az állványt, Maher felrázta a festéket, és egy vékony réteggel beszórta a lábnyomot.
–	Hé, mit csinál? Tönkreteszi a bizonyítékot!
A kanadai csak a fejét rázta. – Ugyan, csak kiemelem. Egyébként már úgyis lefotózta.
Grissom kikapcsolta a lombfúvót, és elindult feléjük.
–	Nézd, mit művelt ez a hegyi ember! – mondta Sara, és a nyomra mutatott.
Maher elővette a zseblámpáját és beállította a hóba, így a fény oldalról esett a nyomra.
–	Sokkal jobb – ismerte el Grissom. – Már olvastam erről az eljárásról.
–	Komolyan? – hüledezett Sara.
–A Kauffman–féle téli helyszíni kalauzban. Nagyon alapos munka; és két alaszkai helyszínelő, Hammer és Wolfe is írt erről egy cikket. Bár olvasni róla egy dolog, a valóságban látni… terepen…
–	De festéket? – vitatkozott Sara.
Grissom vállat vont. – Mi is hajlakkot használunk a keréknyomokhoz.
Sara elgondolkodott rajta.
–	Ez jó – jegyezte meg Maher felemelt hüvelykujjal. – Bár én maradok a jó öreg Aqua Netemnél.
Grissom biccentett, és visszatért a lombfúvójához.
Amikor Sara belenézett a keresőbe, kénytelenvolt elismerni, hogy a lábnyom világosan kivehető. Készített néhány közeli és távoli felvételt. A kén lassan felolvadt, és a szörnyű záptojásszagtól felfordult a gyomra. Sara mindig büszke volt a gyomrára, így elhatározta, inkább kockáztatja, hogy viszontlátja a reggelijét, de közelebbről is szemügyre veszi, mit művel a kanadai. Maher egykedvűen kavargatta az áttetsző, ámbraszínű folyadékot.
–	Igaza volt – mondta Sara. – A lenyomat tényleg jó. Gordy, sajnálom, hogy felcsattantam…
–	Nagyon büdös, de beválik.
–	Jobban szereti, mint a fogászati gipszet?
–	A kén jobban kiemeli a részleteket, és gyorsabban megköt. A hátránya, hogy sokkal drágább és nagyon macerás. Ha túlságosan felforrósodik, lángra kap… Aztán le kell hűteni, és azonnal rá kell önteni a nyomra.
Vegasban valószínűleg sohasem alkalmaznák ezt az eljárást, gondolta Sara, de nem árt, ha elsajátít néhány új technikát.
 – Az optimális hőmérséklet 23,5 fok, de nagyon óvatosnak kell lenni, mert a gyulladáspont 40 fokon van, és az öngyulladás már 48 fokon bekövetkezik. Ha elértük a megfelelő hőmérsékletet, csak annyi a dolgunk, hogy beleöntjük a nyomba és várunk… Készen áll?
Sara bólintott.
Maher levette a lángot, és a kotyvalékot a lábnyomhoz vitte.
–	És, ó, jaj, ezt eszébe ne jusson odahaza megismételni!
–	Gondoltam – vigyorgott Sara. – Annyira nem vagyok oda a mérges gázokért. – Figyelte, ahogy a kanadai folyékony kénnel tölti meg a lábnyomot. – Nem olvad el a nyom?
A férfi a fejét rázta. – Nem vészes. A részletek mégígy is jobbak, mint a fogászati lenyomatban, és nem kell kivenni egy hét szabadságot, mire megköt. Ráadásul a fogászati gipszet kálium–szulfáttal kell keverni, és az a reakció elegendő hőt termel ahhoz, hogy teljesen elolvasztja a nyomot, így közvetlenül a keveréskor kell beleönteni.
Kis idő múlva Grissom is csatlakozott hozzájuk. – Újabb két párat találtam, mindkét sorban.
–	Ügyes – mondta Maher.
–	Első ránézésre azt mondanám, hogy mind a négy pár ugyanattól a személytől származik – jegyezte meg Grissom.
–	Ez komoly? Vagyis nem két gyilkost keresünk?
–	Úgy tűnik, csak egy van. Alacsony termetű, negyvenes lábú.
–	Mi történhetett?
Grissom elmagyarázta, mire jött rá eddig.
A gyilkos a szállodától üldözi az áldozatát, aki felrohan a dombra, és a gyilkos rálő – legalább háromszor.
Szóval, a gyilkos lő, és nem találja el, újra lő – most sem találja el, majd a következő lövedék a hátán találja el az áldozatot, aki előrezuhan. Hogy felismerhetetlenné tegye a holttestet, sőt… megbüntesse a hullát, bosszúból eltorzítja a vonásait.
–	És a többi nyom? – kérdezte Sara.
–	Azokat én se értem – ismerte be Grissom. – Hacsak…
–	Hacsak micsoda? – kérdezte Maher.
–	Hacsak a gyilkosnak nem kellett visszamennie a benzinért.
–	Az is lehet, hogy a benzin már itt volt, de véletlenül a helyszínen felejtett valamit, és vissza kellett fordulnia miatta.
–	Lehetséges – mondta Grissom.
Maher kiemelte az első lenyomatot. – Lenne még valami.
–	Igen?
Felemelte a lenyomatot, hogy a többiek is láthassák. – Az elkövetőnk új lábbelit viselt. Mintha most vette volna ki a dobozból.
–	Tehát végre igazi bizonyítékunk is van – mondta Grissom.
Maher felállt. – Sara, kérem, fényképezze le a többi nyomot is. Addig elmagyarázom Dr. Grissomnak a kénes eljárás lényegét.
Sara ismét elővette a gépet. – És most mi lesz? – érdeklődött.
–	Az elkövető lábnyoma már megvan. Most már csak a fegyverével kell megismerkednünk.
Sara csak nézett.
–	Míg maguk ketten a lábnyomokkal foglalkoznak, addig megkeresem az eltévedt lövedékeket.
A nap a felhők mögé rejtőzött, a levegő kezdett lehűlni. Vajon megint elkezd havazni? Nem csoda, hogy Maher igyekezett gyorsan dolgozni.
Cormier, aki addig csendben figyelte őket, odament hozzájuk. – Sokáig maradnak?
–	Azt hiszem, igen – felelte Grissom.
–	Akkor visszamegyek a szállodába, hátha közben kiástak bennünket a hóból… és a telefont is megnézem. Egy óra múlva itt vagyok.
–	Nekem megfelel – mondta Maher. – Ó, és hozzon magával kávét.
Sara odasúgta a főnökének: – Jó napunk van, mi?
De Grissom meg se hallotta.
Cormier búcsút intett és távozott.
–	Elég apró a lába – jegyezte meg Sara, amikor a férfi eltűnt a fák között.
–	Igen, de a csizmája régi – mondta Grissom.
–	Attól még lehet új lábbelije.
–	Tehát még nem zárhatjuk ki teljesen – jegyezte meg Grissom. – Folytassuk a munkát, és ássuk ki a többi bizonyítékot.
Grissom csatlakozott a Sterno égőnél ügyködő Maherhez. Sara készített még néhány felvételt a nyomokról. Lopva a főnökére pillantott, aki szokás szerint teljesen elmerült a munkában.

8.
CATHERINE WILLOWS TUDTA, HOGY annyira kihűltek a nyomok, hogy kénytelen a legelején kezdeni. A helyszínelők megnézték a kínai étteremnél készült biztonsági felvételeket, átrágták magukat a nyomozók és a nappali laborosok jelentésein, hátha valami elkerülte a figyelmüket. Eddig semmi.
Egy év hosszú idő, gondolta, és úgy tűnik, a gyilkos elég okos, hogy megússza, de Catherine nem volt hajlandó elfogadni ezt a lehetőséget. Igaz, akadt már olyan elkövető, aki túljárt a rendőrök eszén, mások meg csak szerencsések voltak, és másodrendű nyomozókba és harmadrendű bűnügyi laborosokba botlottak. Ám a legtöbb gyilkos – még a legokosabbak is – hibáztak, néha többször is.
Ezen az estén Catherine, Grissom helyetteseként, benézett az embereihez, lelkesítette őket, megbeszélték az elképzeléseiket. A folyosón összefutott Greg Sandersszel, a fiatal, tüskehajú laborossal, akit a külseje alapján senki se nézett volna tudósnak.
–	Mondd, hogy találtál valamit – könyörgött Catherine.
–	Ellenőriztem a nappali laborosok eredményeit.
–	Mondd, hogy találtál valamit – ismételte meg Catherine.
–	Személyesen vizsgáltam meg minden egyes bizonyítékot, amit Ecklie emberei szedtek össze: haj – és szövetszálakat, még a Lexusban talált kínai ételdobozt is megnéztem.
–	Az isten szerelmére, nyögd már ki. Találtál valamit?
Sanders összeszorította a száját, mintha gondolkodna, majd kibökte: – Nem.
Catherine megragadta a fiatal tudós vállát.
–	Kérlek, szólj, ha találsz valamit – mondta, és faképnél hagyta.
Warrick Brownt a számítógép–terminálnál találta – még mindig a keréknyomon dolgozott. Catherine tudta, hogy, a helyszínelő a laza viselkedése ellenére szorgalmas, igen elszánt nyomozó.
–	Van valami? – kérdezte.
Warrick fáradtan felnézett a képernyőről. – A keréknyom valószínűleg egy Generaltól származik, de elég sok SUV–ra ráillik.
–	Ami azt jelenti, hogy Missyt egy SUV–ból dobhatták ki.
–	Én inkább úgy fogalmaznék, hogy a park szélén megállt egy SUV abban az időben, amikor a gyilkos megszabadult a holttesttől. Lehet, hogy a kocsi a gyilkosé volt, de nem száz százalék. A keréknyom nem eléggé jellegzetes, így abban sem vagyok biztos, hogy SUV volt–e egyáltalán.
–	Vagyis semmi – összegezte Catherine a hallottakat.
–	Ezt azért nem mondanám – vigasztalta Warrick. – Ez is valami.
–	Tudom, a pohár félig tele van.
–	Grissom ilyenkor azt szokta mondani, porozd be a poharat, és az ujjlenyomatból állapítsd meg, kiivott a pohárból.
Catherine elnevette magát. – És mi van a többi keréknyommal?
–	Két motorbicikli.
–	Feltehetően nincs jelentőségük.
–	Talán nincs – értett egyet Warrick. – Az egyik egy ATV keréknyom, de még nem biztos; a másik egyelőre ismeretlen.
–	Folytasd – mondta Catherine és bólintott.
–	Tudod, hogy azt teszem.
A folyosón Catherine elképzelte, mekkora elégtétel lenne, ha sikerülne megoldani egy ügyet, ami a nappali műszaknak nem sikerült. Persze, az igazság kiderítése mindennél fontosabb, de akkor is jólesne borsot törni Conrad Ecklie orra alá.
A nappali műszak vezetőjének mindig volt a tarsolyában valami kifogás, ha elrontottak valamit, és rendszerint a másik műszakra hárította a felelősséget. Ha sikerülne megoldani ezt az ügyet, egy időre befogná a száját, gondolta Catherine.
Benézett a boncterembe. Úgy tűnt, Dr. Robbins valamivel előbbre jutott.
–	Határozottan kijelenthetem, hogy fulladás történt – mondta. – És egy műanyag tasakkal követhették el.
–	Ezt miből sikerült megállapítani?
A szakállas kórboncnok átadott Catherinenek egy darab papírt. – Olvasd el, megjött a toxikológiai eredmény: magas széndioxid–szint.
–	Jól van – mondta Catherine. – Ez is valami.
–	Igen, de ezzel vége is. Ha arra vársz, hogy most azonosítani tudom a tasak típusát, csalódást kell okoznom.
Catherine megcsóválta a fejét, és megveregette Robbins vállát.
–	Te sohasem okozol csalódást, doki…
Már csak Nick és a videokazetták maradtak. Nicket a pihenőben találta, egy csomag pattogatott kukorica, egy diétás kóla és a távirányító társaságában.
–	Éjféli mozizás, mi? Mit nézel? Csak nem a Rocky Horrort? – kérdezte Catherine az ajtóból.
–	Ami azt illeti, nem is olyan rossz – jelentette ki Nick, egy árnyalatnyi büszkeséggel a hangjában.
–	Mondd már, ne csigázz.
–	Azt hiszem, találtam valamit ezeken a felvételeken.
Catherine gyorsan Nick mellé húzott egy széket. – Told közelebb azt a kukoricát.
–	Először is meg kell értened, hogy a Mandalay–öböl egyetlen kijáratánál sincsenek kamerák… – kezdett bele Nick a beszámolóba. – Így aztán sehol sem örökítették meg a távozó járműveket.
–	Ugyan, nem is akartuk, hogy könnyű legyen…
–	Ne haragudj, de ezzel nem tudok egyetérteni – fanyalgott Nick, majd visszatekerte a szalagot, és megnyomta a lejátszó gombot. – És most lássuk a13:35–ös eseményeket.
Catherine jóízűen majszolgatta a kukoricát, de közben le sem vette a szemét a szemcsés, fekete–fehér képekről, melyek a Stripről a Mandalay–öbölparkolójába bekanyarodó autókat mutatták. A kamerát lefelé irányították, így lehetetlen volt belátni a kocsik belsejébe. Három–négy autó is elhaladt, amikor észrevette a parkolóba beforduló LexusRX300–as gépkocsit.
–	Az ott Missy? – kérdezte Catherine.
–	Igen. A Lexusuk hátsó szélvédőjére egy Michigan állam feliratú matrica van felragasztva, bár ebből a szögből nem nagyon látni, bár ha tudod, mit keresel…
Megmutatta Catherinenek a sisakos spártai fejet, és még ebből a szögből is nyilvánvaló volt, hogy Missy Lexusát látják.
–	És most lássuk a következő autót – mondta Nick. Visszatekerte a kazettát, és még egyszer láthatták a Lexust, amit egy sötét, szögletes kocsi követett… – Íme Regan Mortenson szürke Camryja.
–	Jól van. Tehát a két nő valóban a kínai étteremben volt. Az étterem belsejéből nincsenek felvételek?
Nick bólintott. – Itt láthatod, ahogy áthaladnak az éttermen, itt meg amikor távoznak. Két különböző kamera vette fel őket.
–	Együtt érkeztek – mondta Catherine –, és együtt is távoztak.
A felvételek nem hazudnak. Csakhogy Regan azt mondta Brassnak és nekem… inkább nézd meg ezt.
Nick előretekerte a szalagot; a sarokban lévő számláló nagy sebességgel mutatta az időt. A 13:45–ös kockánál lelassította, és normál sebességre állította a lejátszót.
–	Nagy sebességre állítottam a lejátszót… valószínűleg ugyanazt tettem, mint Ecklie emberei… de az üdítőm megbillent, és ahogy utánakaptam, véletlenül pont itt állítottam meg a gépet.
A felvételen több gépkocsi látszott, melyek egyenesen a bejárat előtt haladtak el. Néhányan bekanyarodtak a parkolóba, majd 13:49–kor – a sarokban lévő óra szerint – egy SUV lelassított a bejárat előtt, majd sebességbe kapcsolt és eltűnt.
Catherine megdermedt, a kukoricával teli keze megállt a levegőben.
–	Szentséges… Ez úgy néz ki, mint…
–	Pontosan úgy néz ki – mondta Nick, és visszatekerte a szalagot addig a pontig, míg a SUV ismét megjelent a bejárat előtt, majd kimerevítette a képet, és a keze ügyében lévő billentyűzet segítségével ráközelített a jármű oldalára – egy RX300–as Lexus volt, ugyanolyan színű, mint Shermanék kocsija. A kép nem volt túl éles, de a hátsó szélvédőn látni lehetett a zöld–fehér michigani matricát.
Catherine visszatette a pattogatott kukoricát a tasakba, majd halkan, mintha templomban lenne, megkérdezte: – És Ecklie emberei nem vették észre?
–	Úgy tűnik, nem. Legalábbis nem készült róla feljegyzés – mondta Nick és vállat vont. – Én is túlpörgettem volna, ha véletlenül nem verem le a kólámat. Mindannyian az érkező, nem pedig a távozó kocsikat figyeltük… Várj, mutatok valamit…
Azzal még közelebb hozta a képet, és megpróbált javítani a kép élességén. Egy kissé szemcsés volt, de az RX300–as Lexus hátsó szélvédőjén lévő matrica összetéveszthetetlenül Michigan állam címerét ábrázolta.
–	Mennyi az esélye, hogy ez valaki másnak a Lexusa, ugyanazzal a matricával, mely ugyanarra a helyre, ugyanarra a szélvédőre van felragasztva? – kérdezte Nick.
–	Grissom biztosan mondana neked egy számot – felelte Catherine. – Én csak azt mondanám, hogy valahol a nulla közelében. De Nick, azt az autót a parkolóban találták meg!
Nick bólintott. – Ez tény – mondta, és a kimerevített képre mutatott. – És az is tény, hogy ez a főbejárat. Viszont a parkolónak több bejárata is van, ahol nincsenek kamerák.
Catherine teljesen megdöbbent. – A vezető egyszer sem látható?
–	Nem hiszem. Megpróbálok javítani valamit a képeken, de ebből a szögből… és a visszatükröződés miatt… nem valószínű, hogy sikerül.
–	Nick, mi lenne, ha beszélnénk azokkal az emberekkel, akik benn tartózkodtak a kaszinóban, amikor elhajtott az a SUV?
–	Még ha az autó vezetője valami csoda folytán be is ment a kaszinóba, ne feledd, hogy több ezren voltak odabenn. És mindez már több mint egy évvel ezelőtt történt. Hogyan találnánk meg őket?
–	Igazad van – ismerte be Catherine. – Még ha tegnap történt volna, talán… de ennyi idő után… Tehát Missyt a saját kocsijával csalták el, és miután megölték, a Lexust visszavitték a parkolóba?
–	Úgy tűnik.
–	Ha a Missy gyomrában talált kínai étel emésztetlen állapotban volt, akkor mire a kocsija visszakerült a szállodához. …
–	Már halott volt – fejezte be Nick a mondatot.
Catherine döbbenten a képernyőre mutatott. – Akkor meg ki az ördög vezette azt a Lexust?
–	Olyasvalaki, akinek fagyasztószekrénye is van.
–	Talán – mondta Catherine, és megnyomott egy gombot a házi telefonon. – Warrick?
Warrick recsegő hangja betöltötte a helyiséget: – Cath?
–	Kérlek, gyere be a videólaborba.

Miután Warrick is megtekintette a felvételeket, neki is elmondták az elméletüket.
–	Szeretném, ha tudnátok, hogy az a Lexus olyan tiszta, mintha most hozták volna ki a szalonból – mondta Warrick fejcsóválva. – Ha volt is benne valami, Sherman szakszerűen kitisztíttatta.
–	Sikerült azonosítani azokat a keréknyomokat? – érdeklődött Catherine ártatlan arccal.
Warrick elhúzta a száját. – Még folyamatban van.
–	Szerinted mivel kezdjük?
–	A Lexusszal.
–	Akkor keress egy nyomozót, és indulj el a Sherman–házba – mondta Catherine.
Warrick felállt, és savanyúan nézett Catherine–re. – Tudod, ha Grissom itt lenne…
–	Akkor azt mondaná, hogy emeld a segged és menj ki Shermanékhez a Lexusért.
Warrick elhallgatott.
–	Igen, valóban ezt mondaná – mondta végül, és már ott sem volt.

Már éjfélre járt, amikor Jim Brass kivitte Warrickot a csendes, felső–középosztálybéli lakóparkba.
A Sherman–ház nappalijában és az emeleten most is égett a villany, és Alex Sherman azonnal ajtót nyitott, amikor bekopogtak. Mintha számított volna a jövetelükre.
Zöld „Michigan” feliratú, fehér póló és zöld melegítőnadrág volt rajta; a tekintete olyan volt, mintha vagy túl sokat vagy túl keveset aludt volna.
–	Tudnak már valamit? – kérdezte. A hangja egyszerre volt bizakodó és reményvesztett.
–	Van egy elképzelésünk – felelte Brass. – Emlékszik Warrick Brownra, a bűnügyi laborból?
–	Természetesen.
–	Bemehetünk? – kérdezte Warrick. – Beszélnünk kellene.
–	Hogyne… jöjjenek csak. Kérnek kávét? Most főztem le.
Kértek. Ez alkalommal Warrick ült Sherman mellé a kanapéra, míg Brass a mellettük lévő széken foglalt helyet.
–	Kissé zilált vagyok – mondta Sherman. – Missy rokonai folyton hívogatnak, és… még a temetéssel kapcsolatban sem intézkedtem.
–	Nehéz lehet megszokni a gondolatot, hogy a felesége már nincs többé – mondta Brass.
Sherman éles tekintetet vetett a nyomozóra. – A hiányához már hozzászoktam, de most már azt is meg kell szoknom, hogy visszatért… csak holtan… és…
–	Mr. Sherman, megfordult már a fejében, miért nem találta meg a felesége kocsiját azon az éjszakán? – kérdezte Warrick. Kissé megkönnyebbült, hogy a férfi igyekszik tartani magát.
Sherman vállat vont – végképp megadta magát a sorsnak.
–	Talán túlságosan ideges voltam. Azt sem tudtam, hol vagyok, annyira aggódtam miatta.
–	Az fel sem merült önben, hogy az autó esetleg nem is volt ott?
–	Hogyan? – kérdezte Sherman. – Hiszen ott volt a parkolóban!
Warrick bólintott. – Mit is mondott annak idején, amikor kihallgatták?
–	Azt mondtam, hogy megismerem a saját kocsimat, és biztosan nem volt ott, mert különben észrevettem volna.
–	Igaza volt.
Sherman nem értette.
–	De, mint mondtam, rájöttem, hogy valószínűleg annyira ki voltam borulva, hogy… – A férfi égő tekintettel nézett a helyszínelőre. – Vagy… maga mire gondol?
–	Arra gondolok, hogy ma este rájöttünk, miért nem láthatta a Lexust.
–	Istenem – suttogta Sherman, és kiegyenesedett ültében. Warrick szavai hideg zuhanyként érték. – Azt akarja mondani, hogy az autó nem is volt ott? – kérdezte tágra nyílt szemekkel.
Warrick lassan bólintott.
–	Akkor megmondaná, hol a pokolban volt, amikor kerestem?
–	Hát ez az, egyelőre mi sem tudjuk.
–	Akkor honnan tudják, hogy nem volt ott?
Warrick elmagyarázta, mit talált Nick a biztonsági kamera által készített felvételeken.
–	Hogyan lehet, hogy csak most, egy istenverte évvel később vették észre? – kiáltotta Sherman dühtől remegő hangon.
Warrick nem tudta, mit mondjon. Talán mondja el a gyászoló férjnek, hogy Nick is csak azért vette észre, mert kis híján kiömlött a kólája? Vagy mondja el, mekkora harcban állnak egymással Ecklie és Grissom emberei?
–	Egy évvel ezelőtt – szólalt meg Brass, aki addig némán kortyolgatta a kávéját – egy másik nyomozócsoport foglalkozott az üggyel, és ők a szálloda parkolójába érkező gépkocsikra koncentráltak. Most az egyik bűnügyi laborosunk, aki teljesen friss szemmel látja ezt a… gyilkossági… ügyet…, észrevette, hogy a bejárat előtt az ön autójához hasonlójármű haladt.
Sherman elégedett lehetett a válasszal, mert azt mondta: – Azt mondja, a friss szem jót tesz a nyomozásnak. És szeretném elmondani, hogy hálás vagyok, hogy igazolták az állításomat… Csak azt nem tudom, mire megyünk vele?
–	Sokra – mondta Warrick. – Úgy véljük, Missyt a saját kocsijával csalták el, elrabolták, majd az autót visszavitték a Mandalay–öbölbe, ahol leparkolták.
–	Hogy eltüntessék a nyomokat – mondta Brass.
–	Jól van – szólalt meg Sherman. Most már sokkal éberebbnek tűnt. – Miben segíthetek?
–	Járuljon hozzá, hogy ismét átvizsgáljuk a kocsiját.
Sherman csalódottnak tűnt. – A rendőrség egy évvel ezelőtt sem talált semmit, és azóta kitakaríttattam a kocsit.
–	Tudjuk. De nem ártana, ha újra megnéznénk. Reméljük, nem ragaszkodik a lefoglalási parancshoz, mert azzal csak a mi munkánkat lassítaná.
Ahogy óhajtják. Hálás vagyok önöknek, hogy foglalkoznak az üggyel.
Brass kiment a Taurushoz, és telefonált egy vontatókocsiért.
–	Nagyon köszönjük, uram – mondta Warrick. – És ígérem, nem nyugszunk, míg meg nem találjuk a tettest, bárki is legyen az.
–	Nem szeretném megsérteni, de olyan sokszor hallani megoldatlan ügyekről… – mondta Sherman.
–	Igen magas a letartóztatási rátánk, Mr. Sherman, ráadásul az Államok második legjobban felszerelt bűnügyi laborjával dicsekedhetünk.
Sherman végre halványan elmosolyodott. – Akkor azt hiszem, jó kezekben lesz az ügyünk – mondta, azzal elindult a kulcsokért.
A vontatóautó egy órán belül megérkezett, és Warrick azonnal a helyszínelő garázsba vitette, és személyesen átvizsgálta Missy Sherman Lexusát.
A jármű külseje tiszta volt, és alig néhány ujjnyomot talált rajta, melyek minden bizonnyal a férjtől meg az autómosó alkalmazottaitól származhattak. Warrick már megkérte Brasst, hogy keresse meg a Premimum Autómosót, és vegye le az alkalmazottak ujjlenyomatait. Ha valamelyikük időközben kilépett, okvetlenül le kell ellenőrizni. Warrick cseppet sem irigyelte Brasst ezért a munkáért.
A Lexusban talált ujjnyomokat összevetette Sherman ujj nyomataival, melyeket az aktában talált, és kiderült, hogy a vezetőülés felőli ajtón valóban az ő nyomai voltak. A másik ujjnyom egy, eddig ismeretlen személyé volt… de Warrick majdnem biztos volt benne, hogy nem Missy gyilkosától származott.
Warrick a többi fogantyún és a motorháztetőn is talált néhány teljes, illetve részleges ujjnyomot, de ezek is Shermantől származtak. Annak sem látta értelmét, hogy mintát vegyen a kerekekről, hogy kiderítse, merre járt a gyilkosság óta, mivel az autómosó tönkretette a nyomokat, és annak idején Ecklie emberei elmulasztották megtenni, mert abban a hiszemben voltak, hogy a jármű egész idő alatt a parkolóban volt.
És amikor feltételezésekbe bocsátkozunk, mondaná Grissom, szamarat csinálunk magunkból.
Warrick kinyitotta a hátsó ajtót, és végigfésülte a kárpitozást. Igen, gondolta, az autómosóban alapos munkát végeztek.
A műanyagon egy karcolást talált, ami feltehetően egy fekete színű gumis anyagtól származott, de valószínűleg nem Missy Sherman cipőjétől. Ha bedobták volna a csomagtartóba, feltehetőleg erőteljesen rúgkapált volna, és nem ez lenne az egyetlenilyen jellegű nyom. A kárpitozáson talált még egy rövid, fekete hajszálat, ami alighanem Alex Shermantől származott. Warrick a biztonság kedvéért lekapart egy kis mintát a karcolásból, és a hajszálat is betette egy tasakba.
A hátsó ülésen sem talált többet – becsomagolt egy–két szövetszálat, valamint egy fekete és az előzőnél hosszabb hajszálat, mely utóbbiról feltételezte, hogy Missytől származik. A vezetőülés melletti utas ülés tiszta volt, így Warrick nekilátott megvizsgálni a vezetőülést.
A mini elemlámpája fényénél tüzetesen átnézte az ülést, és már–már azon volt, hogy feladja a keresést, amikor megpillantott valamit a fejtámla és a háttámla közé ékelődve. Közelebbről is megnézte: egy szőke hajszál. De hiszen Missynek fekete haja volt, gondolta Warrick, továbbá ez a hajszál valamivel hosszabb is volt, mint az áldozaté. Egy csipesszel óvatosan kiszedte és tasakba tette.
Amint a gépkocsi utolsó ajtaját is becsukta, megjelent Brass.
–	Találtál valamit? – kérdezte.
–	Néhány hajszálat, egy–két szövetszálat; de annyira alaposan kitakarították, hogy még ennyit sem reméltem.
Warrick hosszan nézegette a kocsit. Mit hagyott ki? Az ösztönei… melyekre Grissom figyelmeztetése ellenére már–már vallásos áhítattal hallgatott, azt súgták, hogy kell lennie még valaminek.
De ha van, akkor hogyan lehet, hogy Ecklie emberei nem találták meg?
–	Szerinted Ecklie egy pöcs? – kérdezte végül.
–	Szerinted a medve teleszarja az erdőt?
–	Most akkor mi jobbak vagyunk, mint a nappali műszak?
–	Ember, az egész ország helyszínelőivel felvehetnétek a versenyt!
Warrickot meglepte a dicséret. – Igen, tudom… Kösz. Azt hiszem, még nem végeztem.
Azzal kinyitotta a vezetőülés felőli ajtót és behajolt. A belső tető, az ablak, a fogantyú, a…
Várjunk csak, gondolta.
A fogantyú.
Ecklie embereihez hasonlóan ő is beporozta a külső részét, de mi van az aljával? Az ajtó mellé térdelt, és az elemlámpával bevilágított a fogantyú alá.
–	Na? – kíváncsiskodott Brass.
–	Á, semmi… csak egy újabb zsákutca.
Warrick felállt, hátralépett és ismét szemügyre vette a járművet, majd behajolt és körbenézett. Megnézte a kormánykereket, a műszerfalat, a szélvédőt, majd végül felpillantott és…
A napellenző! – gondolta.
–	Jim, kérlek, vedd ki a táskámból a spatulát.
Brass odaadta. – Van valami?
–	Még nem tudom.
Warrick a spatula segítségével lassan lehúzta a tükröt. A légzsákra vonatkozó instrukciók mellett egy apró műanyagborítót látott, amit óvatosan felemelt, majd a névjegykártya nagyságú tükör sarkában meglátta az ujjnyom–részletet.
–	Hát itt vagy – dünnyögte, mintha a saját tükörképével beszélgetne.
Brass már a kocsi mellett ácsorgott. – Mondd már!
–	Ez alkalommal többet is látok, mint a szépséges arcomat. Megvan az ujjnyom, amit Ecklie emberei nem vettek észre.
–	Ezt vajon hogy csinálták?
–	Nem húzták le a napellenzőt. És fogadok, hogyha beporozom a műanyagot, még többet is találok.
–	Azt hittem, abbahagytad a fogadást – élcelődött Brass.
–	Néha azért jólesik – vágta rá Warrick, majd kiszállt az autóból. – Azt már nem tudom megmondani, mik az esélyek, de tény, hogy jelentősen javultak.

Catherine Willows szaporán végigment a folyosón. Kezében a fehér, műanyag Sears szatyorral úgy nézett ki, mint lelkes vásárló kiárusítás idején. Csakhogy Catherine már túl volt a bevásároláson, és miután Clark megye összes háztartásigép boltjába benézett, a Searsben két fontos kérdésre is sikerült választ találnia a Missy Sherman–ügyben.
Dr. Robbins a papírmunkát intézte, amikor berobogott hozzá.
–	Látnom kell az egyik ügyfeledet, doki – mondta köszönés helyett, és Missy Sherman ideiglenes szálláshelye felé indult.
–	Catherine! Megmondanád, mit művelsz?
Catherine az egyik munkaasztalra tette a szatyrot, majd kinyitotta a tárolót és kihúzta Missy testét, aztán megfordult, belenyúlt a szatyorba és kivett belőle valamit. Robbins felkapta a mankóját és odasántikált.
–	Mi ez a Grissom–módi?
–	Ha nem bánod, inkább maradnék a Willows–módinál – mondta Catherine, és megmutatott neki egy tömzsi golyóhoz hasonló, 2,5 cm hosszú kis gumidarabot – egyik vége kerek, a másik lapos volt.
–	Miben mesterkedsz, Catherine?
Catherine hátrasimította az áldozat haját az arcából, és a gumidarabkát a halott nő arcán találhatómélyedésbe helyezte. Tökéletesen illeszkedtek egymáshoz.
Catherine a hüvelyk – és mutatóujja közé fogta az apró tárgyat.
–	Doki, bemutatom a Searsben árusított Kenmore fagyasztószekrény egyik elemét – mondta diadalittas mosollyal.
–	Tehát egy Kenmore fagyasztóban tárolták – mondta Robbins.
–	Ez az elmélet. Segítenél?
–	Hogyne.
–	Most szépen felülteljük – mondta Catherine.
–	Rendben…
Felemelték Missy holttestét, majd miközben Robbins egyenesen tartotta, Catherine elővette a szatyorból a másik tárgyat, egy fehér műanyag borítású fémpolcot, melyet az apróbb darabok számára terveztek, és a fagyasztó tetején helyeztek el.
Catherine odaillesztette a tálcát a Missy karján látható mélyedéshez.
–	Ó, hogy az a… – motyogta.
Nem talált.
Catherine csalódottan hátralépett. – De miért? – motyogta.
Robbins előbb a holttest karjára, majd a polcra, aztán ismét a karra nézett. – Fordítsd meg a polcot – mondta végül.
Catherine engedelmeskedett, és igen… a polc tökéletesen illeszkedett Missy karjához!
–	Ezt már szeretem – mondta elégedetten. – Most már tudjuk, milyen típusú fagyasztót keresünk.
Segített Robbinsnak visszatolni Missyt a tárolóba.
–	Hogyan fogod megtalálni azt a bizonyos fagyasztót? – érdeklődött a doki, miután becsukta a tároló ajtaját.
–	Őszintén, doki, fogalmam sincs – felelte Catherine, és vállat vont. – Egyelőre annak is örülök, hogy végre sikerült összeraknom a darabkákat, és kezd kialakulni a kép. Te mit gondolsz? Járjak házról házra?
–	Szerinted hány polcos, apró, kék dugattyús Kenmore fagyasztószekrény van Vegasban?
–	Halvány fogalmam sincs. Azt sem tudom, milyen adatbázisban kellene keresgélni.
–	És az áruház értékesítési osztályán sem tudnak segíteni?
–	Talán, de előbb meg kellene tudni, mikor vezette be a Kenmore a polc és a dugattyú használatát. Ez lehet egy, de akár húsz éve is. Még nem néztem utána.
–	Ha húsz éve, akkor jó sok darabot adtak el szerte Vegasban – jegyezte meg Robbins.
–	Ki mondta, hogy csak helybéliek vásároltak fagyasztókat? Havonta több százan költöznek ide, és hozzák magukkal a fagyasztójukat.
Robbins bólintott. – Ne vedd sértésnek, de egyetlen percig sem cserélnék veled.
Catherine körülnézett a boncteremben. – Nem fogod elhinni, doki, de én sem irigyellek.
Robbins elmosolyodott. – Ez ügyes volt, Catherine.
–	Kösz, doki. Most mennem kell.

Ezután Catherine körbejárta az épületet, és minden helyiségbe benézett, hátha megtalálja a társait. Warrickot végül az ujjnyom–laborban találta meg.
–	Nem lennél itt, ha nem találtál volna valamit a Lexusban – mondta.
Warrick elújságolta a híreket. – A haj – és szövet–szálakat betápláltam a keresőprogramba, és most nyomtatom ki a tükrön talált ujjnyomot.
–	És?
Egyelőre csak annyit tudok, hogy egyik sem a Sherman házaspáré.
–	Merjek reménykedni? De mi van akkor, ha az autómosó valamelyik embere hagyta ott a nyomát?
–	Elképzelhető – ismerte be Warrick. – De csak holnap reggel zárhatjuk ki őket, amikor összehasonlítottuk az ujjlenyomataikat.
–	Azért az AFIS–ben lefuttathatod.
–	Az lesz a következő lépés… Már megint úgy nézel, Cath.
–	Hogyan nézek?
 – Tudod… ahogy a macska, miután megette a kanárit. Te mit találtál?
Catherine elújságolta, mire jött rá a fagyasztóval kapcsolatban.
–	Zene füleimnek – mosolygott Warrick. – Ez már haladás.
–	Folytasd a keresést – kérte Catherine.
–	Le se tudnál állítani.
Catherine alig tette ki a lábát a laborból, amikor megcsörrent a telefonja.
–	Nick vagyok. – A háttérben hallani lehetett a Tahoe szirénáját.
–	Hová ez a nagy sietség? – kérdezte Catherine.
–	Gyilkossági helyszínre! Azt hiszem, neked sem ártana kijönni.
–	Tudod, hogy rajta vagyunk a Sherman–ügyön. Már máskor is voltál egyedül… Mi a baj?
Nick megpróbálta túlkiabálni a szirénát. – Véletlenül belehallgattam a járőrök rádiós csevelyébe. Szerintük fulladásos eset. De nincsenek fojtogatásra utaló nyomok!
Akárcsak Missy Sherman esetében.
–	Mit tudsz az áldozatról?
–	Azonosítatlan női holttest, Missy Shermannel egyidős lehetett. Ha őt is kidobták…
Erre volt szükségük: egy újabb sorozatgyilkosra.
–	Hol van a helyszín? – kiabálta bele Catherine a telefonba.
–	A Charleston sugárút végén, a keleti oldalon.
–	Ott nincs semmi, Nick!
–	Csak a helyszínünk… és néhány ház… a dombtetőn.
–	Szólok Warricknak, és indulunk – mondta, és Nick válaszát meg se várva, bontotta a vonalat.
–	Ennek az átkozott ügynek nem volt semmi értelme, amikor kiderült, hogy az eltűnt személyt holtan találták meg – szólalt meg Warrick a Tahoe anyósülésén. – Most meg azt akarod mondani, hogy kettős gyilkosságról van szó?
Catherine nem akart elhamarkodottan nyilatkozni.
–	Egyelőre még azt sem tudjuk, kapcsolódnak–e egymáshoz a gyilkosságok – mondta végül.
–	Akkor meg miért megyünk ki a helyszínre?
Catherine vállat vont. – Segítünk Nicknek.
Az út további részében nem sokat beszéltek; Warrick megpróbálta befogni a járőrök által használt sávot, de nem járt sikerrel.
Hamarosan meglátták Nick Tahoe–ját, és bekanyarodtak melléje. Gyorsan gumikesztyűt húztak, majd felkapták a táskáikat és kipattantak a járműből. Mivel az utcalámpák messze voltak, a holttest köré halogénlámpákat szereltek fel.
A Charleston sugárút egy domb lábánál ért véget, melynek tetején félmillió dolláros, modern kastélyok magasodtak a sziklás pusztaság fölé. A házaktól körülbelül száz méterrel délre egy építkezési út haladt, ami megkerülte a dombot. A sivatag szélén egy árokban rothadó szemét bűzölgött. Itt találtak rá a harminc év körüli, vékony testalkatú fehér női tetemre. A holttest a hátán hevert, karjai széttárva, lábai összezárva; alabástrom bőre ragyogott a halogénlámpák fényében.
Az egyenruhás rendőrök három csoportba oszlottak; az első pár a holttestet őrizte, a második feltartóztatta a bámészkodókat, míg a harmadik páros azokat az aggódó lakosokat állította meg, akik lemerészkedtek drága otthonaikból.
–	Megfagyott? – érdeklődött Warrick.
Nick gyorsan készített még néhány felvételt. – Robbins doki többet tudna mondani, de szerintem nem.
–	Vagyis fojtogatás történt – vélekedett Catherine.
–	Vagy fulladás – mondta Nick.
Az áldozat szeme nyitva volt, értetlenül az égboltra meredt – a szemfehérjén látható volt a fulladásra jellemző bevérzés.
–	Körülnézek, hátha találok keréknyomokat – szólalt meg Warrick.
–	Jól van – egyezett bele Catherine, majd elindult, hogy beszéljen Lockwood hadnaggyal, a nyomozóval, aki megkapta az ügyet.
A magas, sportos testalkatú, afroamerikai férfi zord mosollyal üdvözölte a helyszínelőt.
–	Hadnagy – szólította meg Catherine.
–	Catherine…
–	Vannak tanúink?
–	Nem tudunk róluk.
–	Ki jelentette be az esetet?
A nyomozó az egyik járőrautó felé biccentett, melynek hátsó ülésén egy dél–amerikai külsejű asszony sírdogált. Catherine megvárta, míg a nő leveszi a szeméről a zsebkendőt, és szemügyre vette a vonásait, bár ekkora távolságból nem sokat látott.
–	Mit tudsz róla?
–	Lupita Castillo – felelte Lockwood. – Bejárónő – mondta és egy kétemeletes stukkóépületre mutatott.
–	Ki lakik ott?
Lockwood elővette a jegyzettömbjét és megnézte.
–	Jim és Catherine Dietz. A férfi valami nagykutya a Demokrata Pártban; a feleség menő ügyvéd. Ms. Castillo éppen a közeli buszmegállóba tartott, amikor megtalálta a meztelen holttestet.
Catherine körülnézett a kihalt tájon. – És a munkaadói még arra sem képesek, hogy hazavigyék a bejárónőjüket? Legalább a buszmegállóig kivihették volna.
–	Erre már én is gondoltam – mondta a nyomozó.
–	Az asszony azt mondta, a munkaadói általában elmennek érte és haza is viszik, de most nincsenek a városban. Minden második nap eljön a házba, hogy lássa, nincs–e valami baj.
–	És hol vannak Dietzék?
–	Disneylandben, a hatéves kislányukkal.
–	Honnan telefonált a bejárónő?
–	Visszament a házba.
–	És mit keresett itt ilyen későn? Szombat éjszaka van.
–	Jézusom, Catherine, mennyire egyformán gondolkodunk! – kuncogott a nyomozó.
–	Tudod, amikor a nagy elmék találkoznak…
–	Én is megkérdeztem tőle, de azt mondta, mise után idejött, főzött magának valami vacsorát és megnézett egy filmet a kábeltévén. Azt mondta, a család megengedte neki, mert így legalább nem tűnik annyira kihaltnak a ház.
–	Hihetőnek hangzik – vélekedett Catherine, majd komoran Lockwoodra mosolygott. – Ideje munkához látni.
Mivel Nick már lefényképezte az áldozatot, Catherine nyugodtan megvizsgálhatta.
Az asszonynak rövid, tüskés, szőke haja volt. Apró, már–már sovány testalkatú, a bőre szinte áttetsző. Catherinet azokra az éjszakai táncosnőkre emlékeztette, akik szinte soha nem jártak ki a napfényre, ezért a bőrük enyhén kísérteties színt öltött, amivel éles ellentétet alkotott a vörös ajakrúzs.
Catherine érezte, hogy van valaki mellette.
Nick.
–	Egyszerűen kidobták – jegyezte meg Nick szomorúan. – Mint egy darab rongyot. – Megcsóválta a fejét.
–	Ó, igen – mondta Catherine. – El kell kapnunk ezt a szörnyeteget, Nick… – Aztán bűbájosan rámosolygott. – Már csak azért is, mert egy egész szemétdombot hagyott nekünk helyszínként.
Nick bólintott és végre elmosolyodott, amitől az arcán megjelent két gödröcske.
–	Milyen igazad van.
Azzal munkához láttak.

9.
A HELYSZÍN HÓFEHÉREN ragyogott a napsütésben. Sara éppen fényképeket készített, amikor a szállodaigazgató, kezében egy–egy termosz forró kávéval visszaérkezett, és vidáman elkurjantotta magát: – Forró kávé!
Grissom és Maher odabaktattak a fához, ahol Cormier mindenkinek töltött egy–egy bögrével a forró nedűből. Sara készített még néhány felvételt, és ő is csatlakozott a társasághoz. Cormier a kezébe nyomott egy gőzölgő bögrét, amit a helyszínelő óvatosan megfújt, mielőtt belekortyolt volna.
–	Épp most mondtam a társainak, hogy az égiek a nyakunkba akarnak zúdítani még egy adag havat.
Sara a többiekre nézett, de az arckifejezésük láttán rögtön tudta, hogy Cormier nem tréfált.
–	Még több hó – mondta végül.
Cormier bólintott. – Az időjárás–jelentés nem túlbíztató. Húsz–huszonöt centi hó is leeshet.
–	Ennyit a helyszínelői konferenciáról – dohogott Grissom.
–	Amit hivatalosan is lefújtak – vágta rá Cormier.
–	Kaptam egy e–mailt, amit két állami tanácstag írt alá. A konferenciát is ők szervezték meg.
Maher belesóhajtott a bögréjébe, majd felnézett. – Bennünket mikor akarnak kiásni innen?
Cormier tagadóan megrázta a fejét. – Sajnálom, de egyelőre se ki, se be. Szerintem a rendőrök is csak később dugják ide az orrukat.
–	Mit jelent az, hogy később? – érdeklődött Grissom.
–	Nem most.
Sara felsóhajtott. – És most mi legyen?
Grissom feléje fordult. – Megiszod a kávét, és folytatod a munkát a helyszínen. Havazás ide, havazás oda, a munkát el kell végezni.
Hát igen, a jó öreg Grissom, gondolta Sara. Még egy szónoki kérdésre is képes kimerítő választ adni.
–	És mi a rendeltetésük ezeknek a botoknak? – kérdezte a kanadaitól.
Ezen már Sara is eltöprengett.
–	Ezt a technikát két saskatchewani vadőr fejlesztette ki – felelte Maher. – A haverjaim, Les Oystryk és D. J. McGill. Jöjjenek, megmutatom.
Maher a sor utolsó botjához vezette a két helyszínelőt. – Az elmélet nem túl bonyolult – mondta egy olyan kézmozdulat kíséretében, mintha áldásra készülődne. – Egy bottal megjelöltem a helyet, ahol a golyó a hóba fúródott.
–	Vagyis megjelölte a tegnap este látott sávot? – érdeklődött Grissom.
–	Pontosan. Általában egy sor zászlócskával jelöljük az útját a következő karóig, ami a golyó útját követi. De ilyen mély hóban egyszerűen beszúrtam egy második karót, és igyekeztem a lehető legegyenesebb irányt követni.
–	És a hóban a golyó sohasem tér el az egyenes pályáról? – kíváncsiskodott Sara.
–	Nem ismerek olyan szót, hogy „soha”. Ha a golyó sziklának csapódott, lehetséges, sőt valószínű az eltérés, de ez a hó elég mély ahhoz, hogy lelassítsa, így a nyomvonalának is egyenesnek kell lennie.
Grissom a szánra mutatott. – És itt jön a képbe a fémdetektor.
–	Pontosan – mondta a kanadai. – Az előadásra hoztam… Szerintem a vonal mentén, maximum egy méterrel a hó alatt lapul az a lövedék.
–	Mennyire sikeres ez a technika? – érdeklődött Grissom.
–	Mivel a „mindig” szó sem szerepel a szótáramban, inkább úgy fogalmaznék, hogy általában sikeres. – A kanadai a fa mellett ácsorgó szállodáshoz fordult. – Mr. Cormier!
–	Igen, uram?
–	Megtenne nekem egy szívességet?
Cormier közelebb lépett. – Parancsoljon velem, Mr. Maher.
Maher valamivel a holttest mögé mutatott. – Fogja az ásót, és tisztítson meg egy kis helyet a hóban, úgy egy méterszer egy méteres legyen.
Cormier bólintott. – És milyen mély?
–	Egészen a talajig. Kipróbáljuk az elméletet.
–	Az ásó tökéletesen megfelel a műszaki tudásomnak – jegyezte meg Cormier, és a szánhoz ballagott, ahonnan levette az ásót, majd munkához látott.
Míg Grissom a lábnyomokról készült öntvényekkel volt elfoglalva, Sara segített Mahernek összeállítani a fémdetektort, majd bejárták a golyó nyomvonalát. A kanadai néha lemutatott egy pontra, amit Sara egy–egy kisebb karóval megjelölt.
A második karó után Maher hirtelen megállt, és értetlenül nézett a hóra. – Nem értem.
–	Mi történt?
–	Úgy tűnik, itt nagyobb tárgy lapul, mint egy golyó.
–	Vajon mi lehet?
Maher fejcsóválva beszúrt egy karót a hóba, és folytatta a keresést. A végére Sara már négy különböző helyet jelölt meg.
–	És most mi legyen? – kérdezte Sara.
–	Végigmegyünk a próbaterületünkön – válaszolta Maher.
Sara figyelte, ahogy végighaladt a csupasz talajon, ahonnan Cormier eltakarította a havat.
–	Jól van – mondta a kanadai. – Eddig világos: itt nincs fém. Sara, kérem, hozzon ide egy szemetes–zsákot a szánról.
Sara szó nélkül fogott egy zsákot és odavitte Mahernek, aki odament az egyik karóhoz és megtöltötte hóval.
–	Most szépen befedjük ezt a csinos kis gödröt.
Ó – szólalt meg Sara. – Vagyis a megjelölt havat beletesszük a gödörbe és végighúzzuk rajta a fémdetektort.
Maher bólintott. – Igen, de előbb ásni fogunk. Az a kettő a magáé – mondta, és a sor végén lévő utolsó két karóra mutatott. Aztán beletérdelt a hóba. – Én megcsinálom ezt a kettőt.
Sara épphogy beleásott a hóba, amikor egy rózsaszín foltra lett figyelmes. – Gordy! Grissom! Nézzétek, mit találtam!
A két férfi odasietett.
Grissom lehajolt, és megnézte Sara leletét. – Ez vér…
–	Mi az istent keres itt? – hüledezett Maher.
Mindannyian ösztönösen a hulla irányába fordultak, de az áldozat néma maradt.
Maher a többiekre bámult. – Nem azt mondták, hogy csak a holttest mellett találtak vért?
–	De igen – felelte Sara. – Idelenn semmit sem láttunk.
–	Nem lehet, hogy ezt a vérfoltot már eleve befedte a hó? – kérdezte Grissom.
–	Nem hiszem – vélekedett Sara. – Legalábbis nem a lövések és az érkezésünk közötti időben.
Maher csodálkozva nézett rájuk. – Talán valaki szándékosan dobta rá a havat…
–	Van még abból a bogaras üvegcsédből? – kérdezte Sara, és a főnökére nézett.
Grissom szó nélkül előhúzott egy kis üveget, és átadta Sarának, aki a kupak segítségével belekotort egy kis rózsaszínű havat, majd lefedte. Az üvegcsét visszaadta Grissomnak, és folytatta az ásást. Ez alkalommal sokkal óvatosabb volt; minden köbcentimétert alaposan megnézett, nehogy véletlenül elkerülje a figyelmét a bizonyíték.
Levette a kesztyűjét, és puszta kézzel kotorta a havat; félt, hogy az ásó, sőt a kesztyűje is beszennyezheti a bizonyítékot. Az elején jólesett a friss, hideg hó érintése, ám pár perc múlva az ujjai kivörösödtek és elzsibbadtak.
Ostobaság volt levenni a kesztyűt, gondolta, amikor az ujjai egy kemény tárgynak ütköztek. Úgy kapta ki a kezét a gödörből, mintha kígyó marta volna meg.
–	Jól vagy? – kérdezte Grissom, és odarohant. A hangja őszinte aggodalomról árulkodott.
–	Valami fémes tárgy… – motyogta Sara. – Nem is kicsi…
Mindketten a hóban térdeplő Maherre néztek, aki felkecmergett és odament hozzájuk. – Ki tudják venni ezzel? – kérdezte, és a zsebéből elővett egy fogót.
Azt hiszem, menni fog – mondta Sara, és a fogóval óvatosan belenyúlt a gödörbe, majd lassan kihúzta a nehéz tárgyat a hóból. Döbbenten összenéztek.
–	Egy kés? – álmélkodott a kanadai. – De hiszen… az áldozatot lelőtték!
–	Úgy van – mondta Grissom.
Sara továbbra sem engedte ki a kést a fogó szorításából. Nem volt túl nagy – a pengéje mindössze tíz centi lehetett.
–	Az áldozatunkat valóban lelőtték – mondta. – De akkor mivel magyarázzuk ezt?
–	Még több vér – szólalt meg Grissom. A tekintete csodálatot tükrözött.
A pengét egy rózsaszínű réteg borította.
Értetlenül néztek egymásra.
–	A testen nincsenek késszúrásra utaló nyomok, ugye? – kérdezte Maher.
–	Nem láttunk ilyen jellegű sérüléseket – felelte Grissom. – Elképzelhető, hogy az áldozatunk védekezett, mielőtt meghalt?
Mindhárman a holttestet fedő hókupacra néztek.
–	Vér… – motyogta Maher. – Hogyan történhetett?
–	Itt nincs olyan sok vér – szólalt meg Sara.
–	Vagyis?
Valójában nem üldözésként kezdődött. A majdani áldozat és a társa együtt jönnek fel a dombra. Beszélgetnek, talán még vitatkoznak is, majd a szócsata csúnya fordulatot vesz… és a későbbi áldozat megszúrja a társát, aki önvédelemből fegyvert ránt…
…és valahol a lejtő aljában kezdetét veszi a hajsza. A társ rohan és lő, és mire ideérnek, a gyilkos kétszer is célt tévesztett. Menekülés közben az áldozat elejti a kést; mentené az életét, de három méter után egy golyó a hátába fúródik. Elvágódik… Aztán a társa odalép az immár halott férfihez, és elhatározza, hogy eltorzítja a vonásait. Visszamegy a szállodába, felkap egy benzineskannát, és felgyújtja az áldozatot.
–	Három résztvevővel is hasonló módon történhetett – szólt közbe Sara, és vállat vont.
Grissom és Maher egyetértően bólogatott.
–	A forgatókönyv illik a bizonyítékokra – mondta Grissom. – Folytassuk a munkát, és gyűjtsünk még adatot; lássuk, mire megyünk vele… Sara, húzd vissza a kesztyűd. Nem szeretném, ha ujjak nélkül maradnál.
–	Úgy tűnik, az áldozatunk azt hitte, egy késsel szembeszállhat a lőfegyverrel – dünnyögte Maher.
–	Én nem nevezném késnek – jegyezte meg Sara.
–	Zsebkésnek elég méretes – mondta Grissom.
–	Golyó ellen mégsem hatásos – tette hozzá Maher.
Cormier közelebb lépett hozzájuk.
–	Az a vér… a gyilkosé?
–	Valószínűleg igen – felelte Maher.
–	Nem szeretnék tanácsokat osztogatni, főleg nem olyan szakértőknek, mint maguk, de a vér alapján nem lehetne azonosítani a gyilkost? – érdeklődött a szállodás.
–	Egy laborban könnyű dolgunk lenne – mondta Grissom. – De idekinn semmit sem tehetünk. – Az erdő irányába mutatott. – Egyébként az a vér megfagyott és a vörös vérsejtek megtörtek. A laborban meg tudnánk vizsgálni a plazmát, de ilyen körülmények között… – Azzal széttárta a karjait.
Visszamentek a karókkal megjelölt helyekre, és óvatosan kiásták a havat, amit a kiterített műanyagzsákra szórtak, így Maher a fémkeresővel is megvizsgálta.
Ahányszor talált valamit, Sara letérdelt és lassan szétterítette a havat. Összesen két golyót és egy negyeddolláros érmét találtak.
–	Ez már igen, Gordy – mondta Sara, és feldobta az érmét.
–	A fele fizetésem – tréfálkozott a kanadai, és elkapta.
–	Ja – vigyorgott Sara. – De ez legalább amerikai.
Sara odament Grissomhoz. – Két golyó. Ha már megtisztítottuk a jégtől, kiderül, mit találtunk.
–	Jó munka volt, Sara – dicsérte Grissom. Felállt, és felvett két különböző ballábas lenyomatot. – Mit szólsz hozzá?
Sara figyelmesen megnézte a lenyomatokat. – Ugyanattól a lábbelitől származnak.
Grissom bólintott. – Két sorban is megtaláltuk ugyanazt a nyomot. Egy gyilkos, aki kétszer járta meg az idevezető utat.
–	Ez igazolja az elméletemet.
–	Hát… nem ártana, ha találnánk még bizonyítékot.
Maher csatlakozott hozzájuk. – Milyenek lettek a lenyomatok, Dr. Grissom?
–	Megkötöttek. Már be is csomagolhatjuk őket.
–	Nagyszerű. A golyók is megvannak. Azt hiszem, végeztünk.
–	És mi lesz a holttesttel? – kérdezte Sara.
Maher komoly arccal nézett Grissomra. – Mi a véleménye, Dr. Grissom? Végeztünk a helyszínnel?
Grissom figyelmesen körülnézett, majd lassan bólintott.
–	Egyetértek – szólt Maher. – Azt javaslom, vigyük magunkkal a holttestet… a szánon elfér.
–	Várjanak! – kiáltott fel Cormier. – Hogyhogy most levihetik a hullát, és éjszaka itt kellett őrizni?
–	Azért, mert eddig egy aktív bűnügyi helyszín részét képezte – magyarázta Grissom. – Most, hogy már megvizsgáltuk a helyszínt, a testet is eltávolíthatjuk innen.
Az idős férfi fejcsóválva odébbállt.
Maher az égre nézett, és megjegyezte: – Ha elég gyorsan összecsomagolnánk…
–	Akkor a parkolóra is vethetnénk egy pillantást – fejezte be Grissom a mondatot.
–	Akkor menjünk szánkózni – mondta Sara.
Grissom és Maher óvatosan kiásták a holttestet, majd szorosan az űrtakaróba tekerték és felkötözték a szánra. Közben Sara összeszedte a szerszámokat, és a szánhoz cipelte azokat. Negyedóra múlva már a lejtőn voltak.
Most is Cormier haladt legelöl; Maher a szánt húzta, Grissom és Sara hátul baktattak és vigyáztak, nehogy lepotyogjon valami. Közben azon tanakodtak, mi legyen a holttesttel.
Már a parkoló szélén járhattak, de még mindig nem sikerült dűlőre jutniuk.
–	Ássuk vissza a hóba – javasolta Maher.
Sara elhúzta a száját. – Hiszen csak most ástuk ki!
A kanadai bólintott. – Igen, de a gyilkos okkal gyújtotta fel…
–	És maga azt hiszi, ha bevisszük magunkkal a szállodába, lehetőséget adunk neki, hogy befejezhesse a munkát – mondta Grissom.
A kanadai vállat vont. – Csak egy vélemény…
–	Ha idekinn ássuk el, kezdhetjük elölről az őrködést – mondta Maher. – Nehogy felfalják a vadállatok.
–	Kérlek, istenem – sóhajtotta Sara. Belegondolt, mennyire közel vannak már a szállodához és a jó meleg szobához. – Add, hogy legyen más megoldás.
A szálloda mögötti feltakarított részhez értek.
Grissom a szállodaigazgatóra nézett. – Mr. Cormier, magának van hűtőkamrája?
Cormier felnevetett. – Egy ekkora szállodában kötelező… Na, ne…
Cormier tekintete lassan a szánra kötözött, bebugyolált holttestre vándorolt.
–	Be lehet zárni azt a hűtőkamrát? – érdeklődött Grissom.
–	Igen, lakattal, de…
–	Kinek van kulcsa?
–	Nekem, a nejemnek és Mrs. Duncannek. De nem gondolhatják komolyan…
–	És a másik szakácsnak? – szakította félbe Maher. – Hogy is hívják?
–	Bobby Chesternek – felelte Cormier. – Neki nincs kulcsa. Általában nappal dolgozik, és a feleségem vagy én mindig a közelben vagyunk. De uraim, ugye, nem gondolták…
–	Mr. Cormier, meg kell kérnünk, hogy szedje össze a kulcsokat és adja át nekünk – mondta Maher.
A szállodás a fejét csóválta. – Nem mondhatják komolyan, hogy… a hűtőkamrában akarják tárolni azt a… hullát.
Grissom és Maher nem szóltak. Sara döbbenten figyelte őket.
–	Az egészségügyi szabályzat… – próbálkozott Cormier. – Van fogalmuk, hány törvényt sértenénk meg?
–	Hadd emlékeztessem, hogy gyilkosság történt, tehát valaki eleve megszegte a törvényt – érvelt Grissom. – Ragaszkodunk hozzá, sőt mi több, lefoglaljuk a hűtőkamráját.
–	Könyörgök, mondják, hogy ez valami beteges tréfa – siránkozott a szállodás. – Mit mondjak a közegészségügyi felügyelőnek?
–	Mr. Cormier, higgye el, nincs más választásunk.
–	De mit szólnak a vendégek?
–	Nem kell tudniuk róla – mondta Grissom. – Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb.
–	Végre egyetértünk valamiben!
Maher kedvesen mosolygott.
–	Akkor átadná nekünk azt a lakatkulcsot? – Aztán Grissomhoz fordult: – Nem ártana sietni, ha a parkolót is meg akarjuk nézni.
–	Pár perc múlva visszajövök – sóhajtott fel a szállodás.
Sara utána kiáltott: – Uram!
–	Igen, Sidle kisasszony.
–	Ugye, ezt nem fogja elmondani Pearlnek?
Cormier felhúzta a szemöldökét, majd bólintott. – Jó ötlet, kisasszony. Nagyon jó ötlet – dünnyögte, és bement az épületbe.
–	Mi volt ez a Mrs. Cormier–dolog? – érdeklődött Maher. – Akadt egy újabb gyanúsítottunk?
–	Ha Cormier meg akarja őrizni a hűtőkamra titkát, elsősorban a felesége előtt kell titokban tartania – mondta Sara. – Az egész környéken az asszony az egyetlen kommunikációs rendszer, akire nem volt hatással a vihar.
–	Aha – motyogta Maher.
–	Ami a késpengén lévő vért illeti… – folytatta Sara.
–	Mi van vele? – kérdezte Grissom.
–	Az a pincérnő… Amy Barlow… Be van kötve a keze…
Grissom bólintott. – Azt mondta, hagymaszeletelés közben szerezte a sérülést. Elhiggyük neki?
Sara vállat vont. – Ő az egyetlen személy, akin vágásnyomot láttam.
–	És a pincér? – kérdezte a kanadai.
–	Aki elejtette a tálcát? – kérdezte Sara.
–	Foltos volt az ingujja.
Sara elmosolyodott. – Ó, hát maga is észrevette… Ételekkel és italokkal dolgozik, így az a folt…
–	Akár vér is lehetett – tette hozzá Maher. – Ez megmagyarázza azt a foltot. Gyenge, gyulladt kar…
–	Most akkor leszűkítettük, vagy kibővítettük a gyanúsítottak listáját? – nézett rájuk Grissom.
Maher megcsóválta a fejét. – A bizonyítékaink egyelőre nem mutatnak semmilyen irányba.
–	Nem tudjuk megvizsgálni a késen talált vért? – kérdezte Sara.
–	Kétlem, hogy a szálloda rendelkezne a szükséges eszközökkel – vélte Grissom.
A társaság meglepődve látta, hogy Cormier nem egyedül jön vissza – a nyomában baktatott Tony Dominguez, a magas, karcsú pincér. A fekete nadrág és a fehér ing helyett most egy bő póló és új, fekete farmernadrág és fehér teniszcipő volt rajta. A cipőjét kímélendő, megállt a hátsó kijárat mellett, ahol valamennyire eltakarították a havat.
A nyomozók furcsálkodva néztek egymásra.
–	Azt mondták, sietnek – mondta Cormier. – Gondoltam, jól jön egy kis segítség… tudják… hogy bevigyük azt a… csomagot.
–	Köszönjük – morogta Grissom –, de azt hiszem, egyedül is boldogulunk.
Cormier az épület irányába intett. – Biztos benne? A szállítók számára fenntartott bejáraton kell bemennünk.
–	Tudom, hogy nem éppen erre számítottunk – jegyezte meg Maher, és Grissomra nézett –, de mi lenne, ha maga, Herm és… hogy hívnak, fiam?
–	Tonynak – mondta a fiatalember.
–	Miért nem vettél fel egy kabátot?
–	Mr. Cormier azt mondta, nem tart sokáig.
–	Azt mi sem szeretnénk. Míg ti hárman beviszitek a… csomagot, addig Sidle kisasszonnyal körülnézünk idekinn, mert hamarosan elered a hó. Hátha találunk valami hasznosat.
–	Jól van – egyezett bele Grissom fanyalogva.
Ez után Maher, Grissom és Sara leszedték a szánról a lombfúvót és a helyszínelő felszerelést, majd Sara és a kanadai átmentek a parkoló másik végébe, ahol a paradicsomkaróknak már csak a teteje kandikált ki a hóból.
–	Uraim, azt hiszem, önöknek kellene előre menni – mondta Grissom az alkalmi hullaszállítóknak.
Cormier, aki mindvégig vonakodott a hulla közelében tartózkodni, meg sem moccant. A fiatalember dermedten bámulta a szánt.
–	Az ott a… holttest? – dadogta.
Grissom ingerült pillantást vetett Cormierre, aki vállat vont. – Én nem beszéltem – tiltakozott.
–	Ennyit a diszkrécióról – jegyezte meg a helyszínelő, és a pincérhez fordult: – Igen, ez egy holttest. Hideg helyen kell tárolnunk. Meg kell őriznünk a bizonyítékot.
–	Jaj istenem… – A fiatalember nagyot nyelt. – Azt hittem, csak szóbeszéd az egész.
Grissomnak kezdett elfogyni a türelme. – Akkor most segítenek, vagy sem? Ha nem képesek rá, visszahívom Sidle kisasszonyt.
Dominguez képtelen volt levenni a szemét a szánon pihenő csomagról. – Én… én… megpróbálom. Ki kell… csomagolnunk, vagy elhúzzuk a szánnal?
–	A szánnal együtt visszük – mondta Grissom. – Más romlandó bizonyítékaink is vannak, így a rendőrség kiérkezéséig azokat is a hűtőkamrában fogjuk tárolni.
Grissom nem örült, hogy egy másik gyanúsítottja is a holttest körül sündörög, de ebben a pillanatban nem volt más választása. Mintha Cormier szándékosan bonyolította volna a helyzetet.
A parkoló másik végében Maher a lombfúvó segítségével megtisztította a Grand Prix körüli lábnyomok felett a havat. A hópelyhek lustán szállingóztak, a szél is feltámadt, és Grissom tudta, hogy csak akkor készíthetik el az autó körül a lábnyomatokat, ha mielőbb beviszik a holttestet – akár segít a gyanúsított–pincér, akár nem.
–	Akkor hajlandó segíteni? – kérdezte.
A pincér riadtan megfogta a szán elejét, míg Grissom megragadta a végét – így szemtől szemben álltak egymással, közöttük a rakomány.
–	Én kinyitom az ajtókat, és csinálok maguknak egy ösvényt – ajánlkozott Cormier, és előresietett; de közben Dominguez is elindult.
Már letértek a letisztított ösvényről; térdig gázoltak a hóban, ahol minden erejüket össze kellett szedniük, nehogy elveszítsék az egyensúlyukat. Grissom meglepően nehéznek találta a szánt és az összeégett rakományt. Az áldozat nem volt túl nagy, de a szán jelentősen igénybe vette az izmaikat. A holttest szerencsére teljesen megfagyott, így legalább megmenekültek az orrfacsaró bűztől.
–	Ez kicsoda? – kérdezte a pincér hirtelen. Képtelen volt levenni a szemét az űrtakaróba bugyolált „csomagról”.
–	Még nem azonosítottuk – felelte Grissom. – Nem néztük meg alaposan.
Egy ideig szó nélkül cipelték a holttestet.
–	Lépcső – figyelmeztette Grissom a pincért.
Egy pillanatra megálltak, míg Cormier lerugdosta a havat a raktárba vezető négy betonlépcsőről. Amikor végzett, a pincér vett egy mély levegőt, majd biccentett Grissomnak és fellépett az első lépcsőfokra, így a helyszínelőre az addiginál is több teher nehezedett. Hagyta, hogy a fiatalember határozza meg a ritmust, nehogy elveszítse az egyensúlyát és leejtsék a rakományukat. Dominguez a vékony testalkata ellenére egészen ügyesen vette a második és harmadik lépcsőfokot is. Cormier kinyitotta a rakodóhelyiséghez vezető ajtót, amikor Dominguez fellépett a lépcsőpihenőre… és megcsúszott.
A szánon lévő súly Grissom felé billent, de Cormiernek még volt annyi lélekjelenléte, hogy segítsen a bajba jutott pincérnek, aki fenékre esett. A pólója bal ujja felcsúszott, és láthatóvá vált a fehérkötéssel betekert karja. Dominguez zavartan talpra ugrott, gyorsan megigazította a pólója ujját, majd visszaállt a szán elejére, az öreg helyére.
–	Jól vagy, Tony? – érdeklődött Grissom.
–	Jégre léptem – sajnálom.
Grissom összeszorította a fogait, hiszen gyakorlatilag minden súly ránehezedett. – Készen állsz? – nyögte.
–	Igen.
Cormier visszament az ajtóhoz és kinyitotta nekik.
–	Mindjárt megérkezünk – biztatta őket.
A kötelek mindvégig szilárdan tartották a holttestet, de most, hogy a szűk ajtó miatt kissé oldalra fordították a szánt, véletlenül kiszabadult az egyikkéz.
Grissomon kívül senki sem vette észre, és neki sem állt szándékában felhívni rá a többiek figyelmét. Amint átjutottak az ajtón, és a szán vízszintes helyzetbe került, szerencsére a kéz is visszacsúszott az űrtakaró alá.
A folyosót a padlótól a plafonig beton borította. A plafonon három–négyméterenként egy–egy égő sorakozott. Az egész hely olyan kísérteties volt, akár egy kínzókamra bejárata.
Grissom hallotta, ahogy Cormier a lakattal szöszmötöl, majd az ajtó nyikorogva kinyílt.
–	Már csak a kriptaőr hiányzik – nyögte Dominguez, és idegesen vihogott.
Grissomnak fogalma sem volt, miről beszél a fiú, és szó nélkül biccentett egyet.
–	Nézze – mondta Cormier. – A baloldalon a húst tárolom, és nem akarom ezt az izét a közelben tudni… Tony, te tudod, hol van a rakodótér.
–	Igenis, Mr. C – kiáltotta a pincér.
A hűtőkamra alig volt nagyobb egy zárkánál. A baloldali polcokon különféle húsok sorakoztak; jobbra drótkosarakban zöldségek és gyümölcsök. Közvetlenül az ajtó mellett több karton ketchup, mustár és salátaöntet. A szemközti fal mentén üresen ásítoztak a polcok, így Cormier értelemszerűen abba az irányba terelte Grissomékat.
A szállodás közben felkapott egy kosarat, és belehajigált néhány zöldséget és gyümölcsöt.
–	Ki kell vinnem innen a ma esti vacsorához valót – magyarázta. – Az is lehet, hogy mindent megfertőz ez az izé.
–	Tegye azt – mondta Grissom.
A szállodás villámgyorsan távozott, míg Grissom a pincér segítségével óvatosan a fal mellé állította a szánt. Miután kifújták magukat, Dominguez lenézett és észrevette a takaró alól kilógó kezet. Letérdelt, és ahogy be akarta takarni, kissé megemelte a takaró szélét.
–	Hagyja, majd én – mondta Grissom.
Ám Dominguez már többet látott a kelleténél; az arca rémült döbbenetről árulkodott.
–	Ismeri ezt a férfit? – kérdezte Grissom.
A pincér elakadó lélegzettel hátrált, majd megfordult és elrohant. Kis híján fellökte Grissomot.
A helyszínelő utána sietett, és a folyosón talált rá a zokogva kuporgó pincérre.
–	Tartsa rajta a szemét – szólt oda Grissom a szállodaigazgatónak, aki időközben visszatért.
–	Mi az ördög történt?
–	Felismerte az áldozatot.
Míg Cormier a pincért vigasztalta, Grissom visszament a hűtőkamrába és gondosan betakargatta a holttestet, aztán kiment a fiúhoz. Dominguez a falnak vetett háttal ült a földön, arcát a tenyerébe temette; Cormier mellette guggolt és átkarolta a vállát.
–	Megvannak a kulcsok? – kérdezte Grissom.
Az igazgató bólintott.
Grissom gyorsan lezárta a lakatot, és megkönnyebbülten felsóhajtott. A holttest végre biztonságban van.
Az alkalmazottja mellett kuporgó Cormier átadta Grissomnak a karikán függő három kulcsot. – Ennyi az összes.
Grissom helyeslően biccentett, és zsebre tette a kulcsokat, majd a zokogó pincérre nézett. Úgy tanulmányozta, mint valami különleges rovart.
–	Ha megnyugodtál, szeretnék beszélni veled – mondta szelíden.
Dominguez mintha nem is érzékelte volna Grissom jelenlétét, és a jelek szerint meg se hallotta a kérését.
Cormier továbbra is mellette maradt, így Grissom is leült melléje a földre.
–	Miről ismerted fel az áldozatot? – kérdezte. – Hiszen az arcát sem láthattad.
Dominguez végre felnézett a helyszínelőre; a jóképű fiú arcán végigcsorogtak a könnyek.
–	Az a… kabát… Én adtam oda… Jamesnek.
 – Jamesnek? Jim Mossnak? – szólt közbe Cormier.
Dominguez bólintott.
–	Az egyik pincérem – magyarázta Cormier.
Grissom biccentett, de közben le sem vette a szemét a fiúról.
–	Szóval odaadtad azt a kabátot Jamesnek. Bizonyára jó barátok voltatok.
Dominguez vállat vont. – Szeretők voltunk.
Cormier hatalmas szemeket meresztett rá, majd döbbenten kifújta a tüdejében rekedt levegőt.
–	Nagyot tetszett neki az a kabát – mondta a pincér.
Grissom tisztában volt vele, hogy egy kabát még nem elegendő az azonosításhoz.
–	Nincs valami különleges ismertetőjegye?
–	Hát… a tetkója.
–	Hol? Le tudnád írni?
–	A hátán. – Dominguez megérintett egy pontot a válla felett. – Egy rózsa. Egy pici rózsa… az anyukája emlékére csináltatta. Rosenak hívták… James gimnazista volt, amikor meghalt.
A pincér hirtelen megragadta Grissom dzsekijét. – Ilyen ember volt! Azt akarom, hogy tudja! Mondja el az embereknek!
–	Elmondom – ígérte Grissom, mire a fiú elengedte a dzsekijét, és kimerülten a falnak dőlt.
Cormier némán figyelte a jelenetet.
–	Tony – szólalt meg Grissom. – Segítened kell. Azonosítani kellene azt a tetoválást.
–	A pincér rémülten nézett rá, és hevesen megrázta a fejét.
–	Ó, ne! Ó, ne! Nem bírok visszamenni hozzá!
–	Dehogynem, Tony. Be kell jönnöd.
–	Ki mondta, hogy kell?
–	Ha segíteni akarsz Jamesnek…
–	Már nem lehet segíteni rajta!
–	Meg kell tudnunk, mi történt vele. Sajnos csak így segíthetsz rajta… Rendben van?
A fiú elgondolkodott. Aztán nagyot nyelt és bólintott.
–	Herm – mondta Grissom. – Kérem, maradjon itt Tonyval.
–	Hogyne, semmi gond – mondta Cormier, és átkarolta a fiú vállát.
Grissom felállt.
–	Figyelj, Tony, várj meg itt. Nyugodj meg. Én most bemegyek és előkészítem a dolgokat. Neked csak annyit kell tenned, hogy azonosítod a tetoválást… ha van rajta.
Újabb nyelés, újabb bólintás.
–	Ne feledd, az is lehetséges, hogy másvalaki vette fel James kabátját.
A fiú szeme felragyogott. – Azt akarja mondani, hogy talán nem is ő fekszik a szánon?
–	Lehetséges.
–	Lehet, hogy valaki felvette a kabátját! Talán kölcsönadta valakinek, hogy ne fázzon. Mindig ilyen volt…
Grissom észrevette, hogy Dominguez múlt időben beszélt. Vajon ez jelent valamit, vagy csak elfogadta az elkerülhetetlent?
A helyszínelő kinyitotta a lakatot és belépett a hűtőkamrába, ahol az oldalára fordította a holttestet, és óvatosan lehámozta róla a ruhákat. Szerencsére a tűz csak az arcát tette felismerhetetlenné.
És akkor a halott férfi vállán meglátta az apró vörös–kék rózsát…
A holttestet letakarta, csupán a kérdéses részt hagyta szabadon.
–	Mr. Cormier! – kiáltotta. – Kérem, kísérje be Tonyt.
Cormier betámogatta a fiút, akinek minden lépésnél megroggyant a lába.
–	Ő James? – kérdezte Grissom. A holttest mellett térdelt, és a tetovált rózsára mutatott. Felismered?
Dominguez előrelépett és lenézett. Ismét nyelt egyet, majd bólintott, és a könnyek végigfolytak az arcán. Grissom letakarta az áldozatot, intett Cormiernek, hogy vezesse ki a pincért a folyosóra, majd ő is kiment a helyiségből, amit lelakatolt maga után.
Cormier a fiú mellett álldogált, aki visszaült a falmellé. Tekintete a semmibe meredt; kapkodva szedte a levegőt, de a könnyei egyelőre elapadtak.
–	Kérem, hagyjon magunkra – szólt Grissom.
A szállodaigazgató biccentett. – Nem lesz semmi baj, Tony. Dr. Grissom jó ember… Kinn hagytam a kosarat, felviszem a konyhába.
–	Tegye azt – mondta Grissom.
Azzal Cormier magukra hagyta őket.
–	Mi volt a barátod teljes neve? – kérdezte a helyszínelő.
–	Nem volt a barátom – csattant fel a pincér dühösen. – A szeretőm volt… érti?
–	Mi volt a szeretőd teljes neve?
–	James R. Moss. Az „R” a Rosemont rövidítése. A családneve volt. Talán ezért is hívták az anyját Rose–nak… Maga orvos?
–	Nem vagyok orvos, Tony. Mesélj egy kicsit Jamesről.
Azonban Domingueznek is megvoltak a maga kérdései. – Mitől égett össze ilyen csúnyán?
Grissom nem tudta, hogy a kérdés komoly–e, vagy a pincér csak így akarja elterelni magáról a gyanút. Nem volt oka kételkedni abban, hogy a fiú szerette James Mosst; de a szerelem, akárcsak a gyűlölet, az egyik leggyakoribb gyilkossági indíték.
–	Lelőtték – mondta.
–	Ó, istenem…
–	És utána felgyújtották.
–	Hogyan? De miért?
–	Én is ezt szeretném kideríteni. Én ilyen doktor vagyok, Tony. Bűnügyi helyszínelő.
–	… akkor maga is a kongresszusra érkezett.
–	Igen. Mesélj még Jamesről.
Dominguez megtörölte a szemét a pólója ujjába.
–	James kedves volt és jópofa. És tisztességes, nagyon tisztességes. Senki sem akarta volna bántani.
–	Nektek voltak problémáitok?
–	Ó, nem! Boldogok voltunk. Nagyon hasonlóak voltunk.
Grissom a fiú karjára mutatott. – Amikor kis híján elejtettük a szánt, észrevettem, hogy csúnyán megvágtad magad.
A pincér önkéntelenül megérintette a karját. – Honnan tudja?
–	Hát… láttam a kötést.
Dominguez felhúzta a póló ujját, és megmutatta a könyökétől a csuklójáig húzódó kötést. – Csúnya, ugye? Nagyon fáj.
–	Mi történt, Tony?
A fiú egy pillanatig hallgatott. – Az autómat szereltem.
–	Bővebben?
Dominguez vállat vont. – Felszereltem egy új kipufogót.
–	Komolyan? – kérdezte Grissom. A mosolyában nyoma sem volt az őszinteségnek. – Teljesen egyedül csináltad?
A pincér mintha megkönnyebbült volna az új beszédtémától. – Hát, igen. Van egy régi autóm. Spórolni akartam, bár az is benne volt, hogy meg akartam mutatni… – Idegesen felvihogott. – …Az olyan macsós.
–	Itt van most az a kocsi?
A mosoly szertefoszlott. – Nincs. Miért? Számít az?
–	James a szeretőd volt.
–	Na és?
–	A bizonyítékokból kiderült, hogy James küzdött. Hogy megvágta a támadóját. Ez, valamint a tény, hogy közeli viszonyban voltál az áldozattal, téged is gyanúsítottá tesz az ügyben.
Dominguez nagyot nézett. – Azt hiszi, megöltem Jamest? Ez marhaság, ember, hiszen szerettem a srácot! Miatta jöttem ide, az isten háta mögé dolgozni!
–	Azt mondtam, gyanúsított vagy… és az is vagy. Mint mindenki más ezen a helyen. Még én és az asszisztensem is azok vagyunk, mivel mi találtuk meg Jamest, és aki felfedezi a holttestet… mindig az az első számú gyanúsított.
–	Ezzel mit akar mondani?
–	Kérlek, szedd össze magad. Tudom, hogy gyászolsz, de segíts megtalálni a tettest. – Grissom egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Tony, a tény, hogy gyanúsított vagy, még nem jelenti azt, hogy bűnös is vagy; de tudnod kell, hogy… Jamest egy olyan személy ölte meg, akit ismert.
–	De miért? Mindenki szerette!
–	A szerelem is lehet indíték a gyilkosságra. És a statisztika szerint az áldozatok többsége ismerte a gyilkosát… gyakran bensőségesen. Ettől még nem leszel bűnös, és nem foglak gyilkosnak tekinteni… de Tony… te okos fiú vagy. Ezek tények.
Dominguez megnyugodott és bólintott. – A tények… – Aztán keserűen hozzátette: – Két meleg fazon… Az egyikük biztosan mániákus gyilkos.
Grissom a fejét csóválta. – Nem erről van szó.
–	Miért nem kérdezi meg Amyt?
–	Amy Barlow–t? A pincérnőt?
–	Pontosan. Amy Barlow–t, a pincérnőt. Azelőtt járt Jamesszel, mielőtt… mi…
Grissom fontolóra vette az új információt. – James biszexuális volt? – kérdezte végül.
–	Így is mondhatjuk.
–	Mit tudsz az Amyvel való kapcsolatáról?
A fiú a vállát vonogatta. – Az a lány azonnal rányomult. Úgy másfél évvel ezelőtt kezdődött, és… körülbelül fél évig jártak együtt. Aztán én is képbe kerültem, összejöttünk… Tudja, ugyanazt a zenét szerettük, ugyanazokat a filmeket… Mintha az Isten is egymásnak teremtett volna bennünket. Összepasszoltunk.
–	Az jó.
–	Jó volt, de Amynek egyáltalán nem tetszett a dolog. Amikor James elkezdett találkozgatni velem, teljesen bekattant. Nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy szakítottak.
–	Annak ellenére, hogy James közölte vele, hogy vége?
Újabb vállvonogatás. – Az igazat megvallva… valójában sohasem szakított Amyvel, legalábbis nem teljesen. Tudja, James apja nyugállományú törzsőrmester… a haditengerészetnél szolgált… igazi mintamacsó. James biztos volt benne, hogy az örege nem értette volna meg… Belehalt volna, ha az apja köcsögnek nevezi.
Grissom összerezzent a szó hallatán. – Nem tudom, mi történt, de James nem bírta rászánni magát a szakításra.
–	Téged nem bántott ez a kettős élet?
A pincér szobormereven nézett rá. – Maga szerint? Gyűlöltem ezt a helyzetet.
–	Megértem, hogy nem örültél neki, hiszen nem akarta felvállalni a kapcsolatotokat.
–	A helyzetre haragudtam, nem Jamesre. Tudtam, hogy szeret, a többi nem számított. Igazi szerelem volt, Amy csak alibinek kellett neki.
–	Jól van, Tony – mondta Grissom, és felállt. – Köszönöm az őszinteséget.
A fiú is talpra kecmergett. – Nem ártana, ha beszélne Amyvel. Komolyan.
–	Igen. De másokkal is elbeszélgetek. Jut eszembe – mondta Grissom, és a fiú fehér teniszcipőjére nézett. – Tegnap más cipő volt rajtad.
–	Ezt kizárólag az ebédlőben kell viselnem. Az ember nem jön fel ide rendes lábbeli nélkül. Van egy pár szuper Doc Martens bakancsom… Jamestől kaptam.
–	Nagyon rendes volt tőle – jegyezte meg Grissom.
–	Csodálatos fiú volt.
–	És tisztességes – tette hozzá a helyszínelő, majd kikísérte a fiút a szabadba.
Alig várta, hogy beszámoljon a többieknek a fejleményekről.
Már tudta, ki volt az áldozat, és biztos volt benne, hogy hamarosan a gyilkos kilétére is fény derül.

10.
MIUTÁN A HELYSZÍNELŐK ÖT HOSSZÚ ÓRÁN átturkáltak a Charleston sugárúti szeméttelepen – a ruhájuk fölé fehér Tyvek kezeslábast és tűzoltócsizmát húztak, az arcukat festőmaszk borította, kezüket több réteg gumikesztyű védte a szennyeződés ellen –, a kapitányságra érve nyomban megrohamozták a zuhanyzót, majd tiszta ruhát öltöttek.
Warrick és Nick a nyomlaborba sietett, ahol kinyomtatták az MP4–es fényképezőgéppel készült felvételeket. Nick betáplálta az ujjnyomokat az asztalon található AFIS–terminálba.
–	Jól kiszórakoztuk magunkat – jegyezte meg Warrick cinikusan, a szeméttelepen tett kirándulásukra utalva.
–	Ó Vegas, te csodás – fintorgott Nick.
–	Ki pályázik az AFIS kegyeire? – érdeklődött Warrick.
–	Kettesszámú, meztelen nő – fulladás.
Catherine is csatlakozott hozzájuk; hóna alatt egy összehajtogatott újsággal, az arcán démoni mosollyal, melyből Warrick rögtön megsejtette, hogy tartogat valamit a tarsolyában.
–	Képben vagytok valamennyire a helyi avantgárddal?
–	Az egyik haverom a Nemzeti Gárdánál van – vigyorgott Nick.
Catherine letette eléje a művészeti rovatnál kinyitott Las Vegas Sunt.
–	A Lavien Rose mond nektek valamit?
–	Ez nem valami Edith Piaf–dal? – próbálkozott Warrick.
Nick csodálattal nézett a barátjára. – Ejha… Mr. Zenetudós.
–	Sajnálom, de én nem a „La vie en rose”–ról, hanem… Lavien Rose–ról beszélek.
Vörösre lakkozott körmével az egyik fényképre mutatott. – Ismerősnek tűnik?
Ismerősnek tűnt: a helyi előadóművészekről szólócikk mellett a Charles sugárúti szeméttelepen talált tüskés hajú szőke nő nézett vissza rájuk.
–	Szegényke – mondta Warrick.
Catherine üdvözülten mosolygott. – Tudtam, hogy már láttam valahol!
Megreccsent a házi telefon. – Catherine, ott vagy? – hallották Robbins doki hangját.
Catherine a készülékhez lépett és beleszólt: – Igen, doki, a nyomlaborban vagyunk. Pillanatnyilag ez az otthonunk. Mi újság?
–	Tudom, mi okozta a szőke Jane Doe halálát.
–	Nagyszerű – mondta Catherine. – Sikerült azonosítanunk.
–	Akkor gyere le, és töltsd ki a nyomtatványt.
Elöljáróban annyit, hogy őt is egy műanyag tasakkal fojtották meg. Az ő vérében is ugyanolyan magas volt a széndioxid–szint, akárcsak Missy Shermannél.
A helyszínelők összenéztek.
–	Kösz, doki! – mondta Catherine. – Pár perc, és ott vagyok.
–	A papírmunka mindenek előtt, Catherine.
Warrick csípőre tett kézzel álldogált. – Egy újabb meztelen nő, akit műanyag tasakkal öltek meg? Mondd, hogy nem sorozatgyilkosság!
–	Az elkövetés módja sorozatgyilkosságra utal – mondta Nick. – De az áldozatok cseppet sem hasonlítanak egymásra.
–	Hát… nem tudom… – mondta Warrick, és megcsóválta a fejét. – Két vonzó nő, nagyjából egyforma korúak…
–	Igaz. De mi köze egy barna, középosztálybeli háziasszonynak egy szőke, éhező művésznőhöz?
–	Nem biztos, hogy éhezett – vélekedett Catherine. – Legfeljebb bulémiás volt.
–	Tény, hogy igencsak soványka volt – jegyezte meg Nick.
A számítógép közben feldolgozta az áldozat ujjlenyomatait, és felcsipogott. Nick gyorsan leütött néhány billentyűt, mire a gép egy letartóztatási jelentéssel jutalmazta meg.
–	Az igazi neve Sharon Pope volt – mondta Nick.
–	Tán azt hitted, hogy Lavien Rose–nak hívták? – élcelődött Catherine.
Nick tovább olvasta a képernyőn megjelent adatokat: – Pope kisasszonyt két évvel ezelőtt, szeptemberben letartóztatták. Részt vett egy tüntetésen. A várostól északkeletre található Nellis légierő–bázis vonzotta a tüntetőket, így a hasonló jellegű szövetségi bejegyzés nem érte őket váratlanul.
–	A letartóztatás oka? – kérdezte Catherine.
–	Birtokháborítás – felelte Nick. – Amikor szétoszlatták a tömeget, ellenállást tanúsított és összetűzésbe keveredett az egyik rendőrrel.
–	Az évszázad bűnügye – jegyezte meg Catherine gúnyosan.
–	Megúszta egy pénzbírsággal – folytatta Nick.
–	Lakcím?
Nick hangosan felolvasta, majd hozzátette: – De nem ártana ellenőrizni, mert ez a letartóztatás több évvel ezelőtt történt. Azóta elköltözhetett. – A homlokán összefutottak a ráncok. – Tudod, mintha már hallottam volna ezt a nevet.
–	Mármint a Lavien Rose–t?
–	Nem, a Sharon Pope–ot…
Nick ujjai sebesen táncoltak a billentyűkön. Kikérte Pope lakcímét…
–	Azannyát… – dünnyögte Nick. – Nem tétlenkedett a kislány.
–	Most milyen dalt énekel? – kérdezte Warrick.
Nick intett a társainak, hogy jöjjenek közelebb. – Nézzétek. A jelenlegi lakcíme azonos a két évvel ezelőttivel, de amikor beírtam a művésznevét, egy másik lakcímet dobott ki a gép. Vajon miért tartott fenn két lakást – két néven?
–	Megnézzük mind a kettőt – mondta Catherine.
–	Lassan vége a munkaidőnek – jegyezte meg Warrick kétkedő arccal.
–	Ez egy friss gyilkossági ügy – jelentette ki Catherine ellentmondást nem tűrő hangon. – Minden pillanat fontos lehet.
–	Brass küldött egy feljegyzést, miszerint a Missy Sherman–ügy rajta van a túlóralistán – mondta Nick. – És a két gyilkosság összefügg, tehát senki sem koppinthat az orrunkra, ha túrórázunk egy kicsit.
–	Nekem megfelel – mondta Warrick, és vállat vont.
–	Jól van! – nézett rájuk Catherine ragyogó szemekkel. – Akkor szétválunk… Megnézem Brasst, hátha ki tud jönni velem a Pope címre. O'Riley visszatért az éjszakai műszakba, keressétek meg és irány Edith Piaf.
–	Ne feledd kitölteni azt a papírt Robbinsnak – emlékeztette Nick.
–	Majd induláskor – ígérte Catherine.
Húsz perccel később Warrick és Nick a 217H számú lakás ajtaja előtt állt, a Paradise Roadon. Reggel fél hét volt, és a helyszínelők nem akarták felzavarni a gondnokot, de O'Riley őrmester fütyült az udvariasságra.
A hőmérséklet még a második emeleten sem akart fagypont fölé emelkedni, és Warrick egyik lábáról a másikra ugrált, hogy kissé felmelegedjen. Kezét a bőrdzsekije zsebébe süllyesztette.
Végre meglátták a lépcsőn felkapaszkodó őrmestert, nyomában egy köpcös, latin–amerikai származású férfival. A gondnok a hideg ellenére szandálban, levágott szárú farmernadrágban és egy viseltes Santana pólóban volt.
–	Mi olyan sürgős, hogy a reggelimet is ott kellett hagynom miatta? – zsörtölődött a férfi. Az orra alapján valaha bokszolóként vagy utcai harcosként kereste a kenyerét.
Az őrmester mogorva tekintettel méregette.
–	Nyissa ki azt az ajtót, és körülnézünk egy kicsit, aztán mehet vissza a rántottájához – mondta.
–	Kösz szépen. Addigra teljesen megdermed – morogta a férfi.
–	Hát ez pech, barátom – mondta O'Riley, majd a két helyszínelő felé fordult. – Ő Hector Ortiz, a gondnok.
Nick és Warrick odabiccentett a férfinak, aki a kulcskarikán matatott. – Csak nem került bajba a kisasszony? – kérdezte.
Warrick az állával az ajtó irányába biccentett. – Milyen lakónak ismeri? – kérdezte válasz helyett.
–	A legjobb: csendes, mint egy kisegér. Időben fizeti a lakbért, ráadásul készpénzben. Az ilyen lakót mindenki szereti.
–	Kápéban fizet… Errefelé így szokás?
A gondnok vállat vont. – Kit érdekel a szokás? Ki vagyok én, hogy vitatkozzak, ha pénzről van szó? Márpedig az övé mindig időben érkezik.
–	Mennyi a lakbér?
Ortiz sandán pislogott. – Nem hiszem, hogy válaszolnom kellene erre a kérdésre.
Warrick felsóhajtott. – Vannak még üres lakásaik?
–	Talán vannak. Miért?
–	Esetleg ideköltöznék. Csak érdeklődöm, mennyibe kerülne?
–	Egy hálószobásat keres?
–	Gondolom, igen. Olyasmit, mint Rose kisasszony lakása.
–	Ötszáz. Garázzsal öt–ötven.
–	Nem is rossz – mondta Warrick.
–	Tudom, mert a környéken mindenhol húsz százalékkal drágábbak a lakások. De a tulaj nagyon rendes fazon, és igyekszünk megtartani a lakóinkat.
–	Rose kisasszonynak van garázsa? – érdeklődött Nick.
–	Nincs.
A gondnok végre kinyitotta az ajtót, és beléptek az üres nappaliba – egy árva bútort se láttak, mintha valaki kiköltözött volna az éjszaka folyamán, vagy a betörők teljesen kitakarították volna a lakást.
–	Mi az ördög? – fakadt ki a gondnok.
–	Mikor járt itt utoljára? – kérdezte O'Riley a gondnoktól.
–	Várjon, hadd gondolkodjam… Csak akkor, amikor a kisasszony beköltözött. Nem panaszkodott, nem romlott el semmi, szerelni sem kellett… Mindig ő jött hozzám a pénzes borítékkal… Mi okom lett volna bejönni?
A padlószőnyegen nyoma sem volt bútoroknak; jó ideje nem lakott itt senki. Az ablakon olcsó, de súlyos függönyök lógtak. Warrick kinyitotta a szekrényt – még egy drótakasztót sem talált benne.
Nick benézett a konyhába – tűzhely, hűtőszekrény… Warrick Nick nyomában volt, aki kinyitotta a hűtőt, benézett a szekrényekbe. – Találtam néhány tasakot, amikben kötelek voltak, és egy tekercs ragasztószalagot – mondta Nick.
Warrick dünnyögött valamit, és visszament a nappaliba, ahol a gondnok karba tett kézzel, unottan ácsorgott. O'Riley megvetette a lábát a nappali végében.
–	Miért vesz ki valaki egy üres lakást? – kérdezte Warrick félhangosan.
O'Riley kinyitotta az alkóv ajtaját, és benézett. – Fürdőszoba!… Ez is üres. A mosdón egy permetezőflakon… más nincs.
–	Micsoda? – Warrick felkapta a fejét.
A nagydarab férfi vállat vont. – Tudod, amivel a növényeket locsolják, permetezik.
–	A francba – mondta Warrick.
–	Hogyan?
–	Azt hiszem, rájöttem, miért üres a lakás… Ne nyúlj hozzá semmihez!
O'Riley csodálkozva nézte, a kezeit védekező mozdulattal felemelte. – Oké, oké…
–	Itt gyilkosság történt – magyarázta Warrick. – Nick!
–	Tessék – mondta Nick, és kijött a konyhából.
–	Ebben a lakásban nincs más, mint egy permetező flakon, egy tekercs ragasztószalag és néhány tasak, amiben kötelek voltak… Kitalálod, mi van a kettes számú ajtó mögött?
Nick elsápadt. – O'Riley nyomozó, kérem, kísérje ki Mr. Ortizt. Most azonnal, és nehogy hozzányúljanak valamihez. – A zsebéből elővette a gumikesztyűjét és felhúzta. – Majd én kinyitom az ajtót…
A nyomozó karon ragadta Ortizt. – Ki kell mennünk innen.
–	Jól van, na. Értek a szóból, ne rángasson. Most le akar tartóztatni? Nem csináltam semmit!
Ekkor Nick már az ajtóban volt, és óvatosan kinyitotta.
–	Uram, úgy tűnik, gyilkossági helyszínbe botlottunk, és a puszta jelenlétünk is beszennyezheti a bizonyítékokat. Kérem, lépjen ki a folyosóra, ott mindent megmagyarázunk.
–	Mit láttál, amit én nem? – kíváncsiskodott O'Riley, amint kiléptek a folyosóra.
Míg Nick kiment a felszerelésükért, Warrick tájékoztatta a nyomozót.
–	Nem olvasta Robbins doki jelentését? Benne volt feketén–fehéren, hogy Missy Shermant lefagyasztották, és az égési sérülések elkerülése véget trendszeresen lelocsolták.
O'Riley nagyot nézett, majd bólintott. Már értette.
–	Emlékszem, a doki említette, hogy egy permetező flakonnal is tehették.
Ortiz Warrickhoz lépett. – Mi ez az egész?
–	Nyomozni fogunk.
–	Nem kell hozzá házkutatási parancs, vagy valami? – értetlenkedett a gondnok.
–	Ha úgy véljük, gyilkosság történt, nincs szükség parancsra, uram.
–	De… meddig maradnak?
–	Amíg kell.
Nick felhozta a tereptáskákat és elővette a fényképezőgépét.
A gondnok egyre döbbentebb arcot vágott. – A tulajnak nem fog tetszeni.
–	Mintha azt mondta volna, hogy kedves ember.
–	Ó, hát az is… de ez magánterület, és…
–	Uram – mondta Nick –, mi most bemegyünk. Hanem találjuk meg, amit keresünk, negyedórán belül távozunk. Ha mégis találunk valamit, akkor még maradunk… egy ideig. Na, mi most bemegyünk, és körülnézünk. Ha tovább kell maradnunk, felhívhatja a tulajt és személyesen is elmondjuk neki, mi történt.
–	Ne hívjam fel most?
–	Nick csibészesen vigyorgott. – Ahogy akarja, uram. De okvetlenül említse meg neki, hogy önszántából engedett be bennünket.
Ortiz lehajtotta a fejét, és szó nélkül a lépcsőkorlátnak támaszkodott.
Warrick odabiccentett O'Rileynak, mintegy jelezve neki, hogy tartsa szemmel a férfit.
Nick és Warrick visszament a lakásba.
A fürdőszobában Nick készített néhány felvételt a permetező flakonról; Warrick benyitott a hálószobába.
A nappalihoz hasonlóan ez a helyiség is üres volt. A szőnyegek és függönyök itt is kopottak voltak. A szemközti fal mentén egy hosszú, narancssárga hosszabbító kígyózott végig, majd eltűnt a hatalmas, háromajtós szekrényben.
–	Nick! – kiáltotta Warrick. – Úgy tűnik, igazunk volt – mondta és elhúzta az egyik tolóajtót. A szekrényben egy nagyméretű, fehér Kenmore fagyasztószekrényt találtak, a teteje le volt lakatolva.
–	Catherine is erről a típusról beszélt – mondta Warrick.
–	Ó, igen.
Warrick szemügyre vette a lakatot. – Szükségünk lesz egy forrasztópákára és szemvédőre. Megyek, és hozom a táskámat, te addig fotózz le mindent.
–	Menj csak – mondta Nick.
A gondnok és O'Riley a korlátnak támaszkodva várakozott.
–	Mi az ítélet? – kérdezte a nyomozó.
–	„Bűnös”. Úgy tűnik, mégis belebotlottunk egy gyilkossági helyszínbe.
–	Szentséges Szűzanyám – fakadt ki a gondnok. – Akkor most felhívhatom a tulajt?
–	Hívja – mondta Warrick. – Itt leszünk egy ideig.
Warrick lehajolt és kivette a tereptáskájából a forrasztópákát.
O'Riley közben előhúzta a noteszát. – Hogy hívják a tulajdonost? – kérdezte.
–	Shermannek – felelte Ortiz. – Kedves ember. Nem fog akadékoskodni.
Warrick megdermedt a név hallatán. – Sherman? Alex Sherman?
–	Ja! Ismeri? A feleségével együtt vették meg ezt a helyet, néhány évvel ezelőtt. Tudja, a felesége az a hölgy, aki eltűnt. Azóta a férje nem sokat jár erre. A karbantartást is én végzem… Mit mondjak, nem unatkozom.
–	Értem. Mondja meg neki, hogy szeretnénk beszélni vele – mondta Warrick.
–	Hol van az irodája, Mr. Ortiz? – kérdezte O'Riley. – Onnan felhívhatjuk.
Warrick telefonja felcsipogott. – Warrick Brown – szólt bele a készülékbe.
–	Catherine. Itt vagyunk Sharon Pope lakásánál. Semmi.
–	Akkor nem ártana, ha idejönnétek. A Rose–lakban úgy tűnik, megtaláltuk, amit kerestünk – mondta, és tájékoztatta a történtekről.
–	Egy szempillantás alatt ott vagyok – mondta Catherine, és letette a telefont.
Warrick bevitte a szemvédőket és a forrasztópákát Nickhez, aki közben lefényképezte a szőnyegen végigfutó hosszabbítót.
–	Készen állsz? – kérdezte Warrick csípőre tett kézzel. – Mit gondolsz, kié ez a pazar lakás?
Nick vállat vont. – Alex Shermané?
–	Ezt meg honnan tudod? – hüledezett Warrick.
–	Catherine említette, hogy Sherman és a felesége ingatlanban utazik, neked meg az arcodra volt írva a válasz.
–	Mi van, már te is rákaptál Gris Sherlock Holmes könyveire?
–	Nem, de a Brown–féle enciklopédia se kutya.
Warrick felnevetett.
–	Na, essünk neki annak a fagyasztónak. És ne fanyalogj. Végül is te jöttél rá, hogy itt kell keresni a kicsikét – vigasztalta Nick.
–	Ugye?
Warrick odahajított neki egy védőszemüveget, majd bekapcsolta a forrasztópákát, és fél perc alatt levágta a lakatot. Az égő fém szaga megtöltötte a lakást.
Ez után a két szélén óvatosan megemelték a fagyasztó tetejét, és belenéztek. A szekrény negyedéig tele volt vízzel; az egyik oldalán egy rövid fémpolcot láttak, a hátsó falán egy apró kék gombbal – ami, ha bejegesedik, jelzi, hogy le kell fagyasztani a szekrényt.
–	A gyilkos el akarta tüntetni a nyomokat – jegyezte meg Nick. – Ha megszabadul a víztől, a bizonyítéknak is annyi.
–	Csakhogy megelőztük… vagyis miénk a bizonyíték.
–	Vagyis mi is szeretjük a könnyebb utat – összegezte Nick.
Warrick a hátsó falon lévő kék gombra mutatott. – Az mintha beleillene a Missy arcán talált horpadásba.
Nick megnézte. – Egyetértek. És fogadok, hogy a polc rácsai is egyeznek a karján lévő nyomokkal.
–	Akkor nekiállok a fagyasztónak és közlöm O'Rileyvel a jó hírt, miszerint be kell vitetni ezt a gyönyörű darabot a laborba.
–	Jól hangzik. Ott még egyszer megnézhetjük.

Warrick már levette az ujjnyomokat a fagyasztószekrény tetejéről, amikor Nick, két méretes bevásárlószatyorral a kezében visszatért a hálószobába. A bűnjeltasakba csomagolt kék, illetve fehérszatyor a Caesar's Palace butikjaiból származott, és az egyik tele volt ruhaneműkkel.
–	Hol találtad? – kérdezte Warrick.
–	A fürdőszobában, a mosdó alatt. Amikor kiraktuk O'Rileyt és Ortizt, elfelejtettünk benézni oda. – Felemelte a szatyrokat. – Amikor Brasszal elbeszélgettünk Mortensonékkal, Regan Mortenson megemlítette, hogy az eltűnése napján Missy vásárolt egy–két holmit a Caesar's–ban.
Warrick mosolyogva megcsóválta a fejét. – A végén még bejön neked ez a könnyebbik–út elmélet.
Nick kinyitotta a bűnjeltasakot és előhúzott egy farmernadrágot. A felhajtásnál egy többujjnyi ezüstcsíkra mutatott.
–	Úgy tűnik, az áldozat még fel volt öltözve, amikor az elkövető rátekerte a ragasztószalagot – így mozgásképtelenné tette.
–	Szóval azért nem találtunk ragasztószalag–maradványokat a holttesten, mert csak a halál beállta után vetkőztették le.
–	És azért nem találtunk küzdelemre utaló nyomokat, holott a gyilkos egy műanyagtasakot húzott az áldozat fejére.
Warrick felsóhajtott. – Szerencsétlen nő, esélye sem volt a túlélésre. A gyilkos a fejére kötözte a tasakot, majd hátradőlt és végignézte a halálát.
–	Az ilyen ember megérdemelné a kínhalált. Már ha egyáltalán embernek lehet nevezni… – mondta Nick.
–	Tudod, Nick, láttunk már egyet s mást, de ez a gazember…
–	Reméljük, nem kap rá a gyilkolás ízére. Nem szeretnék további hasonló helyszíneket.
–	Egyetértek.
Catherine és Brass is megérkezett a Palms lakáskomplexumba. Brass egész úton zsörtölődött, amiért nem használhatta a szirénát.
–	Mi értelme zsarunak lenni, ha még a szirénát sem kapcsolhatom be? – morgolódott.
–	Ki mondta, hogy az élet igazságos? – nézett rá Catherine.
Amikor kiszálltak, Catherine gumikesztyűt húzott, majd felkapta a tereptáskáját és bement a lakásba. Segített Nicknek és Warricknak biztosítani a fagyasztót. Tasakokba rakták a permetező flakont, a ragasztószalagot, a hosszabbító zsinórt, a régi lakatot, valamint a ruhákkal teli butikos szatyrokat, melyeket Nick levitt a Tahoe–ba.
Catherine egy új, kombinációs záras lakattal lezárta a fagyasztót. – Nehogy útközben felpattanjon a teteje – mondta.
A helyszínelők és a két nyomozó a ház előtt várakoztak a szállítóautóra. A hosszú műszak kimerítette őket, mégis elégedettséggel töltötte el valamennyiüket a tudat, hogy a nyomozás végre kimozdult a holtpontról.
Ebben a pillanatban begurult Alex Sherman Jaguárja.
–	Brass százados – mondta Sherman. – Meglep, hogy itt találkozunk. O'Riley nyomozóval beszéltem telefonon. Azt mondta, bűnügyi helyszín van az egyik lakásban…
–	Mr. Sherman, úgy véljük, megtaláltuk a helyszínt, ahol megölték a feleségét – tájékoztatta Brass.
Sherman elsápadt. – Megtalálták? Hol? – kérdezte gyorsan.
–	Itt. – Brass a második emeleti lakások irányába mutatott.
–	Ó, istenem! A mi lakásunkban? Brass bólintott. – A 217H–ban.
Sherman Ortizra pillantott, de a gondnok vállat vont.
–	Nem tudom, mit mondjak… – mondta végül Sherman. – Megnézhetem…?
–	Nem lehet. Bűnügyi helyszín. A lakást egy Lavien Rose nevű hölgy bérelte.
–	Sose hallottam róla.
Brass felhúzta a szemöldökét. – A maga bérlője volt.
–	Mr. Ortiz foglalkozik a lakókkal. Mit mondott?
–	Semmit. A lakás teljesen üres, csak egy fagyasztószekrényt találtunk benne.
–	Jézus Krisztus…
–	És ami Rose kisasszonyt illeti… őt is megölték.
–	Ó… ó, a pokolba…
–	Őt is egy, a fejére húzott műanyagtasakkal fojtották meg, akárcsak a maga feleségét.
Sherman a betonlépcsőkhöz botorkált, és nehézkesen leült.
–	Nem öltem meg a feleségemet – motyogta. – Még csak nem is ismertem ezt a… Rose nevű személyt.
Brass odalépett melléje. – Mr. Sherman, ezt a beszélgetést a rendőrségen fogjuk folytatni.
–	A rendőrségen…?
–	Igen, uram.
Sherman vett egy mély levegőt, majd lassan kifújta. Aztán az arcvonásai szoborszerűvé dermedtek, és Catherine már arra gondolt, hogy hányni fog.
–	Szükségem lesz ügyvédre? – kérdezte végül a férfi.
A nyomozó vállat vont. – Maga tudja. De tőlünk is telefonálhat.
–	Ó, valóban? – kérdezte Sherman keserűen. – Arról a bizonyos telefonhívásról beszél?
–	Annyit telefonál, amennyit csak akar, Mr. Sherman, de most velünk kell jönnie.
–	Itt kell hagynom… az autómat?
–	Nyugodtan itt hagyhatja.
Amíg Brass és Catherine elkísérték Shermant, addig Warrick és Nick berakta a holmikat a Tahoe–ba. O'Riley ottmaradt a gondnokkal, míg megérkezik a szállítóautó, amivel beviszik a fagyasztót a laborba. O'Riley szólt a gondnoknak, hogy őt is be kell kísérnie a rendőrségre, bár Ortiznak a jelek szerint semmi köze a bűncselekményhez.
A kapitányságon a helyszínelők azonnal levették Sherman ujjlenyomatait. A férfi nem lelkesedett az ötletért, de Catherine meggyőzte, hogy csak így tudják bebizonyítani az ártatlanságát, hogy aztán az igazi tettesre koncentrálhassanak. Ortiz szó nélkül alávetette magát az ujjnyomat vételnek, mintha megérezte volna, hogy nincs értelme tiltakozni.
Warrick és Catherine a nyomlaborban betáplálta a két férfi ujjlenyomatait az AFIS–be.
–	Ügyesen bántál Shermannel, Catherine – szólalt meg Warrick.
–	Kösz.
–	Szerinted tényleg ártatlan?
Catherine vállat vont, és elhúzta a száját. – Már magam sem tudom. Régen azt hittem, jók az ösztöneim, amik egy ilyen munkahelyen csak fejlődnek… de már nem merek ilyen kijelentéseket tenni. Néha úgy érzem, semmit sem tudok az emberekről. Mindig okoznak meglepetéseket.
–	Ráadásul igen kellemetlen meglepetéseket – tette hozzá Warrick. – Viszont Ortiznak semmi köze az ügyhöz.
–	Egyetértek. Ártalmatlan ürge. Tudod, néha mindenkiben egy–egy potenciális gyilkost látok.
Warrick felhorkant. – Ja… Gacy, a Kereskedelmi Kamarától, Ed Gein, a szégyenlős, szűkszavú gazdálkodó, Bundy, a kedves, segítőkész fazon, a stopposok rémálma…
–	Catherine felsóhajtott. – Ha nem lennének az áldozatok, felmondanék. De megérdemlik, hogy igazságot szolgáltassunk nekik.
És folytatták a keresést.
–	Az AFIS–ben semmi – mondta végül Catherine. – Sherman tiszta. – Egy perccel később: – És Ortiz is.
Ezután segített Warricknak feldolgozni a lakásban – az ajtógombokon, vécélehúzón, és főképpen a fagyasztón – talált ujjnyomokat. Ezek szerint Sherman meg sem fordult a lakásban, és Ortiz is csak az ajtógombon hagyott egy ujjlenyomatot.
Mindketten szótlanul üldögéltek, nyoma sem volt már a korábbi eufóriának, amikor belépett Nick.
–	Meghozták a fagyasztót – újságolta csillogó szemekkel. – Megyek és megvizsgálom. Segít valaki?
–	Benne vagyok – sóhajtotta Warrick. – Itt úgysincs sok dolgom.
Catherine is felállt. – Én megyek és kiderítem, mire jutott Brass Shermannel.
A kihallgató–helyiségben Alex Sherman magába roskadva, összekulcsolt kezekkel ült az asztalnál.
–	Ha jól emlékszem, azt mondta, sohasem volt fagyasztója – mondta Brass.
–	Nincs is. Sohasem volt.
Í	És a 217H számú lakásban talált Kenmore?
–	Egyetlen lakásunkban sincs fagyasztó, hacsak a hűtőszekrényben lévő fagyasztórekeszt nem tekinti annak.
–	Szóval a 217H számú lakásban talált fagyasztószekrény pusztán a képzeletünk szüleménye?
–	Valószínűleg a bérlő tulajdonát képezi.
–	Lavien Rose–ét.
–	Ha maga mondja…
–	Aki halott.
–	Ismétlem, Brass nyomozó, erről csak magától szereztem tudomást.
–	A felesége foglalkozott az ingatlanaival?
–	Általában igen.
–	Ismerhette Lavien Rose–t?
–	Nem. A bérlőkkel Hector Ortiz foglalkozott. Valószínűleg felírta a bérlők nevét valahova, de sohasem volt közvetlen kapcsolatunk a bérlőkkel.
–	Mond valamit magának a Sharon Pope név?
Sherman megrázta a fejét. – Sohasem hallottam.
Catherine figyelmesen nézte Sherman arcát. Az ösztönei azt súgták, hogy a férfi ártatlan, de aztán eszébe jutott, mit mondott Warricknak az ösztöneiről… Lehet, hogy a pasas csak megjátssza magát.
–	Ki az a nő? – kérdezte Sherman. – Vagyis ki volt az a nő? A bérlőm volt?
–	Lavien Rose.
–	Nem… úgy értem, mivel foglalkozott? Fura név. Mintha művésznév lenne.
–	Mert az is – felelte Brass. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy Sherman átvette a kihallgatás irányítását.
–	Még sose hallottam róla. Mivel foglalkozott? Színésznő volt, vagy talán sztriptíztáncosnő?
Catherine csak pislogott.
–	Előadóművész volt, avantgárdban utazott – mondta Brass.
–	Bevallom, ez az irányzat meghaladja a tudományomat – mosolygott Sherman. – De lehet, hogy Regan ismeri.
Brass leült. – Regan?
–	Missy barátnője. A foglalkozásából adódóan majdnem minden művészt ismer a városban. Különösen az igényesebbeket.
Catherine összerezzent.
–	Kérem, mondja el, mivel foglalkozik Mrs. Mortenson – kérte Brass.
–	A Las Vegasi Művészeti Alapítvány számára gyűjt pénzt. A műpártolókon kívül a művészekkel is találkozik… Tudja, azokkal, akik ösztöndíjért pályázgatnak.
–	Elnézést, Mr. Sherman – mondta Brass és felállt. – Azonnal visszajövök.
Sherman kíváncsian nézett a nyomozóra, aki odaszólt az ajtóban álló egyenruhás rendőrnek, hogy maradjon a helyén.
Catherine a nyomozó társaságában benézett a másik kihallgató–helyiségbe, ahol O'Riley éppen Hector Ortizt hallgatta ki, de nem történt semmi említésre méltó.
–	Én is hallottam Shermant – mondta Catherine. – Gyere velem.
–	Van valami a tarsolyodban?
–	Majd lesz.
Bementek a pihenőbe, ahol Catherine megkereste az újságot. Brass türelmesen várakozott, míg átolvasta a helyi előadóművészekről szóló cikket.
 – Lavien Rose számos ösztöndíjat kapott a Las Vegasi Művészeti Alapítványtól – mondta Catherine. – Még szeretnék utánanézni valaminek.
–	Veled tartok.
Ez alkalommal a számítógépterembe mentek, ahol Catherine negyedórán belül kiderítette, hogy az elmúlt évben az előadóművészet tizenkétezer dollárt hozott Sharon Pope, alias Lavien Rose konyhájára.
–	Legalábbis ennyi ösztöndíjat kapott az alapítványtól – mondta Catherine a képernyőre mutatva. – Más munkahelynek nem látom nyomát. Namármost, ha a Palms–beli lakás évente hatezerbe került, és a város másik végében lévő igazi otthona is belekerült hétezer–nyolcszáz dollárba, ez azt jelenti, hogy majdnem tizennégyezret költött csupán a lakbérre. Honnan telt minderre a tizenkétezres ösztöndíjból? Elképzelhető, hogy a Palms–beli lakást nem is a saját zsebéből fizette.
Brass elkerekedett szemmel nézett rá. – Ó, a francba…
–	Mi van?
–	Eszembe jutott valami.
–	Micsoda?
Brass elkeseredett arcot vágott.
–	Amikor kihallgattam Regan Mortensont, elmondta, hogy a Las Vegasi Művészeti Alapítványnál dolgozik, és megemlítette, hogy miután megebédelt Missyvel, találkozója volt valakivel.
–	És?
–	Egy művésszel találkozott… pontosabban egy művésznővel. Meg kell néznem a felvételről készült jegyzeteimet, de úgy rémlik, a Sharon Pope nevet említette.
Catherine döbbenten nézett a nyomozóra. – Vagyis Regan azt állította, hogy vele volt, amikor megölték Missyt?
–	Azt hiszem… Talán „Lavien Rose” alibit biztosított neki, majd zsarolni kezdte? Szerinted Regan meg akart szabadulni az alibijétől?
Catherine jóformán fel sem fogta a hallottakat, amikor belépett az ajtón Greg Sanders, a DNS–technikus. Kezében egy papírlapot lobogtatott.
–	Mi van, Greg? – förmedt rá Catherine.
–	Ejha! Nyugi… csak Warrickot és Nicket keresem. Behozták nekem a fagyasztóban talált hajszálakat. Azt mondták, sürgős, most meg köddé váltak.
–	Mit találtál?
–	Missy Sherman, valamint egy ismeretlen személy hajszálait.
Brass felpattant. – Mit tudsz az ismeretlen személyről?
–	Szőke, nőnemű – felelte Sanders. – Csak annyit tudok, hogy a hajszál azonos azzal a mintával, amit még korábban hozott be Warrick.
–	Azt hol szerezte? – kérdezte Catherine izgatottan.
–	Nem tudom pontosan, de ha megtaláljátok Warrickot, kérdezzétek meg tőle.
Catherine Brassra nézett, aki azt mondta: – Regan Mortenson és Sharon Pope mindketten szőkék.
Catherine bólintott. – De csak az egyikük van életben. Szerinted behívhatjuk Regan Mortensont?
–	Naná – vágta rá a nyomozó.
Az ajtóban megjelent Nick. Megfogta Sanders vállát, és türelmetlenül mosolygott. – Mondd, hogy megvannak az eredmények.
Sanders úgy adta át a papírt, mint nyakon csípett tolvaj a zsákmányt.
–	Köszönöm – hálálkodott Nick.
–	Ne menj sehova, Greg – mondta Catherine, majd mindenkit megkért, hogy fáradjanak át az eligazítóba.
Már mindenki ott volt, amikor Brass is betoppant.
–	Mi jót műveltetek? – kérdezte a nyomozó a két helyszínelőtől.
–	A nyomlaborban voltunk – mondta Warrick. – Lefuttattuk az ujjlenyomatokat.
–	Azt hittem, ezen már túl vagyunk – jegyezte meg Catherine.
–	Igen, de amikor Sherman és Ortiz ujjlenyomatai nem mutattak egyezést, gondoltam, lefuttatom a fagyasztón talált nyomokat azokkal, amiket Missy napellenzőjének a tükrén találtam – felelte Warrick.
–	És?
–	Tökéletes egyezés… Mindig tudtam, hogy jó vagyok.
–	Észrevettem – mosolygott Catherine.
–	Bár a nyomába se érek ennek a John Shaftnak, de azért összevetettem a lakásban talált szalagon lévő ragasztót Missy Sherman ruháival – szólalt meg Nick. – Mit szóltok?
–	Ügyes – dicsérte Catherine. – Greg?
Sanders tájékoztatta Warrickot és Nicket a fejleményekről, majd Brass is elmondta nekik, miről beszéltek Catherine–nel – beleértve a Sharon Pope–ra vonatkozó részleteket is, amikről megfeledkezett.
–	Én is megfeledkeztem róla – vallotta be Nick, bár látszott rajta, hogy nem szívesen teszi. – A fenébe, hiszen jegyzeteltél, Jim! Ezért tűnt ismerősnek az a név.
–	Beszélnünk kell Regan Mortensonnal – mondta Warrick.
–	Ami azt illeti… – mondta Catherine –, Jimmel majd elintézzük. Te és Nick szedjétek össze a többi bizonyítékot… Nick?
–	Igen?
–	Beszélj a Las Vegasi Művészeti Alapítvánnyal és derítsd ki, le tudjuk–e nyomozni a pénzt.
–	Máris indulok – mondta Nick, és felállt a székről.
–	Warrick, te futtasd le a fagyasztót. A Sears boltok már kinyitottak. Keresd a Kenmore márkát.
–	Ez tetszik. Túlórában megyek vásárolni – mondta Warrick. – Nekem megfelel.
Ezt követően ki–ki a dolga után látott.
–	Mi meg szépen elbeszélgetünk Regan Mortensonnal a gyilkolás művészetéről – mondta Catherine.
–	Csak okosan, és akkor kapsz egy ösztöndíjat – tréfálkozott Warrick.

11.
HERM CORMIER ÉS TONY DOMINGUEZ a raktár előtt várakozott Grissomra. Még csak délután öt óra volt, de máris éjszakai sötétség ereszkedett a tájra. Grissom körülnézett, de sehol sem látta Mahert és Sarát.
–	Hová mentek? – kérdezte a szállodást. Az erős szélben a saját hangját is alig hallotta.
–	Arra – kiáltotta Cormier, és a parkoló másik végébe mutatott.
–	Utánuk megyek – mondta Grissom. – Maguk menjenek be!
–	Ezzel nem vitatkozom!
Dominguez némán ácsorgott a hidegben – fel sem fogta, mi történik körülötte. A könnyei elapadtak, de még fel kell dolgoznia a gyászt. Grissom elhitte, hogy szerette James Mosst, bár ettől még megölhette.
Nem szívesen hagyta magára az egyik gyanúsítottját, ugyanakkor mielőbb meg akarta osztani a híreket a társaival. Különben is, Tonynak nincs hová menekülnie.
Grissomnak nem voltak perdöntő bizonyítékai a pincér ellen, a szexuális viszony és a karján lévő vágás még nem elegendő az alapos gyanúhoz.
–	Menjenek be, de senkinek se árulják el, hogy tudomásuk van a történtekről! – kiáltotta Grissom a szállodásnak.
A helyszínelő szavai hirtelen kirángatták a pincért a közönyéből. – Még hogy semmit sem tudunk! – fakadt ki. – James a hűtőkamrában fekszik! Nem várhatja el, hogy…
–	Tony – szakította félbe Grissom. – Ha valóban ártatlan vagy… a gyilkos valószínűleg a szállodában van.
–	Igen, az a kis szuka! – csattant fel a fiú.
–	Ha így van, akkor még véletlenül sem árulhatod el neki, hogy gyanakszunk rá. – A szél üvöltött és jajgatott. – Megértetted?
A fiú bólintott. Vacogott a jeges szélben.
–	Most menj be. Halálra fagysz.
Dominguez nem mozdult.
–	Azt mondja, Amyre gyanakszik… de valójában engem gyanúsít… Ugye?
–	Mondtam már, hogy mindenkit gyanúsítok, még Mr. Cormiert és Maher biztos urat is. Egyelőre csak én és Sara nem szerepelünk a listámon.
–	Engem is gyanúsít? – csattant fel Cormier.
–	Magát, és mindenkit, aki a szállodában tartózkodik, Herm – felelte Grissom higgadtan. – De senkinek sem kell aggódnia, ha ártatlan. A bizonyíték nem hazudik. És ne feledje, minél kevesebben tudják azt, amit mi, annál könnyebben kaphatjuk el a gyilkost.
Cormier bólintott.
–	Megteszem, amit kért – szólt közbe Dominguez. – James kedvéért…
–	Jól van. És most menj be, mert halálra fagysz.
Cormier bezárta a raktár ajtaját, és felkísérte a pincért a szállodába.
Grissom kiment a parkolóba, és megnézte a Grand Prixt. A paradicsomkarók még ott voltak, de Sarát és a kanadait mintha elnyelte volna a föld. A helyszínelő körülnézett, és észrevette a lábnyomokat.
Követte a nyomokat, és a távolban észrevette a két sötét alakot.
A tavon voltak.
Egy pillanatig fel sem fogta, hogy a tó jege befagyott és nem jelent veszélyt a számukra. Gyorsan megkerülte az épületet és felkapaszkodott a dombra, ahonnan tisztán kivehette Mahert és Sarát a fehérségben. Tudta, hogy a kísérteties szélfúvásban semmi értelme kiabálni.
És akkor szörnyű gondolata támadt. Mi van, ha éppen a kanadai a gyilkos? Ha helyszínelői trükkökkel csak őket akarja félrevezetni? Ha galád módon kicsalogatta Sarát a jégre, ahol biztos halál vár rá?
Grissomot valósággal torkon ragadta a félelem, ahogy elképzelte a jeges vízben kapálózó, sikoltozó Sarát… Félúton járhatott, amikor rájött, hogy Sara és a kanadai gyakorlatilag a tó közepén van. Ahogy közeledett feléjük, tudta, hogy elragadta a képzelete, és egyre ostobábbnak érezte magát.
Maher a bal hóna alá szorította a fémkeresőt, jobb kézzel óvatosan beletúrt a hóba. Mellette Sara szürke festéket szórt bele egy lábnyomba.
Mindketten felnéztek, amikor meghallották Grissom lépteit.
–	Jól vagy? – kérdezte Grissom Sarától.
A helyszínelő kíváncsian nézett rá. – Persze.
–	Miért nem foglalkoztok a paradicsomkarókkal jelzett területtel? – érdeklődött Grissom.
–	Azt hiszem, valaki rájött, miben mesterkedünk, és átpakolta őket, hogy félrevezessen bennünket – mondta a kanadai.
–	Csakhogy azzal nem számolt, hogy a lábnyomai megmaradnak a hóban – tette hozzá Sara. – Mi megkövettük a nyomokat, ezért vagyunk itt.
Grissom elmosolyodott. – Szóval a gyilkos a szállodában keresendő.
–	Úgy van – mondta Maher.
–	Közben megtudtam, ki volt az áldozat – jelentette be Grissom.
Sara izgatottan felpattant. – Ki az?
–	James Moss, egy pincér.
Sara a kanadaira nézett.
–	Mi van? – kérdezte Grissom.
–	Amy Barlow pasija? – kérdezte Sara.
–	Hát… igen is, meg nem is – mondta Grissom, majd elmesélte a három pincér közötti szerelmi háromszöget.
–	Amy szerint Jimmy nem tudott bejönni tegnap a munkahelyére – mondta Sara. – Állítólag együtt szoktak bejönni, de a fiúnak találkozója volt valakivel.
Grissom a fejét ingatta. – Hazudik.
–	Gondolja? – kérdezte Maher. – És ha Dominguezzel volt az a bizonyos találkozó?
Sara felhúzta a szemöldökét. – Ne feledje, hogy Amynek megsérült a keze.
–	Domingueznek pedig az alkarja – szólt közbe Grissom. – Állítólag az autóját bütykölte.
–	Nem ártana elbeszélgetni Amyvel – mondta Sara.
–	Amy ráér. Azt hiszem, találtam valamit – mondta Maher. – Várjanak, kiásom.
Azzal térdre ereszkedett és beletúrt a hóba. Sara összenézett Grissommal, és már–már ők is a segítségére siettek, amikor a kanadai felkiáltott: – Bingó!
Felállt és vigyorogva felmutatta a zsákmányát: egy műanyag, cipzáras táskát, amiben a jelek szerint lapult valami.
–	Bár még nincs karácsony… – mondta Grissom – a helyében azonnal kinyitnám…
Maher óvatosan elhúzta a cipzárt. A táskában egypár véres téli kesztyű, egy szoftball méretű kő lapult, a kesztyű alól pedig egy apró fegyver ezüstszínű csöve kandikált ki.
–	Csak nem a gyilkos fegyverhez van szerencsénk? – kérdezte Maher.
–	Ez egy 32–es? – pislogott Sara. A szemöldöke csupa hó volt.
–	Nyilvánvaló, nem? – kérdezte Grissom.
A gyilkos körül szorult a hurok, így elhatározta, hogy megszabadul a fegyvertől. A kesztyűt és a fegyvert egy műanyag táskába tette, nehezéknek belerakott egy követ és kiment a Mumford–tóra, hogy elássa a hóban. A hó és a jég tavasszal elolvad, a csomag elsüllyed és a bizonyítéknak örökre nyoma vész.
Maher egy golyóstoll segítségével megemelte a 32mm–es Smith and Wesson csövét, majd óvatosan kinyitotta a tárat. Öt golyó hiányzott belőle, a hatodik a táskában hevert. Aztán a kanadai visszakattintotta a tárat, és a pisztolyt a táskába ejtette.
–	Jól van – szólalt meg Grissom. – Sara, lefényképezted az itteni lábnyomokat?
Sara bólintott.
–	Rendben, akkor elkészíthetjük a lenyomatokat?
–	Még maradt egy tömbnyi kénem – mondta Maher.
A hó egyre sűrűbben esett, a szél meg–megújuló hullámokban söpört végig a tájon. Nem volt sok idejük. Gyors és pontos mozdulatokkal elkészítették a lenyomatot a Sara által lefényképezett lábnyomról.
A lenyomat egy órán belül megszáradt, és visszatérhettek a szállodába. Az összefagyott társaság a hallban megszabadult az átázott kabátoktól.
Cormier kikészített nekik egy halom törölközőt, és a három helyszínelő leült a kandalló elé, és a pattogó tűz barátságos melegében szárítkozott.
Az igazgató a recepcióhoz ment, ahonnan telefonált.
–	Szóltam, hogy hozzanak maguknak egy kis forró kávét – jelentette.
Grissom körülnézett a hallban – a karácsonyfa, a téli tájra néző hatalmas ablak valószínűtlenül békés hangulatot árasztott.
–	Nem látom Tony Dominguezt – mondta, és az igazgatóra pillantott.
–	A szobájába zárkózott, Dr. Grissom.
–	Nem ártana, ha szemmel tartaná.
–	Nem megy sehová. Nagyon kiborult.
Grissom intett a férfinak, hogy lépjen közelebb. – Tony beszélt valakivel? – kérdezte suttogva.
Cormier megrázta a fejét. – Nem, uram. Felkísértem a szobájába, de senkihez se szóltunk. Egyetlenszót se… Azt tettük, amit tanácsolt. Nézze, Dr. Grissom, ugye nem mondta komolyan, hogy engem is gyanúsít?
Grissom elmosolyodott. – Persze hogy nem.
Cormier a homlokát ráncolva távozott.
Amy Barlow megjelent egy tálcával, rajta egy kanna forró kávéval és csészékkel. Grissom megfigyelte, hogy a kezén kicserélte a kötést.
–	Már jobb? – kérdezte, és a kötés felé biccentett.
–	Túlélem.
–	Hallottam, hogy hagymaszeletelés közben érte a baleset.
–	Igen… Majd beperelem Hermet miatta… Kérnek még valamit?
Semmit sem kértek, így a pincérnő mosolyogva elköszönt és távozott.
–	Van egy tollad és papírod? – kérdezte Grissom Sarától.
–	Hogyne – mondta Sara, és a padlón heverő kabátjának a zsebéből előkotorta a kért tárgyakat.
Grissom bólintott. Gyorsan összeállított egy listát, majd kitépte a lapot a füzetből.
–	Az micsoda? – érdeklődött Sara.
Grissom a recepció felé fordult. – Herm! Idejönne egy pillanatra?
Az igazgató máris mellettük termett.
–	Szükségem lenne egy–két holmira – mondta Grissom és átadta neki a lapot.
Cormier elvette a listát, átfutotta, majd értetlenül felnézett. – Szagot fogott, Dr. Grissom?
–	Ahogy mondja. Be tudja szerezni ezeket a holmikat?
–	Természetesen.
–	Jól van. És melyik szobában van Tony Dominguez?
Cormier megmondta.
–	Köszönöm. Behozná a szobámba a listán szereplő dolgokat?
–	Hogyne, de nem mondaná meg, mit forgat a fejében?
–	Majd megmutatom, ha elhozza, Herm… de addig se verjük nagydobra.
–	Tudom… tudom… – mondta Cormier és elment.
Grissom Sarához fordult. – Menjünk fel a szobámba – mondta.
Sara nagyot nézett.
–	Vagy nem akarod megoldani az ügyet? – folytatta Grissom.
–	Magukkal tarthatok? – kérdezte Maher.
–	Ez nem is kérdés, uram. Szükségünk lesz a segítségére, de előtte menjen fel Sarával Tonyhoz, és hozzanak le néhány holmit.
–	Miféle holmikat? – kérdezte a kanadai.
Grissom megmondta, mire van szüksége.
–	Nem fog tiltakozni?
–	Nem hiszem. De mivel gyanúsítottként kezeljük, a biztonság kedvéért nem árt, ha ketten mennek.
–	Szerinted veszélyes lehet? – kérdezte Sara.
–	James Moss gyilkosa veszélyes. És, bár Tony lelkileg a padlón van, még lehet a mi emberünk.
Sara bólintott.
–	Legyetek óvatosak – mondta Grissom, majd Maherhez fordult. – Vigyázzon rá.
–	Tudok vigyázni… – csattant fel Sara, de aztán meggondolta magát. – Kösz – mondta végül.
Maher és Sara távozását követően Grissom a fülénél fogva finoman felemelte a kávéscsészéjét – vigyázott, nehogy megérintse azt a részt, amit Amy is megfogott –, óvatos kortyokban megitta, majd felment a szobájába.
Leszedte az asztaláról a könyveket és a szállodai prospektusokat, amikor kopogtak. Herm Cormier volt az, egy galvanizált acél szemetesvödörrel a kezében.
–	Mi újság, Herm?
–	Remélem, jó fiú volt, Dr. Grissom, mert a Mikulás minden olyan kívánságát teljesítette, amit felírta listára… El nem tudom képzelni, mire kell magának ez a sok holmi.
–	Nyugodtan maradhat, Herm. Így legalább a sajátszemével győződik meg róla.
–	Azt hittem, én is gyanúsított vagyok!
–	Az is – jelentette ki Grissom kedves hangon. – Így legalább nem tévesztem szem elől.
Cormier a fejét csóválva belépett a szobába.
–	Tudja, Dr. Grissom, fogalmam sincs, mikor beszél komolyan.
–	Az jó.
Grissom jóformán be sem csukta az ajtót, amikor Sara és Maher is megérkezett. A kanadai egy párdivatos fekete bakancsot, Sara egy műanyag tasakba csomagolt vizespoharat hozott magával.
–	Mr. Cormier, behozná azt a serpenyőt, kérem?
–	Természetesen.
–	És figyeljen oda, hogy jó forró legyen.
–	Ó, hogyne – mondta az igazgató, és kiment a szobából.
–	Azonnal visszajön – nyugtatta meg Grissom a társait, akik értetlenül néztek rá. – Volt valami probléma Dominguezzel? – kérdezte Sarától.
–	Semmi – felelte Sara. – Teljesen magába roskadt. Csak ül és a falakat bámulja… meg se szólal,csak…
–	A kölyök azt mondta, bármire hajlandó, csak kapjuk el James gyilkosát – folytatta a kanadai.
Sara vállat vont. – Őszintének tűnt.
–	Majd kiderül – mondta Grissom. – Először is, Sara, kérlek, hasonlítsd össze Tony bakancsát a helyszínen és a tónál készített lenyomatokkal. Nyugodtan használd az ágyat.
Sara bólintott, és Maher a kezébe nyomta a bakancsot.
–	A poharat tedd az asztalra – mondta Grissom. – Én az ujjlenyomatot ellenőrzöm.
Sara fogta a poharas tasakot és az asztalra tette, a kávéscsésze mellé.
 – Amy ujjlenyomatai? – kérdezte, és a csészére mutatott.
–	Eltaláltad – mondta Grissom.
–	Nekem is jut valami feladat? – szólalt meg Maher.
–	Kezdetnek segíthetne kipakolni azt a szemetesvödröt. Utána keresünk magának egy helyet a fürdőszobában.
–	Ott fogok dolgozni? – vigyorgott a kanadai.
A vödörben mindenféle, első látásra össze nem illő holmik hevertek. Grissom kivett egy elemes fúrógépet és Maher kezébe nyomta, aki furcsálkodva nézte. Utána a vegasi helyszínelő egy két és fél kilós liszteszacskót, egy olajozó tollat, egy tubus pillanatragasztót, két drótvállfát, egy nagyítót és egy festékpárnát vett elő.
–	Hát… ez nem nyerne országos helyezést a laborpályázaton – jegyezte meg Maher.
–	Nem, de itt, az isten háta mögött kénytelenek vagyunk beérni azzal, amink van, nem? No, akkor magával kezdjük. Cormier hamarosan visszatér, és jó lenne, ha addig elkészülnénk vele.
–	A bakancs nem egyezik a lenyomattal. A talpa is más formájú – kiáltott fel Sara.
–	Vagyis a Doc Martens ártatlan – mondta Grissom. – Akkor most nézd meg, mire jutsz a kesztyűkkel.
Sara szó nélkül tette, amit mondtak.
A fürdőszobában Maher a kádba helyezte a szemetesvödröt, majd a vécéülőkén ülve lyukakat fúrt a szemetesvödör fedelébe, kiegyenesítette a vállfát, melynek egyik végén meghagyta a kampót, aztán az egészet U alakba hajlította. Olyan volt, akár egy kispolc.
–	Mi van a vödrünkkel? – érdeklődött Grissom.
–	Bevetésre készen – jelentette a kanadai.
Cormier is megérkezett, kesztyűs kezében egy vörösen izzó serpenyővel.
–	Engedjen már be, mert lassan a lábam nyoma is izzani fog – mondta Grissomnak.
–	A fürdőbe, Herm – mondta Grissom. – Tegye be a vödörbe. Ügyesen csinálta – mondta, amikor az igazgató engedelmesen követte az utasításait.
Maher nem tétlenkedett a fürdőszobában. A vállfák kampóit beakasztotta a fedőbe fúrt lyukakba. Grissom belenyomott néhány csepp pillanatragasztót a vörösen izzó serpenyőbe, majd a kanadai óvatosan felhúzta a cipzáras táskát a vállfára.
–	Kész – mondta.
Grissom tíz–tizenkét csepp pillanatragasztót csepegtetett a serpenyőbe, ami néhány másodperc múlva elkezdett füstölni.
–	Jól van – mondta Grissom, aki mérte az időt. – Most.
Maher lefedte a szemetesvödröt.
–	Megkérdezhetem a fiúkat, hogy miben mesterkednek? – érdeklődött Cormier.
–	Ujjlenyomatot veszünk – mondta Grissom, és az arca sem rezdült.
Az öreg felhúzta a szemöldökét. – Méghogy ujjlenyomatot… pillanatragasztóval, vállfával és egy szemetesvödörrel…
Grissom vállát vont. – Szegény ember vízzel főz.
Maher felállt. – Ha nem bánja, kimegyek a folyosóra és elszívok egy cigarettát.
–	A maga egészsége – mondta Grissom.
Maher egy pillanatra megtorpant, aztán kiment.
Grissom tudta, hogy legalább tíz perc, míg kinyithatják a vödröt, és a fegyverrel, a töltényhüvelyekkel és a golyóval is meg kell ismételniük ezt a műveletet. Megnézte Sarát, hogyan halad.
Cormier a falnak támaszkodva figyelte.
Sara Grissomra mosolygott, és feltartotta a kesztyűket. – Már biztos, hogy a gyilkos ezt viselte.
–	Amynek is ugyanazon a helyen van elvágva a keze – mondta Grissom, és a kesztyűre mutatott.
–	Nekem is feltűnt – felelte Sara, és a szeme felragyogott.
Grissom nagyra becsülte a munkája iránti lelkesedését.
A szállodaigazgató döbbenten vette tudomásul a pincérnő elleni bizonyítékot.
–	Nem hiszem el… Amy? Pedig milyen kedves lány… És milyen jól bánik az emberekkel…
–	A maga helyében nem tennék ilyen kijelentéseket – szakította félbe Sara.
Grissom leült az ablak mellett álló asztalhoz, és fogta a lisztet és az olajozó tollat, majd finoman felvitt egy kis lisztet a kávéscsészére. Miután a felesleges lisztet eltávolította, látta, hogy meglepően éles, részleges ujjnyomot kapott.
A liszt messze nem volt annyira jó, mint az ujjnyom por, de egy ilyen helyen már ez is jó eredménynek számított. A végeredmény három részleges és egy egészen jó hüvelykujj lenyomat volt. Ezután beporozta a Tony szobájából származó poharat, és azon is talált néhány használható nyomot. A pincér esetében Sara az egyenes utat választotta, és megkérte hogy az ujjlenyomatvétel céljából fogja meg a poharat.
Maher visszajött a szobába, és segített kinyitni a szemetesvödröt. Az elkenődött ujjnyomokon kívül néhány jót is találtak, és a kesztyűről is sikerült levenni egy részleges nyomot.
Grissom megkérte a szállodaigazgatót, hogy menjen be hozzájuk.
Cormier még most sem tudta elhinni, hogy a pincérnője a jelek szerint egy gyilkos.
–	Felmelegítené a serpenyőt, kérem? – kérdezte Grissom.
–	Igenis – felelte Cormier, és kábán kibotorkált a szobából.
Grissom elkísérte az ajtóig. – Tudja, hogy erről senkinek sem beszélhet.
–	Igen, Dr. Grissom.
–	Ez Pearlre is vonatkozik! – szólt utána Sara.
–	Különösen Pearlre – motyogta a férfi.
–	Mr. Cormier – szólt Grissom.
A férfi felkapta a fejét.
–	Ha figyelmezteti Amyt – mondta Grissom, és a mosolya sok mindent tükrözött, csak kedvességet nem –, fel fogom jelenteni bűnpártolás miatt.
–	Sose tennék ilyet, uram – nézett rá a férfi. – Amy csak egy alkalmazott… én csak… csak…
–	Csalódott benne?
Cormier nagyot nyelt. – Igen.
Grissom megcsóválta a fejét. – Emberek… – mondta végül.
A szállodaigazgató kitámolygott a szobából.
Grissom és a kanadai egy nagyító segítségével összehasonlította a csészén és a cipzáras táskán talált ujjnyomokat.
–	Azt hiszem, egyeznek – mondta Maher.
–	Ilyen körülmények között ez kissé merész kijelentés – mondta Grissom –, de elég nagy a hasonlóság.
Cormier visszatért a felhevített serpenyővel. – Vissza kell mennem a földszintre – mondta.
–	Miért? – érdeklődött Grissom.
–	Pearlnek sikerült elérnie a seriffet, de megszakadt a vonal. Teszek még egy próbát a rádióval – mondta, és távozott.
Sara elővette a mobiltelefonját és tárcsázta Catherine számát, de nem járt sikerrel, így visszatette a készüléket a táskájába és folytatta a munkát.
Grissom és Maher a pisztolyt és a töltényhüvelyeket, valamint a lövedéket is betette a vödörbe, és kiderült, hogy nem hiába fáradoztak velük, mert egészen jó ujjnyomokat találtak. A fegyvert letörölték ugyan, de a csövön találtak egy kesztyűnyomot, és Grissom biztos volt benne, hogy tökéletesen megegyezik a Sara által vizsgált darabokkal.
Elégedetten felsóhajtott, és Maherre mosolygott.
–	Meg kellene keresni Amy Barlow–t – mondta Grissom.
–	És a bakancsát – tette hozzá a kanadai.
A három helyszínelő megállt a pincérnő szobája előtt. Grissom bekopogott, de senki sem nyitott ajtót.
–	Megpiszkálhatnánk a zárat – ajánlotta Maher.
–	Igen, de azzal semmire se mennénk a bíróság előtt – felelte Grissom. – Ebben az országban semmiképp.
Maher elhúzta a száját. – És ha megkérnénk Cormiert, hogy engedjen be? Elvégre ő az igazgató.
–	A Legfelsőbb Bíróság 1948–ban elfogadta a negyedik módosítást, miszerint a szállodai szobák magánterületnek számítanak.
–	Még ha Herm meg is adná az engedélyt, a bíróság visszadobná a bizonyítékunkat – magyarázta Grissom a kanadainak.
Így hát lementek az első emeleti ebédlőbe, de ott sem látták a pincérnőt. Szétváltak, és tovább keresték, de hiába. A szállodaigazgató irodájának nyitva volt az ajtaja, a férfi a rádiója fölé hajolt.
–	Tom – szólalt bele Cormier a mikrofonba –, hallasz?
Semmi válasz.
Grissom megállt az ajtóban. – Elnézést… Herm?
A férfi összerezzent és megfordult. – Szent Habakuk! A frászt hozta rám! Muszáj így settenkednie?
Grissom elmosolyodott. – Csak igyekszem diszkréten közlekedni. Tudja, ahogy magának is tanácsoltam, Herm…
–	Elnézést, Dr. Grissom, de higgye el, egy léleknek se szóltam róla…
–	Nem látta Amyt?
Cormier bólintott. – Pár perccel ezelőtt.
–	Hol? – dörrent rá Grissom.
Az igazgató a hall felé intett. – Odakinn. Azt mondta, nem érti, mi a baj Tonyval. Látta, amikor a fiúmagába roskadva bejött, de most fel kellene szolgálni a vacsorát, és…
–	És eszébe se jutott, hogy nekem is szólhatna? – csattant fel Grissom.
Sara kétségbeesetten megcsóválta a fejét.
–	Ó, de ugye, nem tenne olyat… ugye, nem… Hiszen maguk is itt vannak.
–	Amilyen jól bánik az emberekkel – mondta Grissom gúnyosan –, bármi megtörténhet.
A három helyszínelő átrohant a halion, futás közben vetettek egy pillantást a megdöbbent vendégekre, majd a lifthez érve Grissom megnyomta a FEL gombot.
A lift ajtaja nyikorogva kitárult, és Grissom kis híján összeütközött…
… Amy Barlowval.
A karcsú pincérnő már–már kilépett a liftből, de Grissom láttára rémülten hátralépett; a kezét védekező mozdulattal felemelte. Grissom kitámasztotta a liftajtót. – Amy Barlow, ezennel letartóztatom – mondta, majd ismertette a jogait.
A pincérnő elhúzta a száját. – Mi az ördögöt művel? Maga nem is zsaru!
–	Nevezze polgári letartóztatásnak, vagy ahogy akarja… Felelni fog James Moss meggyilkolásáért.
Amynek elkerekedett a szeme. – Hogyan? Tehát őt ölték meg az erdőben? Jimmyt?
Sara belépett Grissom mellé a liftbe. – Azt javaslom, hagyja későbbre a könnyeket – förmedt rá a pincérnőre.
Amy dermedten állt, majd megszólalt: – Csak megdöbbentem, ennyi az egész. A barátom volt, együtt jártunk… Nem vagyunk egyformák.
–	Én úgy tudom, szakítottak – mondta Grissom.
–	Hazugság! Ki mondta magának? Az a kis buzi?
Grissom felsóhajtott, majd félreállt és a nőt kitessékelte a felvonóból.
–	Mi lenne, ha elbeszélgetnénk a problémájáról?
A pincérnő szó nélkül kilépett a hallba. Grissom megragadta a karját, és Maherhez fordult.
–	Kérje el Cormiertől a kulcsot, és nézze meg Tony Dominguezt.
–	Azt mondta, Cormier nem nyithatja ki a…
–	Nem érdekel a bizonyíték, csak a kölyök miatt aggódom – vágta rá Grissom.
–	Nahát! – vicsorgott Amy.
–	Milyen bájos – jegyezte meg Sara.
Ám Cormier mintha megérezte volna, mi történik, és azonnal ott termett a kulccsal, amit átadott a kanadainak.
–	Sara – szólalt meg Grissom –, tartsd az ajtót! Herm, kísérje el a hadnagyot. Bemehetünk az irodájába? – kérdezte, amikor az igazgató beszállt a liftbe, Maher mellé.
Cormier elképedve bámulta a pincérnőt, és bólintott. – Egyszerűen nem tudom elhinni, Amy. Hogy tehetted?
–	Semmit se tettem – sziszegte a pincérnő.
Cormier elsápadt.
Grissom és Sara a karjánál fogva az igazgató irodájába kísérte a pincérnőt, majd becsukták maguk mögött az ajtót.
–	Nem csináltam semmit – mondta Amy. Nyugodtnak látszott, bár a hangja kissé megremegett. – Inkább azzal a kis köcsöggel foglalkoznának… Folyton a pasim után kujtorgott, de miután Jimmy kitette a szűrét, az a beteges kis pöcs teljesen bepöccent.
–	Ez a maga elmélete – mondta Grissom.
Sara karba tett kézzel az ajtófélfának támaszkodott. – Ahhoz képest, hogy elveszítette élete szerelmét, nincs is annyira meglepve.
Amy vállat vont. – Tudja… még most is a sokkhatása alatt vagyok.
–	Ezt még lesz ideje gyakorolni a tárgyalásig – mondta Sara gúnyosan.
–	Maguk nem értik, hogy Tony tette? – kiáltotta Amy. – Egy köcsög! El tudják képzelni? El akarta lopni tőlem Tonyt! A pasik folyton körülöttem sündörögnek. Bármelyiket megkaphatnám.
–	Csakhogy Tony meg is kapta Jimmyt – szakította félbe Grissom. – Igazam van?
Amy megrázta a fejét. – Jimmy nem akart semmit azzal a deviáns szarjankóval.
Sara összerezzent, amikor bekopogtak az ajtón. Cormier falfehér arccal betámolygott, és az ajtófélfának támaszkodott.
–	El… elkéstünk – motyogta.
–	Miről beszél? – kérdezte Sara.
–	Szegény fiú… meghalt.
A pincérnőnek a szeme sem rebbent.
–	Mi történt, Herm? – kérdezte Grissom szelíden. Az idős férfi nyelt egyet; a szemét elfutották a könnyek.
–	A fürdőkádban volt – felvágta az ereit. Cormier megcsóválta a fejét, a tekintete akár az űzött vadé.
Egyszerre mindenki Amyre nézett, aki hirtelen feleszmélt. Rájött, hogy Tony halálával is őt gyanúsítják. – Hé, ehhez semmi közöm.
Grissom nem kommentálta a szavait.
–	Úgy tűnik, öngyilkos lett – mondta a pincérnő, és vállat vont. – A buziknál mindennapos az ilyen.
–	Mr. Cormier szerint maga felment Tony szobájába, hogy megnézze, hogy van – jegyezte meg Grissom nyugodt hangon.
Amy fel akart állni, de Sara odalépett hozzá, és megfogta a vállát.
–	Ha jót akar, ülve marad – és visszanyomta a székre.
Amy kihúzta magát. – Igen, felmentem a szobájába… mégiscsak a kollégám… és tiszteletből… Sara a szemeit forgatta.
–	De az a seggfej nem volt hajlandó ajtót nyitni. Pedig odabenn volt.
–	Honnan tudja? – kérdezte Grissom.
–	Hallottam, ahogy ordítozott.
Súlyos csend nehezedett az apró helyiségre.
Aztán Amy folytatta: – Mivel hiába kopogtam, be akartam nyitni, de az ajtó zárva volt. Aggódtam miatta.
Sara kis híján felnevetett: – Aggódott? Na ne mondja.
–	Igen. Szükségünk lett volna rá az ebédlőben. Így aztán lejöttem, hogy megkeressem Hermet, hogy szóljak neki. Ezért voltam a liftben, emlékeznek?
Megakadályozhattuk volna, gondolta Grissom. Akár hazudik, akár nem.
Az asztalon megcsörrent a telefon. Cormier elnézést kért, és felkapta a kagylót, majd remegő hangon beleszólt: – Halló.
Utána átadta a készüléket Grissomnak. – A hadnagy. Magával szeretne beszélni.
Grissom átvette a kagylót. – Bezárkóztam a szobába, hogy biztosítsam a helyszínt. Ha ráér, megvizsgálhatjuk.
–	Most éppen Amyt hallgatjuk ki – mondta Grissom. – Azt állítja, bekopogott Tonyhoz, de nem nyitott ajtót. Azt mondja, nem ő ölte meg.
–	Véres a keze?
–	Nem.
–	Mi van rajta?
–	A pincéregyenruhája.
–	Akkor, ha nem öltözött át valahol, feltehetően igazat mond. A fürdőszoba csupa vér. A plafonról is csöpög. Valószínűleg elvághatott egy ütőeret.
–	Láttam már ilyen – mondta Grissom.
–	Ha Amy Barlow a szobában tartózkodott, óhatatlanul véres lett.
–	Igen. Oké. Kösz – mondta Grissom, és letette a telefont. – Amy, szeretnénk körülnézni a szobájában. Csak így bizonyíthatja be, hogy valóban ártatlan.
–	Hogyne.
–	Szükségünk van az engedélyére.
–	Miért, hogy bizonyítékot gyűjthessenek ellenem és bezárjanak? – Azzal felmutatta a középső ujját.
–	Ezt tagadó válasznak tekintem – mondta Grissom.
Felvette a telefont és egy külső számot tárcsázott, majd meghallotta a telefonközpontos hangját: – Kilenc tizenegy. Miben segíthetek?
–	Beszélnem kell a seriffel. Úgy tűnik, egy újabb gyanús halálesetünk van a Mumford Szállóban.
Grissom már arra gondolt, hogy megszakadt a vonal, és meg akarta ismételni a hívást, amikor meghallotta a telefonkezelő hangját. – Kapcsolom.
Grissom eltakarta a telefont, és Cormierre nézett. – Hogy hívják a seriffet?
–	Tom Woodsnak.
Grissom bemutatkozott a seriffnek, és el akarta magyarázni a helyzetet, de a rekedtes hangú Woods félbeszakította és megkérte, hogy adja át a telefont Herm Cormiernek.
Grissom engedelmeskedett. Az igazgató remegő hangon beleszólt a telefonba.
–	Halló, Tom. Herm vagyok… Nem, Dr. Grissom igazat beszél. Vegasból jött a helyszínelői konferenciára… Igen, pontosan úgy történt, ahogy elmondta.
Cormier egy ideig hallgatott, majd visszaadta a kagylót Grissomnak. – Magával akar beszélni, Dr. Grissom.
–	Igen.
–	Folytatná, kérem?
Grissom elmondta, mi történt.
–	Átkozottul szerencsések vagyunk, hogy ott vannak, Mr. Grissom. De az a baj, hogy ez kívül esik a hatáskörén. Van valami javaslata?
–	Ezt inkább önre bíznám.
–	Isten a tanúm, hogy szeretnék segíteni, de az utak valószínűleg még holnap is járhatatlanok lesznek. Rekord mennyiségű hó esett, tudja.
–	Szükségem lenne egy házkutatási parancsra, hogy bemehessünk a gyanúsított szobájába.
Amy karba tett kézzel ült és vigyorgott.
A vonal recsegett – Woods megpróbált kitalálni valamit. Aztán megszólalt a mély hang: – Megmondom, mit teszünk. Kérem, emelje fel a jobb kezét.
–	… Ki akar nevezni a helyettesének?
–	Különleges helyettesemmé nevezem ki. Így a bíró aláírja magának a házkutatási parancsot, és meg is tarthatja a házkutatást. Felemelte a kezét?
Sara elvigyorodott, amikor Grissom átvette a kagylót a bal kezébe és felemelte a jobbját. Woods seriff felolvasta neki az eskü szövegét, és a végén Grissom ünnepélyesen megszólalt – Esküszöm.
Grissom seriffhelyettes, ha Bell bíró aláírja a házkutatási parancsot, azonnal átfaxolom magának. Kérem, adja Hermet, hogy elkérjem tőle a számot.
–	Köszönöm, Woods seriff. Nagyon hálás vagyok. – Azzal átadta a telefont az igazgatónak.
Félórával később Grissom felmutatta Amy Barlownak a házkutatási parancsot. Maher az igazgatóirodájában őrizte a foglyot, míg Grissom és Sara átkutatták a szobáját. Sara megtalálta a bakancsot, melynek talpa tökéletesen egyezett az erdőben és a tónál készített lenyomatokkal, továbbá több rászáradt vércseppet is láttak a lábbeli felső részén. Alaposan átkutatták a szobát, de véres ruhát nem találtak, így Tony Dominguez halálát nem hozhatták összefüggésbe a pincérnővel. Úgy vélték, hogy a fiú önkezével vetett véget az életének.
Az irodába visszatérve Grissom megmutatta a pincérnőnek a véres bakancsot. Amy továbbra is makacsul kitartott a története mellett.
–	Most is azt tudom mondani, hogy Tony tette, és egy véres bakancs senkit sem fog meggyőzni ennek az ellenkezőjéről. – Elégedetten elmosolyodott, és így folytatta: – És úgy tűnik, Tony sem képes megvédeni önmagát.
–	Nem is kell – felelte Grissom. – Nálunk van a maga bakancsa, ami megegyezik a helyszínen talált lábnyomokkal. Megtaláltuk James… azaz Jimmy kését, és biztos vagyok benne, hogy a maga vére van rajta. Ó, és megtaláltuk a véres kesztyűt és a fegyvert, amit kidobott a tóra… Legközelebb figyeljen oda, ne a befagyott tavon akarja eltüntetni a bizonyítékokat.
Amy elsápadt.
Ám Grissom még nem fejezte be. – Emlékszik a kávéra, amit felszolgált nekünk ma délután? Az ujjlenyomatai a csészén vannak… és mit ad isten, megegyeznek a cipzáras táskán lévő ujjnyomokkal. Tudja, abba a táskába tette bele a fegyvert és a kesztyűt, amikor megpróbálta elrejteni őket.
A pincérnő összeroskadt a bizonyítékok súlyától.
–	Szeretne mondani valamit, Amy? – kérdezte Grissom.
–	Szerettem Jimmyt – szólalt meg a pincérnő halkan. – A szeretője, a barátja, az anyja voltam… ő meg… egy másik pasi miatt dobott engem… – Nyelt egyet és a szemét elfutották a könnyek, majd végigfolytak az arcán. Sarára nézett. – Próbálja ki, milyen, amikor gúnyt űznek a legmélyebb érzéseiből – mondta keserűen.
–	Önvédelemből tette? – kérdezte Sara.
Amy ismét a régi volt. – A picsába, dehogy! Jimmy gyenge volt… csak most látom, mennyire gyenge… Legszívesebben a szart is kivertem volna belőle azért, amit tett velem. A fegyvert csak azért vittem magammal, hogy ráijesszek, hogy megalázzam, ahogyan engem is megalázott…
–	Bántotta magát? – kérdezte Sara.
–	Nem bántott – mondta Amy remegő hangon, és a könnyei vékony kis patakként folytak végig az arcán. – Nem bántott… megölt. Lábbal tiporta a nőt, aki voltam. Egy haszontalan, értéktelen senkinek éreztem magam.
–	Mi történt, Amy? – kérdezte Grissom.
A pincérnő vállat vont, de elfogadta Sarától a zsebkendőt. – Üvöltöztem vele, ütöttem, ahol értem. Tudtam, hogy nem érzi azt a fájdalmat, ami darabokra tépte a lelkem, de nem érdekelt…
–	Akkor vette elő Jimmy a kést? – kérdezte Grissom.
–	Előhúzta azt a kurva kést, én meg csak néztem hülyén. Tudja, mit mondtam? Azt mondtam, jól van, te kis köcsög, végre belém döfsz valamit… És meg is tette, de megúsztam. – A sérült kezére mutatott. – És akkor elővettem a fegyvert és… – Felnevetett. – Elszaladt… úgy futott, mint egy rémült kislány, mert az volt… egy kislány.
–	Amikor eltalálta… szándékosan történt? – kérdezte Sara. – Vagy csak elhibázta a lövést?
–	Jimmy maga volt a hiba! Nem, édesem, le akartam lőni azt a pöcsjanit, és meg is tettem. Soha többé nem fog bántani.
–	Amy… miért gyújtotta fel? – kérdezte Grissom.
Amy letörölte a könnyeit, és szipákolt.
–	Megfordítottam, és mintha engem nézett volna. Még holtában is gúnyt űzött belőlem. – Nyelt egyet. – És a fájdalom nem csitult. Mit tehettem volna? Visszamentem a szerszámoskamrába és fogtam egy kanna benzint.
A karjait összefonta, mintha fázna, és elmosolyodott.
–	Amikor égett… végre… ismét nőnek éreztem magam.
Grissom Sarára nézett, aki azt mondta: – És akkor meghallotta, hogy jön valaki, ugye? Meghallotta és elmenekült onnan?
–	Igen – mondta, és a két helyszínelőre nézett. – Miért, maguk voltak?
Grissom bólintott. Sara is biccentett.
Amy gonosz vigyorral méregette őket.
–	Menjenek a pokolba, mindketten… a pokolba magukkal, amiért beleköptek a levesembe. Mit nem adtam volna érte, ha látom szénné égni.
Grissom Sarára nézett és vállat vont; nem volt kérdésük a gyanúsítotthoz, aki belesüppedt a székbe és kifejezéstelen arccal bámult a semmibe.
–	Herm – szólalt meg Grissom –, kérem, vigyázzon rá egy percig.
–	Igenis, Dr. Grissom.
A két helyszínelő kiment a kis helyiségből.
–	Most mi legyen? – kérdezte Sara.
–	Még rengeteg dolgunk van. Vár ránk egy helyszín az emeleten, és ki kell derítenünk, hogy Tony valóban öngyilkosságot követett–e el, vagy ezért is Amy a felelős.
–	Én Amyre fogadok.
–	Én inkább a bizonyítékra hagyatkoznék. Ó, és lenne még valami… – Grissom a nyitott ajtajú iroda felé biccentett. – Nekünk kell őrizni az elkövetőt, míg kiérkezik a rendőrség.
–	Ha nem bánod, én szeretném kezdeni. Valahogy nem vonz az a vörös szoba az emeleten.
–	Megértem. Megint hosszú éjszakánk lesz.
Sara elmosolyodott. – Rosszabb is lehetne.
Grissom felhorkant. – Hogyan?!
–	Például a szabadban… – vigyorgott Sara.

12.
JIM BRASS NEM SIETETT. A késő délelőtti órákban az utcák tele voltak a templomból hazasétáló hívőkkel – meg azokkal, akik éppenséggel elutasították a Megváltást. Vasárnap reggel sohasem voltkönnyű egy olyan bírót találni, aki aláírja a DNS–vételre vonatkozó parancsot, de az egyik bíró tartozott Brassnak egy szívességgel, így Brass megbízta O'Rileyt, hogy keresse fel.
Ám a nyomozó hamarosan telefonált, hogy sehol sem találja a bírót, és Brassnak érthető módon nem állt szándékában a Mortenson–ház előtt várakozni a parancsra. Ha végül kiderül, hogy Regan Mortenson az elkövető – amit a bűnügyi laborban szinte száz–százalékosan bebizonyítottak –, akkor valójában egy hidegvérű gyilkos, egy pszichopata, aki isten tudja, mire képes, ha sarokba szorítják, és a százados ezt nem akarta.
Catherine kényelmesen hátradőlt az anyósülésen és lecsukta a szemét. Bár mindkettőjükre ráfért volna egy kiadós alvás, Brass egészen éber volt. Tudták, hogy Mobley seriffnek habzani fog a szája a rengeteg túlóra miatt, de Catherine emberei már annyira közel jártak a Missy Sherman–ügy megoldásához, hogy eszük ágában sem volt visszapasszolni a labdát Ecklie embereinek. Egyébként a média annyira fel fogja kapni az ügyet, hogy a feletteseik végül úgyis szemet hunynak a túlórák miatt.
Brass összerezzent a telefon csipogására, de aztán rájött, hogy Catherine készüléke a ludas. Catherine lustán felnézett, és felvette a telefont. Miután bemondta a nevét, hosszan hallgatott.
–	Szóval már ők is gyanakodtak rá? – kérdezte végül. – De még nem jelentették a hatóságoknak?
Brass lefordult a 215–ös útról, majd jobbra kanyarodott és megállt egy benzinkútnál. Megszomjazott.
Öt perccel később, amikor visszatért a két üveg Eviannal, Catherine még mindig beszélt. Beszállt az autóba, és átadta neki az egyik üveget.
–	Jól van, Nick – mondta Catherine. – Kérlek, tájékozass… Kösz. – Azzal letette a telefont.
–	Mit mondott?
–	Sok mindent – mondta Catherine, majd lecsavarta az üveg kupakját és jóízűen belekortyolt. – Megtalálta Gloria Holcombot, a Las Vegasi Művészeti Alapítvány könyvelőjét. Nick az irodájában találkozik vele.
–	Vasárnap délelőtt?
Catherine csodálkozva felhúzta a szemöldökét. – A jelek szerint Ms. Holcombnak ugyanakkora szüksége van a rendőrségre, mint nekünk őrá. Alapos a gyanúja, hogy valaki sikkasztott az alapítványtól.
–	Miért nem szólt a főnökének?
–	A személy, akire gyanakszik, Regan Mortenson, és ő a közvetlen felettese.
Brass szárazon felnevetett. – Dörzsölt nőszemélyez a Regan. Azt hittem, önkéntes munkát végez.
Az elején úgy is volt, de annyira ügyes volt, hogy idővel egyre fontosabb feladatokkal bízták meg. Az alapítvány csak egy jelképes összeget tudott felajánlani neki, de azt mondta, azzal is megelégszik, mert csak segíteni akar.
–	Kinek akart segíteni?
–	Egy hatszámjegyű összegről volt szó.
–	Ez azért nem is annyira jelképes – mondta Brass. – Ez lenne az indíték?
–	Arra gondolsz, hogy Missy rájöhetett a sikkasztásra? Nem valószínű, mert Regan Missy eltűnése előtt egy hónappal kapta meg a fizetett státuszt.
–	Missy biztosan nem önszántából mászott bele abba a fagyasztóba.
–	Elképzelhető, hogy Regannek már az első hónapban enyves lett a keze, és Missy rájött a turpisságra. Csakhogy senki sem említette, hogy Missy aktívan részt vett volna az alapítvány munkájában.
Lassan rákanyarodtak az államközi autópályára, amikor Brass telefonja végre felcsipogott.
O'Riley volt az.
–	Aláírva, lepecsételve, kézbesítésre készen… úton vagyok.
–	Aranyember. Meghívhatlak a Denny's–be egy–két Grand Slamre?
–	Hé, azért ennél egy kicsit többet érdemelnék. Hewitt bíró kiment golfozni, és autót kellett bérelnem.
–	Mi a fenének golfozik ilyenkor?
–	Szerintem is hülyéknek való sport.
–	Nem úgy értettem. Csak ilyen hidegben mit keres a golfpályán?
–	A tisztelt bíró úr fütyül a hidegre. Jobb, ha tudod, hogy borzasztó pipa volt rám, amiért megzavartam… Nagyon pipa volt.
–	Ügyes voltál. Mennyi idő múlva érsz oda?
–	Tíz perc.
Brass köszönetet mondott a nyomozónak, és letette a telefont.
Bekapcsolt villogóval száguldott az Eastern sugárút irányába.
–	Gondolom, megvan a parancs – mondta Catherine.
–	Eltartott egy ideig – mondta Brass, és vidáman felnevetett.
–	Mi van? – kérdezte Catherine, és ő is elmosolyodott.
–	Elképzeltem O'Rileyt, ahogy azzal a kis kocsival száguldozott a bíró után.
Alig öt perccel később már Mortensonék háza előtt voltak. Brass a biztonság kedvéért a kocsifelhajtó elé parkolta le a Taurust.
–	Megvárjuk O'Rileyt – érdeklődött Catherine.
–	Nem, hamarosan itt lesz.
Catherine követte Brasst a bejárati ajtóhoz; mindketten éberen figyeltek, hiszen sose lehet tudni, mikor kell fegyvert rántani. Brass a szivarzsebére tűzte a jelvényét, majd becsengetett.
Regan Mortenson a homlokát ráncolva kikukucskált az ajtó melletti ablakon, mire Brass a jelvényére mutatott.
–	Beszélnünk kell magával, Mrs. Mortenson – mondta nyugodt hangon, bár szíve szerint elkiáltotta volna magát.
Az asszony bólintott, és már elindult volna az ajtó felé, amikor egy fékező autó zajától teljesen megdermedt. Brass és Catherine megpördült és látták, ahogy O'Riley Taurusa csikorogva megáll a ház előtt, majd a nagydarab nyomozó kipattan a járműből és a paranccsal a kezében feléjük csörtet.
A nyomozó és Catherine az ablakra nézett, de Regannek már nyoma sem volt.
–	Megvan! – fújtatott O'Riley, és Brass kezébe nyomta a parancsot.
–	Miért nem kapcsoltad be szirénát is? – jegyezte meg Brass, mire a nyomozó értetlenül nézett rá.
Vártak pár másodpercig, de nyilvánvaló volt, hogy Regan Mortensonnak esze ágában sincs ajtót nyitni.
–	Elrejtőzött – mondta Brass.
–	Hátramegyek – szólalt meg O'Riley, és már ott sem volt.
Catherine megcsóválta a fejét. – Vajon mit akar elérni ezzel?
–	Talán csak össze akarja szedni magát, vagy felkészül a legrosszabbra – találgatott Brass.
Elővette a kilencmilliméteresét, a fegyver csövét lefelé irányította, majd bal kézzel megtapogatta az ajtót. Lehetetlen berúgni, a zárat sem lehet szétlőni, kár lenne erőlködni.
–	Catherine – szólalt meg nyugodt hangon –, a faltörő kos a csomagtartóban van. Fedezlek.
Catherine felsóhajtott. – A kulcsok?
A nyomozó kivette a zakója zsebéből a Taurus kulcsait, közben egy pillanatra sem vette le a szemét az ajtóról. Hallotta, ahogy Catherine magas sarkú cipőjében végigkopog a járdán, aztán a kopogás megszűnt – valószínűleg átvágott a gyepen. Azon morfondírozott, hogyan juthatnának be a házba, amikor Catherine végre visszatért, kezében a Thor kalapácsának becézett faltörő kossal. Nem lesz könnyű dolguk, gondolta Brass, és ha Catherine nem boldogul vele, kénytelen lesz megkérni, hogy fedezze, míg utat tör maguknak. Az éjszakás helyszínelők közül Catherine Willows bánt a legügyesebben a fegyverrel, és az elmúlt években két elkövetőt is sikerült leterítenie. Tudós létére igazi zsaruvér csörgedezik az ereiben, és a rendőrségen belül mindenki nyugodtan rábízta az életét.
Catherine a nyomozó mögé lépett, és karcsú termete ellenére könnyedén felemelte a nagy, feketekalapácsot, majd Brassra pillantott – készen állt. A nyomozó éppen inteni akart neki, hogy betörheti az ajtót, amikor kattant a zár. Brass automatikusan célzásra emelte a kilencmilliméteresét, amikor az ajtó kitárult. Brass benyomult a lakásba.
Regan Mortenson lesütött szemmel állt a hallban. Apró volt, szőke és nagyon sápadt. Mezítláb volt, és Dali–nyomatos pólójában meg a piros melegítőnadrágjában olyan volt, akár egy kamaszlány; a haját laza lófarokba kötötte.
–	Las Vegasi rendőrség – kiáltotta a nyomozó. – Mutassa a kezeit.
Ám az asszony keze üres volt, akárcsak a tekintete, ami félelem nélkül, közönyösen nézett bele a fegyver csövébe. Catherine letette a kalapácsot és elővette a pisztolyát, majd belépett a házba. Regan felemelt kezekkel, lehajtott fővel hátrált.
–	Kezeket a tarkóra! – csattant fel a nyomozó.
Regan engedelmeskedett, amikor a ház végéből fülsiketítő üvegcsörömpölést hallottak.
Regan összerezzent, a kezét ösztönösen az arca elé kapta, mintha attól félne, hogy rápotyognak a cserepek.
–	Nyugalom – mondta Brass, továbbra is az asszonyra célozva. – Catherine, nézd meg, mi történt.
De Brass már sejtette, mi – jobban mondva, ki a csörömpölés okozója. És valóban, Catherine jóformán el sem indult, amikor O'Riley berontott a hallba.
–	Rendőrség! – kiáltotta, és Reganre emelte a fegyverét.
–	Üvegajtók? – kérdezte Brass.
–	Igen – lihegte a nyomozó.
Brass már azon töprengett, hogy a város ki tudja–e fizetni az okozott károkat, amikor meglátta a lépcsőn lerohanó Brian Mortensont. A férfi körszakálla olyan volt, mintha csokitortával kente volna össze az arcát.
–	Mi az ördögöt művelnek…? – ordította.
A hangja elhalt, amikor észrevette a lépcső aljában álló Catherinet, aki egyenesen rászegezte a fegyverét.
–	Las Vegasi rendőrség – szólalt meg a helyszínelő határozott hangon.
A férfi hirtelen megállt, a karjait a magasba lendítette.
–	Jöjjön le, uram. Semmi hirtelen mozdulat. Lassan, nyugodtan.
Mortenson engedelmeskedett a nyomozó utasításának, és Catherine gyorsan megmotozta.
A férfi pillanatok alatt összeszedte magát. – Mi folyik itt? – kiáltotta. – Ajánlom, hogy legyen maguknál parancs, különben esküszöm, hogy parkolóházat építtetek a rendőrség helyére.
–	Azért jöttünk, hogy átadjuk a parancsot – mondta Catherine. – Pontosabban, ez a parancs feljogosít bennünket arra, hogy DNS–mintát vegyünk a feleségétől, valamint levegyük az ujjlenyomatait… de ő nem akart együttműködni velünk.
Mortenson a homlokát ráncolta. – És ezért szét kell szedni a házunkat?
–	A felesége ellenállást tanúsított – mondta Brass.
Regannek végre megjött a hangja, és felháborodva hangon rivallt rá a nyomozóra. – Megijedtem! Be akartam engedni magukat, de… – O'Rileyre pillantott, aki nagyra nőtt, fegyveres kerti törpeként ácsorgott. – Az a vadállat a ház felé csörtetett, és azt hittem… azt hittem… már nem is tudom, mit hittem! Csak megrémültem.
–	Mrs. Mortenson – mondta Brass –, mi kellőképpen igazoltuk magunkat, és biztos vagyok benne, hogy felismert bennünket.
–	Hogyan felejthettem volna el? – gúnyolódott Regan.
Mortenson Catherine fegyvere felé intett. – Elnézést… Már megmotozott. Odamehetek a feleségemhez?
Catherine bólintott és eltette a fegyverét, de mielőtt engedélyezte volna a férfinek, hogy a feleségéhez lépjen, az asszony ruházatát is átvizsgálta.
Egy pillantással jelezte Brassnak, hogy tiszta.
Mortenson átkarolta a feleségét, aki szinte elveszett a nagy ember mellett.
–	Regan, édesem… jól vagy?
Az asszony közönyös tekintettel bólintott.
Brass érezte, hogy valami nincs rendben a csinos szőkeséggel, és Catherinen is látta, hogy aggódva méregeti az asszonyt. Missy Sherman „barátnője” állítólag megrémült, és talán igazat is mondott; de ez még nem magyarázat az erőteljes verejtékezésre és a falfehér bőrre.
–	Lássuk azt a parancsot – dörrent rájuk Mortenson, de egy pillanatra sem engedte el a feleségét. – Miről van szó?
Brass eltette a fegyverét és intett O'Rileynek, hogy kövesse a példáját. A mackós termetű nyomozó átadta a parancsot Brassnak, aki továbbította Mortensonnak.
–	Ez a parancs feljogosít bennünket, hogy levegyük a felesége ujjlenyomatait, és Willows helyszínelő DNS–mintát vehet Mrs. Mortenson szájából – mondta Brass.
Mortenson a homlokát ráncolva átfutotta az iratot, majd azt mondta: – Ebből nem derül ki, mire jó ez az egész felhajtás. – Magához szorította a közönyös arcú feleségét. – Magyarázatot követelek, vagy hívom az ügyvédemet.
–	Ez jogában áll, Mr. Mortenson – felelte Brass. – A feleségét Missy Sherman meggyilkolásával gyanúsítjuk.
–	Hogyan?! – kiáltotta Mortenson döbbenten. Olyanarcot vágott, mintha a nyomozó hirtelen marslakóvá változott volna. – Micsoda nevetséges lószar…
Regan hatalmas szemekkel nézte őket; úgy tűnt, sokkos állapotban van.
A férje közben egyre erőteljesebben adott hangot felháborodásának. – Erre megy az adófizetők pénze? Hogy mindenféle vad történetekkel traktáljanak bennünket?! Méghogy Regan megölte a barátnőjét? Jézusom!
–	Mr. Mortenson – szólalt meg Catherine. – Azt ajánlom, engedelmeskedjenek a parancsnak.
A férfi előrelépett, mire a felesége kicsúszott a karjai alól.
–	Nem elég, hogy elvesztette a legjobb barátnőjét… most van képük azt állítani, hogy ő ölte meg? Á nagy francokat!
–	Mr. Mortenson… – hebegte Brass. De a férfit nem lehetett leállítani.
–	Alexszel is így bántak? Együttműködött magukkal, mire megvádolták! Hallottam, mit műveltek vele! Most meg mindenhova bekopognak a képtelen vádaskodásaikkal? Hát persze! Bizonyára összeesküvés történt! Bizonyára mindannyian benne voltunk! – gúnyolódott.
Brass kihasználta a pillanatnyi csendet:
–	Uram, szeretném megmagyarázni, miért a felesége az első számú gyanúsítottunk.
–	Rajta! Világosítson fel!
–	Egy szőke hajszálat találtunk abban a fagyasztóban, amiben elrejtették Missy holttestét, és Missy Lexusában is találtunk egy ugyanilyen hajszálat.
Mortenson eltátotta a száját, de a szavak mintha a torkában rekedtek volna.
Brass folytatta: – Meggyőződésünk, hogy a fagyasztóban és a SUV–ban talált ujjnyomok is a feleségétől származnak.
Mortenson a feleségéhez fordult. – Mondd, hogy semmit sem tudsz erről, kicsim… ugye? Ezek megőrültek… Mondd, hogy megőrültek, kicsim.
Az asszony a férjére nézett. Mortenson ismét átkarolta és magához szorította.
–	Nemsokára vége, kicsim… Elfelejtjük ezt az egészet. Csak közvetett bizonyítékaik vannak, amit tévesen értelmeztek. Ne aggódj…
–	Eressz el! – kiáltotta Regan, és ellökte magától a férjét. Aztán Brasshoz fordult. – Védjen meg! Kérem! – kiáltotta rémülten.
Mortenson értetlenül pislogott. – Kicsim… drágám…
Az asszony remegő kezekkel a férjére mutatott. – Nem vagyok hajlandó hazudni miatta! Hónapokkal ezelőtt bevallotta, és nem bírok ezzel a tudattal élni! Ő tette!
Mortenson eltátotta a száját.
–	Ne tagadd, Brian. Te tetted, tudod, hogy te tetted! – Könyörgő szemekkel nézett Brassra. – Higgyen nekem… Viszonya volt Missyvel, és megpróbált szakítani vele…
–	Micsoda? – kiáltotta a férje.
–	És amikor Missy megfenyegette, hogy kitálal Alexnek, megölte! Az a szőke hajszál az övé!
Mortenson úgy nézett rá, mint egy színész, aki rosszkor lépett be a színpadra. – Miről beszélsz? Milyen hajszál?
Regan most már Catherinehez és O'Rileyhez fordult, mintha tőlük várt volna együttérzést.
–	Kérem, védjenek meg tőle. Azt mondta, engem is megöl, ha elmondom valakinek. Műanyag tasakot fog a fejemre húzni, és megfojt, mint a többieket!
–	Regan – mondta Mortenson. – Miket hordasz itt össze? Mi bajod? …Sajnálom, uraim, de a feleségem beteg. Valami nincs rendben…
–	Persze hogy beteg – dünnyögte Brass.
Catherine az asszonyra nézett. – Asszonyom, szerintem a férje haja világosbarna. Egyébként tájékoztatom, hogy a fagyasztóban és Missy kocsijában női hajszálakat találtunk… Hosszú, női hajszálakat.
–	Nem… nem igaz! – sikoltotta Regan. – Meg fog ölni, ha nem…
–	Regan – mondta Brian Mortenson. Látszott rajta, hogy képtelen eldönteni, mit tegyen – megölelje vagy felpofozza. – Engem vádolsz… a barátnőd haláláért?
–	Megpróbálhatja – mondta Catherine –, sőt ezzel az erővel akár a Bostoni Fojtogatót is megvádolhatja, de semmi értelme. Tudja, a felesége nem is sejti, hogy tudunk Sharon Poperól. – Catherine Reganhez fordult, és mosolyogva megkérdezte: – Lavien Rose?
Regan bájos vonásai hirtelen szétestek. – Nem… én… – Hirtelen elvesztette az egyensúlyát, és összeesett.
–	Regan! – kiáltotta a férje, és odaugrott, majd gyengéden a karjaiba vette. Mintha elfelejtette volna, hogy pár perccel korábban az asszony gyilkossággal vádolta.
Brass Regan mellé térdelt. – Mi baja? Nem volt beteg mostanában?
–	Semmi… komoly – dadogta a férj. – Mit tettek vele? Maguk is láthatták, hogy teljesen kikészült.
Catherine benyitott a fürdőszobába, majd Brassért kiáltott.
–	Vigyázzon rájuk – szólt oda a nyomozó O'Rileynek, majd bement Catherine után a fürdőszobába. A mosdón egy apró fehér üveg állt, ami megmagyarázta Regan Mortenson rejtélyes betegségét.
–	Ambien – jelentette ki Catherine, miután elolvasta a címkét. – Tíz milligrammos adagolás. Ha Regan egy teljes havi adagot vett be, akkor ez háromszáz milligrammot jelent.
–	Megölte magát?
–	Lehetséges. De hallottam már esetekről, amikor négyszáz milligramm után is visszahoztak embereket. Ezzel a gyógyszerrel nem könnyű meghalni. Catherine a nadrágzsebébe csúsztatta a gyógyszeres üvegcsét, majd kisietett a hallba.
–	Túladagolás – mondta, majd a férjet félretolva letérdelt az asszony mellé. – Bevett egy csomó altatót.
–	Ó, édes istenem – nyögte Mortenson. – A migrénjére kapta… nem tud aludni…
Egy ideig biztosan nem lesznek problémái az alvással. Catherine elkezdte masszírozni az asszony szívét.
–	Az üvegen az áll, hogy tegnap töltötték fel, és ha az egészet bevette, nem várhatunk a mentőre, mert meghal – mondta.
Ekkor Brass már félúton volt az ajtó felé.
O'Riley és Mortenson felnyalábolták Regant, és kicipelték a Taurushoz. Brass megcsipogtatta a slusszkulcsot, és a két férfi betuszkolta az asszonyt Catherine mellé, a hátsó ülésre. Mortenson is be akart ülni melléje, de Catherine arrébb tessékelte.
–	Hé, a férje vagyok! Vele akarok menni!
–	Akkor üljön előre!
–	Jogom van…
Catherine felcsattant: – Ne húzza az időt!
Erre Mortenson szó nélkül beszállt Brass mellé.
O'Riley beindította a Taurusát, és Brass mellé húzódott. – Én megyek elől. Ismeritek azt az új kórházat, a Siena Campust? Ez van a legközelebb.
Brass még válaszolni sem tudott, amikor O'Riley bekapcsolta a villogókat és elhúzott. Brass vijjogó szirénával követte.
Mortenson hátrafordult, és könnyes szemekkel nézett a feleségére. Catherine folytatta a szívmasszázst, de nem fűzött hozzá nagy reményeket. Szájon át lélegeztette Regant – egyszer – kétszer – háromszor –, majd folytatta a szívmasszázst.
Az asszony bőre petyhüdtté vált és teljesen elszürkült. Catherine megnézte a pulzusát – riasztóan gyenge volt. Bár Regan néha–néha magától is lélegzett, ez egyre ritkábban következett be.
O'Riley jól manőverezett a sűrű forgalomban, és hamarosan ráfordultak a St. Rose Parkwayra.
A Siena Campus, a Domonkos–rendi St. Rose egyik szárnya, ugyanolyan stílusban épült, mint a Mortenson – és a Sherman–házak. O'Riley csikorgógumikkal lefékezett a sürgősségi bejárat előtt, és mire Brass odaért, már ki is ugrott a kocsiból.
Egy csapat orvos és ápoló egy hordágyra fektette a beteget, akit gyorsan begurítottak az épületbe. Catherine, a két nyomozó és Brian Mortenson a nyomukban loholt.
Catherine meg volt győződve arról, hogy Regan hidegvérrel és eddig ismeretlen okok miatt megölte Missy Shermant és Sharon Pope–ot.
Ha megkérdeznék, azt felelné, hogy azért segített Regan Mortensonnak életben maradni, hogy felelhessen a tetteiért. Catherine az élet védelmére esküdött.
Egy óra múlva egy fiatal orvos kijött, és közölte Catherine–nel és Mortensonnal, hogy „csak egy hajszálon múlt”, de Regan rendbe fog jönni. Az asszony még öntudatlan állapotban volt, amikor Catherine DNS–mintát vett tőle; az ambienes üvegcséről pedig levehetik az ujjlenyomatait.
Catherine Willows hazament a lányához, majd aludt pár órát, mielőtt bement a munkahelyére, hogy megvizsgálja az új bizonyítékokat. A műszak végére, nem sokkal napkelte előtt, Brass és O'Riley társaságában visszatért a kórházba.

Regan Mortenson úgy feküdt az ágyon, akár egy apró, törött baba; a karjában infúziós csövek. Gyengének és elveszettnek tűnt, de nem volt kómában. Az orvos biztosította őket efelől.
Brian Mortenson a felesége mellett állt, és megfogta az egyik kezét, ami szinte elveszett a férfi tenyerében. A szerelemre nincs magyarázat, gondolta Catherine. Ez az asszony megölt két embert, megpróbálta gyilkosság gyanújába keverni a férjét, aki mindennek ellenére többször is kijelentette, hogy a felesége lelki problémákkal küzd, és ha meg is tette mindazt, amivel a rendőrség vádolja, akkor bizonyára nem volt magánál.
–	Mr. Mortenson, összehasonlítottuk Regan ujjlenyomatait a fagyasztón és a Missy Lexusán talált ujjnyomokkal – mondta Brass. – A DNS–ét megtaláltuk a fagyasztóban, az autóban és Missy ruházatán is.
–	Nem létezik – mondta Mortenson.
A nyomozó vállat vont. – Jogában áll kételkedni, de a bizonyítékok szerint a felesége megölte a legjobb barátnőjét.
–	Hazudik – szólalt meg Regan halk, jéghideg hangon. A tekintete jeges ürességet sugárzott.
Mortenson a feleségére mosolygott. – Kicsim… drágám… rendbe fogsz jönni.
–	Isten hozta a mi világunkban, Mrs. Mortenson – mondta Brass, és ismertette a jogait.
Regan a mennyezetre meredt, jeges kék szeméből semmit sem lehetett kiolvasni; tudomást sem vett a férjéről.
–	Megértette a jogait, Mrs. Mortenson?
–	Igen.
–	Szeretne mondani valamit?
Az asszony Brass felé fordította az arcát. – Áruljon el valamit, nyomozó.
–	Mit?
–	Mikor van vége a látogatási időnek?
–	Miért tette, Regan? Miért ölte meg azt az asszonyt, aki állítólag a legjobb barátnője volt?
–	Milyen illatszert használ, Brass százados? Csak nem Old Spiceot?
–	És Sharon Pope? Ő mit követett el?
–	Látott valaha előadóművészt?
–	Miért fagyasztotta le Missy Sherman holttestét?
–	Tetszettek a válaszaim?
Brass Catherinere nézett, aki vállat vont. Mortenson nem engedte el a feleségét, de most úgy nézett rá, mint egy idegenre.
–	Brian!
Mindenki felkapta a fejét, és az ajtóban álló borostás férfira néztek.
–	Brian, jöttem, ahogy tudtam – szólalt meg a néhai Missy Sherman férje. – A barátjához lépett, és megfogta a vállát.
–	Köszönöm – mondta Mortenson, de nem nézett a szemébe.
–	Eljöttél… – szólalt meg Regan.
–	Persze hogy eljöttem – mosolygott Alex Sherman. – Aggódtam miattatok.
Catherine Shermanhez lépett, és elhúzta a házaspár mellől. – Mi az ördögöt művel? – suttogta mérgesen.
–	Brian felhívott és elmondta, hogy Regan túladagolta magát… Természetes, hogy eljöttem – mondta.
Catherine Mortensonékra pillantott, majd ismét Shermanre nézett. – Milyen kedves… Megmondta magának Brian, miért adagolta túl magát a felesége?
–	Nem… ez annyira nem vall Reganre. Annyira tele van élettel. Nem is tudtam, hogy depressziós. Mi folyik itt?
Catherine felhúzta a szemöldökét és kertelés nélkül válaszolt: – Regan azért vette be az altatókat, mert tudta, hogy bizonyítékaink voltak ellene… Ugyanis ő ölte meg a maga feleségét, valamint azt a másik nőt, Sharon Pope–ot.
Sherman úgy nézett a helyszínelőre, mintha az agya teljesen kikapcsolt volna. Moccanni sem bírt. Aztán Reganre nézett, a tekintete vádló volt… majd elfordult.
–	Ő tette? – kérdezte. – Valóban ő tette?
–	Bizonyítani is tudjuk – felelte Catherine.
–	De… miért?
–	Nem akarja megmondani.
–	De igen – szólalt meg Regan, és Alex Shermanre nézett. – Magam miatt tettem. És miattad… Alex.
Sherman mintegy félálomban az ágy mellett ülő férjre pillantott, aki ugyanolyan döbbenten nézett rá
Időközben Warrick és Nick is megérkezett. Warrick megérezte a feszültséget, Sherman és Mortenson közé állt.
–	Hogyan… – motyogta Sherman. – Micsoda…? Ki miatt ölted meg Missyt?
–	Miattad. Hogy lásd, mennyire törődöm veled.
–	Törődsz? Velem?
Regan igenlően intett a fejével, és szerelmes pillantással nézett a férfire. – Ő nem volt elég jó hozzád, Alex. Sosem volt elég jó. Nem volt elég okos, eléggé jópofa, sem szexi, sem csinos. Tudod, kivel kellett volna lenned? Természetesen velem. Mert szeretlek, Alex… mindig is szerettelek.
Brian Mortenson elengedte a felesége kezét.
Regan a férjére nézett és felnevetett.
A férj elvörösödött, a keze ökölbe szorult.
–	Ne! – kiáltotta Brass.
Warrick előrelendült, hogy megvédje az asszonyt, így a férj ökle a vállán érte. Nick megkerülte az ágyat, és megragadta a férfi karját. A nagydarabférfi egy ideig küzdött ellenük, de végül lecsillapodott, és Nick kivezette a kórteremből. A folyosón aztán kitört belőle a sírás.
Regan még mindig nevetett.
Warrick felegyenesedett, mire az asszony csókot dobott neki. – Én hősöm – suttogta.
Warrick szó nélkül sarkon fordult.
–	Jól vagy, Brown? – kérdezte Brass.
A helyszínelő bólintott, az asszonyra nézett, majd kiment Nick után a folyosóra.
Sherman leült az ágy mellé a székre. Nem volt haragos, csak szerette volna megérteni, mi történt.
–	Miattam? – kérdezte. – Miattam tetted? De hiszen tudtad, mennyire imádom Missyt. Semmi sem volt közöttünk, Regan!
–	De lehetett volna, sőt kellett volna lennie – mondta Regan. – Te ostoba tökfilkó! Elmulasztottad a lehetőséget! Mit gondolsz, miért jöttem Vegasba? Tán a barátnőm miatt? Missy aranyos volt, de semmi különös. Miattad jöttem. Hogy a közeledben lehessek. Veled akartam lenni.
–	De… Brian?
Az apró asszony vállat vont. – Csak arra kellett, hogy melletted tudjak élni… míg megjön az eszed.
Alex Sherman úgy nézett rá, mint egy szörnyetegre. De nem sírt. Tartotta magát. Annak idején azt mondta, segíteni akar a rendőröknek, hogy elkapják a felesége gyilkosát.
És most segített.
–	És miért rejtetted el a holttestét? – kérdezte.
Catherine Brassra nézett; mindketten tudták, hogy Sherman legszívesebben megfojtaná az asszonyt, vagy sírva kirohanna a kórteremből. Ám Shermannek volt annyi lélekjelenléte, hogy beszéltesse Regant.
–	Biztosítéknak kellett.
–	Hogyan?
–	Azt hittem, ha Missy „otthagy” téged, végre belátod, hogy… én ott vagyok és törődöm veled. Ugye, mindig ott voltam?
–	Ó, igen – mondta a férfi. – Mindig benéztél hozzám.
–	Igen, megpróbáltam elfeledtetni veled ezt az egész… rettenetes tragédiát… de akkora idióta vagy. Hányszor ültem melletted az üres házban… megkaphattál volna… De te csak a halott kis feleségedet sirattad. Ráment egy évem, de mit hallottam? Missy így, Missy úgy… Hát ezért volt jó húzása részemről, hogy megőriztem a holttestét.
–	Sejtettem, hogy nem tudtál elszakadni Missytől… hogy az eltűnése nem volt elegendő a számodra… hogy még mindig reménykedsz és vágyakozol utána. Le akartam zárni az ügyet.
–	Lezárni…
–	Bíztam benne, hogy az eltűnése elég lesz, és azt hiszed majd, elhagyott, és a karjaimban akarsz majd vigasztalódni… de nem. Neked további bizonyítékok kellettek. Így hát elővettem Missyt a hűvösből.
Alex Sherman felállt. Lenézett a gyönyörű, fiatalnőre, aki imádattal mosolygott rá.
–	Most már érted, Alex? – kérdezte. – Felfogtad, hogy mindvégig szerettelek?
Alex bólintott. Lassan az ajtóhoz ment, aztán egy pillanatra megállt és Brassra nézett.
–	Ugye ebben az államban injekcióval történik a kivégzés? – kérdezte.
–	Igen – felelte Brass. – És az áldozatok családja is jelen lehet.
Alex ismét bólintott. – Viszlát, Regan – mondta, és távozott.
Regan komoran bámulta az ajtót.
Brass úgy döntött, folytatja a kihallgatást. – Hogy került be a képbe Sharon Pope?
Regan lassan a nyomozóra nézett. – Maga még itt van?
Catherine Brass mögé lépett. – Azt hiszem, tudom, Jim.
Egy éhező művésznő némi ösztöndíj fejében felajánlja a segítségét a Művészeti Alapítvány új tagjának. Regan most már tudja, hogy Sharon megvásárolható és használható, így amikor szüksége van valakire, aki kivenne a részére egy lakást, él a lehetőséggel.
De amikor előkerül Missy Sherman holtteste, Regan meg akar szabadulni Sharontól. Elképzelhető, hogy „Lavien Rose” rájött, milyen célra használta az általa bérelt lakást, és megzsarolta Regant, aki az alapítvány kasszájából fedezte a váratlan kiadást, mígnem úgy döntött, hogy elvarrja a szálakat.
–	Jim, a következő műszak végére Warrick összeveti a Charleston sugárúti ház előtt talált keréknyomokat a Mead–tónál találtakkal – mondta Catherine.
Az esküdtszék perdöntő bizonyítékként fogja értékelni mindazt, amit összegyűjtöttek Regan Mortenson ellen. A műanyagtasakoknak már régen nyomuk veszett, de a helyszínelők megszerezték a keréknyomokat, a DNS–t, rájöttek az indítékra és Regan is vallomást tett.

A kapitányságon Catherine beült Nick mellé a pihenőbe. Az elmúlt negyvennyolc órában hébe–hóba aludt is, de most, hogy végre megoldották az ügyet, nem maradt más dolga, mint hazamenni és kipihenni magát az esti műszak előtt.
A hétfő esték lassan indultak, már amennyire ez Vegasban lehetséges volt, és remélte, hogy a következő éjszaka némiképp nyugalmasabban fog telni. Kiitta a kávéját és fel akart állni, amikor Sara Sidle viharvert ábrázattal berontott a pihenőbe.
–	Ugye, egy volt kollégához van szerencsém? – nézett rá Nick, és hátradőlt a székén.
–	Csak este kell bejönnöd, vagy ennyire hiányoztunk? – kérdezte Catherine.
Sara a konyhapulthoz ment, és beleszagolt a kávéfőzőbe, majd elfintorodott.
–	Csak behoztam a felszerelést; nem akartam ide–oda cipelni.
–	Szóval? – kérdezte Nick. – Ki vele, mi történt?
–	Igen, igen! Milyen volt a fizetett szabadság?
–	Ne is kérdezzétek – sóhajtotta Sara, és öntött magának egy csésze kávét, majd leült. – Gyilkosság és öngyilkosság.
Nick pislogott. – Azt akarod mondani, hogy az egyik foglalkozás témája a gyilkosság, a másiké meg az öngyilkosság volt?
–	Nem – mondta Sara. – A hóvihar miatt elvesztettük a kapcsolatot a külvilággal, sehol egy zsaru, ráadásul nekünk kellett kivizsgálni egy gyilkossági meg egy öngyilkossági esetet.
Catherine érdeklő tekintettel figyelt, és visszaült a helyére. – Az a telefonhívás, amikor megszakadt a vonal… a gyilkosság miatt hívtál?
Sara bólintott, elfintorodott, majd tömören összefoglalta az eseményeket: – A szálloda mögötti erdőben történt. A pincérnő megölte az egyes számú pincért, mert annak homoszexuális kapcsolata volt a kettes számú pincérrel, aki később öngyilkos lett, de először úgy tűnt, mintha őt is a pincérnő tette volna el láb alól. Végül kiderült, hogy mégis öngyilkosság történt. Egy kanadai helyszínelő segítette nekünk… Mit szóltok hozzá?
Grissom bekukkantott a pihenőbe. – Látom, semmi sem változott.
Catherine biccentett. – Halálra untuk magunkat nélkületek.
Grissom az ajtófélfának támaszkodva nyugtázta Catherine szavait.
–	Szóval, Gris – vigyorgott Nick –, sikerült megtanítani valamire azokat a vidéki suttyókat? Bemutattad nekik a huszonegyedik századi, nagyvárosi, high–tech helyszínelési technikát?
Grissom felhúzta a szemöldökét. – Én inkább tizenkilencedik századi technikának nevezném.
Sara titokzatosan elmosolyodott. – Képzeljétek, Grissomot kinevezték az Ulster megyei seriff helyettesének!
Grissom elhúzta a száját. – És mivel ekkora megtiszteltetés ért, cserébe vissza kell mennem New Yorkba, hogy tanúskodjam egy nő ellen, akit az ellenségeteknek se kívánnátok.
–	Ismerem ezt a típust – jegyezte meg Catherine. – Nem kaptál egy golyót a szivarzsebedbe, helyettes seriff úr? – élcelődött Nick.
–	Most melyik filmből idézel? – csodálkozott rá Grissom. – Könyvek, Nick. Sose add alább a könyveknél – mondta, majd elmosolyodott és már ott sem volt.
–	Tehát a kis kirándulás egy hatalmas bűnügyi helyszínné változott? – kérdezte Catherine. – Ez rettenetes – mondta némi kárörömmel a hangjában.
Sara vállat vont, és felállt. – Elég kemény volt. Két napig esett a hó. Befagyott a hátsónk, míg a hulla mellett őrködtünk, majd meg kellett vizsgálni a helyszínt; az öngyilkos egy vödör vért hagyott maga után, meg kellett keresni a tettest és őrizni, míg végre a helyi zsaruk is odataláltak, aztán aludtunk egy keveset, és már itt is vagyunk, bevetésre készen.
–	Kemény – mondta Catherine fülig érő szájjal.
Nick is elvigyorodott.
Sara megállt az ajtóban. – És az utolsó nap, a vasárnap… Az bizony kellemesen telt. Egész nap a kandalló előtt olvasgattunk.
Azzal kilépett az ajtón. A kollégái leesett állal néztek utána.
–	Nem – mondta Catherine.
–	Na, ne! – vágta rá Nick.
A folyosón Sara elmosolyodott. Nick és Cath nem sejtették, hogy ő és Grissom külön–külön, a sajátszobájukban, a saját kandallójuk előtt ejtőztek.
Ő biztosan nem fogja felvilágosítani őket.
Hadd törjék a fejüket.
Vége