Dan Schmidt

SZERZŐDÉS
VÉRONTÁSRA

POSTAKOCSI KIADÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Dan Schmidt. Contract For Slaughter
Bantam Books, 1989
© 1989 by Dan Schmidt

Fordította Kovács István

Hungarian edition by
© Postakocsi Kiadó in association with
Maecenas International, 1991

A SÓLYOM KOMMANDÓ TAGJAI:

VIC GABRIEL - A Kommandó szíve-lelke. A Különleges Erők volt katonája. Egy zöld sapkás tiszt és egy szilárd jellemű ápolónő fia. Nem ismeri azt a szót, hogy „kompromisszum”. Akkor a legboldogabb, ha a jó ügyért harcol és ha a halál szeme közé köphet.

JOHNNY SIMMS - „Johnny-fiú” ötödik fokozatú fekete öves karatés és zsoldoskatona, akit megkínoztak egy közép-amerikai börtönben. Úgy gondolja, hogy ezen az őrült, rossz világon az egyetlen mód a túlélésre, ha rosszabb és őrültebb vagy, mint a másik.

HENRY van BOOLEWARKE - A „Hollandus” tulajdonképpen dél-afrikai felderítő kommandós. Gyerekjáték neki visszaverni némi Molotov-koktéllal és egy nyugatnémet HK 33-as puskával egy egész hadseregnyi, marxista támogatást élvező gerillát.

ZAC DILLINGER - Barátai csak Rossz Zacnek ismerik. Zsoldoskatonából lett magándetektív, Patton tábornok az eszményképe. Egy lépést sem tesz fekete bőr pisztolytáskája nélkül, amelybe két gyöngyös markolatú 45-ös Colt van dugva.

Ray Puechnernek, aki a kezdettől fogva segített.
Állhatatosságának és bátorságának szelleme tovább él.
Csak remélhetem, hogy jó tanítványa voltam.

1. FEJEZET

A terrorista támadás áldozatai szénné égtek. Elfeketedett végtagjaik megpörkölődött húscafatok hálójában kavarogtak. Tűzgyűrű zárta a lángoló kriptába a holttesteket. Dühöngő lángnyelvek nyaldosták az utcát, azzal fenyegetve az arra járókat, hogy elevenen elhamvadnak. A mészárlás színhelyén füstfátyol szállt fel, végigsöpört a halálra rémült tömegen, s eltakarta a távolban az Eiffel-tornyot. A sebesült járókelők, akik a támadás alatt szenvedtek égési sebeket, önkívületben üvöltöztek. Szirénák vijjogtak, több mint egy tucat mentő- és tűzoltóautó lepte el a helyszínt. Csendőrök küszködve próbálták visszatartani a bámészkodók megszaporodott tömegét.

...Az erőszakos cselekmény helyszínén uralkodó rémület és ijedtség miatt e pillanatban nem áll módunkban, hogy megállapítsuk, hányan vesztek oda a terrorista támadások e legutóbbi európai hullámában. Feltételezések szerint, délben legalább nyolcvanan tartózkodtak a kávéházban, amikor lángszórókkal felfegyverzett terroristák...

Felsétált tíz méter hosszú lakóhajójának fedélzetére. Egyik kezében sonkás szendvicset, a másikban pedig egy üveg Budweisert tartott. Nagy termetű férfi volt, százkilencven centi magas. Szikár, finoman kidolgozott kemény izmokkal. Rövidre nyírt sötét haját hátra fésülte szögletes állú arcából, melyet mintha gránitból faragtak volna. Nem, nem olyan férfinak látszott, akit akár szóbeli nézeteltérés, akár fizikai összecsapás során könnyen el lehetne intézni. Tömegben is kitűnne. Mérhetetlen szenvedésen ment keresztül; látott halált és rémületet. S mindez tükröződött mélyen ülő, űzött tekintetű szürkészöld szemében.
Az Élet napos oldala a magánkikötőjében horgonyzott, Key Largóban. Most tért vissza lóhalálában az Atlanti-óceán partjai mentén a Mexikói-öbölből, hogy megmeneküljön az augusztusi és szeptemberi hurrikánok elől. Visszazökkenve a normális kerékvágásba, jelenleg azzal volt elfoglalva, hogy átvizsgálja az acél hajótestet, nem rozsdásodik-e és nem pergett-e le róla a festék. Szemügyre vette a víz alatti részeket is, s megpróbálta kiszámítani, hogy a javítás mennyivel fogja megkurtítani svájci bankszámláját.
Aztán meglátta a mészárlást a hatórás hírekben. Érezte, hogy vére dühtől átforrósodva vágtat, s a vérnyomástól pattogott a dobhártyája.
A valóság volt ott, ami fejbe kólintotta Vic Gabrielt. Akár derült égből a villámcsapás.

... a múlt hónapban ez volt a nyolcadik öngyilkos támadás, amit a magát Szádinak nevező terrorista csoport követett el.

Lenyugvóban volt a nap. A vérvörös égitest a bíbor égen függött, a kikötő nyugati végén álló hatalmas pálmafák fölött. Fény táncolt a zöldes habokon, mint gyémántszemek füzére. A dokk végénél pelikánok verdestek a víz felett. A felszínt súrolták a soha véget nem érő élelemkeresés közben. A vadász és a vad. Az élő, a holt és a haldokló. Bár tudatában volt annak, hogy folyik körülötte az élet és a halál örök küzdelme, neki ez még a pihenés, az esti béke ideje volt. Amikor az ember lazíthat, összeszedheti a gondolatait és eltűnődhet a nappalon.
A borzalom, amit a televízióban látott, felszította a sötét erőszak tüzét Vic Gabriel szívében. A Szádi. Igen, gondolta, megint szerepelnek a hatórás hírekben. Az elmúlt három hét során egyvégtében ezt a nevet hallotta a tévében és a rádióban. Szádi. Az újságírók beszámolója szerint a Szádi az Iszlám Kardját jelenti. Vic Gabrielnek szarevőt jelentett. S nemcsak a Szádi. Aki ilyen szörnyűséges dolgot művel emberekkel, legyen az bármilyen vallású, legyen bármi a politikai célja, vagy bármilyen színű a bőre, az ellenség volt Vic Gabriel szerint. Az úgynevezett ABC-hadviselés véres következményei láttán azt kívánta, bárcsak lesújthatna ezekre a fattyúkra a tévé képernyőjén keresztül. A fattyúkra, akik annyi ártatlan ember életét oltották ki Európában. S bárcsak megragadhatná őket a nyakuknál fogva és kiszoríthatná belőlük az életet. És addig szorítaná a nyakukat, amíg vér és nyál bugyogna a szájukból. És addig ropogtatná a nyakukat, amíg ki nem guvad a szemük. Az isten verje meg, ő maga akarta felgyújtani egy lángszóróval ezeket a Szádi-féle szemeteket. Rohadt dolog volt, amit az elmúlt hónapokban Európában műveltek. Közönségesen és egyszerűen: szemétség. Fájdalom ült Vic szemében, és gyűlölet töltötte el a szívét. Megremegett a keze. A sört és a szendvicset letette a padra. Hogyan ehetett volna, vagy hogyan élvezhette volna a hideg sört azután, hogy egy ilyen pokoli jelenetet látott? Ki használna pont lángszórókat egy ön- és közveszélyes támadásban, ártatlanok ellen? S ki gyújtana fel emberi lényeket, mintha semmivel sem lennének többek elégetendő szemétnél?

Egyelőre nem ismeretes, pontosan mi is váltja ki az önmagát Szádinak nevező terrorista csoport, vagy ahogyan szeretnék, hogy nevezzék őket, az Iszlám Kardjának támadásait...

Istenem, gondolta, nem ismeretes! Miért nem bérelnek fel valakit, aki visszaüthet? Miért nem... Az isten verje meg! Hová tűntek azok a napok, tűnődött, amikor két fickó, akik történetesen nem szívelték egymást, kimentek és addig agyabugyálták egymást, amíg egyikőjük a földre nem került? Ez az érzéketlen lemészárlása nőknek és gyermekeknek, az autókban elhelyezett bombák, a géprablások... rohadt, gyáva barbarizmus.
Keserű tapasztalataiból tudta, hogy a szemtől-szemben való kiállás nem a terroristák kenyere. Mészárosok árnyékban. Csak önmagukat szolgálják, valami zavaros, torz eszme dicsőségére. A terroristák hősöknek és mártíroknak látják magukat, pedig semmi hősies sincs bennük, vagy bűncselekményeikben. Gyáva szartúrók.
A dühtől forrva amiatt, amit az elmúlt hetekben látott a televízióban, Vic Gabriel azon töprengett, vajon mit tehetne, hogy tisztító tüzével visszajusson a csatatérre, ahol a pokoli drámák zajlanak. Úristen, bármerre is fordult, a civilizáció falai rogyadozni látszottak a terroristák, a kábítószer-maffiózók és más nemzetközi söpredék állandó merényleteinek súlya alatt. Feltárult a váratlan halál és a pokoli szenvedés feneketlen szakadéka, hogy elnyelje a világ ártatlanjait. A világnak - kapta rajta magát, hogy ezen jár az esze - újra szüksége van harci tudományára. Emellett pedig, elunta a halászéletet, újra az adrenalin áramlására vágyott.
Évekkel korábban Vic Gabriel egyszer már ott állt a feneketlen mélység szélén. Lenézett. És visszaütött. Feltüzelte a nemes cél, s a halál és a rombolás szeme közé köpött. Most újra úgy érezte, hogy valami megmagyarázhatatlan módon húzza a tűz felé.
A CIA fejvadászaként és zsoldoskatonaként leélt napoknak mindörökre vége. Nyomasztó, szörnyű emlékek temették őket maguk alá. Emlékek, melyek kísértenek álmaiban. Emlékek, melyek őt gúnyolják, és szenvedést égetnek a lelkébe. Emlékek, melyek tudata leghátsó zugaiban lappanganak, mint a kísértetek. De Vic Gabriel tudta mit kell tennie - mit kell megtenni.
Az elmúlt hónapok során fájdalmas és súlyos gondolatok támadtak benne arról, hogy el kellene tiporni a bestiákat. Tűzzel harcolni a tűz ellen. Megvan a pénze - a pokolba is, igen. Félretéve azon a svájci bankszámlán: zsoldoskatonaként kereste meg a CIA-nál. Az ötlet hetek óta nem hagyta nyugodni: egy elitkommandó. Fejvadászok. Kíméletlen vadászok. S tudta is, hol találhat meg legalább kettőt a fejvadászai közül. Akkor pedig, mi a fene tartja vissza attól, hogy sebességbe tegye magát? Biztosan nem az idő, vagy a pénz. Mert az megvan, mind a kettő. Talán túl sok is mindkettőből. Lustaság? Hát bizony...
A Tűz felizzott. És fékezhetetlenül lángolt. Szádi elszabadította a fenevadat Gabrielben. Hogy is hívta őt a CIA régen? A Halál Angyala. Az Apokalipszis Katonája. Nos, eljött az idő, hogy újra méltó légyen ezekre a nevekre. A saját feltételeivel. A maga módján.
Ideje visszatérni a Tűz Magjához.
Fa reccsenése térítette magához Gabrielt zord gondolataiból. Megfordult, s négy férfit pillantott meg, akik mellényes fekete öltönyt viseltek. A dokk végénél álltak. Szemmel láthatóan ledermedtek és megrémültek a magányos férfi szemének vad fényétől.
Egy szívdobbanásnyi idő sem telt el, Gabriel keze a pad alá csúszott és megmarkolt egy fegyvert.
A rozsdamentes 45-ös Colt csöve rezzenéstelenül szegeződött a négy idegenre. Az egyik fickó aktatáskát tartott a kezében. A vezérürü, állapította meg Gabriel.
Egyetlen gyanús mozdulat, és ez lesz az első, aki a fűbe harap.
Bárkik voltak is, a Cég ex-fejvadásza veszélyt látott bennük. Az élet épp elég bajba sodorta már Vic Gabrielt, s elég szomorúságot hozott rá. A fene egye meg, döntötte el. Ha ezek a bohócok a bajt keresik, Vic Gabriel nem fog csalódást okozni nekik.

2. FEJEZET

-	 Ki a fenék maguk? Koporsóvivők?
Fagyos csend. Gabriel mögött a tudósító a nemzetközi terrorizmusról szóló rendkívüli jelentést elemezte. Vic zordon tekintete azonban a furcsa, s minden valószínűség szerint rossz társaságra irányult. Félszeg mosolyt pillantott meg a magas, kefefrizurás ürge arcán. Még jó tízméteres távolságból is kiszúrta a három visszataszító alak dzsekije alatti domborulatokat. Tudta, hogy fegyvert rejtegetnek.
-	Tréfás ember, ugye, Mr. Milton? - dörmögte egy alacsony, zömök szőke fickó. - Úgy látszik, megtaláltuk az emberünket...
-	Pofa be - sziszegte a Miltonnak szólított férfi. Középmagas volt, de szikár és izmos, mintha tornateremben dolgozta volna ki a testét. Kifogástalanul volt öltözve. Gabriel úgy ítélte meg, hogy ruhája selyemből készült. Importáru, kétség sem férhet hozzá. Rövidre nyírt sötét haj, minden szála a helyén. Fekete papucscipő, valószínűleg olasz bőr, gondolta Gabriel. Ennek a fickónak van pénze, s ezt hivalkodva ki is mutatja. A másik három férfi nyilvánvalóan gorilla - izomerő, hogy zavartalanul lehessen hivalkodni.
-	Ahova éppen most tették a lábukat, az magánterület, emberek - dörmögte Gabriel. - Lepuffanthatnám magukat, s vízbe lökhetném, és hagyhatnám, hogy kisodródjanak a tengerre, senki sem találna semmiféle nyomot.
- Nem fogja ezt tenni.
Milton, az importált különlegesség túl hűvös és öntelt volt Gabrielnek.
-	Nem? És miért nem?
-	Mert elszalasztaná a lehetőséget, hogy keressen egy halom pénzt. Ezért nem. És elszalasztaná az alkalmat is, hogy visszajusson oda és azt csinálja, amihez a legjobban ért.
-	Rendben. Mivel úgy látszik, azt hiszi, hogy tudja mihez értek a legjobban, fogjuk rövidre a dolgot. Kik maguk? És mit akarnak? Van öt másodpercük a válaszra, aztán meghúzom a ravaszt.
-	Hé, várjon egy percet.
- Három másodperc.
Selyemruha morcosan nézett.
- Oké, nehézfiú. A nevem III. Bradley Milton, és pontosan azért jöttünk ide, hogy temetési előkészületeket tegyünk. Beszélhetünk civilizált emberek módjára? Semmi fagyos párbeszéd. Lövésre kész pisztolyok nélkül.
-	Hogy találtak rám?
-	Beszélgethetünk?
Gabriel gondolkodott, de nőttön-nőtt a kíváncsisága. A líbiai fiaskó után hagyta ott a Céget, amikor magára az Ezredesre vadászott. Senki, a világon senki nem tudhatott jelenlegi tartózkodási helyéről. Hacsak, ez a dokkján álldogáló négy visszataszító alak nem a Cég SOD-jének a detektívje (SOD: Special Operations Division, azaz Különleges Bevetések Osztálya). A CIA csápjai behálózzák az egész világot. Ha egyszer beléd mar a Különleges Bevetések Osztálya, bénult maradsz a mérgétől - egy életre. Nincs hova menekülni, sehova sem lehet elbújni ezek elől az emberek elől. Amikor Gabriel kilépett, gyanította, hogy nem fogják hagyni, hogy csak úgy elsétáljon a Cégtől, mintha egy vasárnapi piknikről menne haza.
A Cég vette magának a fáradságot, hogy megkeresse. De vajon mit akarhatnak? Vért, minden valószínűség szerint.
-	 Oké - döntötte el Gabriel -, először is, vegyük elő a fegyvereket. Nagyon lassan. Bal kézzel. Egyszerre csak egy ember. Haladjunk balról jobbra.
Úgy tettek, ahogy Gabriel utasította őket. Mindegyik férfi a dzsekije alá nyúlt, előhúzta a fegyverét és a dokkra dobta. Döngött a fa a lezuhanó pisztolyok súlyától. Hatalmas pisztolyok voltak, valóságos ágyúk. Magnumok. Négy-, hat- és nyolchüvelykes csövek. Fénylő rozsdamentes acél, ami egy pillanatra megcsillant a lemenő nap fényében. Olyan pisztolyok, amelyek tátongó sebeket ejtenek a célpontokon. Milton mutatta Gabrielnek, hogy fegyvertelen.
-	Beszélhetünk most már?
-	A maradékot. Húzzák fel a nadrágszárakat. Vegyék le a dzsekiket.
Mindhárom gorillánál volt egy-egy SIG-Sauer P-230 9 mm-es pisztoly a csuklójára szíjazva. Amikor letették a dzsekijüket, a rozsdamentes, összecsukható rugóskések is előkerültek.
Gabriel erősebben szorította Coltját.
-	Azt hittem, beszélgetni jöttek.
-	Hadd jöjjek fel a fedélzetre és hadd magyarázzam meg.
-	Miért nem teszi? És reménykedjenek, hogy tetsszen nekem a magyarázat. Különben meg fogják tenni azokat a temetési előkészületeket... szó szerint.
Néhány pillanattal később, a négy férfi felsétált az Élet napos oldalának fedélzetére. Gabriel a lakóhajó fedélzetéhez erősített műanyag borítású asztal másik oldalán állt. Észrevette, hogy Milton olyan erősen markolja az aktatáskáját, hogy ujjízületei kifehérednek, s borotvapengék módjára előreugranak.
Furcsa mosoly futott át Milton arcán, miközben a terrorizmusról szóló különkiadást hallgatta.

... sem országunk törvényei, sem a nemzetközi jogszabályok nem képesek és nem is fogják megállítani, még kevésbé elfojtani a terrorizmus csapásait. Akkor pedig, mit lehet tenni, hogy megakadályozzuk...

Milton hirtelen kikapcsolta a televíziót.
-	Elhiszi, Mr. Gabriel, hogy az életben minden az időzítésen múlik?
Az egyik gorilla előre-hátra himbálózva, egy kissé megringatta a hajót. Gabrielre nézett és megjegyezte:
-	Nagyszerű a vízfekvése.
Gabriel ügyet sem vetve a gorillára, szürke melegítő nadrágja övébe dugta a 45-ös Coltját, majd Miltonra pillantott.
-	Ez attól függ.
-	Mitől?
-	Hogy ki időzít. Most pedig, ne játsszanak tovább velem. Feleljenek néhány kérdésre. Ültesse le a gnómjait oda, arra a padra - Gabriel szürkészöld szeme jegesen villogott. - A kezüket pedig kulcsolják össze a lábuk között úgy, mintha éppen arra készülnének, hogy zsebhokizzanak.
Milton intett a fejével a melákoknak, s azok letelepedtek a padra, szemben Gabriellel. Gabriel kortyolt egyet a sörből.
-	Most pedig... kezdje el.
- Ahogy mondtam magának, Bradley Milton vagyok, a San Franciscó-i Milton Import-Export elnöke.
-	S mit importál és exportál, Brad? - Itt valami nincs rendjén. Gabriel veszélyt szimatolt.
-	Mr. Milton vagyok, Mr. Gabriel.
-	Igen, persze. - Gabriel sohasem volt az a fajta ember, akit könnyen el lehetett intézni. Mindig is csípős volt a nyelve, ami szerinte valóságos ajándék azoknak, akik tudják, mikor és hogyan használják. A csípős nyelv általában a kritikus észjárás felszínre törése, a világ által zaklatott és nyugtalanított lélekben elfojtott agresszivitás és frusztráció elszabadulása.
-	Hogy mit importálok és exportálok, az nem a maga dolga. Ha kételkedik a személyemben, biztos vagyok benne, hogy igen könnyű utánanézni.
-	Meg fogom tenni. De folytassa - mondta Gabriel, és előhalászott egy csomag Marlborót sportingének zsebéből. Egy aranyozott Zippóval meggyújtott egy cigarettát. A Zippóra halálfejet gravíroztak. A halálfej alá pedig a következő szöveg volt vésve: K. E. 7. - nincs kompromisszum.
-	Azért jöttem magához, Mr. Gabriel, mert egy úgynevezett specialistát keresek. A tettek emberét. Az erőszak emberét. Egy embert - mondta Milton, s jelentőségteljesen az asztalon heverő Zippóra pillantott -, aki nem ismeri a kompromisszumot.
-	Ez nem magyarázza meg, hogyan talált rám.
-	Megvannak a forrásaim.
-	Kétségkívül titkosak.
-	Kétségkívül. Nézze, Mr. Gabriel, nyomós oka volt annak, hogy leellenőriztettem magát. - Milton váratlanul megköszörülte a torkát. A vele lévő fickókra pillantott, aztán megkérdezte: - Beszélgethetünk a kabinjában?
-	Miért? Tökéletes kényelemben érzem magam itt kinn is.
-	Én viszont sokkal kényelmesebben érezném magam bent. Leülhetnénk és négyszemközt beszélgethetnénk. Ennek a látogatásnak van néhány olyan részlete, amit még a testőreim sem ismernek. Magára vonatkozó dolgok is, amiket talán nem akar, hogy más is meghalljon. Azt hiszem, ért engem, ugye?
Gabriel hosszút szívott a cigarettájából, aztán kortyolt még egyet a sörből. Bármiben sántikált is Milton, a maga agyafúrt, rejtélyes módján volt valami értelme annak, amit csinált. A fenébe, okoskodott Gabriel, végül is nem történik semmi, ha végighallgatja a férfit. Különben is, az életben mindennek a lényege az időzítés. Milton időzítése talán több mint véletlen egybeesés?
- Rendben van, Milton, menjünk be. Ti hárman pedig - mondta Gabriel a visszataszító alakoknak -, meg ne moccanjatok. Tartsátok a golyóitokat a markotokban.
Az egyik testőr, egy medvetermetű fickó, akinek olyan tar volt a feje, mint egy billiárdgolyó, fenyegetően nézett. Nyilvánvaló volt Gabriel számára, hogy a pasas egy kis verekedésre vágyik. Gabriel pedig épp olyan hangulatban volt, hogy simán lenyomja a fickót, ha az izgágáskodna.
Követte Miltont a kabinba, s bezárta az ajtót maga mögött. Az ajtó melletti hajóablakon keresztül szemmel tarthatta Milton gorilláit. Milton tekintete azonnal a mahagóni falakra siklott. Könyvespolcok roskadoztak a felfedezésekről és háborúkról szóló könyvek alatt. Napóleon. Rommel. Nagy Frigyes. Július Caesar. A Harmadik Birodalom. Az ókori Róma felemelkedése és bukása. A sötét középkor barbár törzsei. Kolombusz. Bartholomeu Dias. Nagy Kürosz. A Mongol Birodalom. Clausewitz. De Dantétól, Camus-től, Dosztojevszkijtől és Goethétől is sorakoztak ott művek.
-	Le vagyok nyűgözve. Kitűnő irodalmi ízlés. Maga is a történelem megszállottja, Mr. Gabriel.
-	Nem megszállott. A tanítványa.
Milton összehúzta az ajkát, mintha bocsánatkérésre készülne.
-	Értem - merengett el, aztán a kések és kardok tömkelegére pillantott. Annak a festménynek a két oldalán függtek, amely a Grandé Armée visszavonulását ábrázolta a holttestekkel borított, vérrel szennyezett, hófödte orosz sztyeppén.
-	Mik ezek?
-	Ajándékok - felelte Gabriel az import-export mogulnak. Bár Milton valószínűleg nem tudta, de a spanyol vadászkés, a polgárháborús görbe kard, az arab dzsambija és a Kukri dzsungelkés valóban „ajándékok” voltak. Gabriel „hidegre tett” áldozatokról csatolta le őket. Hadizsákmány, amit azoktól az orgyilkosoktól szerzett, akikkel szembekerült. Orgyilkosoktól, akik a végén arra a megállapításra jutottak, hogy bárcsak valamilyen más mesterséget választottak volna.
-	Térjen a tárgyra, Milton. Van egy hajóm, aminek a gondját kell viselnem.
Milton arckifejezése fenyegetővé vált. Letelepedett egy kis fekete bőrkanapéra.
-	A tárgyra, igen. - Lefektette az aktatáskát a padlóra és kinyitotta. Kivett belőle egy fényképet és egy magnót. A fotót átnyújtotta Gabrielnek. - A lányom, Pamela. Biztos vagyok benne, hogy hallott már a Szadiról, a nemzetközi terrorizmus legújabb istencsapásáról.
Gabriel a színes fényképet tanulmányozta. A hosszú, fekete hajú, kék szemű szépség, Pamela Milton egy napbarnította, fekete hajú, szakállú és bajszú férfi mellett állt a fotón. A lány mosolygott. A férfinak - egy arab -, feltételezte Gabriel, vérszomjas ábrázata volt. S leszámítva a halálnak azt az alig észrevehető bélyegét, amit azok viselnek, akiknek már bőven volt alkalmuk halált látni, szeme hidegen és élettelenül csillogott.
-	Igen - válaszolt a Gabriel -, hallottam már a gazemberekről. De mi közük a maga lányához?
Milton bekapcsolta a magnót. Egy másodperc múlva halk, érdes hang töltötte meg a kabint, mely mintha egy sírbolt mélyéről jött volna.

Muhmad Hammadi vagyok, az Iszlám Kardjának vezetője. Elraboltam a lányát, Pamelát a washingtoni America Egyetemről. Mint vezető, mint Mohamed eszköze, s mint Allah igaz tanítványa a hitetlenek és az iszlám vallásúak elnyomói ellen vívott szent háborúban, ötmillió dollár váltságdíjat követelek. A pénzt egy összekötőhöz fogják elvinni. Meg fogom szervezni, hogy ezen üzenet kézhezvételétől számított két héten belül találkozzanak Tuniszban. Ha nem engedelmeskedik, akkor a ribanc meg fog halni... szörnyű kínok közepette. Ha nem teljesíti a követeléseimet, minden nap elküldök postán egy darabot a szajhából San Franciscó-i otthonába. Ne mulassza el teljesíteni a követeléseimet. Nem fogok habozni, hogy kiszabjam a méltó büntetést, ha maga nem csinálja végig... Bismillah ir-rahmam irrahim - a cafat megfog halni. Allah akbar.

Igen, gondolta Gabriel keserűen... A könyörületes és irgalmas Allah nevében a cafka meg fog halni... Isten mindenható. Az iszlám terroristák meg gazemberek!
Milton dühösen kapcsolta ki a magnetofont. Remegett, s az ajka összeszorult. A kezét tördelte.
Gabriel érezte, hogy Miltonból mindjárt kirobban az indulat. Letette a fényképet a kávézóasztalra a mogul elé.
-	Rendben van, Milton. Hát mit akar?
-	Ezt. A munkám során korábban zsoldosokat kel lett felfogadnom, hogy megvédjek bizonyos tengeren túli beruházásokat: De sohasem volt szájam íze szerint való az alkudozás az ő módjukon. Könyörtelenek, kapzsik és brigantik. Röviden, nem bízom bennük...
- De korábban azért felhasználta őket.
-	Igen. Mert annak ellenére, hogy milyenek, mindig elvégezték nekem a munkát, és mindig tisztázták a dolgot. De maga nem csak zsoldoskatona...
Gabriel Milton felé fújta a füstöt. Érezte, hogy a szíve egy pillanatra megáll, amikor meglátta a másik szemében felvillanó vad fényt. Milton nem valamit tudott - hanem rengeteget.
-	Sokat tudok magáról, Mr. Gabriel. Maga nem csupán zsoldoskatona, s nem is valamiféle átlagember.
-	Az egyetlen módja annak, hogy megtudhatta, amit tudni akart rólam...
-	Ők azok - úgy van. A Cég. Hát jó, elismerem, hogy vannak kapcsolataim a CIA-nál. Egészen pontosan a Különleges Bevetések Osztályán. Ők adták bérbe nekem azokat, akiket egyszerűen csak „állatoknak” hívnak. Zsoldosokat. Fegyveres ügynököket.
-	Szóval, tudják, hogy itt vagyok.
-	Úgy van.
A fene egye meg, gondolta Gabriel. A fogát csikorgatta. Érezte, hogy a vére a fülében lüktet. Milton észrevette a tüzet Gabriel szemében.
-	Hé, várjon egy percet, hadd magyarázzam meg, mielőtt elítél. Ez nem tréfa. Krisztusra esküszöm, nem az. És nem a Cég küldött ide. Csak el kell olvasnia az újságokat, hogy meggyőződjön róla, az igazat mondom a lányomról.
-	Mr. Milton, vessen egy alapos pillantást erre a fényképre. Hallott már valaha Patty Hearstről?
Düh lobogott Milton szemében.
-	Ha arra céloz, hogy a lányom önszántából szökött meg ezzel a csapatnyi gyilkossal...
-	Gondolja csak végig. Ott áll, fülig ér a szája, úgy mosolyog ezen a képen. Azon gondolkodom, talán csak elszökött két hétre, hogy szórakozzon egyet az arab barátjával, Muhmaddal, a boldog szarevővel.
Milton remegő ujjal bökött Gabriel felé.
-	Ide figyeljen... ez lehetetlen! Gyűlölöm ezeket a rohadt tevegyakó muszlimokat, s a lányom tudja ezt. Ebben sohasem tenne ellenemre. Van pénzem. Van hatalmam. Elsőrangú célpont vagyok a terroristáknak, hogy zsaroljanak. A lányomat kelepcébe csalták és felhasználták. Az életemet teszem rá.
-	Már feltette.
-	Hallgasson ide. Még ha mellettük áll is ebben a dologban, tudja, hogy egyetlen fillért sem fog kapni az örökségből. Ha - ismétlem, ha - ilyen játékot űz, akkor egyáltalán nem is ismerem a lányomat.
-	Talán nem bírja kivárni, míg apuci végre távozik az élők sorából.
-	Vigye el magát az ördög! Azért jöttem ide, hogy felajánljak magának százezer dollárt, hogy visszaszerezze őt és megölje azokat a fattyúkat. Maga meg csak ácsorog itt és felbőszít.
Gabrielt hidegen hagyta Milton haragja. Csak állt, olyan hűvösen, mint az őszi szellő Vermontban. Milton valamikor lefeküdt a CIA-nek. Az első csapás. Milton még mindig be lehet szervezve a ClA-be, s a Cég a saját ügyében küldte őt Key Largóba. A második csapás. Még egy csapás és Gabriel visszakézből fogja arcul csapni őket. Aztán a százezer dollárra gondolt, amit Milton említett. Nem, valójában nem volt szüksége a pénzre, de sohasem árt, ha néhány dollárral több van. Emellett pedig két okból is komolyan fontolóra vette Milton ajánlatát. Először: vissza akart jutni a tettek színhelyére és tüzet akart nyitni az olyan fattyúkra, mint amilyenekből a Szádi áll. Másodszor: öt másik amerikait is elrabolt Európában a Szádi. Így tehát Pamela Miltonon kívül öt másik ember élete is kockán forog. A mogul elfelejtette megemlíteni ezt a tényt.
-	Mielőtt igent, vagy nemet mondanék, Milton - szólalt meg végül Gabriel, s elnyomta cigarettáját egy ezüst hamutálon -, pontosan meg kell tudnom, hogy maga mit tud rólam. Mindent. A-tól Z-ig. És jobban tenné, ha becsületesen és nyíltan beszélne.
-	Hát, jó... A-tól Z-ig. - Milton megköszörülte a torkát, aztán dzsekije zsebéből előhúzott egy ezüst cigarettatartót. Egy ezüst Ronson öngyújtóval rágyújtott egy filteres Camelre. Egyenesen Gabriel szemébe nézett, majd belekezdett. - Az édesapjával vagy az öccsével kezdjem?
Gabriel érezte, hogy a dühtől és a fájdalomtól görcsbe rándul a gyomra.
- Egyikőjükkel sem.
Milton szívott egyet a cigarettájából, aztán az orrán keresztül kiengedte a füstöt.
-	Azt hittem, hogy A-tól Z-ig akarja.
-	Folytassa - morogta Gabriel. Milton megint megköszörülte a torkát.
-	Az ön édesapja, Charles Gabriel ezredes, az amerikai hadsereg Különleges Erők alakulatának katonája jelentős szerepet játszott az alakulat 1952-es létrehozásában. Micsoda férfi volt az ön édesapja! Két Sebesülési Érem és egy Kongresszusi Érdemérem. Johnson elnök mindkettejüket név szerint megemlítette...
-	Ezekhez az információkhoz bárki hozzájuthat Milton.
-	De nem azokhoz, amelyek arról a szerepről szólnak, amit ön és az édesapja játszottak országunk leghosszabb és legpazarlóbb háborújában. Ez zárolt. És szupertitkos.
-	Ez a CIA.
-	Úgy van. Ez a valóság, Mr. Gabriel. És amit tudok, amiatt választottam magát erre a feladatra, ami - nevezzük így - szerződés vérontásra.
Az édesapja, Charles Gabriel ezredes. Vic Gabriel váratlanul keserű gondolatokba merült. Évekre visszanyúló fájdalmas emlékekbe. Hallotta Milton hangját, de nem figyelt rá.
-	 A koreai háború után - folytatta Milton - édesapja magát és az öccsét, Jimet egy külvilágtól elszigetelt ranch-on nevelte fel, mélyen benn a coloradói Sziklás hegységben. Édesanyja, Patrícia, ápolónő volt egy tábori kórházban. A támaszpontot, ahol szolgálatot teljesített, lebombázták, ő maga pedig a felismerhetetlenségig szétroncsolódott.
Gabriel érezte, hogy ökölbe szorul a keze. A fattyú nem válogatja meg a szavait. Egyenesen a mocskos igazság kellős közepébe. Gabriel a kabin távolabbi sarkába húzódott. Felkattintotta Zippóját, s rágyújtott még egy Marlboróra. Megsebezték. Mélyen legbelül. Bár hallani sem akarta, amit Milton mond, ki kellett fürkésznie, mit tud. A saját biztonságáért és némi lelki békéért arra az esetre, ha elfogadná ezt a „szerződést vérontásra”. Milton ezidáig hajszálpontosan gyűjtötte össze az információit. De volt még ott sok más is... sokkal, sokkal több értesülés.
-	Az édesapjának nyilvánvalóan tervei voltak magával és az öccsével.
Nyilvánvalóan, az nem kifejezés, idézte vissza Gabriel. Akármilyen pokolba vetette a szörnyű múlt, az apjának köszönhette gyilkos harcművészetének kialakulását, elsajátítását és tökéletesítését. Akár haszna származik belőle, akár nem. Édesapja, aki mélyen vallásos és szellemi ember volt, segített Vicnek abban is, hogy kialakítsa életfilozófiáját és életformáját, ami lehetővé tette, hogy emelt fővel járjon, és bárkinek a szemébe nézhessen. Egyszerű, őszinte filozófia volt ez. A dicsőség és a büszkeség filozófiája. Egyesek azt mondhatnák, hogy túl egyszerű. Talán egyszerűen egy nehéz fiú filozófiája. Gondoljanak amit akarnak. Vic Gabriel továbbvitte édesapja szellemét és az évek folyamán a szívében hordta ezt a filozófiát. Miltonra pillantott, most visszaemlékezett egy részletre, amit fiatal harcos korában mondott neki az édesapja.
- A Különleges Erők hetedik egységének tagjaként ön és édesapja több sikeres bevetést hajtottak végre Laosz és Kambodzsa területén. - Milton valahol a távolban karattyolt.

... légy önmagad. A magad ura. A pokolba is, ha valakinek ez nem tetszik, az ő baja. Hallgass ide, fiam, - van jó is és rossz is az életben. S minden emberben lakozik jó is és rossz is. A szürke területeket azok az emberek hozzák létre, akik nem választanak, akik a jövőben sem fognak választani vagy akik képtelenek választani a jó és a rossz között. Tedd azt, ami helyes, Vic. S nemcsak magadért, hanem mások boldogulásáért is. Ha így teszel, akkor mindig egyenesen és emelt fővel fogsz járni. Minden ember követ el hibákat, persze, de te tanulj tőlük és csináld jól a következő alkalommal, máskülönben nem kaphatsz harmadik lehetőséget. Az élet, fiam, játék a tűzzel. Különösen az, egy harcos számára. Kövesd a jót a szívedben és sohasem kell majd kompromisszumot kötnöd. Senkivel. És semmilyen helyzetben sem.

Kemény szavak, egy kemény embertől. Gabriel tisztában volt ezzel.

... emlékezz a belső hangra, fiú. A lelkiismereted. A hang vezetni fog téged...

-	... miután kiderült, hogy az apjával maguk érték el a legmagasabb ölési arányt az észak-vietnami hadsereggel szemben, a Különleges Erőknél magát és az apját Különleges Osztagnak kezdte tekinteni. Ez a Különleges Osztag legalább tizennyolc behatolást hajtott végre a vonalak mögé, amelyekben az észak-vietnami hadsereg vezérkarában okoztak komoly veszteségeket. Kilenc sikeres bevetés, melyek során lezuhant pilótákat mentettek meg és csempésztek ki az ellenséges hátországból. Amerikai és szövetséges vietnami hadifoglyok kimentése az észak-vietnami hadsereg börtöneinek poklából. A Sárdagasztó Akció után, amikor is a Különleges Erők hetedik egysége megsemmisítette a hírhedt alagúti patkányokat Chu Lainál és Danangnál, eljött körbeszimatolni a Cég egy kopója, bizonyos Michael Saunders...
-	Saunders - vágott közbe Gabriel, visszazökkenve a jelenbe, a férfi nevének említésétől, aki felelős volt édesapja haláláért. Gyilkos düh szikrázott Gabriel szemében. Hirtelen, vakító fény, olyan, mint amikor egy szupernóva felrobban.
-	Mindent tudok Saundersről.
-	Akkor azt is tudja, hogy a fattyú még mindig él. S hogy még mindig keresem apám gyilkosát. Rendben van, Milton, bebizonyította, amit állított. Ezt a CIA-tól szerezte.
-	Ezt korábban is tudta már. Ez volt az egyetlen forrás, ahonnan származhat. Nem kerülgetünk mi itt semmilyen titkot.
-	Akkor menjünk tovább. Nem szükséges többet hallanom.
-	Nagyszerű - mondta Milton és elnyomta cigarettáját a hamutartóban. - Ez azt jelenti, hogy elfogadja az ajánlatomat? 
Gabriel kifújta a füstöt.
-	Elfogadom - de bizonyos feltételekkel.
-	Nem ígérhetem meg magának, hogy bele fogok egyezni.
-	Akkor a fene egye meg magát és menjen innen.
Milton válla megfeszült, düh villant a szemében.
-	Valójában nincs szükségem magára Milton, de magának szüksége van rám. Már hetek óta figyelem ennek a Szádinak a menetelését Európán keresztül, úgy látszik senki, különösképpen pedig Samu Bácsi nem tudja megállítani őket, azzal, hogy megízleltetné velük a saját mérgüket. Most pedig jól figyeljen, Milton. Az ajánlata nekem büdös. Maga bűzlik. De elfogadom a pénzét és az ajánlatát. A következők a kikötéseim. Ez nem egy magányos puskásnak való feladat. Belevágok, de én magam választom ki a saját embereimet, a saját csapatomat.
Milton megvonta a vállát.
-	Örülök. Akkor a rendelkezésére bocsátom a szállítóeszközöket és a fegyvereket.
-	Én örülök. De előre akarom a pénzt.
-	A felét most... a felét utána.
Gabriel elégedett volt. Rávette Miltont, amire akarta.
-	Három ember jár a fejemben. Talán egy hétig fog tartani, hogy megtaláljam és összeszedjem őket. De még azt sem ígérhetem meg, hogy egyáltalán elfogadják-e az ön szerződését.
-	Fejenkénti ötvenezer segítené befolyásolni a döntésüket?
-	Valószínűleg - ismerte el Gabriel.
-	Nem várhatok egy hétig - mondta Milton és megrázta a fejét. - Öt nap.
-	Meglátom, mit tehetek.
-	 Jobb lenne, ha tehetné. Semmi szarakodás. Semmi késedelem és semmi alkudozás még több pénzért. Ha végleg összetoborozta ezeket az embereket, szeretnék velük szemtől-szemben találkozni. Tunéziában lesz egy kijelölt találkozóhely. Ott oda fogom adni a váltságdíjat. De azt akarom, hogy gyorsan szedje össze őket Mr. Gabriel. Azt akarom, hogy magasabb fordulatszámra kapcsolja ezt a dolgot. Érti?
-	Nem maga az egyetlen. 
Milton összehúzta a szemét.
-	Mit akar ezzel mondani?
-	Azt, hogy fontolgattam, hogy magam eredjek a Szádi nyomába. Az adrenalin csak úgy hömpölyög bennem. Elvakít a düh, valahányszor nézem a híreket, és újabb emberek esnek áldozatul ennek a gyilkos és tébolyult terrorista hullámnak. Végül is lehet, hogy jó volt az időzítése, Mr. Milton.
Milton mormogott valamit, aztán mosolyra rándult az arca.
-	A sors vagy megáldott, vagy elátkozott engem Mr. Gabriel. Gondolom, meg fogjuk tudni, melyik a kettő közül. Most pedig... van itt valami, amibe bele kell egyeznie.
Gabriel elnyomta a cigarettáját a hamutálon. Kinézett a kajütablakon. A gorilla osztag a helyén volt.
-	Folytassa, hallgatom.
-	Az összeg felét, azaz kétszázezer dollárt - ahogyan abban megállapodtunk, előre befizetem egy svájci bankszámlára. A pénz másik felét pedig akkor fogják megkapni, maga és ezek az emberek, akiket kiválaszt, ha elhozzák nekem Muhmad Hammadi fejét.
Fagyos mosolyra görbült Gabriel ajka.
-	Ha elhozzuk Muhmad Hammadi fejét? Régi ismertetőjelem volt ez, amikor még a Cég szolgálatában álltam. Levágott fej egy vászonzsákban.
-	Pontosan.
-	Ebben az esetben plusz huszonötezer dollárt akarok fejenként. Felment az ár. Több kockázat. Ugye érti?
Milton fenyegetően azt mondta:
-	A szerencséjével játszik barátom.
-	Nem érdekel. Maga kezdte a játékot. Figyeljen ide Milton. Ezt a dolgot megcsinálom, akár magával, akár maga nélkül.
Milton felsóhajtott.
-	Rendben van. Nehéz ember maga, Mr. Gabriel.
-	A legnehezebb.
-	Tudja, ez a szerződés éppen arra adhat lehetőséget magának, hogy tisztára sikálja az arab terrorista világ vécécsészéjét, mert szükség van egy kis tisztogatásra.
-	Ez komoly tisztogatást jelentene. De ez még csak a kezdet.
-	Rendben. Az ördög vigye el, ha kedvemre való lesz a munkája, nagy a valószínűsége, hogy újabb üzletet köthetünk.
-	Azt kétlem, Milton. Ha ez a dolog úgy sül el, ahogy gondolom, akkor én és az embereim fogjuk kiszemelni és megválasztani, hogy kinek dolgozzunk és milyen vécécsészéket súroljunk ki. S van itt még valami, Milton.
-	Micsoda?
-	Van ott öt másik amerikai is, akiket a Szádi rabolt el. Ők is haza fognak jönni.
-	Nézze, én nem azért fizetek maguknak, hogy őket szabadítsák ki.
-	Nem, maga nem. De ha a csillagok és a sávok nevében lépek fel, akkor ez fogja meghatározni az egészet. Mindenki haza fog jönni. Punktum.
Milton felsóhajtott.
- Rendben. De jobb, ha a lányom egy darabban jön haza. Ha nélküle jelenik meg, minden vasat visszaveszek. Én, személy szerint egyelőre nem értem, hogyan kerekedhet felül négy ember őrült arab fanatikusok kisebb hadseregén.
-	Most meg hirtelen inába száll a bátorsága?
-	Nem, de...
-	Semmi de, Milton. Csak állja a szavát, tartsa vissza a lélegzetét és figyeljen.
Milton szemében jókedv csillant, ahogy a mellette fekvő könyvre pillantott, amely a keleti frontról szólt.
- Nem ugyanazt mondta Hitler a Barbarossa hadműveletről? Valami hasonlót, hogy az egész világ figyelni fog és visszafojtja a lélegzetét?
Gabrielt nem mulattatta a dolog. A pokolba, mondta magában. Egy röpke pillanatra azon töprengett, vajon édesapja mit szólna ehhez a megbízatáshoz. Mint egy fülébe suttogó szellemet, hallotta Charles Gabriel ezredesnek, az amerikai hadsereg Különleges Erői katonájának szavait.
... kompromisszumok világában a jó ember nem köthet kompromisszumot, neki sosem szabad ezt tennie...

3. FEJEZET

Az ősz hajú, gránit arcú férfi azon a ponton volt, hogy egy jobbcsapottal leszedi kliense fejét a nyakáról. A hajdani zsoldosból lett magándetektív megtalálta Dave Gildens feleségét, ez eddig rendben. Lila Gildens meztelenül feküdt egy koszos útmenti bolhafészek motel ágyában. A lábát a plafon felé nyújtotta és három fiatal csődör valami olyan játékot űzött vele, aminek semmi köze sem volt a szerelemhez. E percben Gildens nehéz pillanatokat élt át, miközben a hírt próbálta megemészteni. E percben Gildens valakit fenékbe akart rúgni.
-	Nézze, pajtás - kezdte az ősz hajú magánnyomozó -, nem verem át magát, mert Zac Dillinger sohasem járatta senkivel sem a bolondját. - Felállt, teljes százkilencven centis magasságában kiegyenesedve. Szürke sportinget, fekete pantallót és cipőt viselt. Nem sokat adott a ruházatára, mert pénzét az élet édesebb dolgaira szerette költeni. Italra, cigarettára, vad nőkre és peep show-ra. A ruha csak felszín és nem a ruha teszi az embert. A magánnyomozó kirázott egy filter nélküli Camelt egy gyűrött dobozból, aztán felkattintott egy sárgaréz Zippo öngyújtót, s rágyújtott. Mélyet szívott és elősétált a fémből készült íróasztala mögül. Egy sztriptízbár fölött dolgozott a Sunshine Boulevardon. Szerette Fort Lauderdale-t, a „Keleti-part csajozó fővárosának” tekintette. Irodájának falai és padlója hangszigeteltek voltak, mégis hallotta a felszűrődő rockzene halk morajlását. Úristen, most igazából csak arra vágyott, hogy megszabaduljon ettől a mafla fickótól, aki nem tudja kielégíteni a feleségét az ágyban és arra, hogy lemehessen egy kis csevegésre Bambihoz, s hogy remélhetőleg némi kielégülést szerezzen magának. Vagy Barbinak hívják? Nem számít. Egy idő után minden nő ugyanolyannak tűnik neki. A pokolba, talán öregszik - meg el is fáradt. De húszévesen is öreg és fáradt volt már. Akkor meg mi a különbség újabb húsz év elteltével? Túl sokat látott, túl sok mindent élt át, és igen, torkig volt már vele.
-	Vigyázzon rá, mit beszél, miszter. Még egy csúnya szó és egy másik segglyukat hasítok magán, hallja?
-	Hallom. Akárcsak a három majom egyike, hallom.
-	S mit jelentsen ez?
-	Kitalálhatja, maga jó házból való piperkőc.
-	A szerencséjével játszik, nagyokos. Igencsak. Tudja maga, hogy kivel beszél?
-	Igen. Egy mocskos alakkal.
Az ősz hajú férfi egy a Wayne herceget ábrázoló olajfestmény előtt állt. A fal többi részét fényképek borították, melyeken az ősz hajú férfi hivatásos futballistákkal és egy sereg mozisztárral pózolt. A szoba távolabbi sarkában egy fiókos irattartó szekrény állt, kávéskannával a tetején. Mellette fogas. A fogas köré egy fekete bőr pisztolytáskát tekertek, benne két gyöngyös markolatú 45-ös Colttal. A nyomozó mindig is őszinte híve volt Patton tábornoknak. A második világháború lelkes rajongójának tekintette magát bizonyos szempontból, s gyakran fantáziált, hogy van egy saját tank-hadosztálya és űzi a nácikat vissza, egész Berlinig.
-	Fenékbe kellene rúgnom magát, öregfiú.
Az ősz hajú férfi morgott valamit. Keményen nézett a huszonkilenc éves Dave Gildensre. Gildens nagydarab férfi volt, száznyolcvan centi magas, száz kiló tömött izommal. Egy hirdetési ügynökséget vezetett Miami mellett, úgyhogy volt némi pénze. Balszerencséjére és valószínűleg ügynöksége balszerencséjére is, Gildens kábítószerre szórta el a pénzét. S ami még rosszabb - a nyomozó saját szakállára utánanézett Dave Gildens dolgainak -, a fickó narkós volt, s minden második héten tíz-húsz dollárt költött arra, hogy a halálos kokaint Gibraltárnyi méretű kövekbe főzze. Ebben a pillanatban is be volt lőve, hatalmas pupillái, mint két széndarab; idegesek voltak a mozdulatai, s nehezen lélegzett. Nem lehetett tudni, hogy mit fog csinálni. A nyomozó fel volt készülve mindenféle meggondolatlan cselekedetre. Például erőszakra.
-	Tudom, hogy van egy szenvedélye, Davey fiú - aztán a detektív folytatta: - Annyi hó van magában, mint egy Maine-i szántóföldön januárban.
-	Ehhez semmi köze, öregfiú!
-	Talán... talán nincs. De talán a feleségének elege lett a maga szenvedélyéből, nem gondolja Davey? Talán annyit vett be ebből a szar fehér porból, hogy fel se tudta állítani a farkát. Mindenesetre ez van Szuper-Yuppie. Szóval hadd világítom meg magának a dolgot. Lila-bébi egy olcsó cafka. Egy ribanc. Egy kurva. Hé, nézze - mondta, s bár látta a kliense szemében dúló vihart, rá se hederített -, nem tudom, hogyan mondhatnám el másként az igazságot. Itt vannak nálam a képek. Az egészet egy kulcslyukon és egy másik lyukon keresztül néztem, ami akkora volt, hogy azon egy teherautó is átférne. És, Davey, nekem nem kenyerem, hogy megtört szíveket gyógyítgassak. Maga el akar válni tőle - mondta a detektív, s arra gondolt, hogy most nagyon beindult és valami nehezen magyarázható jóérzés töltötte el, hogy kliensének arcába vágja a mocskos igazságot, egyszerűen azért, mert nem kedvelte a fickót -, hát lépjen, mert ezen a ponton mindkettejük számára az lenne a legjobb. Ő szétteheti a lábát, maga meg narkózhat. S ezentúl mindenki boldogan él, míg meg nem hal.
Nem egészen tudta, hogy miért fordított hátat Gildensnek. Talán azért, mert azt remélte, hogy az megtámadja hátulról. Talán csak a hercegben akart gyönyörködni, a nagy férfiúban, aki nyeregben ülve száguld tova, mit sem törődve a puskaropogással. Akárhogy is, egy pillanatra elfeledkezett róla, hogy Gildens ökölbe szorított kézzel valóban támadni készül hátulról, mim megsebzett és megvadult bika.
- Nézze, Davey - folytatta, szemét a hercegen tartva -, a feleség odatartotta a fenekét minden második kemény fütykösnek ebben az államban és Floridán kívül északra és nyugatra is, néhány helyen. Próbálja meg férfiasan belátni a dolgot. Kilencszázötvennel tartozik, amiben nincsenek benne a költségek. Elég sokat kellett ücsörögnöm a bárokban, szóval kerekítsünk és legyen...
Bumm!
Először egy pörölyszerű ütést érzett a fején. Másodszor, hogy a fal hideg vakolata az arcába vágódik. Aztán hallotta a csengést a fülében. Végül a padló felemelkedett és az arcába csapódott, s azt találgatta, vajon felkel-e még egyáltalán?
Gildens a bordái közé rúgott.
- Te rohadt szemét! Megöllek! Megöllek! - Váratlanul különös nevetés szakadt fel a torkán. - A fenébe, gondolhattam volna, hogy ilyen rossznak tartják? Nem „Rossz Zacnek” becézik magát? Rossz Zac Dillinger egy pitiáner fickó - elmondom az egész világnak! - üvöltötte, s még egyet rúgott Dillinger oldalába. - Egy szar, élhetetlen alak. Megteszem olyannyira, hogy nem fogsz többet ebben a városban dolgozni, nehézfiú. Megteszem, hogy többé sohasem nézheted meg azt a ronda pofádat a tükörben.
Dillinger érezte, hogy Gildens kitépte egy maréknyi haját. Ez eltüntette egy kicsit a ködöt. Megpördült és alulról felfelé ütve belemélyesztette öklét ügyfele gyomrába, Miközben Gildens levegő után kapkodott, s feje a fájdalomtól és a meglepetéstől remegett, Dillinger lábra pattant. Feldühödve egy jobb csapottat vitt be kliense állkapcsára. Gildens visszahátrált a szobában. Dillinger majd szétpattanva a dühtől, lépett egyet Gildens felé, s úgy tűnt, széttapossa a narkóst, úgy eltöri a nyakát, akár egy sóspálcikát.
Ekkor Gildens gyomron rúgta. Mintha egy elszabadult távolsági busz ütötte volna el, Dillinger a háta mögötti falnak vágódott. Az ütéstől egy pillanatra megbénult, s térdre esett. A falhoz nyomva a hátát, lábra állt. S akkor meglátta azt. És felrobbant.
A Herceg féloldalasan lógott, a keret széttört, az üveg darabokra hullott, s egy grépfrút nagyságú lyuk éktelenkedett a festmény kellős közepén. A fene egye meg! Senki se szórakozzon a herceggel.
Gildens már rontott is neki. Visszahúzta az öklét, hogy egy koponyarepesztő ütést mérjen a fejére. Dillinger azonban egy jobbegyenessel eltalálta. Gildens érezte, hogy vér folyik a szájába az orrából, amely úgy repedt szét, mint egy kitépett utcai tűzoltócsap. Meglepő módon magához tért a megrengető erejű ütés után. S Dillingert letaglózta egy ökölcsapás mely olyan volt, mintha egy M 16-osból kilőtt 5,56 mm-es lövedék fúródott volna át az agyán. Nem így Gildens. Csak úgy forrt a gyűlölettől, s Rossz Zac Dillinger tudta, hogy pokoli küzdelemnek néz elébe. Dillinger rájött, hogy Gildensnek bizony meg is van a kellő testsúlya, villámlás és mennydörgés volt az ütéseiben.
Most fejbe rúgta Dillingert. Rúgásának mázsás brutális erejétől Dillinger átzuhant az íróasztalán. Belekapaszkodott az asztala szélébe, s megpróbált felállni, de a lábai nem akartak mozdulni. A füle zúgott... azt hiszem, hallom a lélekharangot. A félelemtől egy hatalmas jégdarab költözött Dillinger gyomrába. A félelem azonban eszköz, amit fel lehet használni. Na, ebből elég. Ideje, hogy lezárja a dolgot ügyfelével.
Bár füle zúgott, Dillinger hallotta, hogy a fickó nevet. Aztán azt is hallotta, hogy Gildens az íróasztal felé indul. Jókora meglepetés fogja érni, gondolta Dillinger. Legalábbis remélte.
- Te durva fiú. Te Nagy Rossz Zac. Tehetsz egy szívességet, Rossz Zac, van itt egy csekkfüzet a zakómban. Ha-ha. Cseszheted a kilencszázötvenedet. A fene egyen meg!
Pénz, gondolta Rossz Zac. Úristen, kihasználhatná az alkalmat. Néha nem minden a büszkeség.
Dillinger kihúzta íróasztalának legalsó fiókját. Benyúlt a fiókba és érezte keze alatt a hideg sárgarezet. Ujjait átcsúsztatta a gyűrűkön, s úgy pattant előre, mint egy célra tartó rakéta.
Jobb kezével pokoli erővel Gildens állkapcsára csapott. Törő csont hátborzongató hangja hallatszott. Dillinger megint ütésre emelte kezét a bokszerrel, de látta, hogy a fény azonnal kihuny Gildens szemében. A másodperc tört részéig a fickó még rogyadozó lábakon tántorgott. Ide-oda dülöngélt, mint egy részeg, aztán összeesett. S olyan mereven, mint egy deszka, a padlóra zuhant.
Zac Dillinger mélyet lélegzett, s kiköpte a vért a szájából. A darabokra hullott Wayne hercegre pillantott, s elkáromkodta magát. Előhalászott egy Camelt az íróasztalán heverő csomagból, s felkattintotta Zippóját. Két hosszú slukkot szívott a cigarettából, s várta, hogy az adrenalin egy része elégjen. Kivette a cigarettát a szájából, s a véres papírra nézett. Eh, a győzelem keserédes íze, gondolta. Rendben. Csak egy véres száj. Megvizsgálta a fogait, s megállapította, hogy jónéhány mozog.
Szájára fagyott ferde vigyorral Gildens fölé hajolt. Megnézte ügyfele pulzusát, s megállapította, hogy ver a szíve. Semmi szüksége sem volt egy emberölési ügyre. Már így is fennállt a veszélye, hogy elveszti az engedélyét, amiért lelőtt egy nemi erőszakot elkövető férfit, hat hónappal azelőtt a miami tengerparton. A nemi erőszakot elkövető pasasról szerencsére kiderült, hogy hírhedt kábítószer-kereskedő és a zsaruk örültek, hogy ráhúzhatják a hullazsákot.
- Oké, Davey-boy - mondta, s benyúlt a fickó zakójába. Ha az emlékezetem nem csal, kilencszázötven dolcsival tartozol. Plusz a költségek. Plusz a súlyosbító körülmények. Plusz egy üveg kitűnő whisky. Na... legyen két üveg és egy doboz Pepsi.
Dillinger kinyitotta a csekkfüzetet, s végösszegként beírt ezerháromszázhetvenöt dollárt. Rossz Zac Dillinger részére fizetendő. Davey-boy alá fogja írni a csekket, ha egy gyöngymarkolatú 45-ös csövébe mered, amikor magához tér.
Dillinger az íróasztala mögé lépett, s kihúzta a legfelső fiókot. Kinyitott egy üveg Jack Danielst, s egészséges adagot töltött egy kávéscsészébe. Felült az íróasztalára és az arcát dörzsölgette. Lenyelte a whiskyt, s engedte, hogy feje a mellére bukjon. Kimerült volt és sajgott mindene. Gyűlölte az életet, amit élt és ki akart belőle törni. De végül is, mihez kezdhetne az életével? A fejvadászaton és azon kívül, hogy ablakokon keresztül hűtlen házastársak után leskelődjön, semmihez sem ért. Egykor zsoldosként szolgált, de ez már régen volt. S különben is, egy zsoldoskatona élete semmivel sem jobb - sőt rosszabb. Akkor meg mi marad hátra? Nem dughatott pénzért, mert pokolian ronda volt. S egyáltalán nem is tetszett neki az ötlet, hogy vén tyúkokkal menjen az ágyba, akik úgy néznek ki, mint az aszalt szilva.
-	 És én még azt reméltem, hogy felhagytál a mesterségeddel.
Dillinger felkapta a fejét. Az ajtóban egy férfi állt, a sportingtől a csípője orráig feketében. Ajkai között egy szál Marlboro fityegett, amire éppen akkor gyújtott rá egy aranyozott Zippóval. S gyászos mosoly fagyott azokra a vékony, vértelen ajkakra, amelyeket Dillinger bárhol felismert volna.
-	 Üssenek agyon, ha nem Vic Gabriel. Mi a fene... 
Gabriel belépett Dillinger irodájába és becsukta maga mögött az ajtót.
- Alig merem megkérdezni, mi történt itt - mondta, s félreérthetetlenül egyenesen a rézbokszerre nézett, amelyet Dillinger még mindig az öklében szorított. - Azt hittem, vége a hurrikánok évszakának.
Dillinger a rézbokszerre nézett és elvigyorodott.
- Az „ügyfél értetlenségének” hívják.
-	Azt nem értik meg, hogy te vagy a legrosszabb fattyú, aki valaha is átsétált a halálvölgyön.
-	A páratlan Vic Gabriellel együtt. - Dillinger felállt, s kézfogásra nyújtotta a kezét. - Hogy a pokolba kerülsz ide? Mit csinálsz itt? Te jó isten, hány éve is már annak, három, vagy négy?
-	Legalább.
-	Igen. Legalább. Hé - mondta Dillinger váratlanul és fájdalom szökött kék szemébe. - Hallottam apádról. Sajnálom. Nemcsak a legjobbak egyike volt, Vic - Jézusra, ő volt a legjobb. Evett a méreg, amikor meghallottam.
Gabriel mély lélegzetet vett, s különös mosolyra húzódott az ajka.
-	Hogy is mondják Zac? Ha túléled a múltad, akkor elnyerted a jövődet?
-	Hallottam már ezt. Mit tehetek érted, V. G.? Nem akarsz lejönni, inni egy keveset és megtömni néhány harisnyatartót tízesekkel meg húszasokkal? Ahogy a régi szép időkben.
-	Attól tartok, a régi idők után valami egész más jön felszínre, Zac. Az, amit öregkornak és megkérgesedett szívnek hívnak.
-	Mesélj ennek a vén csatalónak, V. G. 
Gabriel hosszút szívott a cigarettájából. „V. G.” gondolta, nagyon úgy hangzik, mint a VC, ahogy a Viet Kongókat nevezték régen, de Dillinger szeretetből hívja így.
-	Hogy megy az üzlet, Zac?
Dillinger egy hosszú percig Gabrielre nézett.
-	Szarul. Csakúgy, mint azokban a napokban a bozótban, lent Közép-Amerikában. Golyók és szar alakok, néha pár jó tyúk. A nyomába eredni valakinek, aki pár fillérnél többel tartozik neked. Én vagyok a legkeresettebb ember, de nem azért, mert néhány csaj pont erre a csinos dákóra bukna. Azt mondom neked, magánnyomozónak lenni nem egészen olyan, mint a tévében. Különben is, azok a fickók sokkal csinosabbak mint én, a legvadítóbb formámban. A fenébe is, tényleg tudni akarod, milyen rosszul megy az üzlet, Vic? - mormogta Dillinger. Érezte, Gabriel nemcsak azért kérdezgeti, hogy hallja a hangját. Valami oka volt annak, hogy itt az ő öreg cimborája, akivel együtt jártak a nők után is a Közép-Amerikában töltött napokban. Fenyegető oka, gyanította. A CIA megint Gabriel nyomában van. Dillinger sejtette, hogy ha így áll a dolog, akkor ő is rajta van valakinek a „különös elővigyázattal kinyírni” című listáján.
-	Mondd csak, kertelés nélkül.
-	Rendben, a következőképpen állnak a dolgok. Torkig vagyok, Vic. Egy rohadt kötél végén lógok. Lenget a szélben és a hurok alaposan belevág a bőrömbe. Ez az élet nem egy olyan vén csatalónak való, mint én. Egy csatornában élek és ürüléken gázolok keresztül, amit mások az életükből csinálnak. Beteg és fáradt vagyok a betegségtől és a fáradtságtól. Adósságaim vannak, s egymillió éven belül képtelen leszek visszafizetni, hacsak valamilyen rokon, akiről még sohasem hallottam, holtan nem rogy össze és rám nem hagy egy hatalmas summát. És még akkor is elcsábulhatok, hogy az egészet elszórjam Vegasban. Zsaruk vannak a nyomomban végig az Atlanti-óceán partján, a fenekem alá pörkölnek és legalább naponta egyszer azzal fenyegetnek, hogy elveszik az engedélyemet. Minden fitying, amit megkeresek, a két volt feleségemhez vándorol. A legjobb ügyvédeket szerezték meg, akik annyit csörgetnek, hogy a kagyló leesik a villáról. Istenem, a nők terén sohasem volt jó ízlésem, Vic, és ez a mai napig üldöz. Éjszaka, álmaimban látom őket, ahogy nevetnek rajtam. Az egyik kezükben golyóim, a másikban a kés. Az a két ribanc és a zugügyvédeik csúnyán meggyaláztak. Rohadt olcsó, aranyásó szajhák. A fenébe, mit akarsz még? Ismered a múltat. Tudod, hogy ott lent a szívemhez túl közel talált el egy komcsi golyó és ettől talán elvesztettem egy kicsit a bátorságomat.
-	Én nem hiszem. Bátorság mindig megvolt benned, Zac. Rengeteg bátorság. A bátorságod az, ami a fejemben jár. Nem akarsz visszajönni?
Dillinger zavarodottan pillantott Gabrielre.
-	Mint micsoda? Mint zsoldos?
-	Nemcsak mint zsoldos. És nem is csak megbízó alkalmazásában. Hadd mondjam el a történetet. De azonnal akarom az igent, vagy nemet.
-	Oké, gyerünk, V. G. A világ minden ideje a rendelkezésre áll... legalábbis amíg Bambi színpadra nem lép odalenn.
És Gabriel kapásból elmondta a történetet, nyíltan és őszintén. Beszélt Dillingernek Bradley Miltonnal történt találkozásáról és beszélgetésükről. Dillinger odaadóan figyelt. Gabriel mindent elmesélt, az egész kegyetlen alkut. Mire a volt fejvadász befejezte, Zac Dillinger már három filter nélküli Camelt szívott el.
Az íróasztalon ülve, lábát lóbálva hosszú feszült perceken keresztül nézett Gabrielre. Végül füttyentett egyet.
-	Te jó isten! - Megrázta a fejét. - Lehet, hogy már megint csak a csomót keresem a kákán, de én egyáltalán nem bíznék ebben a Miltonban.
-	Nem mondtam, hogy bízom benne. A saját részem felét félreraktam biztos helyre. A te részed felét pedig magammal hoztam.
Dillinger szeme felcsillant.
-	Adómentes?
-	Mit gondolsz?
-	Ostoba kérdés, csak gondoltam, megkérdezem a lelki békém kedvéért.
-	Ha vállalod, a lelki béke lesz az utolsó dolog, amit el fogsz nyerni.
Zac Dillinger számára nem volt választási lehetőség. Egy halom pénzt markolhat fel. Pénzt, amiből egy sor embernek visszafizethetné a tartozását és végre emelt fővel járhatna. Emellett pedig megint szüksége volt erre a hajtóerőre. Égetően szüksége volt rá. Feledkezz meg a kockázatról, felejtsd el, milyen fejfájást okozhat a dolog; azok közül, akiket ismer, Vic Gabriel valószínűleg az egyetlen, aki őszintén fogja végigcsinálni a hozzá hasonlókkal - ő a harcos.
-	Kire gondolsz még? - firtatta Dillinger.
-	Egy volt felderítő kommandósra, aki most juhot tenyészt Transvaalban. Tegnap egy régi kapcsolatomon keresztül egy kicsit utánanéztem, ő mondta meg, hol találhatok rá. Te nem ismered, de remélem, két napon belül ott lehetünk. A másikat viszont igencsak jól ismered. Johnny Simms.
Dillinger rámosolygott Gabrielre.
-	Johnny-fiú - nevetett.
-	Tudod, hol akadhatunk rá?
-	A pokolba is, legutoljára azt hallottam az őrült kis fekete fattyúról, hogy Virginia Beachben van, vagy billiárdozik, vagy fillérekért verekszik az utcán, szóval valami ilyesmit csinál. De ez csak szóbeszéd.
-	És a szóbeszéd szerint még mindig ott van?
-	Utánajárhatok.
-	Akkor lássunk hozzá. Az idő rohan.
-	Johnny Simms - nevetett kajánul Dillinger. - Ennek valami újraegyesülésnek kellene lennie. Mi hárman nehéz időket éltünk át ott lenn.
-	Nehéz időket éltünk át, úgy van. De Johnny-fiú tartozik nekünk. Lássuk, emlékszik-e erre a számlára.
Ekkor Gildens felnyögött és megmoccant. Dillinger megrázta a fejét. Az ősz hajú nyomozó felállt és a fogashoz sétált.
-	Bocs egy pillanatra, Vic.
Néhány másodperccel később Gildens megdörzsölte az állát és megpróbált felülni. Dillinger a hátába nyomta a térdét. Gildens felüvöltött kínjában és elkáromkodta magát. Gyűlölettel nézett fel, s látta, hogy Dillinger vigyorog. A magánnyomozó Gildens arcának szegezte egyik gyöngyös markolatú Coltját.
Odatette a csekkfüzetet Gildens elé, s adott neki egy tollat.
-	 Írja alá. 
Gildens aláírta.
-	Töltenél még egy whiskyt, Vic? A fenébe is, megint kezdem élvezni az életet!

Olyanok voltak, mint két vámpír. Kínzásokról és büntetésekről fecsegtek és III. Bradley Milton azon morfondírozott, vajon sokáig bírja-e még gyomorral az eszmecserét. Kortyolt egyet a sörből, s egy percre a színpad felé fordult. Egy hosszú lábú szőkeség vonaglott az üvöltő rockzenére, akinek minden ruházata egy fekete harisnyatartóból és egy pár rózsaszín cipőből állt. Aranyszínű haja volt és a leggömbölyűbb, legszebb feneket mondhatta magáénak, amit Milton valaha is látott. A sztriptízbár tele volt a helyi részegekkel, akik felgerjedten röhögtek. Más kuncsaftok a szőke valkűr előtt álldogáltak és pénzt tömködtek a harisnyatartójába. Milton egy távoli bokszban üldögélt két CIA ügynökkel, kódnevük szerint Sprengerrel és Torquemadával. Utálta magát, amiért hagyta magát rábeszélni erre a megbeszélésre ide, az emberroncsok és perverzek menedékhelyére.
Bradley Milton bosszankodott a kínos helyzet miatt, amibe került, és közben nyugtalankodott a lányáért.
Talán éppen az ágyban hempereg ezzel a Muhmad Hammadi nevű csúszómászóval. Ez a gondolat még sohasem futott át az agyán, míg Gabriel meg nem említette ezt a lehetőséget. Jó isten, ha mégis... Milton még gondolni sem akart arra, mit fog csinálni Pamelával, ha a lány az Iszlám Kardjának vezetőjével hál. Tudta, többet fog tenni annál, mint hogy egyszerűen csak kitagadja az örökségből.
Bármit tartogat is a jövő, az események menete immár nem tőle függ. Mindössze annyit tehet, hogy kívül marad azon, amiből minden bizonnyal pokoli tűzijáték kerekedik. Mindössze annyit tehet, hogy vár. Valaki győzni fog; valaki pedig veszíteni. Élet és halál; itt nem lesz középút és nem lesz szürkeség. Csak fekete és fehér, fröcskölő piros vérrel. A Szádi vére vagy Vic Gabrielé és összetrombitált zsoldosaié. Gabriel megfelelő, igen. De lehet-e valaki tökéletesen megfelelő?
Egyszerre kételkedni kezdett benne, hogy Gabriel képes-e teljesíteni a szerződést. Milton mindig szeretett a középpontban lenni, és most, amikor á végzet formálódott, nagyobb részt akart. Utálta, hogy kívülálló legyen, egy fül, amely a híreket várja. Gyűlölte, hogy nem lesz ott, hogy nem látja, ahogy Gabriel bevégzi a feladatot.
Nyugtalan volt. Gabriel keresztül fogja vinni a dolgot. El fogja hozni Hammadi fejét. Ő lesz a jobb - vagy Milton élvezettel fog leírni egy volt CIA ügynököt és körülbelül negyven ezret készpénzben.
- Mit is mondott Nietzsche kolléga a moralitásról?
Milton Sprengerre pillantott. Nagydarab fekete hajú, golyófejű férfi volt. Szürke szemével mintha belelátott volna az emberbe. Torquemada viszont vékony volt. Fekete haját rövidre nyírta. Orra kicsi és hegyes, álla egészen apró, szeme pedig sápadtkék. Torquemada, gondolta Milton, egyáltalán nem látszik gyilkosnak, sőt inkább úgy néz ki, mint egy áruházi eladó. De Miltonnak írása volt róla a SOD-től. Sprenger és Torquemada egyenesen az „Állatok Központjából” jöttek. A leggonoszabb gyilkosok voltak, akiket a CIA felbérelt. Ez hozzátartozott a szerződéshez; a SOD felfogadott zsoldosokat, volt katonákat, illetve a haditengerészet, a légierő, vagy éppen a hadsereg Különleges Erőinek legjobbjait. Így szerveződött meg a vándorló halálnak az az osztaga, amelyet az Egyesült Államokban csak néhány polgár ismert. A „piszkos munkát” szinte mindig a Különleges Bevetések Osztálya által felbérelt renegátok végezték el. Rengeteg, a CIA-val kapcsolatos dolog sohasem került az újságok lapjaira. A szerződés vérontásra szinte mindennapos aktus volt a Cégen belül.
Sprenger és Torquemada félelmetesek voltak, s Milton azon töprengett, vajon honnan szedte őket elő az SOD. Valószínűleg a sírból, gondolta. Talán egyenesen az inkvizíciótól. Nevetni szeretett volna a saját rossz viccén. Az eltelt két perc alatt a SOD mindkét vámpírja szóba hozta a spanyol inkvizíciót. Mindkét ügynök tudta, hány embert végeztek ki és kínoztak meg abban a korban. Torquemada szerint a valódi Thomás de Torquemada fráter 10 220 áldozatot égetett el, s további 97 321 embert kínozatott meg. Salemben több mint 200 000 embert végeztek ki boszorkányság vádjával a tizenhatodik és a tizenhetedik században, tudta meg Milton Sprengertől. Nérót és az eredeti „Cirkuszt” szintén megvitatták. Milton kimerítő ismereteket szerzett Sprengertől arról a vérmennyiségről is, ami lefolyt a Tiberisen.
Sem Sprenger, sem Torquemada nem vett tudomást Miltonról, mióta alig öt perce letelepedett az asztalukhoz. Akár láthatatlan is lehetett volna. Milton türelmetlenül pillantott órájára. Már hét perce, sőt mindjárt nyolc. Egyre bosszúsabb lett, érezte, nem sok választja el attól, hogy dühbe guruljon. Hallotta, ahogy azon vitatkoznak, hogy még az állatvilágot is Isten akarata irányítja. Hammurabi Törvénykönyvéből idéztek. Az Ótestamentum törvényei - a lex tallonis: szemét-szemért, fogat-fogért. Aztán még egy beteges lépéssel továbbmentek. Sprenger és Torquemada arra a megállapításra jutottak, hogy Isten szadista volt: végül is, megteremtette az emberi fajt, de szenvedéssel és halállal teli világot hagyott rá. Isten nevetve nézi, ahogy az emberek nyomorúságukban és gyötrelmükben egymásnak esnek. Vannak-e Istennek kegyeltjei? Sprenger és Torquemada vitatták. Ha-ha, intézték el a kérdést. Szüksége van Istennek bármelyikünkre is? Egyikünkre sincs szüksége, állapították meg.
Milton nemcsak, hogy úgy érezte, mintha Sprenger és Torquemada társaságában ücsörögve az ördög kezét fogná, hanem még egy rendkívül bizonytalan, alattomos csapdába is esett a CIA és Gabriel között. És még forróbb lehet a lába alatt a talaj, ha Gabriel rájön erre.
-	A mi Nietzsche kollégánk azt mondta, hogy „A moralitás nem más, mint a hasznosság kifejezése” - válaszolta Torquemada. - Egyszerűen szólva, - ha a társadalom megengedi az emberölést, akkor ez a társadalom hamarosan megszűnik létezni.
-	És mi a maga véleménye? - tudakolta Milton. - Maga gyilkol, ebben biztos vagyok, máskülönben nem lenne itt. Gabriel gyilkolt és tudom, hogy megint gyilkolni fog. Akkor viszont Nietzsche szerint a társadalomnak nem kellene hagynia, hogy bármelyikük is életben maradjon.
-	Tévedés. Nietzsche halott - mondta Sprenger, s halványan elmosolyodott -, Isten halott, de az ördög él. Ahogyan a Cég is. Örvendezzünk, örvendezzünk.
Milyen fura egy gonosztevő, gondolta Milton.
-	 A kérdés Vic Gabriel - folytatta Sprenger. - A mi véleményünk az, hogy a büntetés az egyetlen hatékony eszköz a társadalomellenes viselkedésmóddal szemben. Látja, még az állatok között is rend uralkodik. Úgy tűnhet, az ember az egyetlen állatfaj, amely hajlamos semmibe venni a rendet és tökéletesen figyelmen kívül hagyni azt. S ráadásul még le is nézi saját fajának tagjait. Az SOD-nek másrészt megvan a maga, rendkívül sajátos, az erőviszonyok alapján kialakított rangsorolása a saját állati királyságán belül. Egy különleges rend. Egy rend, amelynek értelmében az ember felfogja és kész vállalni a felelősséget tetteiért. Mind győzelem... mind kudarc esetén. Szó sincs róla, hogy nem törődöm módon semmibe vennénk az életet. Csak semmibe vesszük, és kész. Tudjuk, hogy a világ velünk, vagy nélkülünk is forog a tengelye körül. Minket tényleg nem érdekel, hogy így, vagy úgy. Ez az, ami elválaszt bennünket magától és tőlük. Mi már elfogadtuk a halált. Maga még nem. Vegyük például a lányát. Miből gondolja, hogy még mindig él?
Milton érezte, hogy elönti a düh.
-	Miből gondolja maga, hogy már nem él?
-	Köszönöm, Milton barátom - mondta Sprenger mosolyogva. - Pontosan az elméletemet igazolta.
-	Ide hallgasson, csak azt akarom tudni - mondta Milton, s hangjában türelmetlenség csendült, - miért akarták, hogy idejöjjek? Minden el van intézve, és gondoltam, hogy maguk is tudják ezt. Elfoglalt ember vagyok. Szóval fejezzük be, hogy visszatérhessenek a spanyol inkvizícióhoz.
Sprenger hidegen mosolygott.
-	 Ez is inkvizíció. És azért akartuk, hogy személyesen idejöjjön Milton, hogy magától halljuk ezt. Nagyon is jó oka van annak, hogy kínzásokról, büntetésekről és halálról beszélgetünk. Csak azt akarjuk, hogy megértse, honnan jövünk.
-	És ugyan honnan - dörmögte Milton. - Megtettem, amit kértek.
-	Nem - javította ki Torquemada. - Mi tettük meg, amit ön kért a Cégtől, Milton. Magának lehet némi befolyása bizonyos kemény ingmellű körökben Langley-ben, de maga nem akar leköpni minket. Elvezettük magát Vic Gabrielhez. Oké, rendben. És tudnia kell, mi következik. Az ő számára - és a maga számára, ha ravaszkodni próbál. Vic Gabrielre csak büntetés, kínzás és halál vár. És a Cég fogja eljátszani az inkvizítorok szerepét.
-	Tudják, hogy mindketten pokolian furák? 
Sprenger nevetett.
-	Tudjuk. És szeretünk ilyennek lenni.
A tömeg hirtelen felmorajlott, amikor a szőkeség lehajolt, hogy felvegyen egy tízdolláros bankót a színpadról.
-	Említett magának Gabriel egy bizonyos Michael Saunderst? - érdeklődött váratlanul Torquemada.
-	Igen. Tudom, hogy ez a Saunders gyilkolta meg Gabriel édesapját, vagy valamilyen közvetlen szerepet játszott az édesapa megölésében. Saunders nevének még a puszta említése is feldúlta Vic Gabrielt. Erről ennyit tudok mondani.
-	Gabriel ezredest közömbösítették Párizsban, Milton, nem pedig megölték - igazította helyre Sprenger.
- Sokkal hosszabb a történet, mint amit maga tud.
-	 Tehát nem gyilkosság volt? Nem mondaná ezt, ha látná azt a tüzet, ami Vic Gabriel szemében lobogott - mondta Milton.
-	 Ezen a ponton ez lényegtelen - mondta Sprenger, s egy pillanatig elgondolkozva vakarta az állát. - Az akciót évekkel ezelőtt hajtották végre. Gabriel ezredes túl sokat tudott. Vic Gabriel pedig még többet tud. Sohasem fog tudni bosszút állni Saundersen. A Cégnek szüksége van Saundersre. Élve és egy darabban, s erre meg is van az oka.
-	Végül közömbösíteni fogjuk Vic Gabrielt is - mondta Torquemada. - Azt reméljük, hogy talán elvezet minket Saundershez. Ma még talán nem. Talán még nem is ezután a feladat után. De egy nap... egy nap... minden vakmerő alakot közömbösítünk.
Milton fenyegetően nézett.
-	Így a Cég békében nyugodhat igaz?
-	A Cég - felelte Torquemada -, csak az ármánykodásban lehet nyugodt.
-	És erőszakban és csalásban - fűzte hozzá Sprenger.
-	Elfeledkeztél a büntetésről - mondta Torquemada.
-	Persze - mondta Sprenger. - Micsoda figyelmetlenség.
-	Fura gazfickók - mormogta Milton. 
Sprenger nem vett tudomást Milton gúnyolódásáról.
-	Szóval, mindent megbeszéltünk, úgy vélem.
-	Na igen.
-	Tartani fogjuk a kapcsolatot - mondta Sprenger, s felálltak az asztaltól.
-	Maguk aztán biztosan - mormogta Milton magában, majd ivott egyet a sörből.
A tömeg felmorajlott, amikor a szőkeség leguggolt és a tízdolláros bankóval elkezdett gereblyézni a lábai között.

4. FEJEZET

A bárt ellepte a Szilaj Horda. A kopott, levágott ujjú farmerdzsekijükre nyomott rocker figura hirdette, hogy richmondiak, jelvényük pedig egy farkas, vértől csöpögő szemfogakkal. Nem szandinisták voltak, de Johnny Simms gyanította, hogy ezek az alávaló fickók pont olyan rondák, gonoszak, és alattomosak, mint amilyenek azok a kommunisták által támogatott gerillák voltak, akik ellen évekkel ezelőtt harcolt Közép-Amerikában. És a Monroe-doktrína nem mentette meg akkor az ő fekete fenekét és az is biztos, hogy ez a száznyolcvan egynéhány éves papiros most sem fogja kihúzni a tűzből. A pisztoly az egyedüli, általános érvényű szabály, amit az emberállatok megértenek akár Közép-, akár Dél-, akár Észak-Amerikában, akár Bangkokban. Mindegy volt Johnny Simmsnek, hogy az ellenség szandinista, motoros, vagy valaki más. Mivel jónéhány kemény ütést és ökölcsapást szenvedett el a közép-amerikai őserdő mélyén és egy salvadori gerillabörtönben megkínozták, bárhová ment, mindenkiben orosz orgyilkost, forradalmárt, comandantét, vagy úgynevezett kubai tanácsadót látott. Vagy, ami még rosszabb: a CIA-t. Zsoldos évei alatt Johnny Simms megtanulta, hogy legtöbbször szinte teljesen lehetetlen megkülönböztetni a jó fickókat a rosszaktól. Egy őrült, rossz világban az egyetlen mód a túlélésre, ha rosszabb és őrültebb vagy, mint a másik. Ne ököllel üss. Ess egyenesen a torkának! Égesd fel a hidat, aztán építs egy másikat!
- Jó kis lökés, mi, te kis majom. Szeretném tudni, hogy milyen pimasz dolgok járnak most a fejedben, fiú.
Brutális röhögésük visszhangzott a fekete férfi fülében. Simms leguggolt, beállította a dákót, bemérte a szöget és latolgatta az esélyeit. A piros golyón volt a sor. Siker vagy kudarc, győzelem vagy vereség. Kilencszázhetvenöt dollár hevert ott a karfán Simms mellett, nagyrészt ötvenes és százas bankókban. Komoly erőfeszítésébe került, hogy ne pillantson erre a Pandora szelencéjére. Ha el is véti a lökést, tudta, hogy nem sokkal fog mellétrafálni. Így viszont Őrült Bill, az izmos, tetovált vadállat, aki Simms mellett ácsorgott, besöpri a pénzt. Aztán rátüsszent a piros golyóra és begurítja a lyukba.
A fene egye meg. Biztosan őrült és buta nigger vagyok, gondolta Simms. Hogy hozhattam magam ilyen rázós helyzetbe? Egyszerűen nem lehet ekkora szám. Győzelem vagy bukás. Ösztöne azt súgta, hogy az életéért fog megküzdeni. Öt motoros ment oda az asztalhoz az elmúlt egy óra alatt, hogy próbára tegyék szerencséjüket. Mindannyian vesztettek. Mindannyian ügyesek voltak, de leégtek. És mindegyik alávaló egy szeletet akart Johnny Simmsből. Vadászkéssel kihasítani a bőréből. Simms gyanította, hogyha a Szilaj Horda valamelyik tagjánál van egy tekercs kötél, akkor lehet, hogy. a legközelebbi lámpaoszlopon fog függni. Lincselés Virginia Beach-ben - így szólnak majd a holnapi újságok főcímei, amelyeket harmadnap el is felejtenek. Fortuna asszonyt sehol sem lehetett megtalálni e pillanatban. Simms egyedül volt és a Szilaj Horda nem hajlott rá, hogy hagyja elsétálni a pénzükkel.
Simms az asztal karfájára támaszkodott. A piros golyó nem egészen három centire volt a karfától. Nehéz helyzet. Azelőtt persze többször is megcsinálta ezt a lökést. A dühös gyűlölettel belefúródó húsz izzó szempár azonban idegessé tette Simmset, s az adrenalin megolvadt ólomként égett az ereiben, szíve pedig a torkában dobogott. Több volt ez, mint egy kis ijedtség. Aztán azon gondolkodott, hogy kivel, s ami még fontosabb, mivel néz szembe. A „nigger” és a „kis majom” szavak mindegyre ott zúgtak a fejében. Nem nevezték őt így azóta, hogy fiatal korában Washington D. C. főutcáin sétált. Johnny Simms elszánta magát rá, hogy megcsinálja a lökést. Eltökélte magát, hogy legalább elsuhint a pénzük fölött, mielőtt elszabadul a pokol. Büszkén, mondta magának Johnny Simms, az egész csak büszkeség kérdése. A pokolba az ötven dollárjával. Bejött a bárba, betört a felségterületükre és mindezt a saját törvényei alapján tette. Nyomasztó felismerés hozta lázba Johnny Simmset s felkészült arra, hogy még jobban összetörve, összeverve hagyja el a bárt. Amint megnyeri ezt a játékot, be fog igazolódni a balsejtelme. Egy férfi egyedül, hátát a falnak vetve, akinek a büszkeségén és a méltóságán kívül semmi vesztenivalója nincs, a legveszélyesebb vadállat lehet.
Johnny Simms tisztában volt vele, hogy százhetven centijével és nyolcvan kilójával nem sokat néznek ki belőle. Különösképpen nem egy láncokkal, borotvapengékkel és igen, talán még egy puskával, de akár két, vagy három puskával is felszerelkezett, fajgyűlölő, vérszomjas fehér söpredék. De Simms is rejtegetett néhány titkos fegyvert. Egy ötödik fokozatú fekete övet: keze és lába olyan halálos fegyverek voltak, melyeket nem vettek nyilvántartásba. Vérben fürödhet ugyan, de annak valaki meg fogja fizetni az árát. Hogyan is mondták? - morfondírozott. Nem a kutya nagysága számít a harcban... hanem a harc heve a kutyában...
Őrült Bill vigyorogva előre hajolt, kimutatva dohánytól és whiskytől rothadt, sárga fogait. Izzadság-csepp pottyant le a motoros szakálláról, ahogy odatolta a képét Johnny Simmshez.
-	Sok szerencsét, fiú. Mindketten tudjuk, hogy itt nincs visszaút. Győzni vagy veszíteni. Egészen. Szemtől-szembe. Tudod, mire gondolok?
-	Igen, Vern.
Simms megkrétázta a dákóját. Egy pillanatra elkapta a motoros rosszindulatú tekintetét.
-	Mindenesetre köszönet a jókívánságért, testvér - morogta, majd a dákóval a kezében az asztal fölé hajolt.
-	Még valamit - mondta Őrült Bill, s eltűnt ajkáról a mosoly. - Nem vagyok a testvéred, kis majom.
-	Rendben. Felejtsük el. Elvesztettem a fejem, ember.
-	És úgy néz ki, többre lesz szükséged, mint pusztán szerencsére - eltalálni vagy mellé.
Simms hallotta, amint a tömegben valaki azon nevet, hogy a gurítás után, pontosan a fejét fogja elveszíteni. Nehéz csönd telepedett a bárra. Simms zordon tekintettel készült fel a gurításra.
- A hátam mögé. Bankár. - Dákójának végével meg érintette a baloldali lyukat. - Csak a félreértések elkerülése végett. - A dákó helyét átcsúsztatta a nagy- és mutatóujjából formázott o-betűn.
A Szilaj Hordából valaki elüvöltötte magát:
- Bú!
Simms kereste a bekiabálót.
Nevetés.
- Hé, maradjatok már - mondta Őrült Bill, s a torz mosoly az arcára fagyott. - Legyünk igazságosak. Ez az ember megpróbál lökni, az isten szerelmére. Légy higgadt.
Simms megint az asztal fölé hajolt.
Egy huszonöt centes csörrent valahol a háta mögött. Hirtelen fölvonított egy heavy-metal dal.
Simms habozás nélkül meglökte a biliárdgolyót. Villámgyorsan suhant tova a zöld filcen. Egy éles csattanás és visszapattant a piros golyóról. A piros golyó egyenesen gurult vissza, a Simms balján lévő lyuk felé.
Valaki káromkodott.
Félelem tűnt fel Őrült Bill meredt szemében.
A piros golyó a lyukba hullott. A másik eközben tovább gurult, vissza Simms jobb oldalára. A Szilaj Horda visszatartotta a lélegzetét. A golyó végül veszített lendületéből és nem egészen két centire a jobb oldali lyuktól megállt.
Simms a Szilaj Hordára mosolygott.
-	 Éppen hogy csak, ugye, fiúk? Hé, mit mondhatok nektek? Valaki győzni fog, valaki pedig veszíteni. Ahogy a biliárdgolyók gurulnak.
A pénzre tette a kezét. Őrült Bill a kezére tette a dákóját.
-	Én nem hallottam, hogy ezt a lyukat mondtad, fiú. Hallotta valaki, hogy erről a lyukról volt szó? - kérdezte a testvéreit. - Fejezzük be ezt a szarakodást - üvöltötte.
A félelemtől és dühtől összerándult Simms gyomra.
Egy másodperccel később az egyik motoros kirántotta a falból a zenegép dugaszát. A lemez nyikorogva megállt, a fény kihunyt a Wurlitzerben.
Őrült Bill kettétörte a dákóját. A fa reccsenése sokáig visszhangzott a fagyos csendben. Az asztalra hajította a szilánkokat és elüvöltötte magát:
- Hallani akarom, ahogy összetörik ennek a niggernek a koponyája. Hangosan és tisztán. Mert nem hallottam, hogy ez a nigger ezt a lyukat mondta. Azt hiszem, a kismajom megpróbál kiforgatni engem a pénzemből. Mit gondolsz, kismajom?
Johnny Simms tudta, hogy elérkezett a pillanat. Hallotta a lánccsörgést a háta mögött. S ekkor észrevette, hogy Őrült Bill ökle az arca felé sújt. Adrenalin hömpölygött az ereiben. Lehajolt. A lánc elsüvített a fekete vagány feje felett. Őrült Bill ökle a karfára csapott, de ez okozta neki a legkisebb fájdalmat. Mert a lánc pontosan a száját találta telibe. Simms ezalatt oldalba rúgta a hátulról rátámadó motorost. Ez egy kopasz gazfickó, akinek két foga volt elöl és egy ferde forradás éktelenkedett az arcán, levegő után kapkodott és megrúgott hasát markolászta. Két fogán keresztül ocsmányul káromkodott.
Simms felkapta és a zsebébe tömte a pénzt. A másodperc tört részéig arra gondolt, hogy borzasztó buta dolog volt ezt tenni, mert vagy húsz felbőszült motoros egyre szorosabbra vonta körülötte a gyilkos gyűrűt és a düh falával zárta el a kijárati ajtót.
Őrült Bill, miközben kiköpte a fogait és vér ömlött a szakállára, egy balegyenest vitt be a fekete vagány állkapcsára. Johnny Simms hátratántorodott, a füle zúgott, de felülkerekedett benne a túlélés ösztöne. Megtenni vagy meghalni. Megpördült és visszakézből péppé zúzta az egyik motoros orrát. Rugóskés villanását pillantotta meg a szeme sarkából. A rozsdamentes acél, a fekete férfi torka felé suhant. Simms félrelépett, de a borotvaéles penge elmetszette a fülcimpáját. Egy karaterúgással válaszolt. Bakancsának sarka a késsel hadonászó motoros arcának vágódott. Érezte, hogy a rettentő erejű rúgás hatására a pasas állkapcsa kiugrik a helyéből. Amint a motoros oldalra tántorodott és a padlóra hanyatlott, valaki megmarkolta Simms vállát. Brutális, barbár erő kényszerítette térdre. Az egykori zsoldos tudta mi következik: a biliárdasztal szélébe akarják verni a fejét. Simms könyökével egyik támadója ágyékába döfött. A felülről jövő, fájdalmas üvöltés kellemesen megbizsergette Simms gerincét. De tisztában volt vele, hogy a legrosszabb még csak ezután következik. A mocskos kezeket azonnal egy másik mancs váltotta fel. Simms rángatta a fejét, amikor a motorosok a biliárdasztal széléhez csapkodták. Csillagok röpködtek a szeme előtt, s pokoli fájdalom hasított a hátába. A Szilaj Horda talpra állította és akár egy zsák krumplit, átlökték az asztal fölött. Arccal a padlóra zuhant. Megmozgatta a lábát. Nem törött el, sem a nyaka, sem a gerince.
- Történelem leszel kismajom! Innen nem sétálsz ki élve!
Simms kezdte hinni, hogy Őrült Billnek talán igaza van. Aztán megszidta magát, amiért ilyen kishitű. Ösztönösen odébb gurult a tömegtől. Érezte a léghuzatot, ahogy egy lánc csapott a padlóra, oda, ahol korábban a feje volt. Ekkor talpra ugrott, s egy jobbegyenessel eltalálta az egyik motoros száját. Fogak hulltak ökle nyomán, mint az ablakszilánkok. De a túlerő felülkerekedett Johnny Simmsen. Az utolsó ezredmásodpercben még látta, hogy egy lánc sújt le rá. Lehajolt, de a lánc eltalálta a tarkóját. Úgy tűnt, hogy a padló felemelkedik és az arcába vág. Aztán érezte a gyomrába taposó bakancsot. Tüdejéből elfogyott a levegő, zúgó füllel hallotta hangos röhögésüket.
Aztán meghallotta az üvöltést. És talán csontok ropogását. Egy, kettő, három motoros zuhant váratlanul a földre. Valami letaglózta őket... vagy valaki, de ki, és mi?
Nagynehezen talpra állt, elkeseredetten próbálta kiegyenesíteni a lábait, melyek mintha zseléből lettek volna. Tudta, hogy támadásában nem lesz sem ügyesség, se tragédia. Csak vad ösztön. Az ősi ösztön, hogy sebeket ejtsünk és megnyomorítsunk valakit. A túlélés ösztöne a halál torkában.
Egy motoros arca összezúzódott, szétloccsant, bíborszínű halotti maszkká változott, amikor a vadállat a bár oldalának vágódott. Szitkok, kiáltások, hangzavar és agónia kavarogtak Simms agyában. Azon töprengett, miért távolodott el tőle olyan hirtelen a harc.
Aztán Johnny Simms rájött, hogy nincs egyedül ebben a harcban, mint ahogyan gondolta. Megérkezett a segítség. Valahonnan a semmiből.
Ködfátyolon keresztül látta őket. Két, a katonai bakancsuktól viharkabátjukig feketébe öltözött férfi tört át a Szilaj Hordán. Ökölcsapások és rúgások forgószele kavargott mindent ledöntve, ami az útjába került. Az egyik aprócska jégcsákányhoz hasonló szerszámot döfött az egyik vadállat szemébe. A motoros térdre rogyott, úgy imbolygott, mint egy kísértet, miközben vér patakzott az arcán. Egy másik rugós késsel döfött a második fickó arca felé, de egy karaterúgás darabokra törte a csuklóját.
-	Hello, Johnny-fiú. Hol bujkálsz? Régóta nem láttalak.
Ez nem lehet, mondta magában Simms. A két fekete ruhás férfi közben áttörte magát a Szilaj Hordán. Öklük úgy járt, mint a pöröly. Nem, ez nem lehet, gondolta Simms... Egyetlen ember hívta őt Johnny-fiúnak szemtől-szembe. Egy barát. Egy másik harcos. És az a nindzsa horog, amely megvakította a gonosztevőt és átfúródott az agyán, ennek a fickónak volt az egyik elsőrangú fegyvere. Horgok, rézbokszerek és két gyöngyös markolatú Colt. Rossz Zac Dillinger.
Vic Gabriel egyik karját egy motoros nyaka köré fonta, másik kezével megragadta az övét, majd féltérdre ereszkedett. Iszonyatos roppanás hallatszott. A hátgerinc úgy tört el, mint egy gally.
Zac Dillinger tenyerének élével szétzúzta az egyik motoros torkát. A fickó a saját vérében és nyálában fetrengett, kidülledt szemmel kapkodott levegő után. Sikertelenül.
-	Na, na, na... ez nem lehet! Mi a fenét csináltok itt ti ketten? - Kiáltotta Simms meglepetésében, amikor Vic Gabriel és Zac Dillinger felsorakoztak mellette. - Ne mondjátok, hogy...
-	De mondom. A fekete fenekedet mentjük meg Johnny-fiú. Miért, mit gondoltál? - dörmögte Dillinger, aztán egy balhoroggal letaglózott egy újabb motorost.
-	Megmondom neked, hogy mit - recsegte Simms, s bakancsa sarkával egy támadó motoros mellébe vágott. Amikor a gonosztevő átrepült a biliárdasztal fölött, Simms folytatta: - A felmentő sereg pont jókor érkezett, de azon töprengek, hogy miért. Vigyázz!
Amikor a 357-es Magnum elsült az egyik motoros kezében, Simms rávetette magát Dillingerre. Üveg tört Dillinger háta mögött, amikor a magánnyomozó elvágódott a padlón. Vic Gabriel féltérdre ereszkedett és három sorozatot lőtt a motorosra mini-Uzijából, amelyet mintha a levegőből varázsolt volna elő. A 9 mm-es Parabellum lövedékek feltépték a fickó mellkasát. A csetepaté véget ért.
Simms észrevette a különleges hevedert Gabriel kabátja alatt és füttyentett egyet.
-	Mióta hordod ezt megint, Mr. Vic?
-	Amióta újra munkába álltunk - válaszolta Dillinger a volt fejvadász helyett.
-	Nem „Kisvillám”-nak hívják ezt az izraeli darabot, Mr. Vic?
-	De igen.
-	Hát akkor, köszönet Istennek a Kisvillámért. De egyáltalán, hogy találtatok rám, gazfickók?
-	Magánnyomozó voltam mostanáig. Hát így akadtunk rád - mondta Dillinger. - Meg aztán a fél városnak tartozol, és már két háztömbnyi távolságból észrevettem ezt a lepra helyet.
Simms meglepetten nézett.
- Egy detektív. Rossz Zac az én emberem.
A Szilaj Horda tagjai gyűlölettől és bosszúszomjtól izzó szemekkel, csődültek halott testvéreik köré. Tucatnyi összezúzott és kicsavarodott test hevert a biliárdasztal körül. Gabriel a Kisvillámot a motorosokra szegezve, elhátrált a mészárlás színhelyéről. Dillinger két kezében tartotta a Coltokat. Ő fedezte Gabriel jobb oldalát. Baljára tapadva, Simms Őrült Billt tartotta szemmel. A nagydarab motoros szétvetett végtagokkal hevert a földön, vér szivárgott darabokra törött orrából. Tágra nyílt szemekkel meredt a plafonra. Gabriel, vagy Dillinger felküldte Őrült Bill orrcsontját az agyába. E pillanatban Simmset egy fikarcnyit sem érdekelte, ki oltotta le a lámpát a fickónak. Őrült Bill karja megvonaglott. Meghalt és Johnny Simms tudta, hogy nem sokan fognak könnyeket hullatni Őrült Bill felett.
-	Vége a játéknak emberek - kiáltotta Gabriel. - Szedjétek össze a szemetet és köszönjetek el szépen.
-	Nem fogjátok sokáig ezt csinálni, seggfejek - figyelmeztette őket az egyik motoros. A Szilaj Horda egyszerre indult el a bárból kifelé hátráló trió felé.
-	Zac - mondta Gabriel, amikor kiértek a járdára. Lenn, az utcán, tömeg verődött össze az ott parkoló Harley-Davidsonok mögött -, hozd ide a teherautót.
Sziréna hangzott fel a távolban.
Simms belélegezte a hűvös éjszakai levegőt, és a körülbelül kétszáz méternyi távolságból a tengerpart felől jövő hullámverést hallgatta. Ügyet sem vetve a járdán gyülekező Szilaj Hordára, felnézett az égboltra. Telihold ragyogott a számtalan csillagtól szikrázó égen.
-	Tudod, Mr. Vic, szinte élveztem ezt az estét. - Mosolygott. - Gyönyörű idekint éjszaka, ugye? S ami még jobb, nemsokára ezer dolcsival leszek gazdagabb.
-	Ne ragadtasd el magad. Fiatal az este, Johnny. És ne halljam még egyszer a „Mr. Vic”-et, rendben?
-	Persze, Mr. V.
Gabriel keményen nézett Simmsre. Az elmosolyodott.
-	Tudom, ember - mondta Simms. - Hát ki szeret téged?
Egy GMC teherautó fékezett Gabriel és Simms mögött. Dillinger ült a kormánynál. Kitárta az ajtót.
-	Gyerünk, Vic. Jönnek a zsaruk.
-	A zsaruk nem fognak megakadályozni minket abban, hogy átgázoljunk rajtatok - fenyegette meg őket az egyik motoros a bár bejáratából. - A feneketek a fű és mi vagyunk a fűnyíró.
-	Ez a bohóc egy igazi poéta - dünnyögte Simms. - Hol tanult meg így beszélni?
-	Ugorj be, Johnny - mondta Gabriel.
-	Simmsnek nem kellett kétszer mondani. Amikor bemászott a pilótafülkébe, Gabriel felrúgta az első Harley motort. A járgány a következő motornak ütődött és az összes Harley dominó módjára a földre dőlt.
Simms nevetett.
- Mindig is imádtam Mr. Vic stílusát - mondta.
Egy másodperccel később, a Szilaj Horda átkozódása közepett, a CIA volt katonája előhúzott egy repeszgránátot a kabátja alól. Az övébe dugta a Kisvillámot, aztán kihúzta a pecket, s a gránátot a középső motor alá hajította.
-	A fene! - ordított fel az egyik motoros, s a Szilaj Horda szétszóródott a járdán.
Gabriel felugrott a teherautóra és becsapta az ajtót.
A kerekek csikorogtak, ahogy Dillinger elkanyarodott a járdától.
A robbanás hatására fémdarabok kavarogtak az úton. Tankok robbantak fel. Vakító fényű sárga lángok lobogtak a járdán.
-	Azt a szentséges... - akadt el Simms szava. Körbenézett, előbb Gabrielre, aztán Dillingerre, majd füttyentett egyet. - Tudom, haverok, hogy nem azért tettétek meg az utat idáig, hogy azt mondjátok „hello” és kihúzzatok a pácból. Most pedig mondjátok el, mit csináltok itt?
-	Ezzel az újabb feladattal kapcsolatos az egész, Johnny-fiú - mondta Dillinger és elvigyorodott.
Simms felnyögött. Valami rossz érzés szorította össze a gyomrát.
- Ne, ne mondd...
-	De igen, Johnny - erősítette meg Gabriel. Tűzfal lángolt a száguldó teherautó mögött. - Van egy ajánlatunk a számodra. És még ma éjjel szükségem van a válaszra.
-	Nem felejtettem el Közép-Amerikát, ember. Golyók, undorító alakok és komandanték. A fenébe, nem tudom, képes vagyok-e egyáltalán meghallgatni.
-	Ötven rongyért megtennéd, Johnny?
Simms nem volt biztos benne, hogy jól értette-e Gabrielt.
-	Mit mondtál? 
Dillinger felmordult:
-	Azt mondta, hogy...
-	Igen, igen - dörmögte Simms és sötét szeme szinte belefúródott Gabrielbe. - Hallottam. Rendben, ötven lepedőért, azt hiszem, legalább meghallgatlak.
-	Csupa szív vagy - mondta Gabriel, s kissé elhúzta a száját.
-	Ott van a harc. Ott van az igazi férfi ereje.
-	Ezért hívunk vissza Johnny-fiú - mormogta Dillinger. - A szívedet akarjuk. Úgyhogy fogd be a szád és figyelj erre az emberre.
Simms nevetett.
-	Még mindig olyan kedvesen beszélsz, ahogy emlékeztem rá, Zac.
-	Kuss - dörrent rá Dillinger.

5. FEJEZET

- Nézd, Johnny, fogjuk rövidre. A tegnap már a múlté, vége örökre. Annak, ami ott lent történt, az égvilágon semmi köze a jelenhez. De ha mégis azt hiszed, hogy van, nos az ember többet tanulhat egy rossz tapasztalatból, mint egy jóból. A fájdalom megmarad, s ez lehet jó is, mert arra készteti az embert, hogy felemelkedjen a fenekéről. Már ha egyáltalán ember az illető. A rossz idők bizonyos okból sokáig visszaköszönnek, s a rossz emlékek erősebbé tehetik az embert, ha nem azon töri a fejét folyton, hogy mi lett volna, ha. Érthető, amit mondok, Johnny?
- Tökéletesen. Hallgass ide, Gabriel, a halál az nekem halál és a majdnem halál a legrosszabb tapasztalat, amiben részem volt. Emlékszem mindenre, s nem hiszem, hogy valaha is el fogóm felejteni. Ráadásul a zsoldoskatona-üzlet nem egészen passzol nekem. Alacsony fizetés, vagy semmi, s állandóan ott táncolsz a saját sírod szélén. Vagy ez van, vagy a fattyúkat kergeted, akik tíz lepedővel, tartoznak neked.
Gabriel kezdett dühbe gurulni, de azért fékezte magát.
- Alacsony fizetés, vagy nincs fizetés, a kockázat mindannyiunk számára ugyanakkora. Nem tudom, mi esz téged, de úgy tűnik, kifogásokat keresel. - Úgy döntött, itt az ideje keménynek lenni, mert a menetrendje eléggé sürgette. - Nézd, Simms, vagy benne vagy, vagy nem. Ha nem, akkor valaki mást kell találnom. Gyorsan. Mi legyen?
Simms dörmögött valamit, aztán elfordult Gabrieltől. Dillinger mellett ült a padon, ölében összekulcsolta a kezét és hallgatásba burkolódzott.
Miközben egyre türelmetlenebbül várt Simms válaszára, Vic Gabriel kinézett a jobb oldali ablakon. A Pratt and Whitney Floo-100-as sugárhajtású iker motorjai sivítva érték el a maximális 2,5 Mach sebességet. Gabriel figyelte, ahogy alattuk a rendőrautók homályosan pislákoló foltokká válnak. A zsaruk Virginia Beach óta üldözték őket. Egy tucat rendőrautó - városiak és államiak vegyesen -, volt a sarkukban jó nyolc mérföldön át az országúton. Gabriel rádión keresztül utasította Milton embereit, hogy legyenek készen az azonnali felszállásra az országút melletti elhagyatott mezőn. Az úticél: Dél-Afrika.
Simms e pillanatban holtpontra juttatta az akciót. Arra az esetre, ha elutasítja az ajánlatot, gyors ejtőernyős leszállást terveztek valahol a 95-ös út fölött. Gabriel egy hajszálnyira volt attól, hogy odaadjon egy ejtőernyőt Simmsnek. Persze meg tudta érteni, miért vonakodik Simms elfogadni az ajánlatot. De mindenki meghal egyszer, s a harcos számára csak egyetlen hely létezik, ahol meghalhat: a csatamezőn, a csata hevében. Aztán Gabriel visszaemlékezett rá, hogy amikor Simmst bebörtönözték Közép-Amerikában, a fekete férfi megesküdött, hogy végez a katonáskodással. Kacérkodás az ördöggel - jelentette ki akkor.
A sugárhajtású vadászgép, amelyet Milton helytelenül Gates Learjet 25C-nek mondott, valódi harci madár, gondolta Gabriel. Igyekezett elterelni a gondolatait Simmsről. Milton talán hozzá volt szokva, hogy Learrel repkedjen ide-oda, de az is lehet, hogy egy hangot sem tudott a sugármeghajtású vadászgépekről. Akárhogy állt is a dolog, Gabriel tudta, hogy a fekete színű sugárhajtású vadászgép sokkal több egy Learjetnél. Ahogy kérték, Milton megszerezte a Fekete Villám kódnevű harci madár dossziéját Gabriel számára. A kívülről Learjethez hasonlító Fekete Villámhoz csúcstechnikai APG-70-es radarszámítógép, kézzel vezérelhető két 20 mm-es M61A1 géppisztoly, négy AIM-7 Sparrow levegő-levegő rakéta és négy AIM-9 Sidewinder levegő-föld rakéta is tartozott. Óránkénti csúcssebessége 2655 kilométer volt, hatósugara pedig több, mint 5560 kilométer. A legmodernebb jelzőkészülékkel, zavaróadóval, radarvezérlővel és képnagyító rendszerrel volt felszerelve, ami pokolian jó harci járművé tette. Ha valamilyen balvégzet folytán lelőnék a gépet, Bradley Milton 15 milliárd dollárt veszít. Vic Gabrielnek az is eszébe jutott, vajon nem egyszerűen a CIA-tól bérelték-e a Fekete Villámot. Ha ez a helyzet, egy percig sem fog habozni, hogy néhány jól irányított gránáttal ő maga rombolja le a harci gépet.
Bradley Milton vagy a CIA a Fekete Villám törzsébe épített tűzerőre is áldozott egy kevés pénzt. Még mindig Johnny Simms válaszára várva, Gabriel számba vette a fegyverzetet. A törzs két fala mentén akkurátusan egymás mellé pakolva négy Ingram M10-es géppisztoly, négy M203-as gránátvetővel is felszerelt M16-os, egy MM1-es több sorozatú gránátvető, négy mini-Uzi és egy XM-174-es automata gránátvető sorakozott. Egy fémtartály is állt ott, teletömve repesz- és gyújtógránátokkal, valamint 40 mm-es tartalék gránátokkal az M203-asokhoz és az XM-174-esekhez. Tokba bújtatott kommandós tőreiken kívül Gabriel és Dillinger oldalfegyverekkel is fel voltak szerelkezve: az egykori CIA fejvadász egy Detonics 45 „Combat Master” Mark Vl-ot viselt, míg az ősz hajú magánnyomozó kedvenc Blood and Guts speciálját. Dillinger rézbokszerét világosbarna gyakorlóruhájának hátsó zsebébe gyömöszölte; egy pár nindzsahorgot pedig katonai bakancsának belsejébe erősített.
E percben egy padon ült és egy Heckler and Koch G-11-es puskát vizsgálgatott. Füttyentett.
- Tudod, mit mondok neked Vic? Milton barátunk nem sajnálja a pénzt, ha a tűzerőről van szó. Egy haverom most jött vissza Rhodesiából vagy Zimbabvéból, vagy hogy a fenébe is hívják, mióta a britek megvetették ott a lábukat. Mindenesetre mielőtt eltérnék a tárgytól és arról kezdenék beszélni, hogy mennyire utálom a vérző szíveket és az Egyesült Nemzeteket, hát a haver azt mondja, hogy ez - és a kezében tartott fegyverre vigyorgott -, kétezer darab 4,7 milliméteres golyót képes kilőni egy perc alatt. - Megveregette a fegyver burkolatát. - A műanyag burkolat megvédi a rázkódástól, a rongálástól és a környezeti károsodástól. Ez a 4,7 mm-es töltény itt belül, nem is olyan nagy, de a haverom azt mondta, hogy ötszáz méterről is leszedte vele a komcsik fejét.
-	 Összetöröd a szívem és kiűzöd belőlem az ördögöt, Zac - dörrent rá Gabriel. - De mert úgy látszik, hogy a G-11-es felforrósítja a véred, hát a tied lesz a csatában... Ha egyáltalán valaha is sor kerül rá.
Gabriel és Dillinger is félreérthetetlenül nézett Simmsre.
-	Jól van, jól van - szólalt meg Simms. - De még mindig nem láttam azt az ötven lepedőt. Nem bánnám, ha legalább bámulhatnám egy percig, még ha soha egy fillért sem fogok elkölteni belőle.
-	Ne aggódj a pénz miatt, Johnny - mondta Gabriel, s felkattintotta Zippóját, hogy rágyújtson egy Marlboróra. - Biztos helyen van.
-	Ne aggódjak a pénzért - kiáltotta Simms keserűen.
- A fenébe, ember, hiszen főleg ezért vállalom a kockázatot.
- Johnny, te azt hiszed, nagyvilági életet éltél Virginia Beach-ben? - szegezte neki a kérdést Gabriel.
- Nekem úgy tűnt, hogy ha nem akkor érkezünk, amikor érkeztünk, akkor téged a földbe gyalultak volna.
-	Tartottam magam.
-	A magad micsodáját? - dörmögte Dillinger.
-	Benne vagy, vagy nem? - tudakolta Gabriel és mélyen leszívta a füstöt.
Simms a fejét rázta, szemében sötét gondolatok villództak.
-	Négy év a hadseregben. Három bevetés Vietnamban. Sebesülés a közép-amerikai pokolban, ami tulajdonképpen egy fikarcnyit sem érdekel senkit.
-	Igen, emlékezz arra a hármasra, Johnny – mondta Dillinger. - Három egy helyett. Te szereted ezt a rohadt életet és te is tudod ezt. A két bevetés is sok, de te biztosan szeretted az erdőket és gyűlölted a sárgákat, különben letöltőd az elsőt és olyan gyorsan visszamész a civil életbe, ahogyan csak lehet.
- Nem volt semmi, amihez visszajöhettem volná, ember, és semmi jobb, amit csinálhattam volna, ennyi az egész. Nincs családom. Mind szétszóródtak, vagy meghaltak. Volt egy öcsém, de kiderült róla, hogy valahol a Florida Avenue-n fejezte be, tűvel a karjában, egy rohadt narkós bandában.
Gabriel elfordult Simmstől. Érezte, hogy a rossz emlékek megint ott kavarognak a gyomrában. Vic Gabrielnek is volt egykor egy öccse. Nagyon, nagyon régen. Simms nem tudhatta, de Gabriel is a kábítószer miatt vesztette el Jim nevű öccsét. Kokain túladagolás, mondták a zsaruk. Hát igen, Jim komoly adósságokba verte magát, hogy a szenvedélyének hódolhasson. Vic Gabriel csak hónapokkal édesapja meggyilkolása után szerzett tudomást öccse haláláról. Feldühödve, magányosan, sötét bosszútól égő szívvel, Vic Gabriel rövid, de pusztító háborút indított a keleti part mentén a halálos szerrel kereskedők ellen. Utána, hogy elkerülje a törvény hosszú karját, amíg a forró talaj ki nem hűlt a lába alatt, Gabriel zsoldoskatonaként várta ki, hogy a vihar lecsendesedjék.
Vic Gabriel úgy emlékezett Jim nevű öccsére, hogy az egészen az önpusztításig lázadó, fegyelmezetlen, önfejű, romlott, tiszteletlen és egocentrikus volt. Charles Gabriel ezredes mindkét fiát úgy nevelte, hogy azok a csatatéren és azon kívül is harcosok legyenek. De kiderült, hogy az egyetlen dolog, amiért Vic öccse valaha is harcolt, az önmaga volt. Harcolt, és veszített.
Vic Gabrielnek hosszú percekig édesapján és öccsén jártak a gondolatai. Fiúk. Testvérek. Az ezredes azt szerette volna, hogy mindkét fia harcos legyen, és Vic-nek eszébe jutott valami, amit apja többször is elmondott. A harcos nem olyan valaki, aki egyszerűen csak felveszi a harcot és végez az ellenséggel; a harcos mindent elkövet, hogy azt tegye, ami a helyes, hogy tisztelje a másikat, s a dicsőség és a tisztesség szabályai szerint éljen, még akkor is, ha mások nem e törvény szerint élnek. Kitűnő harcos lehet az is, aki gyermekeket nevel, szereti a feleségét és megküzd a mindennapi élet gondjaival. Vajon mit fogott fel mindebből Jim?
Semmit. Halott. Jim Gabriel olyan ember volt, aki képtelen kijutni a zsákutcából. Az első naptól kezdve a pokol felé tartott. Soha semmit nem tett senkiért, kivéve sajátmagát.
Ennyi erővel egy pisztolyt is a szájába dughatott volna és meghúzhatta volna a ravaszt. Úristen! Miért lettek ennyire különbözők? Bár Vic mindig érezte a kettejük jellemében rejlő különbséget, gyanította, hogy valami több volt amögött, hogy külön utakon jártak.
A jellem úgy születik? Kifejleszthetik a körülmények, vagy egy gyámolító kéz? Vagy annak a közös eredménye, amivel a világra jöttél és amit az út hátralévő részén tanultál? Jim irigyelte-e Vic közelebbi kapcsolatát az apjukkal? Ez emésztette Vic Gabrielt, amikor az okot kereste, ami öccsét az önpusztítás sötét ösvényére vitte. De nem találta meg, s a kutatás kínszenvedéssé vált.
Vic persze csapást mért a kábítószer-kereskedelemre. S e véres és keserű háborúban elégtételt vett öccse haláláért a kábítószer-kereskedő disznókon. De a bosszútól csak még áthatóbb lett a keserűség. Kiegyenlítette a véres adósságot, de Jim attól halott maradt. És magával vitte a sírba önpusztításának okait.
- Talán túlzottan elmerültem magamban – szólalt meg Simms váratlanul. - De túl jól emlékszem azokra a napokra ott lenn, az erdőkben.
-	 Mi mind emlékszünk rájuk - dünnyögte Dillinger.
- És egyáltalán nem voltak jók. Nekem is összeszorul a gyomrom, Johnny-fiú.
-	Pontosan ez az. Mindketten értitek. A hazugságok, a csalás és az úgynevezett támogatók átejtései, akik beléd törlik a feneküket, aztán lehúznak a vécében. Ember, ezektől az évektől fogva gyűlölöm az életem. A sodródást. Mindig pénztelennek lenni. A biliárdgolyót lökdösni és gorillákkal nézni farkasszemet egy sötét sikátorban néhány dolcsiért. A helyzet az, hogy mindketten tudjátok, honnan jövök. Ott voltatok velem, láttátok és tudjátok, hogy megy ez. Egyikőtöknek sem tudnék a szemébe nézni és nemet mondani. Képtelen lennék rá és nem is teszem - morogta Simms. - Az élet egy szajha, akit feleségül vesz az ember.
-	Aztán meghalsz. Én tudom. Voltál már valaha nős? - kérdezte Dillinger.
-	Nem. Lekopogom.
-	Beszélnem kell veled erről. Én már kétszer haltam meg és kerültem a pokolba.
- Hát, ti ketten ma este kihúztatok a pokolból. Az adósotok vagyok.
-	Nem tartozol te senkinek sem, csak magadnak - jegyezte meg Gabriel.
-	Egy fenét nem - förmedt rá Dillinger kedélyesen.
- Elfelejtetted azt a börtönt lent Salvadorban a komandante barátunkkal? - kérdezte Dillinger. - Emlékezz arra a tészta-fejűre a gép...
-	Igen, igen, emlékszem - vágott közbe Simms. Lefelé tartott a pengével.
-	És a füléig ért a szája. Menj már, Johnny - mondta Dillinger. - Különben is, hova máshova mennél? Hol lenne máshol esélyed, hogy kerek százezret keress, anélkül, hogy Samu Bácsi a markát nyújtaná? És, ami mind közül a legfontosabb, hogy azzal a két rohadt fattyúval leszel együtt, akik a világon egyedül állhatják a nyomorúságos fekete bőröd látványát.
Simms kacagott, de jelentőségteljesen pillantott rájuk.
-	Ha így beszélsz... azt hiszem, semmi veszíteni valóm sincs. Semmi az égvilágon. De hadd kérdezzek valamit.
Füst szűrődött ki Gabriel orrán. 
- Mit?
-	Ezt a Milton nevű fickót. Biztosak vagytok benne, hogy nem szed rá benneteket?
-	Én és Vic megbeszéltük már ezt.
-	De nem biztosítottátok be, ugye?
-	Mondtam neked, hogy ne aggódj a pénzért, Johnny - mondta Gabriel. - A felét biztonságba helyeztem. A többiért majd akkor aggódunk, ha elvégeztük a feladatot.
-	Akkor most hova? - kérdezte Simms. - Azt mondtad, még egy zsoldos jár a fejedben.
Gabriel lenyomta a duplex távbeszélő gombját.
-	Változtasd meg az útirányt, pilótafiú.
-	Már megváltoztattam - recsegte a hang. - Az Atlanti-óceán felé repülünk.
Gabriel kikapcsolta a távbeszélőt. Nem tudta hogy hívják Milton pilótáit és nem is érdekelte. De feltételezte, hogy közvetlenül tőle kapják az utasításokat és nem a saját kedvük szerint cselekszenek. Úgy határozott, hogy szó nélkül hagyja a jóváhagyása nélküli útirány-módosítást. Legközelebb majd felemeli a hangját. E pillanatban más dolgok jártak a fejében - a csapat utolsó tagjának megszerzése.
-	Az Atlanti-óceán felé? - tudakolta Simms. - Hová megyünk most?
-	Dél-Afrikába. Transvaalba - válaszolta Gabriel és szívott egyet a cigarettájából. - Van még valaki, akit beveszünk a csapatba.
-	V. G.-nek van ott egy haverja vuduországban - magyarázta Dillinger Simmsnek. - Egy volt felderítő kommandós.
-	Egy dél-afrikai rohamosztagosra gondolsz, ugye?
-	Valami ilyesmire - felelte Gabriel.
-	Ez biztosan érdekes lesz - dörmögte Johnny Simms.

6. FEJEZET

A lenyugvó nap vérvörös szemként hunyorgott Transvaal enyhén hullámos zöld hegyein túl. Az alkonyi félhomály betakarta a holtat és a haldoklót. Hosszú fekete árnyékok nyúltak ki a Veld, a dél-afrikai bozótos, síkság fölé. Legyek sötét viharfellegei döngtek juh- és szarvasmarha tetemek fölött, egy haláltusa közben görcsösen kifacsarodott oroszlán vérét szürcsölték. Az oroszlán állkapcsát és fél fejét ellőtték, lyuk tátongott a mellkasán is.
Géppuskatűz villant a hatalmas füves lapályon. Kezdetét vette a dühödt mészárlás második napja. Pokoli kínokat átélő emberek üvöltése tört át a tetemek, dzsipek és Land Roverek égő törzsei fölött kavargó füstön. A koppyk, a Veldből kiemelkedő apró dombocskák felfogták a fájdalomtól bénult, saját vérükben fetrengő katonák hátborzongató kiáltásait. Csak felfegyverzett árnyak és véres csontvázak mozogtak a csatatéren. Kegyetlen eltökéltséggel osontak és vadásztak a tanyán az utolsó túlélőre.
Egy zöld katonai gyakorlóruhába öltözött fekete bőrű férfi, oldalán AK-47-es géppisztollyal osont elő egy golyótépte rondavaals törpecserje mögül, és egy felborult Land Roverhez közelített. Az égő masinából kicsapó lángnyelvek a feje felé kapdostak, kosztól eldugult pórusaiból még bővebben csorgott az izzadság. A gerilla arcán látszott, hogy fél a rettenthetetlen, kíméletlen és legyőzhetetlen ellenségtől. S valóban bárki volt is a tanyán, olyan volt, mint egy, mint-egy szellem, aki akkor és azt öli meg, amikor és akit csak akar. A tanya, amelyet már két napja ostromoltak testvérei az Afrikai Nemzeti Kongresszusból, már ötven méternyire sem volt a magányos gerillától. Amikor letérdelt a Land Rover mellett, nyíl fúródott a mellébe, átütötte a szívét. A nyílhegy lyukat vágott a hátán, bíborszínű háromszöget, melyből vastag sugárban ömlött a vér. A gerilla görcsök között zuhant a földre, de a ravaszon tartott ujja még egy rövid sorozat ólmot lőtt ki az AK-47-esből. A kiszáradt föld még több vért szívott magába. A 7,62 mm-es lövedékek ártalmatlanul az ég felé repültek.
A homokszínű katonai gyakorlóruhát viselő nagydarab kefefrizurás férfi elégedetten konstatálta az újabb halált. Ellépett a konyhaablaktól. Mindkét irányban óvatosan ellenőrizte az előszobát. Befordult a sarkon és lefelé indult, a nappaliba. Odaért a boltíves átjáróhoz és átlépett a szilánkokra törött agyaron, melyet egy trófeáról lőttek le. Henry van Boolewarke-nak hívták és már csak három harmincas tárja volt a vállán függő HK 33-as nyugatnémet puskájához. Az járt az eszében, hogy a csata az utolsókat rúgja. Vagy ő hal meg, vagy ANC gerillái - nem volt biztos benne, ki fog győzni. De ugyanolyan elszántsággal, ahogy a tanyára zúduló első sorozatok óta harcolt, arra készült, hogy még két vagy három tucat terrorista fattyút visz magával, mielőtt eltávozik az élők sorából. Még ha a lángok fedezékében egyenként kell is megközelítenie a vérszomjas, öldöklő kaffirokat és hátulról kell lenyilaznia őket íjpuskájával. Még ha Molotov-koktéllal kell is elégetnie őket. A házilag előállított bombák, melyeket úgy készített, hogy üres borosüvegeket benzinnel töltött meg, egy hátizsákban voltak, amely ott lógott a vállán. Ropogtak a fegyverek. Biztos volt benne, hogy az ellenség következő lépése az lesz, hogy felgyújtják a házat és kikergetik onnan - vagy pedig rakétákkal földig rombolják az épületet. Meglepte, hogy eddig egyiket sem tették. Talán, - gondolta keserűen, az oroszok túl szűkmarkúak voltak ahhoz, hogy RPG-7-es rakétákkal dobják meg marxista talpnyalóikat. Akárhogy állt is a dolog, Boolewarke tisztában volt vele, hogy bajban van, s a halál már éhesen várakozik, hogy elropogtathassa holland csontjait. Teljesen egyedül volt, negyvenöt kilométerre mindentől, ami még egyáltalán valamiféle emberi civilizációra emlékeztet. És ő volt az utolsó élő. Egymaga. Talán, gondolta, ez minden, amire szüksége van.
Nézte dimbes-dombos Transvaaljának elpusztított romjait. Golyó ütötte lyukak százai tarkították a mahagóni falakat. Az üvegszilánkok az összes szoba padlóját elborították. A berendezés darabokra törve hevert a holttestek között. Az ellenséggel vívott gyilkos kézitusában meghalt alkalmazottak holttestei szétszórva a vágóhidakká vált szobákban. Boolewarke megrázta a fejét és halkan egy imát mormolt el azért, hogy Isten magához vegye a lelküket. Derék emberek voltak, keményen dolgoztak és egyáltalán nem szolgáltak rá arra, hogy gyilkos banditák kezei között végezzék, a Dél-Afrikai Köztársaság egy távoli zugában.
Persze tudta, hogy az élet piszok mód olcsó és a feketék nagy részének az élet a Dél-Afrikai Köztársaságban több, mint elviselhetetlen. De nem ő hívta életre a harmincegynéhány éve tartó apartheid politikát, vagyis az „elkülönítettséget”. Elkerülhetetlen volt a változás - vagy „evolúció”, ahogy a fekete bőrű radikálisok és kommunisták nevezték a fordulópontot a Dél-Afrikai Köztársaságban. De legalábbis módosítani kell a rendszert bevonva a hatalomba és a gazdaságba a feketéket. Boolewarke azonban félt attól, amit ez a változás magával fog hozni: félt az anarchiától, s a feketék és a fehérek közötti polgárháború vérfürdőjétől. Már ott sejlett a látóhatáron a háború, az Apokalipszis négy lovasával, amelyhez képest a búr háború jelentéktelen csetepaté csupán.
Hitte, hogy acélfal választja el a fajokat, s nem léteznek kölcsönös engedmények közöttük. A feketék azt akarják, hogy egyik napról a másikra történjenek meg a változások. A fehérek azonban, akik azóta, hogy a Holland Kelet-indiai Társaság 1652-ben elérte a Jóreménység-fokot, több, mint háromszáz éve kötődtek ehhez a földhöz, makacsul ellene fognak szegülni, hogy egyik napról a másikra feladják a hatalmukat. A faji ellenségeskedéseken túl a fehér kisebbség állandó félelemben élt a vasfüggönytől. Oroszország. Marx és Lenin kísértete. Az erőszak és a hitszegés katlanából előtörve a kommunizmus ránehezedett a Dél-Afrikai Köztársaságra. Boolewarke a világon mindennél jobban utálta a kommunizmust és a kommunistákat. A náci Németország bukása csak egy másik, világuralomra törő hidrának adott utat. Boolewarke a sírig ebben a meggyőződésben fog élni.
Lefelé haladva a folyosón, a volt felderítő kommandós lekuporodott és elosont az elefánt, oroszlán és rinocérosz trófeák alatt, amelyeket Zairében lőtt, amikor az még Belga-Kongó volt. Beszívta a halál bűzét és az égő hús édeskés illatát. A szag felszította benne a félelmet, s újult erőt kölcsönzött sajgó izmainak. Tudta, az utolsó összecsapásban szüksége lesz erre az erőre és bátorságra. A halál, döntötte el, kíméletlenül és csúnyán jön el. És annak alapján, amit eddig látott, attól tartott, hogy a halál nem fog véget vetni a szégyenének.
Mintha le akarnák mosni magukról a gyalázatot, hogy egy magányos fehér visszavonulásra késztette őket, a gerillák meggyújtották a tanyán dolgozók testét és elvonszolták a háztól. A holttestek lángoló fejfákként határolták a tanyát. Még Boolewarke kedvenc oroszlánját, Thort is lemészárolták, miközben a bejárati ajtót őrizte. A támadás elején két gerilla macheté-vel kihasította az oroszlán szívét, s Boolewarke szeme láttára megették.
A nappalit elborították Boolewarke fekete és fehér alkalmazottainak és családtagjaiknak tetemei. Legalább negyven ANC terrorista hevert holtan alig néhány méternyire a nappali betört ablakától. A mészárlás nem egészen egy órával azelőtt zajlott le. Az asszonyok és gyermekek sikolyai még mindig belehasítottak a hollandus agyába. Vissza-visszatérő sikoltások, melyek vérbosszút követeltek. A gigászi küzdelemben Boolewarke egymaga legalább tíz gerillával végzett, amikor azok megrohanták a házat és lőttek mindenre, ami mozgott.
Az afrikander - ahogy holland származású dél-afrikaiakat nevezik - tudta, hogy a gerillák most a sebeiket nyalogatják és újabb rohamhoz gyűjtik az erejüket. Az Armageddon egyre közeledett Boolewarke felé.
Úgy döntött, hogy akkor van a legtöbb esélye, ha elbarikádozza magát a fenti hálószobában. A szoba minden oldalán ablakok voltak, így kiláthatott az egész tisztásra és tüzet nyithatott az összesereglett és támadó gerillákra. Boolewarke először is ellenőrizte a félredobott R 4-eseket. Úgy látszott, mindenki az utolsó töltényig harcolt. Olyan rémülettel és olyan dühvel küzdöttek, hogy Boolewarke-nak szét kellett feszítenie a kezüket, mely satuként markolta a fegyvert. Mindegyik dél-afrikai puskájában üres volt a tár. Mindannyian bátor férfiak voltak, akik a jó ügyért harcoltak.
Boolewarke leakasztotta válláról HK 33-asát és a lába mellé fektette. Lehajolt és felállította az íj puskát. Mivel nem volt kengyelvasa, a hasának támasztotta a tusaborító lemezt. Barna tegezéből előhúzott egy nyílvesszőt és belehelyezte az íjpuskába.
Üvegcsörömpölés hallatszott Boolewarke háta mögül. A hollandus megpördült és lőtt. A rövidfejű nyílvessző mázsányi húzóerővel, és másodpercenként száz méteres sebességgel süvített keresztül a nappalin.
Géppuskatűz dördült.
Boolewarke összeszorította a fogát, amikor a 7,62 mm-es lövedékek átütötték az oldalát. Milyen súlyosan sebesült meg? Úgy tűnt, megállt az idő. Boolewarke egy pillantást vetett a sebre. Felületi. A vér mégis ömlött belőle, le az oldalán, nedvesen és forrón, átitatva a nadrágját. Fájdalom, még több fájdalom: ez hajtotta, hogy a tűz közepébe vesse magát.
Egy szempillantás múlva felhangzott a gerilla halálordítása, görcsösen rángatózó kézzel kapott a szemén átfúródó nyílvesszőhöz.
Boolewarke hallotta a zajos mozgást lenn, a hallban. Nem volt rá idő, hogy újabb nyílvesszőt töltsön be; a gerillák behatoltak a házba. Tudta, hogy gyűrűt vontak köréje, amiből nincs menekvés. Lekapta hátizsákját, aztán végigsimított ujjával az íjpuskán. Lehet, hogy nem használhatja többé a fegyvert, amelybe édesapja neve volt belevésve. Ha ezen a napon elérkezik számára a vég, nem akart hűtlen lenni apjához azzal, hogy otthagyja az íjat a lángokban. A hollandus lehúzta a hátizsák zipzárját és kivett belőle három tűzbombát. Aztán egy Zippóval meggyújtotta a borosüvegbe dugott, olajjal átitatott rongyot.
S ekkor elszabadult a pokol.
A gerillák forró ólommal szórva meg Boolewarke mögött a falat, átrontottak a szétroncsolt ablaknyíláson.
Boolewarke lehajította a tűzbombát. Odébb gurult a tűz nyomvonalától, felkapta puskáját, másik kezével pedig a hátizsákot markolta. Az oldalából felkúszó fájdalomtól összeszorította a fogát, összehúzott szemét csípte az izzadság.
Boolewarke kirohant a nappaliból. Fel volt készülve mindenre, arra is, hogy fogadja a halált. Üvegszilánkok fúródtak a hátába. Aztán meghallotta a robbanást és érezte, hogy megremeg alatta a padló. Üvöltések hasítottak a levegőbe és lángnyelvek kígyóztak a hollandus után. Két gerilla zuhant át az ablakon a gőzölgő tűzlabda fölött. A robbanás kihajította őket bajtársaik lángoló tetemei közé, s most emberi fáklyaként, haláltusájuk közben jajgatva vonaglottak, a földön, az ablak előtt.
A bozótkés Boolewarke arca felé sújtott. A hollandus maga elé kapta fegyverét, s kivédte a halálos ütést. Szemvillanásnyi idő alatt kilőtt egy hármas sorozatot. Látta, ahogy a golyózápor skarlátszínű péppé zúzza a fekete arcot a feje fölött. A hulla a hollandusra zuhant, géppuskagolyók fúródtak a halott férfi mellkasába. A gerillák még szorosabbra vonták a gyűrűt. Lövedékek hatoltak a padlóba Boolewarke mellett. A hollandus visszahátrált a nappaliba. A szénné égett hús bűze olyan erősen szúrta az orrát, mint az ammónia és elnyomta a fájdalmát. A félelem lehet az ember legerősebb motiváló ereje, s Boolewarke habozás nélkül reagált az új fenyegetésre. Felkattintotta Zippóját, meggyújtott két Molotov-koktélt és lehajította a hallba. Hallotta, hogy a gerillák bantu nyelven káromkodnak és kiabálnak. Egy töredék másodperc múlva már a fájdalom közös nyelvén üvöltöztek. A két tűzlabda sisteregve zuhant le és pokoli robbanással elsöpörte az ellenséget.
Boolewarke felpattant. Amit ezután látott, attól a földbe gyökerezett a lába.
Egy emberi fáklya állt nem egészen fél méterre tőle. A fekete démon úgy sikoltozott akár egy kísértet, s a feje fölé emelte a machetét. A hús viasz módjára olvadt le arcáról és kezéről.
Boolewarke felkapta az elefántagyarat. Félelem és düh táplálta erővel felöklelte a démont. A machete csattanva a földre zuhant. Még mindig üvöltve, az emberi fáklya hátratántorodott. Szénné égett kezei az agyar köré fonódtak.
Bakancsos léptek dübörögtek lenn a lépcsőn.
A hollandus megpördült és eleresztett egy hosszú sorozatot. Öt gerilla kugli bábu módjára zuhant le a lépcsőn. Véres húscafatok és rongyok tapadtak a mahagóni falakra. Boolewarke habozás nélkül újabb égő tűzbombát dobott le a lépcsőn.
A kavargó tűzfelhő újabb gerillákat lepett be.
Hirtelen hatalmas robbanás rázta meg a nappalit. Por, füst és szemét felhője söpört el a hollandus fölött. Szóval Iván nem is olyan szűkmarkú, ahogy hittem, gondolta Boolewarke. Hát legyen. Ez jó nap a halálra.
Tűz dühöngött Boolewarke mögött. A hollandus lerohant, aztán villámgyorsan berúgta a garázsajtót. Újabb nyílvesszőt töltött be az íjpuskába és a nyitott ajtó felé indult. Land Roverének fedezékében lopakodott, letérdelt az ajtónyílás közelében. Hátát a garázs falának feszítette és meggyújtott egy újabb tűzbombát. Ekkor észrevette a páncéltörőkkel felszerelkezett csapatot. A kéttagú tüzéregység harminc méternyire sem volt a tanyától. Figyelmüket a nappalira összpontosították, ahol az emberi fáklyák összezsugorodott múmiákká égtek a szemük láttára. Üvöltésüktől visszhangzott a mészárlás helyszíne. A tüzéregység 85 mm-es robbanófejeket töltött be. Vagy bolondok, amiért ilyen fedezetlenül hagyták magukat - gondolta Boolewarke, vagy vasból vannak a golyóik. Ő mindenesetre teljes erejével elhajította a tűzbombát.
A robbanás hátravetette a gerillákat és a fegyverek kirepültek a kezükből. Olajos tűzlabda közepén vonaglottak és üvöltözve csapkodták az arcukat marcangoló lángokat.
Boolewarke odarohant a tűzgyűrű külső határához. Mögötte hirtelen géppuskatűz szántotta föl a földet. A távolban észrevett egy körülbelül tizenkét gerillából álló csoportot, akik mindegyre lövöldöztek géppisztolyaikkal.
Boolewarke felnyalábolt egy páncéltörőt és kilőtte a robbanófejet... A lövedék pontosan a gerillák között robbant fel. Testek bukfenceztek át a lángnyelveken. Végtagok foszlányai és véres, pálcikaszerű alakok záporoztak a földre. Boolewarke a koppykat fürkészte a kavargó füstfátyol mögött. Leszámítva a dühös lángok ropogását, csend uralkodott. Az összes gerilla halott? Ha még nem haltak meg, gondolta, azt fogják kívánni, amikor rájuk emeli a kezét, hogy bárcsak halottak lennének. Még nem láttak igazi kegyetlenséget.
Nem, nem volt halott minden katona, fedezte fel Boolewarke. Egy sebesült gerilla vánszorgott keresztül a síkságon. A hollandus akkor vette észre az ellenséget, amikor az fedezéket keresett Thor teteme mögött.
- Rohadt kaffir - morogta anyanyelvén, s csak úgy ömlött belőle a méreg. - Rohadt szovjet talpnyalók!
Leakasztotta az íjpuskát, a földre állította és megtöltötte. Letérdelt, célzott és kilőtte a nyílvesszőt.
A gerilla felüvöltött. A nyílvessző hegye a torkán jött ki.
Keletre Boolewarke észrevett vagy féltucat gerillát, akik szétszóródva rohantak fel a koppykra, hogy mentsék az életüket.
Henry van Boolewarke nem olyan kedvében volt, hogy eltűrjön egy ilyen sebes visszavonulást. Felállt, elhajította az íjpuskát és felkapta a földről a másik páncélöklöt. A gerillák száz méternyire voltak a hollandustól, aki egy sodródó fekete füstfüggöny mögött állt. Tudta, hogy a 300 méter hatósugarú orosz rakétakilövő még mindig pontos és hasznos szerszám.
A robbanófej elsüvített. Egy másodperccel később a robbanás rendet vágott a még életben lévő ANC gerillák között.
A páncélököl kihullott Boolewarke kezéből. Véget ért hát - de valóban? Megnyalta a sebet a szájában és érezte, hogy az oldalán folyik a vér. Tűz. Gyűlölet. Egyedül volt a halál bűzével az orrában. Gyűlölet, gyűlölet és megint gyűlölet. A gyűlölet volt az egyetlen dolog, amit e pillanatban érezni tudott.
Lassan Thor teteme felé sétált. Az ANC gerillái iránt érzett gyűlölettől majdnem elhányta magát.
Összetörték az életét.
Az álmai meghaltak.
Hálát adott az Úristennek, hogy sohasem nősült meg és nem voltak gyermekei, akik továbbvigyék a Boolewarke nevet: akkor még szörnyűbb emlékek kínoznák további élete során, mint így. Holnap, amikor felébred és kinyitja a szemét a lidércnyomás még mindig üldözni fogja.
Henry von Boolewarke térdre rogyott. Fásultan megérintette Thor tetemét. Lehunyta a szemét. A derék férfiakra és családjukra gondolt, akik elpusztultak a tanya védelmében.
Érezte, hogy szemét égetik a könnyek.
Egy újabb csata ért véget.
„Éltek, vagy meghaltok a fájdalomtól. Éltek, vagy meghaltok a fájdalmatokkal. Legyen az fizikai, lelki, vagy szellemi. S ha nincs, majd felszeditek menet közben, és jobb, ha felkészültök rá, hogy megbirkózzatok vele. Élete során az ember nem csak egyszer hal meg és a halált most nem fizikai értelemben veszem. Igen, meghaltok, de nem maradhattok halottak. Összeszeditek magatokat, és újjáélesztitek önmagátokat, fiaim.”
A tizennégy éves Vic Gabriel nem egészen értette, mit beszél az apja, Charles Gabriel ezredes. Vic és tizenkét éves öccse lefelé futottak a sűrű fenyőerdőn átvezető ösvényen. Vic nem értette, mire próbált utalni apjuk - nem is annyira szavakban, nem - de érzést, mély érzést sejtett bölcsességében. Érezte ezt a valamit, mintha csak egy tábortűz mardosó lángnyelveihez tartotta volna a kezét. A fiatal Vic Gabriel tudta, hogy annak mindig meg volt az oka, amikor édesapja kissé érthetetlenül, majdnem rejtélyesen beszélt. Bölcs dolog volt az apjára hallgatni. S ha nem értetted meg azonnal, amit mondott, majd meg fogod érteni. Idejében. Az idős férfi már sok mindenen ment keresztül. S Vic jó okkal feltételezte, hogy nemcsak egyszer halt meg és született újjá. Belül valami azt súgta neki, hogy édesapja megpróbálja figyelmeztetni őket az élet dolgaira, az előttük álló küzdelmekre, remélve, hogy fiai meg fogják hallgatni és alaposan el fognak gondolkozni azon, amit mond.
Fájdalom. Mint az a fajdalon, amit most érez, amikor elhagyja a napi ötmérföldes futás negyedik mérföldjét jelző követ? A száraz torok. Az égő mellkas. Az elnehezedő lábak, melyek egyre merevebbek a megtett mérföldek után. A belső hang dühöngött, hogy álljon meg és pihenjen. Talán, töprengett Vic Gabriel, ez a fajta fájdalom csak az újjászületési folyamat egy része. A fizikai fájdalom azonban csak egy fajtája a fájdalomnak. Érezte, hogy édesapja jóval tartósabb, mélyebb fájdalmakat szenvedett el és élt át. Biztosan azokon a sötét, zavaros utakon.
Vic az apjára pillantott. Magas. Sovány. Finom vonások. A halántéka szürkül. Szemek, melyek egyenesen rád és a szemedbe néznek. A fizikai jegyek - döntötte el a fiatal Vic, sokat elárulnak valakiről. Kívülről, gondolta büszkén, miközben lassan szívta be a Coloradó-hegység hűvös levegőjét, s a napsugár melegét érezte hátul a nyakán, kívülről édesapja minden porcikájában azt a hőst mintázta, aki volt is valójában. De belül, a szívében élt az igazi hős. Kitartó. Független. Bölcs. Figyelmes. Olyan tulajdonságok ezek, amelyeket még a tizennégy éves Vic is észrevett. Olyan tulajdonságok, amelyeket csodált és ő is szeretett volna a magáénak tudni.
„Megállhatunk most? Szúr a mellem, Apa. Miért kell nekünk mindennap ezt csinálnunk? Futni, futni, futni. Gyűlölöm.”
Öccse hangjának volt valami színezete, ami Vicet napról-napra egyre jobban bántotta. Nyafogó, könyörgő hang. Egy lógós sírása. Megfordult és az öccsére pillantott. Azon vette észre magát, hogy kis híján megsajnálja Jimet. Jim megállt, kezével a térdére támaszkodva lehajolt. Édesapja megfordult és visszanézett rá. Most Vic is megállt a futásban. Azt hitte, apja nekiesik Jimnek és szidni kezdi. De a kemény tekintet meglágyult, ahogy az apa Jimre meredt. Szánalom? Vic tudta, hogy Jim gyűlöli a reggeli futásokat. Gyűlöli, hogy pirkadat előtt kell felkelnie és el kell végeznie a házimunkát. Sőt, úgy tűnt, Jim mindent gyűlöl, amit az édesapjuk akart, hogy megcsináljanak. Miért panaszkodott folyton az öccse? Vic töprengett. Talán egyszerűen nem volt meg benne az agy és a test edzettsége? Jim nem vette észre, hogy apjuk tanítani próbált nekik valamit, jobbá akarta tenni őket? Ahogy a napokból hetek, a hetekből pedig hónapok lettek, Vic kezdett egyre többet elsajátítani abból, amit apja mondott. Bizonyos, hogy az élet fájdalom és a fájdalom elkerülhetetlen. A félelem az félelem. A fájdalom, az fájdalom. Szembe kell nézned vele. Szembenézni mindennel, ami az utadba kerül. Összpontosíts magadra, mondaná apja. Ne befolyásoljon a világ, ne hagyd, hogy irányítson téged. Irányítsd te a világot azzal, hogy magadra összpontosítasz. S hogy mit is jelent ez pontosan? Talán azt, hogy a végén mindig csak önmagádra támaszkodhatsz és arra, ami belül van, gondolta Vic. Jim talán nem így gondolkodott. Jim talán nem így értette. Talán soha nem is értette volna meg.
„A futásnak nemcsak az a célja, fiam, hogy erősödjék a tested” - mondta Charles Gabriel ezredes kimért, türelmes hangon. Ujjával megkopogtatta a mellkasát. „- Az is, hogy erősebbé tegye a szíved, kitartóvá a szellemedet. Minden egyes lépéssel, minden egyes újabb mérfölddel önmagadat méred le. Milyen messzire juthatsz el? Mennyit tehetsz meg? Mennyit vagy hajlandó adni magadnak és mennyit elvenni magadból. Figyelsz rám?”
„Apa, korábban is hallottam már azt a közhelyet, hogy az élet egy maraton. Éhes vagyok, szomjas vagyok és szúr a mellkasom. Vissza akarok menni.” Ekkor harag szökött édesapja szemébe. De aztán a jég ismét megolvadt tekintetében. „Rendben, még negyed mérföld lefelé az ösvényen és aztán pár percet arra szánunk, amit ígértem a héten.”
Az ígéret tűzfegyverekkel való gyakorlatozásra szólt. Vic szíve nyugtalanul dobogott, ahogy követte apját egy újabb negyed mérföldön át lefelé az ösvényen. Az ezredes megállt néhány méternyire egy embernagyságú bábu előtt. Lehúzta melegítő-felsőjének zipzárját és elővett két M-1911 Colt 45-ös automata fegyvert. Mindkét fiának adott egyet-egyet. Vicnek mindkét kezére szüksége volt, hogy meg tudja tartani. Mivel azelőtt sohasem volt pisztoly a kezében, meglepte, hogy milyen nehéz. Majdnem félve markolta, attól tartva, hogy véletlenül elsül.
„Ez nem játék, fiúk” kezdte az édesapjuk. „Egy pisztoly ugyanúgy, mint bármi más szerszám, valamilyen célt szolgál. Mindig, mindig hidd azt, hogy a fegyver meg van töltve. Ez...”
Vic hirtelen meglátta a rémületet apja szemében. Mi történt? Mi...
Megfordult és nem akart hinni a szemének. Az öccse, a tulajdon hús-vér öccse ott állt mögötte vigyorogva. És rászegezte a pisztolyt!
Vic érezte, hogy belül valami eltörik benne. Érezte, hogy jeges borzongás fut végig a gerincén. Jim leeresztette a pisztolyt, mintha csak játszott volna. Vic ököllel állon vágta az öccsét, amitől az hanyatt esett.
„Mit gondolsz te, mi a fenét csinálsz.” - Hallotta édesapját. De a szavak mintha mérföldnyi távolságból jöttek volna.
Könnyek szöktek Jim szemébe. Megvakarta az állát és felállt. „Nem akartam! Csak bolondoztam! Nem húztam volna meg a ravaszt, esküszöm!”
Az apa és a fiúk némán álltak. Vic érezte a ránehezedő nyomasztó csendet. Hihetetlen volt, hogy az öccse ilyet tesz. Otromba butaság, ostobaság. De valóban? Megorrolt rá valamiért? Ennyire nem szereti őt? Mi volt az, amit Jim szemében látott? Gyűlölet? Keserűség? A pisztoly hirtelen mintha kétszer olyan nehéz lett volna a kezében.
„Sokkal többet foglalkozol vele, mint velem” visította Jim, s a könnyek csak úgy patakzottak az arcán. „Többet vagy vele! Nem kiáltasz rá, ha valamit rosszul csinál! Gyűlöllek!” üvöltötte Vicnek, aztán hátat fordított és elfutott, lefelé az ösvényen.
Vic hitetlenkedve nézte, ahogy öccse eltűnt. Miért? - töprengett. Mi játszódott le Jimben? Mi szállta meg, hogy a tulajdon bátyjára szegezze a pisztolyt, még ha nem is akarta meghúzni a ravaszt? Vagy igen? Őrület volt az egész és Vic látta az őrületet az öccse szemében.
Apjának hangja még mindig egy mérföldnyi messzeségből visszhangzott Vic fülében.
„Aggódom érte.”
S ettől a naptól fogva Vic is aggódott öccséért.
Fájdalom. Félelem. Belül valami azt súgta Vic Gabrielnek, hogy a fájdalom és a félelem legyűri majd az öccsét. Tönkreteszi.
Meg fog halni és soha nem kel fel többé. És ő csak egyszer fog meghalni.
Ekkor vette észre, hogy egyik pisztolyban sem volt tár.

7. FEJEZET

Kezébe temetett arccal találtak rá. Henry van Boolewarke magányosan ült Thor mellett, partra vetve a mészárlás tengerében.
A nap mintha kohóból sütött volna a Veidre. Magasan delelt a pokol fölött.
A fékcsikorgásra Boolewarke felkapta a fejét. Az íjpuskát a Land Rover vezetőjére szegezte. Arca remegett a gyilkos dühtől.
Vic Gabriel leállította a Land Rover motorját.
Zac Dillinger vad arccal húzta elő egyik Colt 45-ösét.
-	Mi a fene...
-	Pont ahogy gondoltam. - Gabriel a mészárlás színhelyét fürkészte. Fekete füst szállt fel a ház romjairól. Az M 16-ost a kezében tartva Gabriel lassan kinyitotta az ajtót és óvatosan kiszállt a pokolba. Kegyetlenséget látott Boolewarke kék szemében. A vad, sarokba szorított állat pillantása, amely arra készül, hogy rávesse magát támadóira.
-	 Hollandus? Hollandus? - kérdezte Gabriel, akinek a pusztítás bűze eltompította az érzékszerveit. Egy pillanatra képtelen volt hinni a szemének. Mindenhol a halál aratott. Dühödt csatának kellett lezajlania és úgy látszott, Henry van Boolewarke a gigászi küzdelem egyetlen túlélője.
Boolewarke nem felelt Gabrielnek, ehelyett rászegezte az íjpuskát. Dillinger és John Simms, aki egy M 16-ost tartott a kezében, kikászálódtak a Land Roverből és Gabriel mögé álltak.
-	 Dobjátok el a rohadt fegyvereiteket, vagy kilyukasztalak benneteket, ti fattyúk, ott, ahol álltok!
- Nyugi, Hollandus. Én vagyok az, Vic Gabriel. Ropogott Boolewarke térdkalácsa, ahogy felállt.
Csak nézett a három férfira, lassan, keményen, az íjpuska megremegett a kezében.
-	Ki... kicsoda?
-	Hollandus... Hollandus!
Boolewarke-nak tátva maradt a szája. Tekintetében a felismerés kezdett átütni a gyűlöleten.
-	Azt a kutya úristenit! Vic Gabriel. Te vagy az. - Az íjpuska lehanyatlott Boolewarke oldalán. Űzött kifejezés költözött vérben forgó szemébe. Csak állt, Gabrielre nézve, válla erőtlenül előreesett, mintha bármelyik pillanatban össze akarna rogyni. - Mi-micsoda... mi-micsoda, az istenért...
-	Mi történt itt, Hollandus?
A levegő süvítve tört ki Boolewarke száján. Körbenézett a csatatéren, s megrázta a fejét. Keserűen mondta:
- Mit gondoltok? Egy csomó vadember megrohanta a tanyámat, megölték minden emberemet és földig égették az életemet. Hát ez történt. Nézzetek körül... nézzétek! Rohadt marxista lándzsahajigálók - morogta fogcsikorgatva, aztán félreérthetetlen módon Johnny Simmsre nézett. - Mi ez, amit magaddal hoztál, Gabe? Úristen, pont erre a látványra van most szükségem... egy újabb büdös kaffir. Simms összeszorította fogát.
- Hé, ember, csak kocsikázni jöttem. Nem én vagyok a tüske az oldaladban, rohamosztagos.
Boolewarke szitkozódva mormogott. Sötét pillantását végül elfordította Simmsről és hagyta, hogy az íjpuska kihulljon a kezéből. Hosszú másodperceken keresztül csönd uralkodott. Legyek zúgtak Thor teteme fölött.
- Mióta, Hollandus? 
Boolewarke szitkozódott.
- Nem tudom. Két, vagy talán három napja ücsörgök itt.
Dillinger elsétált a csoporttól. A Colt ott lógott az oldalán. Hihetetlen. A magánnyomozó a holttestekre pillantott és belerúgott egy letépett karba.
-	Azt hiszem, fölösleges megkérdeznem, ki győzött.
-	Ők - dörmögte Boolewarke. - Ők győztek. Mintha engem is megöltek volna.
Dillinger megállt, s visszanézett rá. Nem szólt egy szót sem.
Gabriel érezte, nem kell Boolewarke-ot sürgetni, hogy újabb részleteket tudjanak meg a mészárlásról. Hátborzongató módon tapasztalta fejvadászként és zsoldoskatonaként Angolában töltött napjai alatt, hogy Dél-Afrika, de valójában az egész földrész zűrzavaros hely. Ami Boolewarke tanyáján történt, az csak egy újabb főcím lesz a másnapi újságban. Fajgyűlölet, nacionalizmus, törzsi viszályok, gazdasági rothadás és olyan adóssághalmaz, amit évszázadokon keresztül sem fog visszafizetni - ezek hozták a pestist Afrikára. Gyógyulásra nincs kilátás.
-	 Hollandus - kezdte Gabriel, tudva, hogy vékony jégen jár, amely megnyílni készül alatta -, beszélnem kell veled. Egy küldetésről.
Boolewarke mormogott valamit.
-	Egy küldetés - dörmögte. A fejét rázta, azután körbenézett a mészárlás színhelyén. - Ha nincs köze az Afrikai Nemzeti Kongresszus ruszki seggnyalóihoz, akkor nem érdekel.
-	Meghallgatnál?
Boolewarke egy pillanatig némán állt.
- Ja, meghallgatlak. Isten a tudója, úgysincs már több vesztenivalóm. Mondd. Csupa fül vagyok. Egy halott embert látsz... egy halott embert, akinek vissza kell jönnie az életbe.
Henry van Boolewarke komor arccal, bosszúvágytól égő szemekkel hallgatta meg Vic Gabriel ajánlatát. Meghallgatta és elfogadta. Más körülmények között visszautasította volna a szerződést a vérontásra. De ha kicsúszott a lábad alól a talaj, és arccal a mocsokban heversz, gondolta Gabriel, akkor nem marad más hátra, mint felkerekedni és odébbállni, S ha van valaki, akit a sír szélére sodort a halál kísértete, akkor Henry van Boolewarke az. Teljesen magára volt hagyatva egy rémálomban. E pillanatban halálos csendben üldögélt, íjpuskája kommandós bakancsa mellett nyugodott, a padon pedig egy nyílvesszővel teli tegez feküdt. Valamilyen okból, amit Gabriel csak találgatni tudott, a hollandus egy ausztráliai búrkalapot hozott magával Transvaal véráztatta földjéről. A tarkójára tolt homokszínű búrkalapot szíjon tartotta az álla alatt.
A Fekete Villám ötezer méter magasan szállt Zaire dzsungelének bástyái fölött. Sötétség borította a messzire elnyúló őserdőt, de még ennél is félelmetesebb sötétség várt a négyfős kommandóra. Az erőszakos halál sötétsége.
A harci madár észak felé repült, útban volt az előre megbeszélt találkozóra Bradley Miltonnal. Gabrielnek megvolt a fegyveres ereje, amit szükségesnek vélt a küldetés végrehajtásához. Mindannyian harcedzettek voltak, bebizonyították, hogy nem ismerik a félelmet és roppant jól képzettek mind a tűzharcban, mind pedig a kézitusában. De Gabriel tisztában volt vele, hogy idővel akad majd egy probléma, amivel szembe kell néznie. Már forrtak az indulatok a hollandus és Johnny Simms között. Még csak az hiányzott a csapatnak, hogy végül le kell majd szerelnie egy összecsapást kettejük között. A hollandus el volt keseredve a tanya miatt. Életét a fekete terroristák tették tönkre. Johnny Simms pedig éppen kéznél volt bűnbaknak. Csak egy apró szikra kell majd, hogy meggyújtsa annak az emberi dinamitnak a kanócát, ami Johnny Simms volt. Gabriel gyanította, hogy a volt zsoldoskatonának határozott álláspontja van az apartheiddel kapcsolatban - és még határozottabb ellenszenvet érez a búrral szemben. A hollandus ezideig nem beszélt többet a csatáról, ami romokba döntötte az életét. Mióta a csapat maga mögött hagyta a transvaali mezőt, Boolewarke a megrázkódtatástól és a szomorúságtól bénultnak látszott.
Mivel Vic toborozta őket a feladatra, kimondatlanul ő lett a kommandó parancsnoka. Persze, nem fog ragaszkodni a hatalmához és nem fog nagy ügyet csinálni belőle. Mindenesetre tisztelik és bíznak benne.
Vic Gabriel pedig mindegyiküket tisztelte karatetudásáért és csodálta őket, mert hosszú időket töltöttek a pokolban. Persze, mindegyik személyes indítékból vállalta a feladatot. Egyesek a pénzre gondoltak. Mások úgy tekintették, mint kitörést a zsákutcából, amibe életük során jutottak - vagy mint előre haladást az alagút végén pislákoló fény felé. Megint mások hazaszeretetnek nevezték az okot. Bármi is vezérelte őket, Dillinger, Boolewarke, és Simms személyében Gabrielnek elit gyilkosok álltak a rendelkezésére. Mégis, tekintet nélkül múltbeli teljesítményükre, most ismét bizonyítaniuk kell majd. Mint ahogyan Gabrielnek is újra bizonyítania kell. Bárhogy is alakul majd a dolog, az újjáegyesülés hátborzongató és véres volt.
-	Nehéz időket éltünk át Angolában, Gabe - szólalt meg Boolewarke csendesen. Elfordult a repülőgép ablakától, s tekintete találkozott Gabrielével. - Ha nem lettél volna, az egész osztagomat letörölték volna a föld színéről, amikor rajtunk ütöttek a kubaiak.
-	Véletlen volt az egész, Hollandus - mondta Gabriel, s fagyos mosoly jelent meg ajkán. - Csak azért voltam ott, hogy golyót röpítsek annak a szovjet hírszerző főnöknek az agyába. Egyszerűen csak arra jártam és belekeveredtem abba a rajtaütésbe. A fenébe is, azt hiszem, ugyanúgy gyűlölöm a kommunistákat, mint te.
-	Ettől függetlenül a mai napig úgy érzem, hogy tartozom neked valamivel.
-	De ugye, nem azért fogadtad el az ajánlatomat Hollandus?
Boolewarke arca elsötétedett. Elfordította tekintetét Gabrieltől. - Ik heb hem gezien. Láttam Őt. A Halált. Többször is láttam. Te is láttad őt, Gabe. Mindketten ott voltunk, többször ís amióta, az eszünket tudjuk. Talán... talán megint látnom kell a Halált. A Halál minden, amit láttam, és minden, amit ismerek. A Nagy Féreg, úgy látszik, már nagyon akar engem. Egyre jobban, ahogy öregszem. Úristen - mondta, s hangja keserűvé vált. - A Halállal sétáltam és az ördög kezét fogtam, mióta tizenkilenc évesen beléptem a Reccesbe. Nem láttam semmi mást, csak rohadt zűrzavart, amit még a Második Eljövetel sem tudna eloszlatni. Afrika pokollá változott, és nincs visszaút. A gyökereimet keresem és az örökségemet, de csak az utolsó csatához vezető ösvényt látom ezen a földön. A fehér ember sírja, így nevezik a bennszülöttek a Sötét Kontinenst - morogta. - Az őseim harcoltak a britek ellen, harcoltak a zuluk ellen. Úgy látszik, egyik sem számít. Biztos, hogy a fehér ember jelenléte sem sokat javított itt a helyzeten, leszámítva, hogy sok európainak növelte a bankszámláját. Úristen, a búrok és a britek még mindig egy időzített bombán ücsörögnek, és úgy tesznek, mintha teljesen vakok lennének. Semmi sem változott, semmi sem lett jobb, egy fikarcnyival sem. Sőt, ahogy napról-napra egyre csak szaporodott a hullák és a csontvázak száma... magamba mélyedtem és azon töprengtem, mi a fenét tehetnék. Ejtőernyős vagyok, mind a statikus, mind a szabadesési technikára kiképeztek. Több csoportos ugrást is végrehajtottam már. A legjobb voltam, mondták a feletteseim, a tenger feletti bevetéseken. Képesített ápoló is vagyok... És csak kotlottam ezeken az ismereteken az elmúlt években. A fenébe is, azt hittem, hanyatlásnak indultam. Mint egy dinoszaurusz a kihalás szélén.
Gabrielnek úgy tűnt, mintha Boolewarke csak azért beszélne, hogy hallja a saját hangját. Vagy talán a hollandus megpróbálta megindokolni, hogy miért ment bele az Iszlám Kardja elleni akcióba. Bármelyik volt is az igaz, Gabriel úgy döntött, legjobb, ha hagyja Boolewarke-ot, hogy kibeszélje magát.
- S a legjobban - folytatta Boolewarke összeszorított fogakkal - azoktól a naiv minden lében kanalaktól undorodtam, akik megmondják nekünk, hogyan vezessük a Dél-Afrikai Köztársaságot. Gerinctelen szarrágok, akik még azt sem tudják, mi az az afrikander.
Simms felemelte a hangját.
-	A naiv, minden lében kanalak talán csak azt akarják, hogy nézzetek magatokba, mielőtt az utolsó csata elérkezik. Talán nem is állnak olyan nagyszerűen a dolgok.
-	Ha magad sem tudod, hogy miről beszélsz, akkor talán csöndben kellene maradnod - reccsent rá Boolewarke. - Először is, ha azt hiszed, hogy a másodgenerációs amerikai négereket szeretik az afrikai vértestvéreik, akkor egy kis kirándulást kellene tenned Zuluföldön.
-	Ide hallgass, rohamosztagos - vágott vissza Simms -, én a magam részéről nem szívesen vágok neki ennek a feladatnak egy fanatikussal, aki lehet, hogy fedezi a hátsó felemet, lehet, hogy nem...
Boolewarke felnevetett.
-	Egy fanatikus? Fanatikusnak nevez. Mond csak Mister Johny Simms, ki nem fanatikus? Mindenki, aki csak a fél szemét is nyitva tartja, elindul valamerre a világban. Még ha csak a fél fejével gondolkodik is. Ami pedig a te hátsó feledet illeti, nem ismerlek és persze nem tudom, mennyire vagy jó harcos. Lehet, hogy meghalsz, amint eldördül az első lövés.
-	Igen, tudom, rohamosztagos - mondta Simms. - A bennszülöttek talán félnek az afrikai fehér zsoldosoktól, de most nem egy félnótás kaffirral beszélsz, aki a varázsló doktorokban hisz.
-	Jól van, jól van - dörmögte Gabriel, aztán felállt, felkattintotta gravírozott Zippóját és rágyújtott egy Marlboróra. - Ne rontsuk el a dolgot már a bemutatkozásnál. Az Iszlám Kardja ellen kell harcolnunk, úgyhogy tartalékoljátok az energiátokat. Ha politikáról akartok beszélgetni, azt hagyjátok meg a memoárotokra. Erről eleget beszéltünk.
-	Nem eleget. Azt mondtad, Gabe, - kezdte Boolewarke -, az is benne lehet a programban, hogy a CIA-vel akasztunk tengelyt. Eljöhet az idő, amikor aggódni fogok, hogy fedezve legyen a hátsó felem. Ami pedig a megbízóinkat illeti, addig bízom bennük, amíg tudok lőni. Bevallom, szükségem van erre a lehetőségre, hogy az egészet újból felépítsem, azt, amit épp most hagytam magam mögött. De ha ez a Cég csapdája...
-	Mi mind egyformán gondolkodunk, Holland - mondta Gabriel. - Tudomásul vettem az aggodalmad. Hagyd, hogy én idegeskedjek a Cég és a megbízónk miatt. Ha sikerrel járunk, nem akarom, hogy ez csak egyszeri dolog legyen. Sokáig fogjuk csinálni. Ha ezzel végeztünk, az a szándékom, hogy mi válasszuk ki a feladatainkat és az ügyfeleinket. Ami pedig az emberek hátsó felét illeti, szemtől-szembe rohamozunk és tüzelünk a géppuskáinkkal. Nincs megállás és nincs hátranézés. Felpörgetjük a dolgot és összetartunk, mert az életünk egymástól függ. Sőt, azért is, mert igenis egymásra vagyunk utalva, hogy megcsináljuk. Tudjátok, hogy van ez a csatában. A legjobb védekezés...
-	A támadás - fejezte be Simms. - Szóval, azt mondod, ha sikeresen elvégezzük a feladatot, akkor senkinek sem kell a másik hátsó felét fedeznie.
-	Pontosan - mondta Gabriel. - Mert semmi mást nem fogsz magad mögött hagyni, csak a halált.
Egy pillanatig csend uralkodott. Mindannyian a gondolataikba mélyedtek.
-	Egy név - dörmögte Dillinger.
-	Micsoda? - kérdezte Simms. 
Dillinger megvonta a vállát.
-	Csak azon gondolkodtam, hogy kellene egy név. Tudod, olyan, mint a Delta Force, a SAS, vagy a Recces. Egy név, igen - vigyorgott a magánzsaru. - Valami jól hangzó, azokba a memoárokba, amikről V. G. beszélt. Nem akarom, hogy csak úgy emlegessenek, mint „az a négy ismeretlen, névtelen pitiáner”. Olyan ez a túszmentő akció, mintha sólymokként csapnánk le, és ragadnánk el a nyulat. Mi vagyunk a sólymok és ők a nyulak. Bár már látnám, amint kiejtjük a karmainkból ezeket az arab nyulakat - folytatta, s hangja élessé vált - olyan háromezer méter magasból. Egy fecske-ugrás talán épp a Nílusba.
-	Nem tudtam, hogy ilyen iszlám-ellenes vagy, Zac - jegyezte meg Gabriel, vigyorogva.
-	Mindenki ellen vagyok, aki ilyen tyúkszarosan taktikázik, mint az Iszlám Kardja.
-	Egy név, aha - tűnődött Johnny Simms. A biliárdtermek fekete királya a repülőgép falára meredt. - Értem, mire akarsz kilyukadni, Rossz Zac.
-	Én - kezdte Dillinger - szeretem a kondorkeselyűket, mert hatalmasak és rosszak. De azt hiszem, szegény csórók majdnem kihaltak. Egy olyan madár nevét viselni, ami majdnem kihalt, ez nem sokkal növeli az ember önbizalmát, ugye?
Elfojtott nevetés csillogott Simms szemében.
-	És a sólyom nem veszélyeztetett faj? 
Dillinger szája sarkában keserűen gúnyos mosoly jelent meg, aztán azt mondta:
-	Azt hiszed, ostoba fajankó vagyok, Johnny-fiú?
-	Nem, csak becstelen, csúnya alak vagy, Rossz Zac.
-	Hát én egy kicsit többre tartom magam ennél - folytatta Dillinger, rá sem hederítve Simmsre -, jobban szeretem a sólymot. Nemes. Erős. Bátor. Független.
-	Aha - mondta Gabriel. - Mi négyen olyanok vagyunk, mint a sólymok.
-	Egy istenverte sólyom kommandó - tette hozzá Boolewarke, szögletes állát vakargatva.
Gabriel kifújta a füstöt.
-	Miért ne? Sólyom Kommandó, ez az!
-	Szóval - mondta Dillinger, s felemelte a megtöltetlen G 11-es puskát -, szárnyaljunk, mint a sólymok. Rendben, Hollandus?
Boolewarke dörmögött valamit, aztán egy pillanatra a magánnyomozóra meredt.
Vic Gabriel mélyet szívott a cigarettájából. Érezte, hogy a gyomra remeg a csata előtti izgalomtól.
A Sólyom Kommandó, gondolta, éppen arra készül, hogy kiterjessze a szárnyait, s lecsapjon.

8. FEJEZET

Vic Gabriel Rolex karórájára pillantott.
- Elkésett.
A volt CIA fejvadász hangja mennydörgésként gördült végig a kavicsos síkságon a Tébessa-hegység lábánál.
Körülbelül hatvan kilométernyire voltak Kasseríne-től északra és mintegy három órányi autóútra Tunisztól délnyugatra. A Tébessa-hegység vészjósló, csipkés láncai a Sólyom Kommandó négy harcosa mögött meredeztek. A homokszínű katonai gyakorlóruhába öltözött kommandósok ijesztően festettek. Karabélyokkal, oldalfegyverekkel és dzsungelkésekkel felfegyverkezve, készen álltak az akcióra.
Gabriel összehúzott szemmel kémlelte a hegygerincet és a síkságot. Az erőszakban és hitszegésekben eltöltött évek során kifinomult, hatodik érzéke figyelmeztette, hogy valaki figyeli őket. A késő délelőtti nap csillámló kobaltszínűvé varázsolta az égboltot. A távolban, körülbelül kétmérföldnyire a kavicsos síkságon Gabriel egy tuareg tevekaravánt vett észre, mely az oázis felé haladt délnek, abban az irányban, ahol a Tunéziai Szahara kezdődik. Az arab nomádokat leszámítva úgy tűnt, Gabriel, a kommandós csapat és Milton magukban vannak.
Másodpercekkel azelőtt ért földet Milton Learjetje és most a Fekete Villám mellett várakozott.
A kekiszínű nadrágot, teniszcipőt, sötét napszemüveget és fehér sportinget viselő Milton három testőrének gyűrűjében sétált felfelé a Gabrielhez vezető ösvényen. A mogul fekete aktatáskát tartott a kezében.
Mogorván nézett Gabrielre. A bikafejű testőr megigazította napszemüvegét. Mindegyik testőr viharkabátja kidudorodott egy kissé. Egyik sem úgy néz ki, gondolta Gabriel, mint aki örül, hogy találkozhat a Sólyom Kommandóval.
-	Elkéstem? Elfelejti, hogy ki irányítja ezt az akciót, Mr. Gabriel?
-	Mostantól kezdve - válaszolta Gabriel - jobb, ha elhiszi, hogy én. Maga kifizetheti a cehhet, de lehet, hogy mi leszünk azok, akik megfizetik mindennek az árát. Szeretném, ha megismerkedne a csapattal, azokkal, akik nem kérnek abból, hogy maga legyen a parancsnokuk, Milton. Zac Dillinger. - A magánnyomozó, aki egy szikladarab tetején ücsörgött, bólintott Miltonnak. - Johnny Simms. - A fekete férfi, vállán az M 16-ossal, torz vigyort küldött a mogul felé. - Henry van Boolewarke. - A Hollandus megbökte ausztráliai kalapjának karimáját és kiköpött.
Milton egy pillanat alatt mind a négyüket alaposan szemügyre vette. Arca lenézőnek tűnt.
-	És kik ezek? Zsoldosok? Fejvadászok?
-	A Sólyom Kommandó.
Milton arckifejezése hirtelen megkeményedett, s Dillingerre nézett.
-	 Micsoda?
Az mosolyogva megvonta a vállát.
- Azt mondtam, a Sólyom Kommandó. Bedugult a füle, Mr. Milton, vagy mi a fene?
-	Remélem, ugyanolyan jól bánnak a puskáikkal mint amilyen csípős a nyelvük Mr. Gabriel.
-	Ne aggódjon, Miit, nem taknyos iskoláskölykök gyülekezete vagyunk - jegyezte meg Dillinger.
-	Nos, igen. Tessék - mondta a mogul és odaadta a diplomatatáskát Gabrielnek. - A váltságdíj. De van néhány dolog, amit előbb meg kell tudniuk.
-	Nekem itt valami nem tetszik - mondta Gabriel.
-	Először is: csak kétmillió van a diplomatatáskában. 
Gabriel merően nézett Miltonra.
-	Micsoda?
Milton egy papírdarabkát nyújtott át neki.
-	Itt van a tuniszi cím, ahol találkozni fognak a célpontjuknak, Hammadinak a küldöttségével.
-	Egy küldöttség? - gúnyolódott Simms. - Úgy mondja, mintha néhány ENSZ lakájjal mennénk lelőni a bikát.
Milton rá sem hederített a fekete férfira.
-	Miután leszálltak a Tunisz-Karthágó Nemzetközi Repülőtéren, azonnal továbbindulnak erre a címre.
-	S hogyan fogunk közlekedni? - kérdezte Gabriel.
-	Vannak taxik Tuniszban.
-	Azt várja tőlünk, hogy ennyi fegyverrel, amennyi elég lenne a Francia Idegenlégiónak is, rakodjunk be egy taxiba? - méltatlankodott Gabriel.
Milton különös mosollyal válaszolt. Újabb cetlit nyújtott át Gabrielnek.
- Itt egy cím, pontosan a repülőtérrel szemben, ahol szerezhetnek egy Land Rovert.
Gabriel úgy érezte, Milton át akarja őt verni. Alattomos, csúnya dolgok jártak a fejében.
- Miért csak az összeg fele?
-	 Az összeg lényegtelen. Különben sem valódi pénz. 
Gabrielt ekkor elfutotta a düh. Ki akarta nyitni a diplomatatáskát, de Milton ráparancsolt:
-	 Ne nyissa ki! Plasztik robbanószerkezetek vannak benne.
Simms a fejét rázta, s elmormolt egy szitkot.
-	Hamis pénz. Egy diplomatatáska, ami szétrobbantja a képünket. Ezek a bamba pasasok a hajunknál fogva fognak visszarángatni, még mielőtt kijutnánk Tuniszból, ha megtudják, hogy a pénz nem valódi.
-	S akkor honnan tudjuk, hogy a mi pénzünk nem hamis-e? - kérdezte Dillinger.
-	Az valódi - felelte Milton.
-	S mit gondol, mit mondjak ennek a nagyszerű küldöttségnek, ha ki akarják nyitni a diplomatatáskát? - érdeklődött Gabriel.
-	Mondja az igazat: csak én tudom, hogyan kell kikapcsolni a robbanószerkezeteket. De nem kellene ilyen messzire mennünk, ugye, Mr. Gabriel? Ha egyszer Pamelát átadták, a pénzük fennmaradó része...
-	Igen-igen - morogta Gabriel -, ismerem a menetrendet. Hagyjuk a könnyeket és a beszédet a viszontlátásra. - Apró fekete dobozt húzott elő a nadrágzsebéből. Megnyomott egy gombot, vörös fény gyulladt ki a dobozon.
-	Mi ez? - tudakolta Milton.
-	Egy célkereső - válaszolta Gabriel. - Minden újabb részlettől függetlenül, amivel most előrukkol, azért ugye, nem akarja, hogy odavesszek, Milt?
Milton állkapcsa összekoccant. Mély lélegzetet vett, majd hangosan kifújta.
-	Biztos vagyok benne, hogy nem fognak elveszni, ha eljön az ideje, hogy átvegyék a pénzüket.
-	Ezt jól mondta - állapította meg Dillinger. - Én már el is költöttem, Milt. Most készítek számvetést a fejemben.
-	Semmit sem tud majd elkölteni - vágott vissza Milton egyik testőre -, ha már egyszer meghalt.
- Ezek az öreg, harcedzett csontok már több kalandot éltek át, Magilla Gorilla, mint amennyit egy tucat Charles Bronson filmben látsz. Viszont fogod látni a mocskos pofámat, arra készülj fel.
Rá sem hederítve Dillingerre, Milton megkérdezte Gabrieltől:
-	Szóval, rábízhatom magára, hogy mostantól fogva elvégzi a munkát?
-	Mit gondol, Mr. Milton?

-	Mit gondol, Mr. Sprenger?
A nagy teljesítményű fényképezőgép négyszer kattant el Torquemada kezében.
Sprenger és Torquemada egy magas hegygerinc sziklája mögött térdeltek. Kétszáz méterre délre a megbeszélés színhelyétől.
Sprenger leeresztette a távcsövet. Oldalt sandított, de közben rajta tartotta tekintetét a tőle messze, balra lévő férfiakon.
-	Mit is mondott egyszer a mi Albert Speer barátunk az anti-Krisztusról, Adolf Hitlerről? - tette fel a kérdést.
-	Azt mondta, idézem: „Az ember néha nem ismeri fel az ördögöt, amikor az a vállára teszi a kezét,” Szóval, ki játssza itt most az ördög szerepét?
-	Mindannyian. És talán egyikünk sem - válaszolta Sprenger. - A mi kezünk Milton vállán van. Milton keze pedig Gabriel vállán.
-	És Gabriel a célpont - tette hozzá Torquemada. - Éppen most írt alá egy szerződést az ördöggel.
-	Azonnal indulunk tovább a faluba. A helikopter vár minket. Milton barátunk szerint a találkozóra Tuniszban kerül sor.
-	Próba?
-	Próba. Várj és figyelj. Talán... nos, bárki legyen is az a három férfi... elkapjuk őket, ha visszaérünk.
-	Gondolod, hogy a Cég használni tudja őket?
-	Használni. Talán. A legvalószínűbb, hogy talonba teszi őket. Ne felejtsd el, hogy itt Gabriel a kulcs. Abból, hogy ilyen gyorsan megtalálta azt a másik három kommandóst, feltételezem, hogy már egy ideje forgat valamit a fejében.
-	Szóval, elfelejtette Saunderst. És senki... senki sem fogja elfelejteni Vic Gabrielt.
Torquemada bólintott:
-	Senki, amíg a kukacok le nem rágják a húst a csontjairól.

„Vietnam, fiam, csak a jéghegy csúcsa.” 
Vic Gabriel, K. E. Hetedik Egységének húszéves hadnagya, megpróbálta leállítani a Huey UH-ID zúgó légcsavarját, amikor a helikopter leereszkedett az LZ mellé tíz mérföldnyire Chu Lai-tól keletre. Közben azon igyekezett, hogy belül apja hangjára összpontosítson. A jéghegy csúcsa? Mit akart ezzel az apja mondani? Három hónapja volt a második bevetésén Vietnamban, s még mindig azon töprengett, vajon az apja arra célzott-e, hogy ez a mocskos, kicsinyes háború csak egy lépcsőfok egy irtózatos holocausthoz. Természetesen mélyebb értelme volt annak, amit mondott. Mindig mélyebb értelme volt. Az emberiség, mondta, legveszélyesebb és legborzalmasabb korszaka felé vette útját. Édesapja, a mélyen vallásos férfi azt tanácsolta neki, hogy olvassa el egyszer, aztán még egyszer a Jelenések Könyvét. A jelek mind itt vannak, az embernek csak fel kell tudni ismernie azokat. Szóval, ha a vietnami háború csak egy egész Ázsián és talán az egész világon végigsöprő katonai konfliktus előszele, akkor Vic Gabriel nem volt biztos benne, hogy részese akar-e ennek lenni. De nem lehetett más választása. Az ami katonák átlagéletkora tizenkilenc év volt Vietnamban. Tinédzserek. Kölykök. A fenébe is, valójában még pólyások. Szűzleányoknak hívták őket, mielőtt megízlelték a vér ízét ennek a zöld dzsungelnek a poklában. De Vic Gabriel, aki nap mint nap a halállal nézett szembe, azt tapasztalta, hogy egy gyerekember idő előtt férfivá érik, sőt a pokolba is, öregemberré válik. Szemtanúja volt, hogyan halnak pajtásai csúnyább halált, mint amit a vietnami kommunisták golyói és primitív csapdái okozhatnak. Látott olyan fickókat is az osztagában, akik a halálnál is rosszabb sorsra ítéltettek. A legszerencsétlenebbek azok voltak - döntötte el - akiknek az egyik karját vagy az egyik lábát, vagy pedig mindkét karját és mindkét lábát letépte az akna. A túlélés vált a katona számára a legfontosabbá. 
A puszta túléléssel azonban nem lehet háborút nyerni. Az első csatában a vietkongokra vadászva, Vic Gabriel rémületében megtanulta, hogy a legjobb esély a túlélésre a harc. A dühös harc. Üss először. Üss keményen. Üss utolsónak. Ne is gondolj arra, hogy elvesztheted a karodat, vagy a lábadat. Ne gondolj a halálra. Csak vesd bele magad a csata kellős közepébe és adj bele mindent. És ne feledd, a társaid ugyanolyan ijedtek, mint te. Látta, hogy a harc valóban próbára teszi a férfit. Hősök és gyávák. És a kettő között minden árnyalat. Egy férfi azonban, ahogy apja nagyon régen megmondta neki, szembenéz a félelmével, szembeszáll vele és cselekszik. Nem hagyja, hogy a félelem megbénítsa. Vic Gabriel szerencséjére kifizetődtek azok az évek, amiket edzéssel töltött fiúkorában, Colorado vad vidékein. Edzés a túlélésre. Gyakorlatok fegyverekkel és szétszedésük bekötött szemmel. A 45-ös Colttól kezdve, egészen az 50-es kaliberű M 14-es géppuskáig. A szigorú fizikai edzések hosszú órái. A futások az akadálypályákon, tűz alatt. Harci taktikák és fogások betanulása. Verekedés késsel. Céllövés. A hosszú téli hónapok, amikor édesapja kiküldte a vadonba, egyedül, puszta kézzel, csak a túlélés mesterségének ismeretében. A kiképzés kifizetődött - ez nyilvánvaló volt. Kivéve a dolognak azt a hátulütőjét, hogy akkor nem volt ellenség, amivel életre-halálra meg kellett vívni.
Gabriel az elméletet most átültette a gyakorlatba. És rájött, hogy ez a tanulás egyetlen módja. Itt, a Vietkong ellen nem lehetett ugyanazt a hibát kétszer elkövetni.
Vic Gabriel hadnagy érezte, amint a helikopter a földre zökken. Egy pillanatra Vietkong foglyára nézett. Az utolsó volt abból a négyből, akiket átszállítottak kihallgatásra az Y Különleges Osztag Táborából. A Sártaposó hadművelet minden volt Vic Gabriel szerint, csak siker nem. Tizenöt halott vietkong. És négy élő, akiket háromnapos kézitusával vertek ki odvaikból és ejtettek foglyul. Gránátokkal és lángszórókkal ásták ki őket. Szomorúság hasított Vic Gabriel lelkébe. Négy amerikai halott, négy fiatalember gondolta... A fenébe, még csak gondolni sem akart erre. Képtelen volt erre gondolni. Már kétszer megsebesült és a második golyó egy hajszállal kerülte el a szívét. Életben volt. Ismét megúszta, miközben mások meghaltak. És ismerte ezeket a halottakat. Mindegyiket. Katonák, akik úgy vetették magukat a harcba, hogy nem hátráltak és nem panaszkodtak. Kegyetlenül. Eltökélten. Talán nem is akartak ott lenni. De ki akart? Most mennek haza, rendben. Végleg. S mi van a családjukkal, a barátnőikkel? Semmi értelme sem volt az egésznek. Az égvilágon semmi értelme.
Az M 16-ossal a kezében, Gabriel leszállította foglyát a helikopterről. Leszállás közben a légcsavar ott forgott felette. Gabriel átvágott az elefántfüvön, a dzsungel szélén álló sátor felé vette útját. A nap úgy sütötte a nyakát, mint egy kohó. Vietnamban vagy forróság volt, vagy ömlött az eső. Semmi átmenet. A katona gyorsan hozzászokott a kellemetlenségekhez. Férgek és piócák, mérgeskígyók, menetelések a dzsungelen keresztül és az ingoványok... igen, hozzászoktál mindehhez, rendben. Vic Gabriel elgondolkodott azon, hogyan alkalmazkodhat ilyen könnyen az ember egy ilyen ellenséges környezethez. Megszokni, aztán megkeményíteni magad, egészen az erőszakos halál látványáig.
Vic Gabriel félrehúzta a sátorponyvát és bekísérte a foglyot a sátorba. Apja már várt rá. S ott volt a CIA embere is, akinek valami másra is rá kellett vennie az apát és a fiút. A „Különleges Osztag” - így nevezte őket a CIA. Az apából és fiából álló gyilkos csapat. Átdobták őket Laoszba és Kambodzsába, hogy kézrekerítsék és legyilkolják a Cég feketelistáján szereplő vietkong tiszteket. A Különleges Erők szigorúan titkos mozgó duója.
„Rendben, ez az utolsó. Nagyszerű. Gyerünk, fogjunk hozzá.”
Michael Saunders hangja hidegen csengett. Brutális arca volt, ami megragadta Vic Gabriel figyelmét, ugyanakkor kissé óvatossá is tette a férfival szemben. Saunders magas volt, széles vállú. Kék szemét mintha jégtömbből vágták volna ki. Tigriscsíkos terepszínű öltözékében egy macska kecsességével mozgott. Egyike volt a CIA árnyékembereinek, akik látszólag mindenhol ott szimatolnak Vietnamban. Majdnem mindig 45-ös Coltján tartotta a kezét, mintha örökös késztetést érzett volna, hogy előkapja és tüzeljen. Csak a hecc kedvéért, döntötte el Vic Gabriel. Tipikus példányt volt fajtájának. Hidegvérű. Sőt szadista. Volt egyfajta csillogás a szemében, valami nevetésféle, ami bizalmatlanságot ébresztett Vicben. Tudta, hogy édesapja sem becsüli túl sokra Saunderst.
Vic Gabriel ekkor érezte meg a feszültséget. S amikor Saunders felé fordította foglyát, érezte, hogy vékony jégen jár. A hátrakötözött kezű másik három vietkong a földön ült. Arcuk dagadt volt, összevissza karcolva és vérfoltok éktelenkedtek rajta. Aztán Vic észrevette a fiatal vietnami lányt. Tizenhárom vagy tizennégy éves ha lehetett. Hosszú, fekete haj. Ovális arc. Csinos volt, de a rémület, nem, a szemében izzó gyűlölet csökkentette vonzerejét. Vic Gabriel megpróbált olvasni a szemében, de a lány csak dacosan meredt vissza rá, azzal a nyugodt, de acélos tekintettel, amit annyiszor látott már a vietnamiaknál. Azon töprengett, vajon mit keres a lány a kihallgatáson. Feltételezhetően eszköz Saunders kezében, hogy információt préseljen ki a többi fogolyból.
Saunders az egyik vietkongra összpontosította kegyetlen figyelmét. Fáradtan sóhajtott, odasétált mellé és megállt.
„Oké, Charlie. Elég sokáig játszottam már veled, te ferdeszemű rohadék. Ugyanazokat a kérdéseket fogom még egyszer feltenni, de most válaszokat akarok. Az utolsó alkalom, az utolsó esély. Néhány emberünket foglyul ejtetted és csak az Isten tudja, mit csináltál velük. Hol vannak?”
A fogoly leköpte Saunders lábát.
Vic közvetlenül édesapja mellett állt. Düh villant az ezredes szemében. Felkattintotta Zippóját és rágyújtott. Vic rápillantott, de apja Saunders tarkójára meredt.
Saunders hirtelen dührohamot kapott. Egy szemvillanásnál is rövidebb idő alatt a 45-ös Colt kiugrott a pisztolyövéből és lőtt. A pisztolylövés akkorát szólt, mintha gránát robbant volna a sátor közvetlen közelében. A lövedék a vietkong fülén fúródott keresztül. Vér fröcskölt szétlőtt koponyájának másik oldalán, s a lány arcára spriccelt. Vic Gabrielt megdöbbentette a cselekedet érzéketlen brutalitása, s úgy érezte, mintha földbe gyökerezett volna a lába. A halott lassú mozdulattal a lány ölébe dőlt. Vic apja villámgyorsan felkapta az M 16-ost és Saundersre szegezte, mielőtt a CIA ügynöke célba vehette volna a lányt, aki mélységes gyűlölettel nézett a gyilkosra.
„Gondoltam, hogy maga az a fajta, aki képes ilyesmire, Saunders.” - Hangja kimért volt, acélos. Vic Gabriel tudta, apja egy hajszálnyira van attól, hogy lepuffantsa Saunderst.
„Mi a fenéről beszél maga, ezredes?”
„Majdnem egy órája állok itt és nézem, ahogy laposra veri ezeket a foglyokat. Eleget láttam. Erről beszélek. Nem gondoltam, hogy maga így értelmezi a kihallgatást. A hidegvérű gyilkosság nem az én szájam íze szerint való.”
„Hidegvérű gyilkosság? Úristen, nyissa már ki azt a rohadt szemét, ezredes. Mit gondol, hol a fenében van? A paradicsomban? - Saunders elégedetten nézeti le a holttestre. - „Azt hiszi, Charlie jobban bánik a mi embereinkkel?”
„És ha nem, attól csak még rosszabbak, mi?”
Saunders egy hosszú percig az ezredesre meredt. Látszott, hogy következő szavainak súlyát mérlegeli.
„Hadd mondjak magának valamit, ezredes. Ha nem vette volna észre, azért hoztuk ide magát és a fiát, hogy elvégezzenek egy feladatot. Ez pedig az, hogy idehozzák a kiszemelt vietkongokat. Átadják őket nekünk. A többit pedig ránk bízzák. Nem érdekel a maga csillogó szemű, vérző szívű erkölcse. Van egy feladatom, amit el kell végeznem. A maga munkájának ezzel vége. Maga most a Cég tulajdona és tőlem kap parancsokat. Ha rajtam múlna, nem lenne itt semmiféle »Különleges Osztag« és semmilyen apa-fiú csapat. Ha a Csodatévő Kapitányt akarja játszani, tartogassa az emlékirataira, a háború utánra. Nincs időm magával szórakozni, katona.”
„Ha megöli ezeket a foglyokat, az nem fogja visszahozni az embereinket, Saunders. S mit szándékozik tenni legközelebb? Megöli a lányt?”
„Ha ezt kell tennem.”
„Ezt felejtse el, Saunders. Ha megteszi, megölöm. Ez olyan biztos, mint ahogy itt állok.”
Saunders előbb hitetlenkedve, aztán dühösen nézett az ezredesre. - „Mit mondott, Mister?”
„Hallotta.”
„Igen, hallottam, rendben. Oké, ezredes”, - mondta, és a pisztolytokba dugta a Coltot. - „Csinálja, ahogy akarja. De ezt nem fogom elfelejteni. Amíg maga itt szórakozik ezekkel a foglyokkal, jusson eszébe, hogy az embereinket kínozzák valahol, talán éppen ebben a pillanatban haldokolnak. És maga, igen, maga fogja megölni őket. S mindezt azért, mert ott áll és azzal fenyeget, hogy szétlövi a seggemet néhány fickó miatt, akik gondolkodás nélkül megtennék magával ugyanazt, amit én ezzel csináltam” - mondta, s ismét lenézett a halott vietnamira.
„Hé, nem fogok közbelépni, csak akkor, ha az, amit látok nem hoz eredményt. Folytassa a kihallgatást, Saunders. De ne legyen még egy olyan gyilkosság, mint ez. Ért engem?”
„Igen, értem. Tisztán, ezredes.” Saunders szeme összeszűkült. - „De ezt nem fogom elfelejteni. És meg fogja bánni. Higgye el.”
Az ezredes leeresztette M 16-osát. Síri csendben állt. Vic Gabriel nézőnek érezte magát. Belül azonban egy időzített bomba ketyegett benne. Készen állt arra, hogy segítségére siessen édesapjának, ha Saunders a pisztolyáért nyúl. Sejtette, hogy Michael Saunders nem az a fajta ember, akit bárki is legyőzhetne és meghátrálásra késztethetne. Vic Gabriel érezte, apja éppen most lépett át egy vonalat, amit Saunders saját maga és az ellenségei közé szokott húzni.
Valami arra figyelmeztette Vic Gabrielt, hogy ez a nap vissza fog még jönni és kísérteni fogja.
Vietnam végül is lehet, hogy csak a jéghegy csúcsa.

A lángok őrjöngtek. Tüzes forgószél kavargott, és földig égette a hatalmas egyemeletes épületet.
Muhmad Hammadi mosolygott. A távolból hallgatta a tűz ropogását. Csapatai szent küldetésükre készültek fel. Amióta csak az eszét tudta, Hammadit mindig lenyűgözte a tűz. A tűz tisztít és fertőtlenít. A tűz a legfélelmetesebb elem a földön. A tűz eszköz. Igen, eszköz, amelyet fegyverként lehet használni. Hammadinak legalább húsz volt ebből a végső fegyverből. Lángszórókból.
Megfordult, keze késének ékszerezett markolatára fonódott. Sötét pillantást vetett túszaira. Öt ember. Mind amerikaiak. Mind a Hatalmas Sátán nyugati imperialista ribancai. Mosolygott ugyan, de a szeme nem. Ha megkapta Bradley-től, amit akar, mindegyik túsz meg fog halni. Nem fog könyörületet tanúsítani az ördögökkel szemben.
Ötmillió dollár értékes amerikai pénz birtokában Hammadinak kevés gondot fog jelenteni, hogy egy még erősebb osztagot toborozzon az arab szabadságharcosok alvilágában. Szíria. Líbia. Jordánia. Palesztina. Libanon. Nem számít, honnan származnak a szent cél harcosai; a céljuk ugyanaz, legyenek akár síiták, akár szunniták. Bosszú az iszlám elnyomói ellen, csak ez számít. Csak ez volt szent Hammadi számára. Rég megfogadta, hogy mielőtt visszaadja életét Allahnak, Izrael cionista tőrét mindörökre kihúzza az arab egység oldalából, hogy a terrorizmust egészen elképesztő méretekben importálni fogja az Egyesült Államokba és a Bekaa-völgy Nagy-Szíriához fog tartozni, amelyet elismernek a leghatalmasabb arab országnak. Ha a világ azt hiszi, hogy a tűzgyűrű a Közel-Keletet veszi körül, akkor, határozta el Hammadi, a világ még nem ízlelte meg az Iszlám haragját. Körbehordozta tekintetét a termékeny völgyön. Nézte az Iszlám Kardjának táborát körülvevő, hegyeket borító tölgy, fenyő és borókafenyő erdőket. Eldöntötte, hogy Tunézia a megfelelő arab ország, ahonnan hamarosan importálni fogják a bosszút, a terrort és a halált a hitetlen rabszolgatartóknak. Több mint húsz évvel ezelőtt Tunézia felmérgesítette az arab országokat azzal a kijelentésével, hogy akár el is ismerhetnék Izrael létezését. Olyan biztosan, mint ahogyan Mohamed az egyetlen, az igazi próféta, az ókori Karthágó ismét meg fogja ízlelni a saját vérét. Hamarosan. Nemsokára. És ki mer megálljt parancsolni az Iszlám Kardjának? A Nyugat tehetetlennek látszott a dzsihád támadásával szemben. És Oroszország? A szovjetek csak álltak nevetve az árnyékban és bátorították az iszlám szabadságharcosokat a Nyugat ellen vívott szent háborújukban, még akkor is, ha az oroszoknak csak a kommunizmus szent.
Senki sem fogja megállítani őt - gondolta Hammadi. Senkinek sem áll rendelkezésére az erő, hogy legyőzze. Bizonyos, hogy senkinek sincs bátorsága hozzá, hogy szembeszálljon szabadságharcosokból álló hadseregével, egy eltökélt, kegyetlen hordával, amely a halálig, az utolsó katonáig fog küzdeni.
Tunézia olyan ország, amely egyszer nyert, egyszer veszített. Először a föníciaiak jöttek Tunéziába, aztán elmentek, de hátrahagyták szellemüket a berberekben. A rómaiak meghódították a földet, de elvesztették birodalmukat a vandálokkal szemben, akik kellemes körülmények között és lustán szaporodtak a meleg éghajlaton. A bizánciak, a törökök, a franciák - mind-mind eljöttek Tunéziába és jogot szereztek a kortalan földre, csak azért, hogy végül elveszítsék uralmukat és eltűnjenek a történelemkönyvek lapjairól. De az Iszlám Kardja fenn fog maradni és Tunézia a megújuló iszlám hódítás idegközpontja lesz.
Igen, Hammadi fel volt rá készülve, hogy szent hadjáratot indítson. Fel volt készülve a hódításra, még ha ez a hitetlenek ezreinek a legyilkolását jelenti is. Vagy tízezreinek. Először is biztonságba kell helyeznie a Bradley-től kapott váltságdíjat. Ha már egyszer nála van a pénz, elmegy a szovjetekhez és annyi fegyvert vásárol, amennyit csak tud. Gyűlölte az istentagadó, undorító oroszokat, de végül úgyis ő lesz az, aki utoljára nevet. Hammadi és csapata oroszokat fog gyilkolni a saját fegyvereikkel. Rengeteg oroszt. Fontos oroszokat. Nem egészen egy hónap múlva a szuperhatalmak leszerelési tárgyalásokat fognak tartani Genfben. Az oroszok az elsőrendű célpontok. Hammadi remélte, hogy a szovjet delegáció lemészárlása tartósan éket ver kelet és nyugat közé. Tisztában volt vele, hogy nem fogja kirobbantani a szuperhatalmak háborúját, de legalább fel akarta szítani az ellenségeskedést és a gyanakvást a két legnagyobb gonosz között.
Hat, AK-47-es géppisztolyokkal felfegyverkezett arab állt őrt a túszok mellett, akik Hammadi parancsnoki épületének fehérre meszelt falai előtt álldogáltak. Amikor Hammadi körbehordozta tekintetét a völgyön, a túszok rémülten meredtek rá, mint egy őrültre. Hammadi pedig zordan tekintett vissza rájuk. Elérkezett az ideje, hogy a félelmet, igazi félelmet ültessen el foglyai szívében.
- Te! - nézett Hammadi mosolyogva a Benjámin Toukheim nevű túszra. Zsidó orvos Long Islandről, akit több mint két hónappal azelőtt raboltak el Hammadi különítményesei francia villájából. A terrorista csapata meggyilkolta Toukheim feleségét és húszéves lányát és fejjel lefelé felakasztotta őket a villa nappalijának gerendájára. Toukheim gazdag zsidó volt, egy disznó, gondolta Hammadi. Nagyon valószínű, döntötte el, hogy hazudozott és csalt a csúcsra vezető úton, és a pénz valószínűleg jóval fontosabb volt számára, mint az, hogy életeket mentsen meg. A zsidó orvos, döntötte el Hammadi, megfelelő példa lesz.
Gyűlölet izzott Toukheim szemében, az alsó ajka remegett. Hammadi kiolvasta tekintetéből a fájdalmat és a szenvedést. Tudta, hogy annak az emléke, amit Franciaországban látott, bosszúvágy lángját lobbantotta lángra Toukheim szívében. Hammadi szinte érezte ezt. A szíriai tudta, hogyan fordítsa egy ember gyűlöletét maga ellen. Az ember felülkerekedik az ellenségen, hitte Hammadi, aztán addig piszkálja, amíg ideget nem talál. S miután felülkerekedett, nekiesik az ellenségnek és eltapossa, mint egy poloskát.
-	Talán utálod a büdös szír seggemet, doktor? 
Toukheim remegett haragjában.
-	Látom, nehezen uralkodsz az érzelmeiden, derék doktorom.
-	Te gyilkos fattyú! - kiáltotta Toukheim, s begörbült ujjakkal nekiesett Hammadinak. Az AK 47-es tusa lesújtott Toukheim fejére. Arccal a földre zuhant. A Szádi katonája, aki leütötte, bakancsával oldalba rúgta.
Hammadi érezte, hogyan önti el a zsidókkal szemben érzett gyűlölete. Nyilvánvaló, gondolta, hogy a zsidó olyan faj, amely arra ítéltetett, hogy mindig szenvedjen. Pénzsóvárok, brigantik voltak, és felsőbbrendűnek hitték magukat. Lopták a földjüket, ami az igazság szerint az arabokhoz tartozott. Hammadi lehajolt, megmarkolta Toukheim haját és felrántotta a fejét, hogy tőrével elvágja a torkát. De sokkal jobb elrettentő példa jutott eszébe.
-	Állj fel, állj fel, te kutya - sziszegte, hajánál fogva húzva fel Toukheimet. Előrántotta a tőrt kekiszínű gyakorlóruhája köré csavart fekete selyemövéből és Toukheim torkának szegezte a pengét.
-	Ölj meg. Ölj meg. Ahogy a feleségemmel és a lányommal tetted.
Hammadi nevetett.
-	 Azt hiszed, hogy te és a gyilkosaid felszentelt harcosok vagytok, és szent háborút vívtok? - Toukheim hangja csikorgott. - Ártatlan asszonyok és gyermekek gyilkosai! Nincs is igazi gerincetek. Gyávák vagytok!
Hammadi leengedte az arab tőrt és bólintott.
-	 Majd meglátjuk, derék doktor, kinek folyik vér az ereiben. Gyere velem. Hozzátok a többieket! - parancsolta a katonáinak.
Toukheim vállába markolt és elvonszolta a parancsnoki épülettől. Másodpercek múlva megállt a fehérre meszelt legénységi barakkok két hosszú sora előtt
-	 Figyeljetek rám, emberek - mondta Hammadi a túszoknak. - Ez a zsidó kutya azzal vádolt meg, hogy nincs elég bátorságom. De én fair vagyok, gondolkodó ember, Allah embere és hiszek az igazságban. E percben készen állok arra, hogy megmutassam nektek, m az igazság. Megengedem a derék orvosnak, hogy fusson az életéért.
Félelem árnyékolta be Toukheim arcát, amikor Hammadi elengedte. Izzadságcsepp gördült le az orvos kicserepesedett száján. Ádámcsutkája fel-le ugrált ahogy nagyokat nyelt.
Hammadi látta a halálfélelmet Toukheim szemében.
-	 Van harminc másodperced, mielőtt az emberein tüzet nyitnak rád. Futás! - Toukheim nem mozdult.
- Futás!
A rémülettől és a gyűlölettől remegve, Toukheim eltántorgott. Aztán anélkül, hogy visszanézett volna, futásnak eredt. Hammadi megfordult. Csípőre tett kézzel figyelte, ahogy Toukheim a barakkok között rohan.
Az orvos sarkának nyomában porfellegek szálltak fel.
Hammadi elmosolyodott.
Az Iszlám Kardjának katonái felemelték AK-47-eseiket.
-	 Ne! - kiáltotta az egyik túsz. Puska csöve csapott az arcába.
Géppuskatűz villant.
Lövedékek fúródtak a földbe az orvos háta mögött. Toukheim orra esett a porban.
-	 Fuss! Vagy meghalsz! - üvöltötte Hammadi.
A géppuskatűz ösvényt vágott Toukheim mögött. Az orvos lábra állt.
Hammadi nevetése visszhangzott a barakkok közti szűk folyosón.
Tűznyelv csapott fel.
Üvöltés.
Az egyik túsz káromkodott.
A tűzfolyam végignyalta Toukheimet. A földön fetrengett. Vérfagyasztó üvöltését szinte tapintani lehetett a levegőben. A lángok egyre csak sziszegtek, s a földhöz szegezték az emberi fáklyát. A lángnyelvek végül kihunytak. Az ordítás is abbamaradt. A tűzözön összezsugorodott fekete múmiává égette az orvost.
Az elbomló hús bűzétől émelyegve Hammadi a lángok felé sétált. A világ tisztább lett, gondolta, megszabadult egy újabb zsidótól. Csendesen hálát adott Allahnak.
Az emberi fáklya közelébe érve Hammadi megállt.
Pamela Milton lépett oda hozzá. Kezében tartotta a lángszóró csövének végét. Az ezüstös tartály a hátára volt szíjazva. Mögötte lángok csaptak az égig.
Hammadi egy hosszú pillanatig mélyen belenézett az asszony kék szemébe. A szeme tiszta volt, de őrület csillogott benne, s még Hammadi sem volt biztos benne, hogy érti, miért. Gyönyörű volt, Pamela Hammadi egyik katonájának, Hamil el Bedzsinnek volt a szeretője, de Hammadi így is megkapta - többször is. Bedzsin birtokolhatja a szívét és a lelkét, gondolta Hammadi, de a ribanc teste az övé.
-	Nagyon ügyes vagy - mondta, állva a nő tekintetét. - Ellenség volt.
-	Akkor megérdemelte a halált. Ahogy korábban mondtad, talán mégis van igazság a világon.
Hammadi bólintott.
-	Az apád is ellenség. Vele is megtennéd ugyanezt?
-	Az apám egy disznó. - A nő hangja fagyossá vált, a nézése megkeményedett. - Megölném ha kellene, igen. Nem vagyok az a kis elkényeztetett gazdag poronty, aminek tartasz, Muhmad. Már többször bizonyítottam az irántatok való hűségemet.
Hammadi az ajkát biggyesztette.
-	Sohasem mondtam, hogy egy kis elkényeztetett gazdag poronty vagy - mondta, de magában azt gondolta: kurva vagy, eszköz, amit használni lehet. A pénzed megvett neked mindent, amit csak akartál. Nemcsak el vagy kényeztetve, még annál is rosszabb vagy. A saját fajtád árulója vagy. Szánalmas vagy.
-	Ma reggel még nem láttam Hamilt. Hol van?
-	Elküldtük Karthágóba - válaszolta Hammadi. - Apád odaviszi a váltságdíjat. Ami újabb problémát jelent nekünk.
-	Problémát?
-	Mennyire vagy hű az ügyhöz? 
Keserűség csillant Pamela szemében.
-	Odaadtam az életem az ügyért. Elhagytam apámat, minden gazdagságát és a gazdagokat. Elhagytam Amerikát, hogy az oldalatokon harcoljak. A halálig, ha kell.
-	Mondod te.
-	Így is értem.
-	Értsd meg, hogy meg kell ölni az apádat, ha a pénzt átadta. - Hammadi a szeretőjére pillantott. Félelmet és szemernyi sajnálatot látott a szemében. - Te fogsz elmenni hozzá. Meg fogod ölni. Ez az egyetlen, amit tehetünk. - Úgy látta, a nő habozik. - Van valami probléma?
Pamela Milton egy másodpercre csendbe burkolódzott.
-	Nincs.
-	Nagyszerű. Találkozunk a parancsnokságon egy órán belül. A további részleteket majd ott beszéljük meg.
Hammadi megfordult és magára hagyta a nőt a barakkok mellett.
Nem lesz itt semmiféle megbeszélés. Hammadi magában mosolygott, ügyet sem vetve a túszok szemében lángoló szenvedélyes gyűlöletre. Meztelenre vetkőzteti a nyugati szukát, a padlóra teperi és a magáévá teszi. Ez volt az ő „megbeszélésük”. Allah akaratából történik majd. Ami most az ellenségé, az hamarosan az Iszlám Kardjának hadizsákmánya lesz.
A gazdagságuk.
A hatalmuk.
Még az asszonyaik is.
Pamela Milton figyelte Hammadit, ahogy elhalad a túszok között. Hirtelen riadalom csillant a szemében. Aztán lenézett a mellette fekvő emberi máglyára, a arcán kegyetlen eltökéltség jelent meg.

9. FEJEZET

A múlt lehet a jövő kulcsa. A történelem igenis ismétli önmagát, hacsak az ember nem tanul a saját hibáiból, vallotta Vic Gabriel. Ha nem téved nagyot, a CIA-hoz fűződő régi kapcsolata még kísérteni fogja. Tisztában volt vele, hogy előbb-utóbb szembe kell néznie a következményekkel. Járhatja a haláltáncot a Különleges Bevetések Osztályának bérgyilkosaival.
És a jövő egyre sötétebbnek látszott, ahogy teltek az órák.
Persze, ismerte el magában, több oka volt annak, hogy elfogadta Milton szerződését a vérontásra. S ezen okok közül egyik volt a bosszú. Mivel a Cég vezette hozzá Miltont, Gabriel tudta, hogy a CIA akar valamit. Vagy valakit. És ez a valaki minden valószínűség szerint Michael Saunders. A Cég azért akarta Saunderst, mert azután a kegyetlen párizsi ügy után átállt a KGB-hez. Így Párizs többszörösen is meghatározta Gabriel jövőjét. Az is Párizsban történt, hogy az akció során, amit a Cég szervezett az amerikai nagykövetséget megszállva tartó szír terroristák ellen, megölték az apját. Saunders gyilkolta meg. S azóta Gabriel csak Saunders fejével éri be. A múlt nem fogja elengedni Vic Gabrielt. Az emlékek elhalványultak az idő múlásával, a múlt azonban mindig élni fog - a hibák, amelyeket elkövettünk, a tévedések szolgáltatják az alapot a jelen szenvedéseihez.
- Jázmin! Arany! Csak négy dinár kétszáz millilitere! Jázmin! A puszta illata kiírt minden baktériumot! Hidd el Rasidnak!
A feketébe öltözött Vic Gabriel átvágott az Avenue du President Habib Bourguibán. A Mártírok terétől egy háztömbnyire befordult és áthaladt egy faragott homokkő boltozat alatt. Aztán egy szűk, lejtős utcán ment tovább, melyen lépcsők vezettek lefelé, majd átlépkedett egy újabb boltív alatt, mely áruikat kínáló, fejkendős arab kereskedőktől nyüzsgött. Parfümtől illatozott a levegő. Hatalmas volt a lökdösődés az olcsóbb áruk körül.
Gabriel tudta, hogy a hamis kétmillió dollárt tartalmazó aktatáskával a kezében, szó szerint két lábon járó időzített bomba. Csak a kegyetlen eltökéltségére és fekete vihar kabátja alatt lapuló Detonics 45-ösre támaszkodhatott. Magában elismerte, hogy kissé ideges az arab fanatikusokkal való találkozó miatt. A kegyetlenség és a bátorság néha nem elég. Senki sem tudhatja, mit fognak csinálni a terroristák, miután megmondja nekik, hogy az aktatáska felrobban, ha kinyitják. A pokolba, akár azt is gondolhatják, hogy hazudnak nekik, vagy ami még rosszabb, hogy rászedik, hogy a halálba akarják kergetni őket.
Lemészárolni az Iszlám Kardjának fanatikusait. Gabriel pontosan ezt akarta tenni. De segíteni fog, gondolta, ha ő diktálhatja a megbeszélés feltételeit. Még akkor is, ha nagyon jól tudja, hogy a csata hevében Fortuna istenasszony senkire sem mosolyog. A golyók mit sem törődnek azzal, ki a jó és ki a rossz. Csak a leggyorsabb, legelszántabb és legeltökéltebb oldal győz. Persze minden csatában vannak véletlenek és előre ki nem számítható lehetőségek - de az alapos tervezés és az eltökélt végrehajtás majdnem mindig lebillenti a szerencse mérlegét. Majdnem mindig. Az emberi tényező is mindig benne van a játszmában - ami itt most azt jelentette, vajon az Iszlám Kardjának fanatikusai elhiszik-e Gabrielnek, hogy az igazat mondja az aktatáskáról.
Hátrafordult és meglátta a hátvédjét. Fekete köntösben, kefijével a fejükön Dillinger, Simms, és Boolewarke tíz méternyi távolságról követték. Fedezet. Egy Tunisz utcáin sétáló fekete berber kissé gyanús lett volna, úgyhogy Johnny Simms átvetette a kendőt az arca előtt; csak szeme látszott fölötte. Gabriel tudta, hogy csorog róluk a veríték a ruhájuk alatt, de jobb, ha izzadság folyik az emberről, mint vér. A köpenye alatt mindegyik kommandós egy mini-Uzit és egy Ka-Bar rohamkést rejtegetett. Gabriel remélte, hogy a tűzerő és az acél elég lesz, ha a találkozó kudarcba fullad és véres összetűzéssé fajul. Land Roverjükkel Tunisz külterületén parkíroztak le. Mivel nem ismerték a várost, emellett pedig a szűk utcácskák és a számtalan, végeérhetetlen sikátor lehetetlenné tette az autóval való közlekedést Tuniszban, így a Land Rover mindaddig ott marad, ameddig szükséges.
Gabriel megfordult és folytatta útját. A Kasba negyedben járt. Bár először volt Tuniszban, jobban szeretett úgy gondolni az ősi városra, mint Karthágóra. A hagyomány Gabriel számára egyenlő volt a kultúrával. A kultúra pedig azt jelenti, hogy az emberek büszkék önmagukra és történelmükre, s érzékelik önmaguk különlegességét az emberi fajon belül. A hatalom sokszor cserélt gazdát Karthágóban kb. i. e. 850-től, az első föníciai kolóniától kezdve egészen addig, amíg a rómaiak i. e. 146-ban földig rombolták a várost és sóval vetették be a földjét. De a város, vagyis a föld és az emberek túlélték. Az idők peremén ültek. Végül is, gondolta Gabriel, nem civilizáció született Észak-Afrika peremén?
Sebesen haladt át a piacon. Fényes szőnyegek, olcsó keleti csecsebecsék, dísztálak és rézholmik alatt roskadoztak a pultok. Ékszerboltok csillogtak a napsütésben. A kereskedők megpróbálták túlkiabálni egymást, hogy magukra vonják a járókelők figyelmét. Az arabok olyan külföldinek nézték Gabrielt, akit könnyű rászedni, s arany nyakláncokat akarták ráerőltetni. Az egykori fejvadász továbbment. Úgy tett, mintha tudomást sem venne a nyüzsgésről maga körül. Közben azonban minden mozdulatot figyelt. Kifinomult, veszélyt jelző hatodik érzékére támaszkodott, hogy fedezze a hátát. Rongyos, mezítlábas kölykök nevetgéltek és kiáltoztak, miközben lestek az aktatáskát Gabriel kezében. A lefátyolozott asszonyok, akiket súrolt az amerikai, az arcukba húzták fodros szefszarijukat, de megpróbálták elkapni a feketébe öltözött magas férfi pillantását. Ha valaki megpróbálja kiragadni kezéből az aktatáskát, Gabriel agyon fogja lőni. Nem volt rá ideje, hogy Tuniszban szaladgáljon, üldözve a tolvajt a sikátorokban, amelyek az ismeretlenbe vezetnek.
Verebek repkedtek a szűk sikátorok árnyékában, s Gabriel érezte, hogy feszült. A piacon túli mecset minaretjéből Gabriel hallotta a müezzinéneket, mely Allahhoz hívott. Az a Tunisz, amely még nem is olyan rég francia protekturátus alatt állt, most középkoriasan zsúfolt város volt, tele piacokkal, mecsetekkel, arabul zaviasznak mondott alápincézett udvarokkal és gazdagon díszített boltíves kapubejáratokkal. Az utcán tülekedő sok száz arabból bárki lehetett ellenség.
Gabriel befordult a sarkon. Ekkor hirtelen érezte, hogy egy pisztoly csöve nyomódik a gerincéhez. Ösztöne azt súgta, hogy rátalált az Iszlám Kardja küldöttségének egyik tagjára.
-	Ez rablótámadás, cimbora? 
Csend.
-	Enti beteet-kal-limi engelizee?
-	Persze, beszélek angolul. Menj tovább. És ne fordulj hátra.
Gabriel úgy tett.
-	A pénz az aktatáskában van?
-	Igen. De van egy kis probléma, Abdul.
-	
A halál a legsúlyosabb csapást mérte Vic Gabrielre. A sors kegyetlen.
Az ember azonban még rosszabb tud lenni.
Három nap telt el azóta, hogy megkapta a hírt, de még mindig dermedt volt a fájdalomtól és a dühtől.
A mentőakció, amivel ki akarták szabadítani az amerikai túszokat, akiket a szír terroristák tartottak fogva a párizsi nagykövetségen, teljes katasztrófa volt. A terroristák megint szarral mázolták be Samu Bácsi arcát.
De ez még nem volt miden. És távolról sem a legrosszabb, már ami Vic Gabrielt illette.
Charles Gabriel ezredest megölték, mialatt megrohamozta a nagykövetséget egy csapat válogatott kommandóssal. Pontosabban meggyilkolták. A CIA Langley-ből érkező ügynöke szerint, aki a virginiai Fairfaxban lévő otthonában közölte Vic Gabriellel a tragikus hírt, apját nem egy őrült terrorista terítette le. Nem, a gyilkos Michael Saunders volt.
Az árnyékember a vietnami napokból. Saunders. Mészáros. Áruló. Most egyértelműen a KGB-vel állt kapcsolatban. És mint mindig, megtalálta a módját, hogyan fordítson egy terrorista ügyet a saját javára. Saunders lelépett, de még a CIA sem volt biztos benne, hogy miért ment a „fal túloldalára”. Vic Gabriel azt is csak találgatni tudta, miért lett áruló. Jól tudta, hogy apja és Saunders között régóta ellenséges a viszony. Saunders a Cég brutális, szadista árnyékembere, aki azt hitte, hogy a szava és az akarata egyenlő Istenével. Gabriel ezredes pedig katona, harcos, hős, a bölcsesség és a könyörületesség embere. Egy férfi, aki ismerte a jó és a rossz oldalt, és mindig a jót választotta. Egy férfi, aki vállalhatta a kockázatot, mert volt mersze és mert tisztességes volt. Az apa, akit Vic szeretett és csodált. Az apa, aki utat mutatott neki és vezette őket. Az apa, aki értékeket nevelt belé és aki megtanította az élet tiszteletére. Az apa, aki egyszer s mindenkorra elment és meghalt. De miért? Miért? Mi történt? Miért? Miért? Az Isten verje meg, miért? Bosszú vezette Saunderst? Vagy pénzsóvárság? Bármi is volt az ok, Vic Gabriel üldözőbe veszi a fattyat és megtalálja. Aztán lelövi, ott, ahol van. És nem, ő nem hátulról fogja lepuffantani, ahogy azt a fattyú az édesapjával tette. Szemtől-szemben fogja csinálni, Saunders szemébe nézve, mielőtt kilyukasztja a jegyét a pokolba.
De előbb valamit meg kellett tennie. Valamit, amit Vic Gabriel régóta, nagyon-nagyon régóta halogatott. Első vietnami bevetése óta nem látta az öccsét.
Most személyesen akarta megvinni neki a hírt. Jim Gabriel a lógós, Kanadában várta ki a vietnami háború végét. Jim Gabriel most kábítószer-kereskedő Washington D. C-ben. Jim Gabriel a nagy vigéc. Rohadt nagy üzlet.
A lakónegyed majdnem a marylandi határon volt, D. C. külterületén. A régi épületek elhanyagoltak voltak. Gabriel majdnem olyan erősen érezte a levegőben a haszontalanságot és a kétségbeesést, mint a verandák alatti és az épületek közötti sötét lyukakból áradó vizelet és szemét bűzét. A helyek, ahová a kábítószer-kereskedők bevették magukat. A helyek, ahol a kábítószertől megszállott démonok lakoznak.
Miközben lefelé lépdelt a járdán, hogy megtalálja a keresett házat, azon töprengett, vajon öccse tud-e egyáltalán apjuk haláláról. Azon töprengett, vajon Jimet érdekli-e egyáltalán a Papa.
Nem volt olyan nehéz öccse nyomára bukkannia. Úgy látszott mindenki ismeri a városban Jim Gabrielt, a nagy betörőt, a nagy kokainkirályt és kábítószer-kereskedőt. Az emberek a narkó buliban sokkal inkább hajlandók voltak beszélni, ha egy 45-ös automatát nyomtak az orruknak. Ez a 45-ös most Vic Gabriel fehér viharkabátja alá volt szíjazva.
A keresett épülethez közeledve Gabriel lehúzta viharkabátja zipzárját. Az ajtóhoz lépett. Rossz hírt hozott és ha most valaki az útjába áll, annak ő lesz a halál angyala.
Bakancsával berúgta az ajtót. Előkerült a Colt és fenyegetően meredt előre. A nappali felbolydult méhkassá vált.
És a halál belépett a kábítószertanyára.
Egy fekete csontváz ugrott le a díványról. Gabriel a kavargó fehér füstfelhőn keresztül észrevette, hogy a fickó egy Uziért nyúl.
A Colt elsült.
Alvadt vér és mocsok lövellt ki a fekete csontváz koponyájának hátuljából. Teste alatt szilánkokra törtek az üvegpipák.
A szobában lévő másik három alak megdermedt. Egyikőjük Jim Gabriel volt.
-	V-Vic... mi... mi...
-	Pont ezt kérdezem én is... öcsém. Mi? 
Gabriel komor arccal átment a szobán, pisztolyát a feketékre szegezte. A két fekete a kályha előtt, kezükben kokainos üvegcsékkel, Gabrielt nézték. Vic a szemükből látta, hogy be vannak lőve.
- Ne tojjatok be. Ne is fingjatok, fattyúk - dörmögte Gabriel. - Van itt még valaki?
A feketék haboztak, de Jim ezt mondta:
-	Nincs.
-	Ha hazudsz, meghalsz. Azt hiszem, te érted ezt a fajta útszéli beszédet, öcsém.
Hirtelen megvetés villant Jim Gabriel szemében. Egyszerre önelégültnek és arrogánsnak látszott.
-	 Úgy látszik, csak nem tudtál megszabadulni a gyilkolni vágyástól, nagy testvér. Mi a baj? Nem volt elég gyerek ott Vietnamban, akit megölj?
Vic Gabriel visszafojtotta a haragját. Képtelen volt elhinni, hogy az öccse így beszél vele. De aztán már nem is volt annyira meglepődve. Jimnek sohasem volt jelleme. Nem léphetsz rá valamire, aminek nincs gerince és nem várhatod azt, hogy összetörjön a háta.
Öccse arcába vágta a hírt.
-	 Apa halott.
Jim valami mosolyfélét küldött feléje. Vic alig tudta megállni, hogy oda ne menjen és szét ne verje a fejét.
-	Ez van - dörmögte Gabriel. - Most itt fogsz ácsorogni így vigyorogva?
-	Mit vársz, mit tegyek, nagy testvér? Törjek össze és hullassak véres könnycseppeket az öregért? Én, a vesztes. A kisöcsi, aki még az iramot sem bírta veled tartani az ötmérföldes futáson. A kisöcsi, a frontlógós. Mindig te voltál a kedvence. Nem csinálhattál rosszat. Te vagy a nagy háborús hős, emlékszel? Én csak egy szar alak vagyok, aki drogokkal kereskedik.
-	Az vagy, amit akarsz, kisöcsém, Tudod, mi a te bajod, Jim? Mindig csak saját magadat sajnáltad. Soha meg sem próbáltad, Jim. Mindig túl könnyen adtad fel.
-	Egy fenét! Hé, ember, talán soha nem vetted a fáradságot, hogy törődj velem. Mit szólsz ehhez? Talán nem vagyok pont ugyanolyan jó, mint te. Talán már vesztettem, még mielőtt megpróbáltam volna. Gondolkozz el ezen.
-	Már megtettem.
-	Egy fenét.
-	Egy fenét, ahogy akarod. Megyek. Apa halott. Gondoltam, talán tudni akarod.
-	Hát, köszönöm, hogy tudattad velem, nagy testvér... seggfej.
Otthagyta az öccsét a konyhában ácsorogva. Jim Gabrielt, aki gyűlölte az édesapjukat. Aki gyűlölte a saját bátyját. De aki valójában önmagát gyűlölte. Tudta magáról, hogy rossz, de semmit sem tett azért, hogy javítson a helyzeten.
Vic Gabrielt undor fogta el. És csak egy másodpercig, de legyőzöttnek érezte magát. És kétségbeesettnek.
Apának igaza volt.
Jim rossz csillagzat alatt született. Rossz csillagzat alatt, ami egyenest zsákutcába vezeti.
És a halálba.
Vic Gabriel kisétált erről a rohadt, elátkozott helyről. Bűzlött. Emberi ürüléktől. A szellemi haláltól.
Vic Gabriel egy pillanatig úgy érezte, hogy szeméből mindjárt kitörnek a könnyek.
Visszanyelte. Erősnek kellett lennie. Az embernek erősnek kell lennie egy olyan világban, amely azt akarja, hogy megalázkodj.

-	Szerintem itt többről van szó, mint némi problémáról.
-	Nézd, az aktatáska a tiétek, cimbora. Persze, csak akkor, ha Milton visszakapja a lányát és akkor, ha. a többi túszt is átadjátok nekem. Ép bőrrel. Ez az ajánlat. Fogadd el, vagy állj odébb.
Vic Gabriel egy üres lakosztály szobájának sarkában állt. Két 5,45 mm-es PSM pisztolyokkal felfegyverkezett arab állt őrt mellette. A szovjet Pisztolet Szamozarjadnij Malogabaritnij, emlékezett vissza a keleti blokk fegyvereiről folytatott tanulmányaira Gabriel, a Walther PP-hez hasonlított. Merevített csövű visszalökés, kettős závárzat. Kis teljesítőképességű, üvegnyak alakú 5,45 x 18 mm-es golyót lő ki, de elég nagy sebességgel, hogy elvégezze a feladatát. Titkos célokra nincs párja.
Az arabnak, aki Hamil el Bedzsinként mutatkozott be, egy cseh M 61 Skorpión géppuska volt a vállára vetve. Bedzsin Gabriel Detonics 45-ösét is fekete selyemövébe dugta. Milton aktatáskája egy aprócska faasztalon nyugodott, a szoba közepén. Az aktatáska volt a szóban forgó „némi probléma”. Gabriel számára jóval többet jelentett. Az életét.
Bedzsin odalépett hozzá. Furcsa mosolyra húzódott a szája. Aztán a mosoly hirtelen eltűnt.
-	S ha én azt mondom, hogy hagyd itt? 
Gabriel nem válaszolt semmit.
-	Ezek szerint érted, hogy nem vagy abban a helyzetben, hogy te diktáld a feltételeket.
-	Menjünk tovább, Bedzsin. Megkapod a pénzt, ha a túszokat átadod. Hogyan mondhatnám egyszerűbben?
-	Ne olyan gyorsan. A dolgok nem olyan egyszerűek errefelé, mint ahogy el akarod velem hitetni. Nézd, van némi tapasztalatom a ti CIA-tokkal kapcsolatban. Gabriel, ugye azt mondtad, hogy így hívnak?
-	Mint az arkangyalt.
Bedzsin összekulcsolta kezét a háta mögött és elkezdett fel-alá járkálni Gabriel előtt.
-	Nos, Gabriel, te ugye nézel rám, mint a CIA. Nem szeretem a CIA-t. Öltem meg korábban CIA ügynököket. Lassan és keserves kínok közepette. A ti egész alkutok csapdának tűnik.
-	Tűnik, igen. De nem az. Nézd, Bedzsin, csak azt teszem, amire Milton utasított. Nem vagyok több, mint kézbesítő. Ha ki akarod nyitni ezt az aktatáskát, hát, ahogy gondolod. De azután csináld, hogy kimentem a szobából.
Bedzsin hidegen nézett Gabrielre.
- Nem mégy sehova, csak velünk. Az aktatáska is jön. Te is jössz. Rövidebb út áll előttünk, Gabriel. Ha követtek, ahogy gyanítom, te leszel az első, aki meghal. Világosan fejeztem ki magam?
Gabriel mély lélegzetet vett. Eljött a Sólyom Kommandó első próbatétele.
A No. O. próbatétel.
Remélte, hogy Zac Dillinger magánnyomozói tudománya nem rozsdásodott be az elmúlt napokban. Ha Dillinger, Simms és Boolewarke nem tudják követni ezeket a fanatikusokat, oda, ahova viszik, akkor...
Ez valóban több volt Vic Gabrielnek, mint némi probléma. Valahogy mégis azonnal otthon érezte magát az erőszak fortyogó katlanában.
Visszatért. Vissza a pokolba.
A tűz várt rá.
Ő pedig lángolt a tettvágytól.

Bár nyilvánvaló volt, hogy megfigyelés alatt tartják a házat, Zac Dillinger rá se hederített. Másodpercekkel azelőtt látta, hogy az arab pisztolyt szegezve Gabrielre, bemasírozott az épületbe. Aggódott barátja nyakáért. A várakozásnál csak egy dolgot utált jobban, ha azt hallotta ügyfeleitől, hogy „a csekk postán van.”
A szűk utca rajzott, mint egy méhkas. Dillinger azonban a házra összpontosított. Csorgott róla a veríték az arab köntös és a fejkendő alatt és nyomorultul érezte magát. Tudta, hogy a kényelmetlenségre az egyetlen gyógyír egy tűzharc az Iszlám Kardjával. Johnny Simms és a hollandus ott álltak vele szemben, a piacot figyelték. Dillinger észrevette, hogy a járókelők megbámulják őket. Az ősz hajú, csúf arcú férfi, fenyegető tekintete azonban a betont is feltörte volna és senki sem merte háborgatni a két amerikait és a hollandot.
- Láttad?
Dillinger Simmsre nézett.
- Mit?
-	 Balra tőled. Egy épülettel lejjebb, a negyedik emeleti ablak. Próbálj meg feltűnés nélkül odanézni. Valaki figyel minket, Zac.
Dillinger az utcát fürkészte. Tekintete végigsiklott a kavargó tömegen. Aztán lopva felsandított. Biztos volt benne, hogy két férfit látott a ház ablakában. - Egyikőjük egy látcsövet tartott a kezében. A másik a bajtársa mögött állt.
-	 Amerikaiak, lefogadnám egy bordélyházban a húgom fenekére - mondta Dillinger.
- Nem is tudtam, hogy húgod is van - jegyezte meg Simms.
-	Nincs.
-	Gondolod, hogy a CIA? - kérdezte Simms.
-	Hát, csak egy módja van, hogy megtudjuk - mondta Dillinger.
-	Ugye, nem fogsz bemenni utánuk? - kérdezte Boolewarke.
-	Muszáj - válaszolta Dillinger. - Ha a CIA célpontjai vagyunk, nincs szükségem arra, hogy még több kalamajkába csöppenjek, mint amibe már eddig is.
Boolewarke kifújta a levegőt.
-	Csak hárman vagyunk. Senki sem tudja, nem állítottak-e csapdát. Ha a CIA, akkor a szoba tele lehet ügynökökkel.
-	Ha. A fenébe is, Hollandus, elég egy pillantást vetni arra a kettőre és azonnal meg tudom neked mondani, hogy nem a lányokat nézegetik. Rendben, csináljuk így - javasolta Dillinger -, hozd el a Land Rovert, Johnny. Add ide a térképedet. Én és a Hollandus körülszimatolunk és becserkésszük azokat a bohócokat. - Dillinger észrevette, hogy Boolewarke felhúzza a szemöldökét. - Ketten, hárman, tízen, nem érdekel, hogy hányan vannak. Csak tartsuk készenlétbe a Kisvillámot.
-	A tűzharc elronthatja az egészet, te nehézfejű - dörmögte Boolewarke.
-	Van jobb ötleted? - kérdezte Simms.
A beszélgetés moraján és a kereskedők kiabálásán át, Dillinger hallotta, hogy Boolewarke káromkodik egyet. A hollandus elismerte, hogy szeretné, ha lenne jobb ötlete.

Henry van Boolewarke azt gondolta, hogy Zac Dillinger egy őrült fattyú, aki nyughatatlanul hajszolja a veszélyt, látszólag nem érdekli, hogy ezzel Vic Gabrielnek árt. Az biztos, hogy az ősz hajú férfi újszerű módszerekkel dolgozik. Dillingerhez képest gondolta Boolewarke, a porcelánboltbeli elefánt kecses tünemény lenne. És ja, Boolewarke kételkedett benne, hogy Dillinger fegyelmezett lenne-e egyáltalán, ha támadásra kerülne sor. Gondolatban azóta méregette Dillingert és Simmset, mióta először meglátta őket. Egyikőjükről sem hitte, hogy megfeleltek volna a Recces kommandó sorozásán, amikor a jelentkezőnek negyvenkét hetet kellett Zuluföldön töltenie. Mégha túl is jutottak volna a fizikai próbán, nem valószínű, hogy sikerrel vették volna a pszichológiai tesztet. Boolewarke félt attól, hogy megtudja, hogyan áll helyt Dillinger a csatában. Simmsnek a kulisszák mögött kell várnia Boolewarke ítéletére. Függetlenül attól, hogy Boolewarke tudta, mit érez iránta Simms, ugyanolyan szigorú lesz Dillinger végső megítélésekor, mint amilyen a feketebőrű amerikai esetében.
Dillinger ellenőrizte a szűk átjárót. Egyedül voltak. A jobb kezében mini-Uzival, a baljában a rohamkéssel az ősz hajú férfi Boolewarke-ra pillantott és bólintott. Támadás.
Boolewarke megmarkolta saját Uziját, majd előhúzott egy kést a köntöse alatti tokból. Felemelte jobb lábát, s villámgyorsan berúgta az ajtót. A vékony fa darabokra hullott, a hollandus pedig letérdelt támadóállásba.
- Ne mozduljatok! - dörrent Dillinger az ablaknál álló két férfira.
Sprenger a vállára szíjazott 357-es Colt Python Magnum felé kapott. Azonnal meg is bánta a nagy sietséget.
- Seggfej! - sziszegte Dillinger, s elhajította kését. 
A levegőben pörögve, a penge Sprenger felső karjába fúródott.
Dillinger a szoba másik végébe rohant, miközben a földre rogyó Sprengerre szegezte a Kisvillámot. Boolewarke Dillinger nyomában volt. Torquemada előhúzott egy rozsdamentes acél AutoMag-et a vállára csatolt fegyvertokból. Boolewarke gyomron rúgta. Az AutoMag a kőpadlóra koppant. Torquemada a falnak vágódott, arca remegett a fájdalomtól, szája ki-kinyílt, ahogy zihált. Négykézláb mászott a padlón, s kétségbeesetten nyúlt az AutoMag-ért.
Boolewarke olyan erővel rúgta hasba, hogy Torquemada a falnak vágódott, mint egy gumilabda.
-	 Nagyon buta dolog ilyesmit csinálni, fiam - mondta érdes hangon a hollandus. - Arcon is rúghattalak és megölhettelek volna.
Dillinger kihúzta a tőrt Sprenger karjából, aztán felvette a Colt Pythont és az övébe dugta.
-	 Tudod, mit mondok neked, Hollandus? - kezdte, miközben begyűjtötte az AutoMag-et. - Kétségeim voltak felőled, de el kell ismernem, tetszik a stílusod.
Boolewarke nem akarta, hogy az őszhajú férfi dicsérje. Dillinger egy szemernyit sem bizonyított még, már ami őt érdekelte volna. Nem mondott semmit. Olykor, gondolta, a legjobb hagyni, hadd álmodozzanak az ostobák.
Az ügynökök arcához szegezték a mini-Uzikat, és sebesen megmotozták Sprengert és Torquemadát.
-	Semmi. Ennél nincs igazolvány. És a tiednél? - kérdezte Dillinger.
-	Ugyanaz. Attól függetlenül, nekem sárosnak látszik.
Dillinger Sprenger nadrágszárába törölte a véres kést, majd a tokjába dugta.
- Oké, fiúk, itt az ideje beszélni. Kik vagytok? Kinek dolgoztok? És mi a fenének figyeltek minket?
Torquemada keserűen rámosolygott Dillingerre.
-	Menj a pokolba.
-	Tartottam tőle, hogy valami ilyesmit fogsz mondani. - Dillinger félrehúzta köntösét.
-	Mit gondolsz, Hollandus? Kötözzük meg és aztán dolgozzuk meg őket?
-	Nincs időnk. Gabe bajban lehet.
-	Igen, azt hiszem, igazad van, de majd meghalok azért, hogy kihúzzam belőlük ezeket a rohadt dolgokat. Na jó - dörmögte az ügynököknek -, vetkőzni.
Sprenger és Torquemada dühösen és zavartan néztek egymásra.
- Azt mondtam, vetkőzni! Van rá három másodpercetek, vagy légkondicionállak benneteket ezzel a Kisvillámmal itt.
Pillanatokkal később mindkét ügynök anyaszült meztelen volt. Dillinger és Boolewarke megparancsolták nekik, hogy feküdjenek a padlóra és nyomják a szájukat a kőhöz, majd nekiláttak és csíkokra vágták a ruhájukat.
- Mivel nem akartok együttműködni - mondta Dillinger -, nem hagytok számunkra más választást, mint hogy hagyjuk, hogy a szobalány találjon rátok ádámkosztümben. Dolgunk van, de biztos vagyok benne, hogy ti már tudtok róla.
Miután Boolewarke megkötözte a fogoly kezét és a lábát, megmarkolta Torquemada haját. Felrántotta az ügynök fejét és ezt mondta:
-	 Milton.
Torquemada csendben maradt. De Boolewarke észrevette, hogy a férfi egy milliméternyire összehúzta a szemét.
-	Ismerik Miltont - mondta Boolewarke Dillingernek.
-	Honnan tudod? Mi? Hazug szeme van a pasasnak, vagy valami ilyesmi?
-	Pontosan.
-	Az ember mindennap tanul valamit - jegyezte meg Dillinger. Aztán kendőjét Sprenger szájába tömte. - Még mindig úgy gondolod, hogy céltalan volt, Hollandus?
Boolewarke ezt válaszolta: - Egy kis vakmerőség néha kifizetődik, még az elefántoknál is.
- Mit jelentsen ez?
Bakancsok dübörögtek az átjáróban. A mini-Uzikkal a kezükben Dillinger és Boolewarke ugyanabban a pillanatban perdültek meg. Johnny Simms esett be az ajtón.
-	 Épp mást mentek el.
-	 Tegyük őket hidegre, Hollandus. Ideje menni. Dillinger és Boolewarke jobbcsapottjaitól az ügynökök öntudatlanságba zuhantak.
- A kamrába - mondta Dillinger, s a karjánál fogva vonszolta végig a padlón Sprengert.
-	Gyerünk! Gyerünk! - sürgette őket Simms. - El fogjuk veszíteni őket.
-	Nyugi, Johnny fiú - válaszolta Dillinger. - Ott van a kis kereső, ne feledd.
Henry van Boolewarke Sprengerre lökte Torquemadát. Keményen nézett Dillingerre, a fegyverszíjba dugta a Kisvillámot, aztán hosszú léptekkel átment a szobán.
- Mi bajod van, Hollandus? - tudakolta Dillinger. 
Vakmerőek, őrültek és fegyelmezetlenek, gondolta Boolewarke. Dillingerről és Simms-ről. Talán... a fene vigye el, de csak talán meg fogják csinálni.

10. FEJEZET

Vic Gabrielnek fogalma sem volt arról, hova viszik a fanatikusok. Választ keresett mostani dilemmájára. A GAZ 66-os orosz teherautó végében kuporgott. A szemközti padon ücsörgő négy arabra pillantott. Kalasnyikovokat tartottak a térdükön. Egyikőjük sem fog habozni, hogy golyót repítsen a szeme közé, ha Bedzsin, megparancsolja neki. Már majdnem három órája üldögéltek fagyos csöndben. Gabriel érezte a nyers gyűlöletet, ami úgy áradt felé, mint a forróság a kemencéből. Orosz fegyverek. Orosz teherautó. Gabriel a legkevésbé sem volt meglepve Iván jelenlétén. Nem volt titok, hogy a szovjetek támogatják, felfegyverzik, sőt még fel is ruházzák a nagy terrorista szervezeteket. Egy pofon az enyhülésnek. Gabriel arra gondolt, hogy a nyugat nagy része sajnos Oroszország Anyácskától való félelmében mindaddig elhiszi, amit a szovjetek mondanak neki, amíg a status quo fennáll. A status quo fenntartása azt jelenti, hogy nem csinálnak semmit és mindent elhisznek, nehogy Iván megnyomja a gombot. De Gabriel erősen hitt abban, hogy az oroszok sem akarnak öngyilkosok lenni. Őt az olyan fanatikus terrorista csoportok nyugtalanították, mint például az Iszlám Kardja. Ha valamilyen véletlen folytán nukleáris fegyverek kerülnének a kezükbe... az irániak megpróbálták, s az izraeliek a kőkorszakba vetették vissza őket.
Mint a legtöbb terrorista, az Iszlám Kardjának fanatikusai is szegények közül verbuválódtak. A szovjetek mesterei voltak a nyugtalanság felszításának, kihasználva az emberek elégedetlenségét és a gazdagok iránt érzett irigységüket. Mindezt a terror, a halál és a rombolás eszközévé tették. A háború dúlta Bejrút szakadatlanul ontotta a szovjetek ágyútöltelékeit. Nem ismerték fel, vagy inkább nem fűlött a foguk hozzá, hogy elismerjék, de az Iszlám Kardjának fanatikusai pusztán bábok voltak az oroszok kezében. Ígérj nekik pénzt. Ígérj nekik hatalmat és elismerést. Bármit. S az orosz bábok máris kezdik mészárolni az ártatlan embereket. Vic Gabriel hitte, hogy itt az ideje elvágni a Hidrához kötő köldökzsinórt. Bármivel járjon is. Csupán egyetlen dolog létezett, amit a Szádi fanatikusai értettek, amitől féltek és amit tiszteletben tartottak. Egy még kegyetlenebb erő. Egy nagyobb, brutális erő, ami képes arra, hogy porrá zúzza a húsukat és a csontjukat.
Gabriel úgy határozott, hogy a mellének szegzett fegyverek ellenében e percben nem tehet mást, mint hogy tűri a cél felé haladó GAZ 66 zötykölődését a rázós úton. A teherautó négyszer megállt. Minden egyes alkalommal egy arab ugrott le a hátuljából. Ellenőrző pontok, Gabriel tisztában volt vele. Bedzsin nem csinált titkot abból, hogy megpróbálják kideríteni, követik-e az Iszlám Kardjának küldöttségét. Az arabok felületességének köszönhetően nem találták meg Gabrielnél a mini nyomjelzőt. Mielőtt elindult volna, hogy Karthágóban találkozzon az arabokkal, a kilencven kilométeres hatótávolságú készüléket elhelyezte a jobb nadrágszárába varrt belső zsebben. Csak reménykedhetett benne, hogy Simms, Dillinger és Boolewarke nincsenek messze mögöttük. Volt egy jó ötlete, hogyan oldhatnák meg a Sólyom Kommandó tagjai a helyzetet. Ahogyan a három harcost ismerte, feltételezte, hogy üvöltözve fognak rohamozni, ropogó géppuskákkal és halálmegvető bátorsággal. Gabriel nagyon szerette a sokktaktikát. A sokktaktika készületlenül találja az ellenséget. A sokktaktika pánikba kergetheti az ellenséget. Hacsak az arabok meg nem kötözik a kezét, Gabriel ki fog szabadulni, hogy megnyomorítsa a seggfejeket, amikor csapata a helyszínre zúdul. Hacsak nem ütköznek a Szádi heves ellenállásába és csapdába nem ejtik őket valahol az úton. Vagy talán, gondolta Gabriel, az ellenőrzőpontok csak azért voltak, hogy figyelmeztessék Bedzsint, ha követik. Akkor a fanatikusok követhetik a Kommandót és hátulról tűzgyűrűbe zárhatják őket.
A teherautó váratlanul, rázkódva megállt. Ajtók nyíltak ki és csapódtak be. A hátsó ajtót kinyitották. Bedzsin állt ott, három arab fegyveressel.
- Kifelé! - kiáltotta.
Itt vagyunk. Gabriel lassan felállt. Fegyverek szegeződtek rá. Arab fogvatartóinak nyomában leugrott a platóról. Azonnal szemügyre vette a környezetét. És megint úgy érezte, hogy vagy kétezer évvel visszalépett az időben. Az amfiteátrum düledező romjaira pillantott.
-	Megérkeztél, El Ddzsembe. Felismered a római Thysdrust? - kérdezte Bedzsin.
-	Nem mondanám.
-	Szomorú - mondta Bedzsin, a római Thysdrust szemlélve.
-	Mi? - kérdezte Gabriel. Nem igazán érdekelte a dolog, de kitalálta, hogy Bedzsin mondani akar valamit.
-	Az amfiteátrum sértetlen lenne, ha a helybeliek el nem hordták volna a köveket a házaikhoz. És a tunéziaiak mégis úgy élnek itt El Ddzsemben a kőből és nádból készült viskóikban, mint a kutyák.
Gabriel a masszív kőépületre pillantott. Bíborvörösen ragyogott az égbolt az építmény fölött, ahol, ebben biztos volt, ezrek mentek a halálba a rómaiak szórakoztatására. Hány harcos aprította halálra egymást ebben a kriptában? Hány férfit és asszonyt téptek szét az oroszlánok a mészárlás eme arénájában?
Az amfiteátrumot leszámítva, El Ddzsem városa nem látszott érdekesnek. Egy félmeztelenül játszadozó gyerekcsapatot leszámítva, El Ddzsem kihaltnak tűnt. A szorosan egymás mellé zsúfolt, koszos házak sora, nyomorúságossá tették az amfiteátrum közvetlen környékét. A levegő izzadságszagtól, rothadástól és szeméttől bűzlött. Mielőtt az aréna felé taszigálták volna, Gabriel észrevett egy ütött-kopott Peugeot-t, amelyeltűnt a ronda gurbik, az egyszobás rőzse- és sárkunyhók mögött.
- Most várunk.
Gabriel felfedezte a gyanakvást Bedzsin szemében.
-	Mire?
-	Bármire... vagy bárkire.
Gabrielt két tömör oszlop közé vezették. Ösztöne azt súgta, hogy kommandósait csapdával fogadják majd.
-	Mit gondolsz, Gabriel, hányan haltak itt meg?
-	Mit gondolnál te akkor, ha azt mondanám, hogy nem elegen?
AK 47-esekkel a kezükben négy arab sétált ki a stadion árnyékából. Gabriel érezte a pusztulást a levegőben. A halált.
Bedzsin még mindig Gabrielt nézte, mintha gondolatban tovább rágódna a volt fejvadász utolsó szavain.

A felderítés befejeződött.
Három árnyék térdelt a fallal alátámasztott ház mellett.
A fekete katonai gyakorlóruhába öltözött Sólyom Kommandó állig fel volt fegyverezve.
Az amfiteátrum homályosan derengett Simms, Dillinger és Boolewarke előtt. Alkonyi árnyékok vetültek a sötét, impozáns kőmasztodonra. A kommandósok nem egészen harminc perccel korábban kifürkészték a stadion külső peremét és felfedezték, hogy az ősi mészárlások színhelye most az ellenség tanyája.
-	A római Thysdrus - mormogta Boolewarke.
-	Úgy érted, ez olyan aréna, ahol a keresztényeket az oroszlánok elé vetették? - kérdezte Simms, akinél a kezében tartott M 16-oson kívül volt egy M 203-as aknavető is 40 mm-es bombákkal megtöltve.
Boolewarke MM 1-es többsorozatú rakétakilövőt vetett a vállára. Betett egy íjat az íjpuskába.
- Keresztények, berberek, nem számított ez a rómaiaknak. Bármi, ami vérzett, nagyszerű volt nekik. Ha mozgott, szerették széttépve látni. Olykor először meggyalázták, s aztán darabokra vagdalták. Férfit, asszonyt, gyermeket, oroszlánt. Teljesen mindegy volt. Ha az ember a csúcsra ér, mint ők, onnan már csak egyetlen helyre lehetett menni.
Egy ronda, fekete korcskutya szaladt keresztül a házakat az aréna belsejétől elválasztó harmincméternyi elhagyatott területen. Látótávolságon belül nem voltak civilek. Az amfiteátrum mintha a halál szennyes emléke lenne, egy visszataszító múlt kegyetlen mementója, amihez egyetlen épeszű tunéziai sem akart közel lenni.
Támadásra készen a puskával, Dillinger az oszlopokat kémlelte a kolosszeum peremén.
- Ott fenn. Észrevettem egyet.
Simms és Boolewarke is felnéztek, s biztosak voltak benne, hogy az AK 47-es ég felé meredő csövét látják.
-	 Nagyszerű! - szűrte a fogán keresztül Simms. - Támadás.
Dillinger kivette nadrágja zsebéből az adó-vevőt.
-	Tudom, hogy már ellenőriztem, de a lelki békém kedvéért megint megnézem. Csak hogy nem vitték-e el Vicet. - A fény felvillant az adó-vevőn. Dillinger lecsavarta a hangerőt és a finom zúgást hallgatta. - Nagyszerű. V. G. itt van, minden rendben. A seggfejek nem gondoltak arra, hogy a lába között keressék a készüléket.
-	Nem tudtad, hogy a homoszexualitás az egyetlen dolog, amit a nehézfejűek elítélnek? - viccelt Simms.
-	Mi köze ennek bármihez? - zsörtölődött Boolewarke.
-	Hát, ha egyszer nem akarod, hogy homokosnak tartsanak a testvéreid, akkor odadugnád a kezed egy fickó lábai közé és megtapogatnád az ürítőberendezését?
-	Felvágták a nyelved - mondta Boolewarke érdes hangon.
-	Ez hajt engem.
A hollandus szája csúfondárosan mosolyra nyílt.
-	A baj felé, vagy el tőle?
-	Bele a közepébe, rohamosztagos. Szóval, indulunk? - dörmögte Simms.
-	Majd meglátjuk, mennyire vagy ügyes - vágott vissza Boolewarke.
-	Hé, Hollandus, Johnny fiú, fogjuk rövidre a civakodást. Istenemre, nem azért utaztam majdnem négy órát ebben a Land Roverben, hogy itt panasznapot hallgassak.
-	Ott, az oszlopoknál. Az enyém. Készüljetek fel a támadásra - mondta Boolewarke.
Egy arab őr, géppisztolyával a vállán, ellépett az oszlopoktól.
Boolewarke célzott és meghúzta az íjpuska ravaszát. A rövidfejű nyílvessző az őr mellébe fúródott.
Simms és Dillinger a fal felé rohantak. A nyílvessző befúródása megperdítette az őrt. Boolewarke rájött hogy katasztrófával néznek szembe.
Géppuskatűz villant. A haldokló őr eresztett meg egy rövid sorozatot, majd a földre rogyott.
- A fene egye meg! - sziszegte Simms, s a falhoz lapult. - Nem olyan, mint a moziban, ugye, Zac? Nem halnak meg mindig, amikor kellene.
Dillinger és Simms MK 2-es repeszgránátokat vettek elő a hevederükből és lecsúsztak a fal mellett.
Boolewarke kezébe fogta MM 1-esét, s várta a legrosszabbat.
Be is következett.
Torkolattüzek villantak, végig az amfiteátrum peremén, az oszlopok között.
Dillinger és Simms kibiztosították gránátjaikat. Egy arab fordult be villámgyorsan a sarkon. Kalasnyikovja ropogott. Dillinger azonban kilőtt egy hármas sorozatot, s visszaverte az Iszlám Kardjának terroristáját.
Lövedékek szántották fel a talajt Boolewarke előtt és vágódtak vissza a falról fölötte. Kilőtt három töltetet a gránátvetőből. A három 38 mm-es robbanófej hatalmas dörejjel, pusztító erővel, süvítve repítette a rombolást az amfiteátrum pereméhez.
A fal végéhez érve, Dillinger és Simms elhajította a repeszgránátokat. Robbanások követték egymást a két kommandós feje fölött.
A bejárati oszlopok között a repeszgránátok hatalmas tüzet lobbantottak és acélszilánkok repkedtek a levegőben. Kiáltozás hallatszott a stadion mélyéről; Simms és Dillinger a füstbe vetették magukat és tüzelni kezdtek. Terméskő és emberi foszlányok záporoztak az elhagyatott területre. Dillinger és Simms egyre csak lőttek és lőttek. A lövedékek pokoli tüzével féltucatnyi arab fanatikust kaszáltak le.
Henry van Boolewarke az aréna felé tört előre. A gránátvető robbanófejeket okádott a római Thysdrus boltozata felé.
Testek rogytak a senkiföldjére. Kőtörmelék záporozott Boolewarke mögött.

11. FEJEZET

Vic Gabriel figyelte a terroristákat, ahogy azok svábbogarak módjára rohantak ki az oszlopok között kavargó füstből és átözönlöttek az arénán. A Szadit, amely egykor keselyűként élősködött az ártatlanokon, most eltapossák, mint a férget. Bűntetteik vért kívánnak. Igen, gondolta Gabriel, a Szádi épp most találkozott ezzel a még kegyetlenebb erővel. Egy kamionnal, amely most készült a porba tiporni őket. A Sólyom Kommandóval.
Nincs több csere-bere. Nincs tovább alkudozás a túszok felett. A szarakodásnak vége, gondolta Gabriel. És a volt fejvadász égett a vágytól, hogy letépje valakinek a fejét a nyakáról.
Hamil el Bedzsin és egy másik arab voltak e percben legközelebbi célpontjai.
Géppuskatűz szántott végig az arénán és a Szádi katonái a mocsokba hullottak. Gabriel felpattant.
Bedzsin hirtelen rászögezte cseh M 61-esét. Mániákus düh villogott a szemében. Egy ezredmásodperccel később fájdalom torzította el arcát. Gabriel katonai bakancsának acélbetétes orra darabokra zúzta Bedzsin csuklóját. A géppisztoly kirepült a kezéből. Az arab megingott, támolyogni kezdett, majd lezuhant a kőlépcsők tetejéről. Sokáig gurult lefelé a második üléssortól, a karjaival csapkodott, arca a kövekkel ütődött.
Útban volt a pokol felé. Gabriel pedig a tőle balra álló fegyverest vette célba. Megfordult, bakancsa sarkával az arab térdkalácsába rúgott. Az AK 47-es lángot okádott, s Gabriel érezte, hogy a forróság megcsapja az arcát. A rúgás után tenyere élével bíborszínű péppé zúzta az arab orrát. A terrorista üvöltése elakadt, amikor orrcsontja felszaladt az agyába. Mielőtt a lépcsőre rogyott volna, Gabriel kitépte a kezéből az AK 47-est.
Éppen a legjobbkor.
Három arab fedezéket talált az aréna alatti cellákhoz vezető lejáratnál, ahová régen a gladiátorokat és az oroszlánokat zárták. Szűnni nem akaró géppisztolytűzzel mintegy a földhöz szegezték Simmset, Dillingert és Boolewarke-ot az oszlopok mögött. Gabriel nekiiramodott lefelé a lépcsőkön, hogy jó szögből tüzelhessen az ellenségre. Hirtelen kőszilánkok ütődtek a bokájához. Észrevett maga alatt egy ijedt arcot és elsütötte a Kalasnyikovját.
A géppisztolysorozat halotti maszkká változtatta a rémült arcot.
Gabriel látta, hogy Johnny Simms maga akarja a tömlöc bejáratánál térdepelő arabokat az örökkévalóságba röpíteni. Simms meghúzta M 203-asának ravaszát. A gránát a három fanatikus között csapódott le. A húsfoszlányok, terroristák maradványai nyálkás, skarlátszínű folttal mocskolták be a tömlöclejárat falait. Füst szállt fel a mélyből. S egy vérfoltos fejkendő lebegett az aréna felé.
Nem egészen két szempillantás múlva a csata véget ért.
Simms és Dillinger géppisztolysorozataikkal szinte az első üléssor falához szegeztek hat menekülő arabot. Véres ruhadarabok szakadtak le a mellükről. Megvonaglottak, aztán lecsúsztak a fal mentén.
Négy fanatikus fedezéket talált az első üléssorral szemközti fal mögött és össztüzet zúdítottak a kommandósokra. Boolewarke a térdére ereszkedett és kilőtt két rakétát. Egymás közelében robbantak fel és az arabok gomolygó tűzfelhő közepette repültek fel.
Gabriel zordon arccal haladt az aréna felé. A vérontást figyelte.
Nyögés hallatszott.
Aratott a halál.
A Szádi két fanatikusa orosz puskáik felé kúszott. Alig néhány méternyire a Kommandó harcosaitól, az egyik a földön elnyúlva magához húzott egy AK 47-est, s feltápászkodott. Aztán, akár egy madárijesztő a hurrikánba, hanyatt vágódott Johnny Simms lövéseinek irtózatos erejétől.
Dillinger fegyveréből kifogyott a töltény. Az ősz hajú férfi hatalmas léptekkel berontott az arénába. Előhúzta egyik Coltját, és golyót röpített a másik arab fejébe. A terrorista a hátára fordult. Megvonaglott, haldokolva kilőtt egy rövid sorozatot, aztán síri csendben elnyúlt.
Gabriel leengedte a Kalasnyikovot. A mozdulatlan Bedzsin teste felé vette az útját.
- Hasznát vettem volna egy túsznak, Zac. Mit gondolsz, hogyan fogjuk megtalálni ezeknek a szarevőknek a maradékát?
Dillinger morgott.
-	Egy kicsit elfogott a hév, V. G. Az én hibám. Nem fogom elfelejteni, amit most mondtál.
-	Jól van - Gabriel nem találta Johnny Simmst. - Hol van Simms?
-	Johnny-fiú átfésüli az első vonalat - válaszolta Dillinger, majd a tokjába dugta különleges tőrét, és a lépcsőket kezdte kémlelni. Aztán a bujkáló ellenséget keresve átkutatta az aréna peremén a boltíves galériák omladozó romjait. Semmi, csak a halál.
Igazán ügyesek, gondolta Gabriel Simmsről, Dillingerről és Boolewarke-ról. Ha volt is bármi kétsége korábban, hogy tud-e a három kommandós együtt harcolni, a miatta történt mészárlás elégséges bizonyíték volt rá, hogy a megfelelő embereket választotta. Eszébe jutott valami, amit édesapja mondott neki egyszer a Különleges Erőknél.
- Fontos, hogy egyéniség légy, fiam. Az embernek a saját lábán kell megállnia és nehéz döntéseket kell hoznia. Bár eljön az idő, amikor ennek az egyéniségnek csapatjátékossá kell válnia. Egy bevetéskor elsősorban az osztagodnak tartozol engedelmességgel. „Hősök” azok lesznek, akik meghalnak, vagy megsebesülnek és amit tanítottam, az egy fabatkát sem ér, ha te, vagy ami még rosszabb, egyik hozzátartozód meghal.
Az egyéniségek egy csapatként harcoltak a tűzben. Éppen ennek volt most Gabriel a szemtanúja. Büszke volt Simmsre, Dillingerre és Boolewarke-ra. Akár tovább él ez a szellem, akár nem...
-	Ennyi volt az összes fattyú? - kiáltott oda Boolewarke, miközben újratöltötte a gránátvetőt.
-	Nem tudom, Hollandus, nem számoltam meg a fejkendőket - válaszolta Gabriel. - Mindenesetre légy éber. Pár kígyó még előcsúszhat egy lyukból. Követtek benneteket idefelé?
-	Nem tudom - felelte Dillinger. - Nem hiszem. Remélem, hogy nem.
-	Akkor most melyik? - dörmögte Gabriel.
-	Senkit sem láttunk. Miért? - kérdezte Dillinger.
-	Mert letettek pár szarevőt útközben. Ezért - válaszolta Gabriel. - Anélkül is elég bajunk lesz, hogy mostantól még a hátunk mögé is kelljen nézegetnünk.
-	Értelek. De ha már bajról beszélünk, azt javaslom, hagyjuk itt ezt a poklot, Vic - mondta Dillinger -, mielőtt még a helyi zsaruk körülvennének.
Gabriel is ezen a véleményen volt. Először azonban vissza akarta szerezni Detonics 45-ösét Bedzsintől. A fenébe is, szeretett volna foglyot ejteni. A fenébe is...
Egyszer csak észrevette, hogy Bedzsin megmoccan. Egy lépcső szélére borulva feküdt és vér ömlött a szájából. Vágások és horzsolások borították az arcát.
Gabriel föléje hajolt és kirántotta a Detonics 45-öst az arab övéből. Aztán hajába markolt és megrázta a fejét.
-	 Kelj fel, Abdul. Kelj fel! Nincs időm szórakozni - morogta.
Bedzsin kinyitotta a szemét.
-	Azt hiszem, a gerincem... eltörött.
-	A saját érdekedben - mondta érdes hangon Gabriel - kívánd, hogy tényleg törött legyen.
Mivel nem akarta az időt Bedzsinnel vesztegetni, Gabriel úgy döntött, egyetlen módja van, hogy megtudja, milyen súlyosan sérült meg az arab. Ingénél fogva megragadta és talpra állította. Bedzsin megragadta törött csuklóját és felüvöltött.
-	 Hol van az aktatáska, Abdul?
Bedzsin dacos dühvel nézett Gabrielre. Aztán végül megszólalt:
-	A teherautóban. Az ülés alatt.
-	Tele van készpénzzel és te csak úgy otthagyod, hogy bárki elvigye?
Bedzsin torz mosolyt küldött Gabriel felé.
-	Azt mondtad, kipreparálták, hogy felrobbanjon, ha kinyitják. Csak nem hazudtál?
-	Csak nem mondtam el neked a teljes igazságot, Abdul. A pénz nem valódi.
-	Mi - micsoda?
Gabriel Bedzsin hátának nyomta a fegyver csövét.
-	 Mozogj Abdul. Haza mész. Találkád van.
A Szádi már kikövezte saját útját a pokolba. Az egyetlen dolguk, hogy lezárják a koporsójuk fedelét és hagyják a fattyúkat, hogy elporladjanak. De Gabriel gyanította, hogy ezt könnyebb elmondani, mint megcsinálni. 
Sokkal könnyebb.

Gabriel a földre lökte Bedzsint. Simms leállította a Land Rover motorját, de a fényszórókat égve hagyta. Vakító fehér fényfüggöny vette körül az arabot. Hunyorogva nézett a fénybe. Gabriel rátiport törött csuklójára.
- Aaaaaahhhhü!
A visszhangzó fájdalmas üvöltés beleveszett a sötétségbe.
Gabriel felemelte a lábát: Majdnem két órányira jártak El Ddzsemtől északra, s ő már rég elvesztette a türelmét. Semmire sem jutott goromba kérdésekkel és súlyos fenyegetésekkel. Itt volt az ideje komolyra fordítani a szót.
-	 Északon - ennyi volt Bedzsin válasza, amikor Gabriel azt kérdezte, hol húzták meg magukat az Iszlám Kardjának fanatikusai.
A Sólyom Kommandó három tagja kiszállt a Land Roverből. Megálltak a fényen kívül, a sötét, csendes árnyékban.
-	 Kiket védsz, Abdul? - kezdte újra Gabriel, immáron negyedszer. Ugyanazok a kérdések, de már nem ugyanaz a módszer. Ha Bedzsinnek nem jön meg az esze, a kihallgatásból kivégzés lesz. - A szent háborúban harcoló testvéreidet? Azt hiszed, véded őket? Azt hiszed, örökké kitarthatsz itt, Tunéziában? Hát, hadd mondjak neked valamit, Abdul. A négyszeres halál jött ide Tunéziába, hogy vért ontson. Nagyon sok vért. A Szádi vérét... Már láttad, hogy nem viccelünk.
Bedzsin dacos gyűlölettel nézett fel Gabrielre. Aztán köpött egyet.
Gabriel hirtelen előrántotta Detonics 45-ösét és lőtt. A golyó Bedzsin feje mellett fúródott a földbe. Megrettent. Gabriel lágyékon rúgta. Az arab motyogott valamit, aztán megpróbált elfojtani egy üvöltést, majd összegörnyedt. Sajgó férfiasságára szorította a kezét és szitkozódott.
- Lefogadom, hogy nagyszerűen érzi magát - jegyezte meg szárazon Dillinger.
Simms egy Zippóval cigarettára gyújtott.
-	Sokkal könnyebb lenne, Abdul, ha együttműködnél ezzel az emberrel.
-	Miért működjek együtt? - sziszegte Bedzsin. - Úgyis meg fogtok ölni.
-	Talán... talán nem - mondta Gabriel a terroristának. - Elmondod nekünk, hol rejtőzködnek a vérszomjas testvéreid, odaviszel minket és majd akkor eldöntöm. De semmit sem ígérek. És ne csinálj semmi őrültséget.
Bedzsin nevetett.
-	Látok négy férfit. Láttam négy férfit El Ddzsemben, akik szerencsések voltak. Azt hiszitek, megint ilyen szerencsések lesztek negyven ellen is?
-	Tíz az egyhez az esély - elmélkedett Boolewarke. - Mindig szerettem a kihívást.
-	Bolondok vagytok - vicsorgott Bedzsin. 
Gabriel a fejének szegezte a Detonicsot.
-	Kapsz három másodpercet. Egy... kettő...
-	Rendben, elviszlek benneteket! 
-	Hová?
-	Tunisztól északnyugatra. Az Atlasz-hegységbe.
-	Újabb száz mérföld - mondta Dillinger Gabrielnek.
-	Van három üzemanyagtartályunk a Land Rover hátuljában - emlékeztette Gabriel. - De azon tűnődöm, Abdul nem vezet-e minket csapdába. Mit gondolsz, Abdul? Letetted néhány emberedet az El Ddzsembe vezető úton. 
Bedzsin nyögve összegömbölyödött.
-	Azok csak őrök voltak. Az volt a feladatuk, hogy felvegyék velünk a kapcsolatot rádión keresztül, ha bármi gyanúsat tapasztalnak. Sajnos a rádiónk bedöglött, pontosan azután, hogy El Ddzsembe érkeztünk. Érted már, mit értek szerencse alatt? Ha tudtuk volna, hogy jön ez a három gyilkos, felkészültünk volna és meghaltak volna.
-	Ami pedig a csapdát illeti, nem áll szándékomban, kelepcébe csalni titeket. Azt hiszitek, azért csinálom, hogy mentsem az életem. Valójában azonban azért teszem, hogy lássalak benneteket meghalni. Mert csak négyen vagytok negyven ellen. És érte is teszem.
Gabriel szeme összeszűkült.
- Érte?
Bedzsin győzedelmesen mosolygott.
-	Igen, érte. Pamela Miltonért. Szeretők vagyunk. 
Simms füttyentett.
-	Ember, ez össze fogja törni az öreg szívét. 
Gabriel bólintott. Ennyit az örökségről, gondolta fanyarul. Mekkora pofon lesz ez az öregembernek,
-	De miért mondod ezt nekem? - tudakolta Gabriel.
-	Könnyű megérteni. Ti az iszlám ellenségei vagytok. Az apja küldött titeket, hogy kiszabadítsátok őt - nagy amerikai hősök.
-	Aha, szóval Abdult boldoggá teszi - mondta Dillinger -, ha szart vághat az öregember fejéhez. Valamilyen kifacsarodott módon van értelme a dolognak. De ha meghalunk, ahogy állítja, akkor hogyan vághatja hozzá?
-	A halálban fogjátok nekem megtenni - válaszolta Bedzsin. - Meg fogja tudni, hogy kudarcot vallottatok. A túszokat ki fogják végezni. Mindet, kivéve a lányát. Ő aztán el fogja mondani neki az igazságot. Akkor majd megtudja, hogy hiába küldött titeket.
-	És egyre hülyébbnek érzem a helyzetet - jegyezte meg Simms. - És egy kicsit aggasztónak.
-	Vic, ugye nem felejtetted el azokat a fickókat, akiket abban a lakásban találtunk Tuniszban? - kérdezte Boolewarke. - Ha a CIA emberei...
-	Nem, nem felejtettem el, Hollandus. Csak még több baj. Az az érzésem, hogy egyedül jöttek, különben beleestetek volna a csapdájukba. A helyükön kellene maradniuk, amíg vissza nem térünk Miltonhoz.
-	Visszatérni - gúnyolódott Bedzsin. - Sohasem mész vissza, amerikai hős.
-	Ez a fickó kezd idegesíteni, Vic - dörmögte Dillinger. - Miért nem engedsz golyót a fejébe, és miért nem megyünk tovább?
Gabriel sem lelkesedett érte, hogy egész úton magukkal hurcolják Bedzsint, de az arab tudta, hol rejtőzik a Szádi tábora, s ez volt a döntő érv. Ha Bedzsin hazudik, ha csapdába csalja őket, Gabriel habozás nélkül meg fogja ölni - gyorsan, golyót a fejébe. Végül is, a Szádi fattyúja is ugyanezt tenné vele.
Vic Gabriel talpra rántotta Bedzsint.

12. FEJEZET

-	Valami nagyon rossz történt, Durdzsan. Érzem a levegőben.
-	Mi? Mit érzel, Muhmad?
-	Halált.
Muhmad Hammadi aggódott. Hamil el Bedzsinnek és a többieknek már órákkal azelőtt vissza kellett volna érkezniük El Ddzsemből. De legalábbis valaki rádión keresztül üzenetet küldhetett volna a táborba. Vagy nem adták át a váltságdíjat, vagy... vagy? Hammadi töprengett. Mi nem sikerült? Meghaltak? Olyan ellenség ejtette foglyul őket, amely nem hajlandó meghajolni és engedni a követelésének? Ha ez történt, akkor mit tegyen, kérdezte önmagától Hammadi. Mit tehet? Ölje meg a túszokat és küldje el megcsonkított testüket az Egyesült Államokba? Ölje meg Pamela Miltont is? Nem, Hammadi tisztában volt vele, hogy ezt nem teheti meg. Ha megteszi, biztosan nem lesz pénz. Pénz nélkül pedig nem lesz több fegyver. Készpénz nélkül nem fogadhat fel és nem képezhet ki újabb katonákat a szent háborúhoz. Muhmad Hammadi sohasem számított arra, hogy könnyű dolga lesz. Viszont ellenállásra sem számított. Ha eltökélt ellenséggel kerül szembe, amely készen áll arra, hogy összezúzza... Nos, hát, akkor harcolnia kell. Halálig. Igen, ha a hitetlenek elleni harcban hal meg, legalább a paradicsomba jut. Allah Akbar. 
Hammadi a hét GAZ 66-os teherautó mellett állt. Megvakarta a szakállát, s felpillantott a csillagok fényétől ragyogó, fekete bársonyos égboltra. Csendesen Allahhoz imádkozott, hogy emberei biztonságban legyenek és tervei valóra váljanak. Milyen nyugodt, békés éjszaka ez, gondolta. Tragikus lenne, ha valami olyasmi történt volna, ami keresztülhúzza a számítását. Hammadi szívében nem uralkodott béke. Úgy érezte magát, mint egy ketrecbe zárt fenevad. S ahogy vánszorogtak a percek, és még mindig nem jött hír Bedzsin felől, sarokba szorított vadállatnak kezdte érezni magát.
-	Valóban furcsa, hogy senki sem küldött üzenetet - mondta az alacsony, köpcös Durdzsan. Kalasnyikov lógott a vállán.
-	Több mint furcsa. Gyanítom, Milton kifőzött valamit, hogy megtréfáljon bennünket, Durdzsan. Vagy ami még rosszabb, hogy szétzúzzon minket.
Durdzsan megrémült.
-	Az őreink semmit sem láttak Muhmad. Biztosan...
-	Biztosan, mi? - dörrent rá Hammadi. Aztán Durdzsanra pillantott, akit láthatóan megbántott parancsnoka nyers hangja. - Nézd ezeket a hegyeket, Durdzsan. Az Atlasz-hegység lábánál vagyunk. Erdők borítják ezeket a hegyeket. Számtalan ösvény vezet fel a gerincre és le a völgybe. Az éjszaka leple alatt egy csapat orgyilkos közelítheti meg a tábort, és megtámadhat minket. Ha Hamil nem tér vissza az embereivel, nem lesz elég katonánk, hogy ellenőrzésünk alatt tartsuk a tábor egész területét és hogy őröket állítsunk a hegyekben. Meg akarom kettőzni az őrséget a túszok körül. Küldj kétszer két fős osztagokat északra a hegyekbe. Fegyverezd fel őket páncélöklökkel.
Eltávolodtak a teherautóktól. Durdzsan szorosan Hammadi nyomában haladt. Hammadi elkáromkodta magát. Hirtelen rendkívüli aggodalom töltötte el. Beteges aggodalom.
-	Hol van ő? - kérdezte.
-	Itt vagyok.
Hammadi megtorpant. Megfordult, s a teherautóknál észrevett egy árnyékot. A hang és a magas, formás test elárulta Pamela Miltont.
-	Mióta ácsorogsz ott? - kérdezte Hammadi.
-	Elég régóta ahhoz, hogy tudjam, lehet, hogy bajban vagyunk. Miért nincs hír Hamil felől?
-	Nem kell aggódnod Hamil miatt, érted? Biztos vagyok benne, hogy minden rendben és jó oka van annak, hogy miért nem hallunk felőle.
-	Mondod te.
Hammadinak nem volt ínyére a szemtelen hang. Pamela Milton felé lépdelt. Elég. Meg akarta ütni a nyugati szajhát, hogy az hanyatt vágódjék, aztán ott, azonnal magáévá akarta tenni. Hátulról, hogy a nő arccal a mocsokban heverjen. Elejétől fogva csak bajt hozott rájuk, de Hamilt elvakította a szenvedélye. Többé nem számított, hisz-e a nő a dzsihádban, vagy sem. A vak is láthatta, hogy teljesen belebolondult a forradalom eszméjébe. Többször is mondta Hammadinak, hogy gyűlöli az apját. Pamela Milton csak egy fegyelmezetlen, elkényeztetett gazdag kis ribanc, aki valahogy bele akar rúgni az apjába.
Végül is, a szajha talán tényleg szerelmes Hamilba. De akkor miért hűtlen hozzá? Amint Hamil látótávolságon kívül kerül, Hammadi számíthat rá, hogy Pamela Milton rohan hozzá. A laza erkölcsű arab asszonyt a férje nyíltan megszégyeníti és elzavarja a háztól. Talán hatalomra éhes, gondolta Hammadi. Két vasat tart a tűzben és szembefordítja vele Hamilt.
Csípőre tett kézzel egy pillanatig a nőre meredt. Érezte, mindjárt kirobban. Gyűlölte, de ugyanakkor kívánta is. Ha nincs a szent háború, talán jobb lett volna kettejük viszonya. A nő tüzes és lobbanékony. Szexuális nősténytigris. Ami a szívén, az a száján és bárkinek a tudomására adja, mi a véleménye. Nem számít, mi lesz a szavai következménye. S bár Hammadi péppé akarta verni, e pillanatban rájött, hogy az csak energiapazarlás lenne.
- Őszinte leszek hozzád - kezdte Hammadi. - Nem hallottunk Hamil és a többiek felől semmit. Nem tudom, mi történt velük. Azt hiszem, apád átejtett bennünket. Most mondd meg te. Lehetséges-e, hogy apád zsoldosokat fogad fel, hogy idejöjjenek és megkíséreljenek kiszabadítani benneteket?
Pamela Milton vállat vont.
- Nem tudom. Tényleg nem tudok semmit apám ügyeiről. Ritkán láttam őt gyerekkoromban és még kevesebbet az utóbbi években, amióta elvált anyámtól.
Hammadi lehunyta a szemét. Érezte, hogy borzalmas kimerültség vesz rajta erőt. Aztán megrázta a fejét.
-	Nem a keserűségedről és a családi problémáidról akarok hallani. Feltettem neked egy kérdést.
-	És én azt feleltem, hogy nem tudom. Mit mondhatnék még? Annyi pénzzel, ami apámnak van, felteszem, minden lehetséges.
-	Igen - helyeselt Hammadi. - Gondolom, így van.
-	 Gondolod, hogy meg fognak bennünket támadni?
Hammadi keményen nézett az asszonyra. Alig hitt a fülének, de izgalmat fedezett fel Pamela hangjában. A szajha tényleg harcolni akar az ismeretlen ellenség ellen, amely a nyomukban lehet. Vagy bátor, vagy naiv, döntötte el Hammadi.
-	S ha igen? Mit fogsz tenni? - kérdezte.
-	Természetesen harcolni fogok. A halálig, ha kell. 
Hammadi nevetni szeretett volna rajta. A halálig. Mégis naiv. Ez a nő, aki a gazdagságból és a fényűzésből jött, semmit sem tud a halálról, s valószínűleg még kevesebbet a szenvedésről. Talán az volna a legjobb, ha megtámadnák őket és az asszony meghalna a csatában. De legalábbis, érdekes lenne.
-	 Akkor - mondta neki -, harcolni fogsz. A halálig, ha kell.

A Sólyom Kommandó sebesen és halkan suhant keresztül az erdőn. Fegyveres árnyékként osontak a sötétség leple alatt.
Gabriel Detonics 45-ösét Bedzsin tarkójához szegezve, noszogatta, hogy gyorsabban menjen felfelé az emelkedőn. Alig több, mint egy órája hagyták ott a Land Rovert, hogy megkezdjék az utolsó útszakaszt és találkozzanak a halállal. Bedzsin szerint a Szádi tábora egy völgyben feküdt. A völgyre nyíló hegygerinc most már Gabriel látótávolságán belül volt, nem egészen ötven méternyire előtte.
Gabriel vállán egy M 16-os és egy hozzácsatolt M 203-as gránátvető lógott. Szemügyre vette csapatát. Ugyanazokkal a fegyverekkel voltak felfegyverkezve, amelyeket a Szádi terroristáinak lemészárlásakor használtak a római Thysdrusban. Csatárláncban haladtak. Simms és Dillinger Gabriel mellett osont, Boolewarke pedig hátulról fedezte őket. A Sólyom Kommandó hangtalanul készült gyilkolni. Boolewarke kedvenc íjpuskáját vitte magával, míg Simms és Dillinger készenlétbe helyezett Ka-Bar tőrjeikkel közelítettek a hegygerinchez. Gabriel gyanította, hogy őrök posztolnak körben, a tábor peremén. Hammadi biztosan értesült csapata legyilkolásáról El Ddzsemben. De ha az Iszlám Kardja még sincs felkészülve a harcra, az az ő bajuk, gondolta Gabriel. Mert a pokol nagyon forgalmas lesz a mai este után, azt lefogadhatják.
Pamela Milton újabb problémát jelentett Gabriel számára. Egy ismeretlen lap a pakliban. Nagy a valószínűsége annak, hogy keresztül fogja húzni Gabriel számítását a csata előtt és utána is. Bedzsin már figyelmeztette, hogy szeretője úgy fog harcolni, mint egy vadmacska. Nagyszerű. Gabrielnek más se hiányzott, mint hogy meg kelljen ölnie Milton lányát. Ez újabb problémát vetett fel. A fizetségét. Akár tényleg meg kell ölnie Pamela Miltont, akár nem, Gabriel tisztában volt vele, hogy az öregember rettentő dühös lesz, amikor tudomást szerez lányának az Iszlám Kardjához fűződő kapcsolatáról. Gabriel nem repesett az örömtől, hogy Miltonnak a lányáról kell beszélnie - a pokolba is, egyáltalán nem. S nem azért, mert tartott tőle, vagy a testőreitől. Inkább azért, mert már hallani is vélte, amint az megtagadja a fizetést. Ha a Sólyom Kommandó bármely tagja túléli a Szadival vívott harcot és a gyűlölködő Milton nem lesz hajlandó kifizetni nekik a pénz hátralevő részét, az rendesen föl fogja dühíteni a kommandósokat.
S hogy még rosszabb legyen a dolog, a CIA vadászik rá. Baj, baj és megint csak baj. S a pokol kapui megnyílnak.
Aztán Gabriel észrevette az őrszemeket, akik a kapu előtt posztoltak. Két, AK 47-esekkel felfegyverzett árnyék álldogált a sziklanyúlvány mentén. Az egyik Gabrieltől balra, a másik pedig jobbra. Gabriel megállt és letérdelt egy fa mögött. Bedzsint a földre lökte. Intett Boolewarke-nak és Dillingernek. Simms Gabrielre nézett, de az megrázta a fejét. Simms megértette és mozdulatlan maradt. Az ember-ember elleni küzdelem ideje volt ez, s három már egész tömeg.
-	 Egyetlen hangos levegővétel - súgta Gabriel Beduin fülébe -, és bekapod a sátán fütykösét, még mielőtt a földre érsz.
Boolewarke olyan halkan suhant el mellettük, mint egy szellem. Dillinger élével fölfelé tartotta Ka-Bar tőrét és megközelítette a Gabrieltől balra álló őrszemet.
Boolewarke letérdelt, célzott az íjpuskával és várt.
Gabriel látta Dillingert, amint ráront áldozatára. Az őr szájára szorította a kezét. Rövid küzdelem után az őr teste elernyedt Dillinger karjaiban.
Boolewarke meghúzta az íjpuska ravaszát. A hollandus halálos pontossággal találta el célpontját.
Puffanás hallatszott, aztán egy elfojtott kiáltás, a nyílvessző az őr hátán jött ki, valamivel balra a gerinctől. Boolewarke áldozata a bokorba zuhant. Gabriel a sziklanyúlványra vonszolta Bedzsint, majd a földre lökte.
-	 Úgy látszik, erre szabad az út, Victor - mondta Johnny Simms Gabrielnek.
-	 Erre sincs semmi - válaszolta Boolewarke balról. 
Gabriel eltette Detonics 45-ösét és elővette az M 16-ost. Hasra feküdt Bedzsin mellett. Harcokban edzett másik énje teljes riadókészültségben volt. Miközben Dillinger, Simms és Boolewarke a sűrű, bozótos takarásában tovább kutattak őrök után a sziklanyúlványon, Gabriel körbejártatta tekintetét a táboron és környékén. Hatalmas, mély völgy volt. Tudta, hogy az ellenség bárhol rejtőzhet a tisztás felé vezető lejtőkön. Hatalmas sziklák tarkították a hegyoldalt. Hatodik érzéke figyelmeztette, hogy az ellenség várja őket.
A tábor maga nem sokat árult el Gabrielnek. Barakkok két hosszú sora futott végig középen. Szögesdrót övezte a Szádi támaszpontját. Egy magányos reflektor fehéres fénnyel világította meg a tábort. Északra nagy halom magasodott, ami hamunak látszott.
- Hol tartják a foglyokat? - kérdezte Gabriel Bedzsint.
Az mormogott valamit, késlekedett a válasszal. Gabriel a bordái közé nyomta M 16-osa csövét.
-	Kérdeztem.
-	Itt helyben, hidegvérrel lelőnél és megkockáztatnád, hogy felriasztod őket?
-	Pontosan.
-	Ott. A fegyverraktár mellett.
Gabriel követte Bedzsin sötét pillantását. Hat Kalasnyikovos arab vett körül egy kis deszka építményt a bázis túlsó, nyugati végében. Közvetlenül a hatalmas, fából épített, fegyverraktárként szolgáló barakk mellett őrizték a túszokat. Aztán Gabriel észrevette az orosz teherautókat is.
- Mi van a teherautókon?
-	 Üzemanyag. A teherautókhoz és a lángszórókhoz. 
Gabriel hallotta, hogy Johnny Simms elmorog egy szitkot.
- Lángszórók? - visszhangozta a feketebőrű kommandós.
-	Grillezéshez - jegyezte meg zordon arckifejezéssel Rossz Zac Dillinger.
-	Miről beszélsz? - recsegte mellette Boolewarke.
-	Nyársra kell húzni pár fanatikust és megpirítani azt a gyilkos feneküket, Hollandus. Erről beszélt.
Rendben, gondolta Vic Gabriel. Ember roston. Most ott állt, pontosan a fanatikusok felett, készen a halálosztásra. Gondolatban visszaidézte a párizsi vérfürdő vízióját. Az emberi máglyát abban a kávéházban. Ártatlan áldozatok, akiknek az életét gonosz akarat oltotta ki. Elérkezett az idő, hogy megfizessen az Iszlám Kardjának. A Szádi régen aláírta már a szerződést a mészárlásra. A saját lemészárlásukra.
Először balra, azután jobbra pillantott. Végül bólintott. A Sólyom Kommandó tudta, mit kell tennie.
Boolewarke M 16-ossal a kezében, hang nélkül Johnny Simms mellé osont. Másodpercekkel később, a Hollandus és a fekete bőrű kommandós eltűntek az erdőben.
-	Rendben, Zac - mondta Gabriel. Megfordult és egyenesen Dillinger szemébe nézett.
-	Így a jó, ugye, Vic? Megközelítjük őket és várunk, amíg Johnny fiú és a Hollandus tüzet nyitnak?
-	Pontosan, ahogy megbeszéltük. Egyetlen módja van, hogy ártalmatlanná tegyük...
Mielőtt Gabriel észbe kapott volna, Bedzsin már gurult lefelé a lejtőn és eszeveszetten üvöltözött.
-	Muhmad! Muhmad! Megtámadtak bennünket! Megtámadtak...
-	Fattyú - recsegte Dillinger.
Gabriel három golyót lőtt ki M 16-osából. A lövedékek összezúzták Bedzsin gerincét. Az arab felkiáltott, s arccal a földre zuhant a lejtőn.
Újabb reflektor fénye gyulladt ki.
-	 Gyerünk, Zac! Azt hiszem, elvesztettük a meglepetés erejét.
- Ahogy mondod, V. G.
Árnyékok támadtak a barakkok mögül.
A vakító fehér fény végigpásztázta a lejtőket alattuk. Gabriel és Rossz Zac Dillinger habozás nélkül a Szádi tábora felé vetették magukat.
Vic Gabriel elsütötte M 16-osát.
Pokoli zűrzavar.
Kezdetét vette a harc.

13. FEJEZET

Egy másodperc sem telt él, s Gabriel három lövedékkel darabokra zúzta a reflektort, amikor a fehér fénycsóva feléje pásztázott. A fás térséget szegélyező kopár területen letérdeltek egy sziklatömb mögé. Előttük mintegy húsz méter széles senkiföldje terült el, amely elválasztotta a hegyeket a szögesdrótkerítéstől. Nem ígérkezett könnyű feladatnak behatolni a táborba, kiszabadítani a túszokat és aztán elpárologni. Az Iszlám Kardjának fanatikusai minden valószínűség szerint magukkal fogják hurcolni a foglyokat visszavonulás közben. Hát jó. Legyen. Egyetlen lehetőség kínálkozott, hogy bejussanak a táborba és aztán kijussanak onnan: legyilkolni mindenkit, aki mozog és Muhammadhoz tartozik.
Gabriel látta, hogy az ellenség védelmi állásba vonul a szögesdrót mögött. Gabriel és Dillinger kilőttek egy-egy sorozatot és lekaszáltak négy fejkendős orosz bábot. Az arabok a szögesdróton fennakadtak; bíborszínű folyadék patakzott a mellükön tátongó lyukakból.
Nyolc másik arab vágta magát hasra a szögesdrót mögött és előreszegezték automata géppisztolyaikat. Az ólomzuhatag Gabriel és Dillinger mögött a fákba csapódott és visszapattant a szikláról. Kőszilánkok fúródtak az arcukba. Aztán a két kommandós kilőtte a 40 mm-es pokoli bombákat. A kettős robbanás hatalmas tűzgolyót gördített keresztül az arabokon, testeket és kígyózó huzalkötegeket repített az ég felé. S miközben húscafatok záporoztak a földre, Gabriel és Dillinger újratöltött. Miután kikövezték az utat a pokolba, berontottak a táborba.
Legyen átkozott a halál!
Johnny Simms és Boolewarke állták a sarat; Gabriel pedig figyelmét a soros ellenséges célpontokra összpontosította. Szándékosan hozta össze ezt a két férfit. A kölcsönös gyűlölet leküzdésére a legjobb mód a harc heve. A halálfélelem erősebb, mint a személyes érzések és a megalapozott vélemények.
Orrában a lőpor és a vér szagával, Gabriel átugrott a szögesdróton.
Géppuskatűz világította meg az éjszakát.
Földet ért, majd továbbgurult az oldalán. Sorozat szántotta fel mögötte a földet. Aztán már talpon, futás közben, a szeme sarkából észrevett egy árnyat. Teljes automatára állította a szelektort és ólomesővel szórta meg a barakkok sarkát. Hallotta az üvöltést, s tudta, hogy húsba hatoltak a lövedékek. Szerencsés lövés volt, ismerte el Gabriel, amikor látta, hogy egy arab eltántorodik a barakkoktól, a földre zuhan és kihull kezéből AK 47-ese.
- Vic! Nézd!
Gabriel a barakkok falához simult, majd a lőszerraktár és a deszkakunyhó felé nézett. Elkáromkodta magát.
Muhmad Hammadi éppen kilépett a deszkakunyhóból. Négy fanatikus követte. Mindegyik fegyvert nyomott egy-egy túsz fejéhez.
- A fene egye meg - ordította Dillinger. - A rohadt életbe... holtpontra jutottunk. Arab stílus.
A barakkok túlsó vége mögött arab fegyveresek térdeltek és lövésre emelték géppisztolyaikat.
-	Alighanem - mondta Gabriel. - Készülj fel.
-	Mire?
-	Egy kis tűzijátékra. Aztán meg egy kis lövöldözésre. Ne lőj addig, amíg jelt nem adok.
Hallotta, hogy Dillinger nyög egyet. Megfordult, s látta szemében a fájdalmat. Aztán észrevette, hogy a vér ömlik a mellkasa felső részén tátongó sebből. Vállára vetette a karabélyt, bal kezében kését suhogtatta.
-	Teljesen átment rajtam - morogta Dillinger összeszorított fogakkal. - Azt hiszem, ez az átkozott golyó összezúzta a kulcscsontomat.
-	Nem is hallottam, hogy kiáltottál.
-	Nem is hallhattad. Kemény fickó vagyok. Nem emlékszel? Na, mi is van azzal a tűzijátékkal?

A négy arab éppen célzott a páncéltörővel, amikor két árnyék hátulról tüzet zúdított rájuk. Karabélyok ropogtak. Dillinger és Boolewarke egyesítette két tüzérosztag erejét és két irányból lőttek.
Simms felmarkolt egy páncélöklöt, s a vállára akasztotta a gránátvetőt.
-	Sosem lehet tudni, mikor vehetem hasznát egy ilyen Iván-féle lövegnek. Mit gondolsz, rohamosztagos?
-	Reménykedem benne, hogy nem egy kisebb hadsereget riasztottunk fel - vicsorogta Boolewarke, s közben a körülöttük elterülő erdőt kémlelte. - Ezt gondolom.
Délre, nem egészen száz méterre tőlük, a csata elvadult. Géppuska kerepelés és robbanások dühödt zaja hallatszott.
A tűzharc pillanatnyi szünete mentette meg Henry van Boolewarke és Johnny Simms életét. Megzörrent a bokor és Simms észrevette az ellenséget.
-	 Mögötted! - üvöltötte. A karabély az árny felé fordult. Lángok csaptak ki egy Kalasnyikov csövén. Simms teljes automatikára állított fegyverével végigsöpört a fákon és a bokrokon. Tucatnyi golyót lőtt ki a három arabra, lekaszálva őket, mint a búzát. Vagy négyen voltak? - töprengett Simms, miközben alakok piruetteztek és aztán eltűntek a szeme elől. Az erdő sötétjében nehéz volt megmondani, hányan voltak.
Simms észrevette, hogy Boolewarke hátralép és a földre zuhan. Feje egy sziklához ütődik. Simms látni vélte, hogy vér csorog az afrikander nadrágszárán, de nem volt biztos benne. Lépett egyet Boolewarke felé.
Ekkor váratlan vadsággal életre kelt az éjszaka.
Egy árny lopakodott elő a Simms melletti kőszirt mögül, s a fekete kommandósra vetette magát.
-	 Iszvaaaahhh!
Az arab csatakiáltásától egy döntő fontosságú pillanatra a földbe gyökerezett Simms lába. Látta, ahogy az arab feje fölé emeli a dzsanbiját, hogy kettéhasítsa a fekete férfi koponyáját. Elsütötte M 16-osát. Semmi. A tár üres. Ekkor a feje fölé kapta a karabélyt. Fém vágódott a csőhöz, s borzongás futott végig Simmsen. Az arab teljes súllyal rázuhant és ő hanyatt esett. Fejét erősen beverte a földbe. Csillagok szikráztak a szeme előtt. Szörnyű hang recsegett a fülébe. Izzadságszagot érzett. És vérszagot. Vér permetezett az arcába, s rájött, hogy már jóval azelőtt kilyukasztotta a muszlim fattyút, mielőtt az utolsó golyóját is kilőtte volna a harmincas tárból. Vagy ő sérült meg? - töprengett Simms. Aztán észrevette a támadó arcát eltorzító haláltusát, s tudta, hogy az arab szörnyű kínokat él át. Ez azonban kevés elégtételt jelentett a fekete bőrű kommandósnak, amikor rájött, hogy egy őrjöngő fickóval van dolga, aki felkészült arra, hogy puszta kézzel harcoljon a halálig.
Felpattant, hogy átfúrja a muszlim mellét, ekkor vette észre a késsel hadakozó ördög mögött kibontakozó sötét alakot.
Boolewarke a muszlim válla köré kulcsolta a karját és mielőtt az arab lesújthatott volna Simmsre, lefogta a kezét, amelyben a kést tartotta.
Simms bámult, de egy szempillantás alatt vége volt. A halál lecsapott, villámgyorsan.
A Ka-Bar tőr mélyen belehasított a terrorista torkába. A vér úgy ömlött elvágott nyaki ereiből, mint egy tömlőből. Boolewarke ellökte magától, mintha szemeteszsák lenne.
Boolewarke és Simms hosszú másodpercekig meredtek egymásra. Johnny Simms nem tudta, mit mondjon a férfinak, akit dél-afrikai halálosztagosnak, fajgyűlölőnek és egy olyan rezsim képviselőjének tartott, amely még fajgyűlölőbb, mint az amerikai Dél volt a polgárháború előtt. De félretéve a személyes érzelmeket, lehet, hogy nagyon derék a fickó. Gondolta, hogy köszönetet mond a hollandusnak, de sehogysem bírta rászánni magát.
Boolewarke megtapogatta az oldalát, ahol három golyó kiszakított egy darabot a húsból. Aztán a tokjába dugta vértől csöpögő tőrét, majd felkapta karabélyát.
-	 Gyerünk! Folyik a harc - morogta. - Johnny fiú - tette hozzá, s halvány mosoly futott át arcán.
Simms felállt, egy új harmincas tárat ütött be a karabélyba. Talán, gondolta Simms, valami hamis büszkeség teszi, hogy minden ember a másiktól való félelemben él. A hollandus éppen most mentette meg az életét. Nem szerette volna úgy érezni, hogy adósa. Azon gondolkodott, helyénvaló-e egy egyszerű köszönet.
-	 Hé, ember!
Boolewarke megállt az erdő szélén. Megfordult, s odamordult Simmsnek:
-	Ne mondd. Később még megbánhatod. Különben meg... többet öltél meg, mint én, de ki számolja az ilyesmit?

Muhmad Hammadi viszont számolt - a katonáit számolta. És az Iszlám Kardjának vezetője megállapította, hogy csapatának felét megölték a rejtélyes támadók. Itt az ideje kihasználni az éjszakát. Kegyetlen erővel. A hitetleneknek meg kell halniuk!
Egy túszt használt védőpajzsként. Géppisztolyát a fogoly tarkójához nyomta. Észrevette a barakkok végénél, a sarkon kileső két férfi fejét. Olyan nincs, gondolta dühösen és zavarodottan, hogy két ember ilyen pusztítást vigyen végbe ennyi, az ügyért elkötelezett katona között. Ez lehetetlen.
És mi történt a páncélöklösökkel? Hammadi törte a fejét. Mire várnak? Miért nem söpörték le a hitetleneket Tunézia földjéről? Hacsak, rémült meg a gondolattól, nem mentek már ezek a katonák is a paradicsomba.
-	Hé ti! Ti ott! Dobjátok el a fegyvereiteket és gyertek elő! Megígérem, Allah a tanúm rá, hogy tisztességesen fogok bánni veletek. Ha nem adjátok meg magatokat, megölöm az összes túszt. Higgyétek el, megteszem.
-	Nem hazudik - kiáltotta az egyik túsz. - Egyikünket már meg is ölte!
-	Csend! - sziszegte Hammadi a túsznak.
-	Van egy problémánk, Hammadi - kiáltotta Vic Gabriel. - Az, amit igazságnak neveznek. Te minket akarsz, mi pedig téged. Szerintünk te egy nagy szar vagy, és mi vagyunk az igazság. Ki fogunk innen söpörni téged és ezeket a szemét okádékokat, akiket harcosoknak nevezel. Szóval, miért nem engeded el a túszokat, hadd menjenek és miért nem fejezzük be? Aztán majd megütközhetünk. Tisztán. Gyorsan. Férfi a férfi ellen. Vagy ehhez nem vagy elég tökös gyerek, Hammadi?
Honnan tudja ez az amerikai a nevét? - törte á fejét Hammadi. Bradley Milton, úgy van. Milton bérelte fel őket, hogy kiszabadítsák a túszokat - vagy mégsem? Talán valami különleges, antiterrorista kommandósok? És hányan vannak? Hammadi végignézett a táborban heverő széttépett, kicsavarodott testeken, aztán keletre pillantott, a szögesdrótba gabalyodott hullákra. S eldöntötte, hogy jobb kereket oldani, mint maradni és harcolni. Holnap is lesz nap. Holnap újra összegyűlnek és összeszedik az erejüket. Vissza fog jönni. Itt már nem a bátorságról van szó, gondolta keserűen Hammadi. Nem, csak a túlélésről.
-	Durdzsan. Az emberek egy részét vidd magaddal. Kezdjenek felszállni az egyik teherautóra.
Durdzsan intett hét Szádi katonának és sebesen eltávolodtak a fegyverraktártól.
-	Ha egyetlen lövés elhangzik, mind meghal! Érted?
-	Ne légy ostoba, Hammadi! - kiáltott vissza Gabriel. - Ha meghalnak, nem lesz mivel alkudoznod. Ha meghalnak, te is meghalsz. Mi értelme ennek?
-	Gyerünk, gyerünk! - sziszegte Hammadi a katonáinak. Miközben elhurcolták a túszokat a fegyverraktárból, a GAZ teherautó felé nézett.
Ekkor meglátta őket.
Pamela Milton árnyékként suhant tova a fényszóró oszlopától. Még mielőtt eltűnt volna a barakkok mögött, Hammadi észrevette a hátán az ezüstös tartályt. Az őrült szajha, gondolta. Mire készül?

Gabriel kihúzta a biztosítékot a repeszgránátból.
-	Készen vagy? - kérdezte Dillingert. A magánnyomozó övébe dugta a Coltot, és átvette a gránátot.
-	Ez őrültség!
Értelek, gondolta Gabriel, majd kibiztosította a saját gránátját is. Aztán ezt mondta:
- Itt nincs vitatkozgatás, Zac. Nem az ENSZ vagyunk.
Aztán egyszerre hajították el a gránátokat.
Amikor leestek a barakkok sarkának takarásában álló arabok közelében, Gabriel letérdelt. Egyes sorozatokra állított karabélyával golyót röpített a túszokat őrző arab szeme közé.
A 45-ös Colt elsült Dillinger kezében.
Egy arab koponya szétloccsant, a terrorista eltántorodott túszától.
Hatalmas robbanás hallatszott, harminc méterre a túszok mögött. Arccal a földre zuhantak. Hömpölygő, lángoló gejzír világította meg az éjszakát.
Gabriel futás közben elsütötte M 16-osát. A lövedék lyukat fúrt egy arab homlokába, amikor az meghúzta Kalasnyikovja ravaszát. Golyók pattantak le a falról, Gabriel feje mellett, ahogy elsuhant a barakkok mentén.
A Colt még kétszer elsült Dillinger kezében. A muszlim célpont hanyatt esett. A golyók a mellkasába fúródtak.
Gabriel gyorsan újabb harmincas tárat töltött be. Visszaállította a fegyvert teljes automatára, majd a túszok felé vette útját.
-	 Sehol sem láttam az öregember csodás lányát - kiáltotta Dillinger, aki a barakkok körüli területre szegezve Coltját, fedezte Gabrielt.
És Gabriel Muhmad Hammadinak sem látta nyomát.
-	 Hol a pokolban van Johnny fiú és a Hollandus? - töprengett hangosan Dillinger, miközben a barakkok vége felé közeledtek.
Amikor a túszokhoz értek, Gabriel megkérdezte:
-	 Megsebesült valaki?
Négy szempár, melyek látták az élő poklot, nézett fel Gabrielre. Mellettük tűz tornyosult az ég felé. Nappali világosságot varázsolt az éjszakába az egykori fejvadász körül. Arca izzadságtól csillogott. Vad pillantás lobbant fel a tekintetében, ahogy a túszokra meredt. Csak négy. Aztán eszébe jutott, amit az egyik túsz mondott, a harc előtt. Egyikőjüket már korábban meggyilkolták. A túszok Gabrielre meredtek, s a keserű gyűlöletet felváltotta szemükben a megkönnyebbülés és a hála.
-	Ki-kicsoda maga? - kérdezte az egyik.
-	Amerikai vagyok. Maguk hazamennek.
-	Vic!
Boolewarke az MM 1-essel a kezében északról a remegő árnyak közül sántikált elő. Johnny Simms a sötétben rejtőzködő ellenséget fürkészve M 16-osával fedezte a hollandust.
Ekkor motorok bőgtek fel Gabriel mögött. Az orosz teherautók, gondolta. Hammadi lóhalálában visszavonulásra készül.
-	 Zac, Johnny! Vigyétek ki oda ezeket az embereket. Várjatok meg minket a barakkok végénél.
Tűzfény lobbant a hollandus fölött, ahogy Gabriel felé közeledett.
-	Az Iván-féle teherautók?
-	Igen.
-	Úgy hallatszik, mintha forgatnál valamit a fejedben ezzel az MM 1-essel.
-	Tűzijátékot, Hollandus - kiáltotta oda Dillinger, miközben ő és Simms felsegítették a túszokat.
A GAZ Gabriel és Boolewarke felé dübörgött. A sofőr padlóig nyomta a gázpedált. 
Egy Kalasnyikov tüzének fénye villant az utasülés melletti ablakból. Gabriel a fegyveresben felismerte Hammadit.
A lövedékek kilyuggatták Gabriel fölött a falat. Letérdelt.
A teherautók oldaláról, a Szádi katonái géppisztolytüzet zúdítottak Boolewarke-ra és Dillingerre.
-	 Elkapom a szökevényt! - üvöltötte Gabriel és elsütötte M 203-asát.
Hammadi arabul szitkozódott.
Boolewarke összeszorított fogakkal kiürítette az MM 1-es tárát. A lövedékek egymás után süvítettek bele a sötétbe.
És ekkor nappali világosság lett az éjszakában, amint a lángok egyetlen tengerré olvadtak össze. Robbanások sorozata zúzta porrá a GAZ teherautókat. Úgy látszott, megnyílik az ég és elnyeli a levegőben szálló roncsokat.
A dübörgő orosz teherautó Gabrieltől és Dillingerről nem egészen harminc méterre röpült a levegőbe. Hammadi őrületes dühöt tükröző arckifejezése eltűnt a tűzfelhőben.
-	 Jaaaaahhhhü! - üvöltötte Boolewarke dühödten. S kilőtt tizenkét golyót géppuskájából.
Gabriel lassan feltápászkodott. A teherautóban lévő üzemanyagot felgyújtották a robbanások, ami most szakadatlan morajlással gigantikus lángnyelveket lövellt az éjszakába. Gabriel tudta, hogy semmi sem élheti túl ezt a poklot. A tűz ropogása betöltötte a fülét. Boolewarke-ra pillantott és kiolvasta a félelmet a hollandus szeméből.
Ösztönösen a földre vetette magát. Hallotta a sziszegést, aztán mintha egy sárkány szájából kilövellő lángnyelvek söpörtek volna el felette. Érezte, hogy megperzselődik a háta. Gabriel aggódott Boolerwarke-ért, de mert nem hallotta az elevenen elégő ember hátborzongató üvöltését, odébb hempergett, aztán felugrott és tüzet nyitott. Tudta, hogy egy hajszál választotta el attól, hogy elevenen szénné égjen. A rémülettől az adrenalin robbanásszerűen kezdett áramlani ereiben. Amikor elsütötte a karabélyt, akkor látta meg Pamela Miltont. A lövések a mellét érték. Pamela megperdült. Üvöltött, de a lángszóró elsütő szerkezetén tartotta az ujját.
Tűz ömlött le a fal mentén. Boolewarke egyre csak tüzelt M 16-osával. Lángok csaptak a hollandus arcába. Egy ezredmásodperccel később, a lövedékek az ezüstös tartályba fúródtak, amikor Pamela Milton, golyóktól találva eltántorodott a faltól.
A kilyukadt tartály felrobbant.
Pamela Milton azonban már halott volt.
-	 Te jószagú Úristen - recsegte Boolewarke. 
Gabriel komor arccal figyelte, hogyan záporoznak a földre Milton lányának lángoló darabjai. Nagyot nyelt, érezte, ahogy a karja elernyed, és a karabély lehanyatlik a földre.
Boolewarke Gabrielre nézett. Szeme összeszűkült.
-	Ő volt...
-	Igen, Hollandus. Ő volt az. Milton lánya.
-	Te jószagú úristen. Mit fogunk mondani az öregnek?
-	Nem tudom.
Zsibbasztó fáradtság telepedett Gabrielre. Úgy érezte, mintha százéves lenne.

14. FEJEZET

- Ennek egyáltalán nem örülök - mondta Johnny Simms. - Az az érzésem, hogy az öreg rosszul fogja viselni a dolgot.
Gabriel a kavicsos síkságon hajtott a Land Roverrel.
A távolban a Tébessa-hegység lábánál észrevette Milton fehér Learjetjét. A Fekete Villámnak viszont nyoma sem volt.
Gabriel osztotta Simms véleményét. Bradley Milton nem fogja tárt karokkal fogadni a Sólyom Kommandót.
Henry van Boolewarke hátrahajtotta a fejét és lehunyta a szemét. Előbb lemosta és bekötözte a saját sebeit, majd ellátta Dillinger sebeit és törött kulcscsontját. Az őszhajú kommandós, jobb karja most fel volt kötve. Gabriel észrevette, hogy az egyik Colt Dillinger övébe van dugva. A gyöngyös markolatú fegyvert így a másik kezével ránthatta ki.
Baj volt. Gabriel számított rá, hogy Miltont elfogja a harag, ha megtudja a teljes, mocskos igazságot. De csak egyetlen módon beszélhettek vele. Őszintén. Hosszú idő óta ez ígérkezett számára a legnehezebb feladatnak. Ha baj történik a családdal, vagy ha meghal egy hozzátartozód, illetve, ami még rosszabb, ha meggyilkolják, ... Úristen, gondolta Gabriel. Érezte, hogy feltámadnak benne a régi fájdalmak és indulatok. Aztán kirekesztette az ijesztő emlékek szellemét.
-	A megmaradt túszok viszont legalább úton vannak vissza, az Államokba - mondta Boolewarke. - Végül is, csináltunk valami jót is.
-	És megtisztítottuk Észak-Afrikát egy emberi trágyadombtól. Ezt se felejtsd el Hollandus - emlékeztette Dillinger az afrikandert.
Boolewarke dörmögött.
- Hogy megtisztítottuk? Ősz hajú barátom, tudod te, hány ámokfutó terrorista van még Észak-Afrikában?
Dillinger jelentőségteljesen mosolygott Boolewarke-ra.
- Úgy érted, fogunk még hullákat számolni?
-	 Nem tudom. Te talán igen, de én nem. Azon gondolkozom, hogy felveszem a pénzem és hazamegyek - mondta Boolewarke és kifújta a levegőt.
Gabriel egyik kezét a kormánykeréken tartotta, a másikkal felkattintotta gravírozott Zippóját és rágyújtott egy Marlboróra.
-	 Ugyan már, Hollandus. Lehet, hogy szívtelenül hangzik... de nincs hova visszamenned.
Boolewarke-nak összecsattant az állkapcsa.
-	 Azt hiszed, hogy nem tudom, Vic? Az isten verje meg! - Kibámult az ablakon. A síkságon ragyogó napfény bántotta a szemét. Gabriel észrevette, hogy egy másodpercre éles szikra lobbant Boolewarke szemében. Fájdalom, keserű fájdalom és gyűlölet csillant a tekintetében.
Gabriel belelátott. Az élet ronda, tisztességtelen és igazságtalan lehet. Valahol az úton mindenki megfizeti az árát. S az ember sohasem hagyja abba a fizetést.
Fizet akár az ördögnek, akár...
-	Tudod, ember - mondta Simms Boolewarke-nak. -	Ez az egész dolog arra késztet, hogy egy kicsit szigorúbban nézzem önmagamat... és...
-	Borítsunk fátylat rá, Johnny fiú - szakította félbe Boolewarke. - Tudom, mit akarsz mondani. Nincs szükség bocsánatkérésre. Nincs szükség mentségekre. Ami megtörtént, megtörtént. És az érzéseidet, így vagy úgy, tartsd meg magadnak.
-	Azt próbálom neked mondani, rohamosztagos - morogta Simms, de jókedv vibrált a hangjában -, hogy ahhoz képest, hogy dél-afrikai szarrágó vagy, nem is vagy annyira tetű alak. De azért tetű alak vagy.
Fáradt mosolyra húzódott Boolewarke ajka.
-	Nem te vagy az első fekete zsoldos, aki meghazudtolja azt a hiedelmet, hogy a feketék egy darab szart sem érnek, ha katonáskodásra kerül a sor, Johnny. Kételyeim voltak felőled. És felőled is - mondta Dillingernek. - De megálltátok a helyeteket. Ahogy az igazi katonák - elvigyorodott. - Mint a rohamosztagosok.
- Ez azt jelenti, hogy maradsz, Hollandus? - tudakolta Gabriel.
Boolewarke egy hosszú percig hallgatott.
-	Nem tudom, Vic. Majd elmondok neked valamit. 
Hosszú másodpercekig csend uralkodott. A Land Rover a hegyek lábához közeledett. Odaértek a színhelyre. Valamiért Gabriel úgy érezte, mintha temetésre hajtana. Kinek a temetésére? - töprengett.
Milton és három testőre a Learjet közelében várakoztak. Radar, gondolta Gabriel, a rossz híreknek. Mellette a padlón ott feküdt az aktatáska a hamis pénzzel. Vissza fogja adni Miltonnak, aztán pedig behajtja - vagy megpróbálja behajtani -, ami neki jár. Már csak az a kérdés, mit gondol Milton, mi jár a Kommandónak.
-	Ha létezik egyáltalán olyan, hogy vérdíj - jegyezte meg Simms -, akkor ez most az.
-	Gondolod, hogy fognak beszélni ezek a túszok? - kérdezte Dillinger.
-	Valójában nem érdekel a kérdés, Zac - felelte Gabriel. - Hazamennek, ez a lényeg. Ha beszélnek, hát beszélnek. Valójában nem is tudnak semmit azon kívül, hogy négy ronda fattyú, akik úgy dübörögnek, mint egy kamion, megmentette a bőrüket.
-	Igen - mondta Simms. - De vajon győztünk, vagy vesztettünk?
Hát igen. Gabriel nen volt biztos benne. Az idő majd eldönti.
És az idő eljött.
Gabriel fékezett és a Fekete Villám közelében leparkolt a Land Roverrel. Aztán leállította a motort, kibiztosította a Kisvillámot, majd a vállán átvetett különleges fegyvertokba dugta. Egy harmincas tár elég lesz, hogy lezárjuk az ügyet, ha elfajulnának a dolgok. Simms és Boolewarke is kibiztosította mini-Uziját.
- Gyerünk - mondta Gabriel. Az aktatáskával a kezében kinyitotta az ajtót és kilépett a szemet bántó napfényre.
A Sólyom Kommandó lassan sétált Milton és testőrei felé. Gabriel Milton mellett a földön észrevett egy, az övéhez hasonló aktatáskát.
-	 Nos? - kérdezte barátságtalanul Milton. - Hol van ő? Hol a lányom?
A testőrök lehúzták a zipzárt viharkabátjukon és a Magnumok felé nyúltak.
- Ezt ne tegyék! - kiáltotta érdes hangon Gabriel, és megmarkolta mini-Uziját.
A testőrök megdermedtek.
-	 Nem tetszik nekem, amit látok, Mr. Gabriel - dörmögte Milton.
A Sólyom Kommandó tagjai szétváltak. Dillinger és Simms Gabriel baljára léptek, Boolewarke pedig a jobbjára.
-	 Magánál van a pénzünk, Mr. Milton? - kérdezte Gabriel. Izzadságcsepp gördült le szemöldökéről és belecsurgott összehúzott szemébe.
Milton megrúgta az aktatáskát.
-	Kérdeztem magától valamit.
-	Ott van a pénz?
Milton a fejével intett az egyik testőrnek. Az kinyitotta az aktatáskát és felmutatott egy bankjegyköteget.
-	Most pedig... válaszoljon a kérdésemre.
-	Attól tartok, rossz hírem van, Mr. Milton - kezdte Gabriel. - A maga lánya közéjük tartozott. Hogy miért, azt képtelen vagyok megmondani magának. Egyszerűen nem tudom. Maga talán tudja a magyarázatot a titokra. Milton akárhogy is... ez valójában nem az én dolgom.
Milton csak úgy remegett az elfojtott dühtől.
-	Hazudik.
-	Ő is halott.
- Rohadt tetvek! - üvöltötte Milton. - Mit beszélnek maguk?
-	Az igazat. Nem tudom, hogyan mondhatnám el másképp. A lánya az egyikőjükkel hált. Magát becsapták.
-	Nem hiszek magának. Hol van ő?
Itt az ideje keménynek lenni, döntötte el Gabriel.
-	Millió darabban széjjelszórva a Szádi táborában. Ellenünk fordult. Elintéztük.
-	Rohadt szemetek - sziszegte Milton. - Majd kiderítem én magam. És ha tényleg igazat beszélnek, amit nem hiszek, akkor egy vacak centet sem fognak tőlem kapni.
-	Az igazat mondom magának, itt és most, Milton - mondta Gabriel komoran. - Rendezzük a számlát, rendben? Az Iszlám Kardjának vége. Teljesítettük a szerződésben foglaltakat.
Milton keserű gyűlölettel, hosszan és keményen nézett Gabrielre. Végül bólintott.
- Nagyszerű. Rendezni fogjuk a számlát, itt és most -	mondta. - Talán van rá esély, hogy az igazat mondja. Ha így van... nos, nem akarom, hogy még egyszer a szemem elé kerüljön. - A mogul a testőreire pillantott, aztán felvette az aktatáskát és Learjetje felé indult.
- Mi ez, Milton? - dörögte Gabriel.
Ekkor elszabadult a pokol.
A testőrök a fegyvereikhez kaptak.
-	 A pokolba! Mocskok! - üvöltötte Simms.
A Sólyom Kommandó villámsebesen cselekedett.
A Colt eldördült Dillinger kezében. Gabriel, Simms és Boolewarke a mini-Uzijukkal tüzeltek. A Sólyom Kommandó nem volt tréfás kedvében.
Ellátták a testőrök baját.
Milton hasra vetette magát.
Vér, hús- és ruhacafatok keringtek, ahogy a lövedékek feltépték a testőrök mellkasát és vonagló testüket a Learjet törzséhez lökték. Milton arca vérbe fürdött.
A holttestek bíborszínű sávokat hagyva maguk után, lecsúsztak a fehérre festett Learjet törzse mentén. Milton ekkor felkapott egy Magnumot.
-	 Ne tegye ezt Milton! - figyelmeztette Gabriel. 
Milton nem hallgatott a figyelmeztetésre, káromkodva talpra ugrott.
III. Bradley Milton meghalt.
A mini-Uzik ropogtak Gabriel, Simms és Boolewarke kezében. Dillinger kétszer elsütötte a Coltot. S a Kommandó Learjet üzemanyagtartályára szögezte Miltont.
Tátott szájjal és lezárult szemekkel zuhant a földre. A Magnum kilőtt egy golyót az ég felé.
A pilóta az ajtóhoz ugrott és egy karabéllyal tüzet nyitott a Kommandóra. Golyózuhatagban lelte halálát. A pilóta bábu módjára ide-oda vonaglott az ajtóban, aztán leesett a szárnyra, s végül a földre zuhant.
Simms és Boolewarke gyorsan a géphez szaladtak. Újabb harmincas tárat töltöttek mini-Uzijukba, berúgták az ajtót és begurultak. Aztán lövésre készen feltérdeltek.
Másodpercekkel később Simms csak annyit mondott Gabrielnek:
-	Semmi.
-	Rendben, fogd Milton aktatáskáját - utasította Gabriel. - Tedd be a Land Roverbe.
Felemelte a hamis pénzt tartalmazó aktatáskát.
-	Mit szándékozol tenni, Vic? - kérdezte Dillinger, miközben Gabriel a gép felé sétált.
-	Kiegyenlítem egy halott számláját.
Az ajtón keresztül behajította az aktatáskát a repülőgépbe. Előhúzott egy repeszgránátot. Kibiztosította, majd a gép belsejébe hajította.
Futásnak eredt.
A repeszgránát felrobbant. Fémszilánkok tüzes esője záporozott a Learjet törzséből. Az üzemanyag meggyulladt, s egy hatalmas tűzlabda darabokra tépte a sugárhajtású gépet.
Roncsok rázkódtatták meg a földet Gabriel mögött.
A Sólyom Kommandó hosszú másodperceken keresztül figyelte, hogyan terjed tova a tűz a roncstól és égeti el a hullákat.
Lángoló papírpénzfoszlányok siklottak a földre.
- Véres pénz, igen - mondta Johnny Simms összeszorított fogakkal. - Gondoljátok, hogy bármelyik egy darabban fog visszajönni a földre?
Rendben, gondolta Gabriel gúnyosan. Ha igen, akkor talán néhány nomád beduinja hasznát veszi majd és megszorongatja kissé Samu Bácsit. Talán részvényt vesznek majd az OPEC-ben, s újonnan talált gazdagságukkal, nagylelkűségtől és könyörületességtől vezéreltetve az olaj árának letöréséért fognak majd küzdeni. Igen. Rendben. És ott lesz még Mohamed is, várva Második Eljövetelére.

HU ISSN 1215-4776

ISBN 963 7670 06 8

Postakocsi Kiadó, Budapest
Felelős kiadó: Szakálos Mihály
Felelős szerkesztő: M. Szabó Csilla
Készült a Dabasi Nyomdában
Felelős vezető: Bálint Csaba igazgató
Munkaszám: 91-1300
Terjedelem: 7,8 (A/5) ív

Az EAGLE FORCE
Sorozat következő kötetei:

2. Haláltábor Kolumbiába
3. A 666-os járat
4. Vörös vértenger