Robert Ludlum
Csak tanú ne maradjon!
Regény
Zrínyi Kiadó • Budapest, 1988

 

Robert Ludlum THE RHINEMANN EXCHANGE
Grafton Books
London, Glasgow, Toronto, Sidney, Auckland 1985
© Robert Ludlum, 1975
Fordította FÉLIX PÁL
Hungarian translation © Félix Pál, 1988
A fordítást az eredetivel egybevetette STRIKER JUDIT
A kötésterv
BÁNFALVY ÁKOS
munkája
ISBN 963 326 924 5
Zrínyi Katonai Könyv- és Lapkiadó A kiadásért felel: Németh M. László Főigazgató
Alföldi Nyomda, (487.66-14-1) Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató
Debrecen, 1988
Felelős szerkesztő: Tabák András Műszaki vezető: Jordán Gusztáv-Műszaki szerkesztő: Tóth László Terjedelem: 29,69 A/5 ív 42(4050)Zi 1186-C-8990

ELŐSZÓ

1944. március 20. 
Washington, D. C.

- David?
A lány belépett a szobába, s egy pillanatra megállt, a szállodai szoba ablakán kibámuló magas katonatisztet figyelte. A hűvös márciusban tavaszi eső hullott odakinn, szél- és ködzsákokat alkotva a washingtoni várossziluett fölött.
Spaulding megfordult, de csak az jutott el a tudatáig, hogy a lány a szobában van, a hangját nem hallotta meg. - Ne haragudj, mondtál valamit? - Látta, hogy a lány karján ott lóg az esőköpenye. A szemében tükröződő aggodalmat is észrevette - és a szorongást, amit az megpróbált titkolni.
- Vége - szólalt meg halkan a lány.
- Vége - ismételte meg Spaulding. - Vagy legalábbis egy óra múlva vége lesz.
- Valamennyien ott lesznek? - kérdezte közelebb lépve a lány. Akár egy pajzsot,- úgy tartotta maga elé a kabátot.
- Igen. Nincs más választásuk... Nincs más választásom. - Spaulding bal válla kötésben volt zubbonya alatt, karja széles, fekete kendőhurokban pihent. -Légy szíves, segítsd fel rám ezt a micsodát! Nemigen fog elállni az eső.
Jean Cameron vonakodva nyitotta szét a kabátot. Megtorpant, rámeredt a férfi katonaingének a gallérjára. Azután egyenruhájának hajtókájára.
Minden rangjelzést leszedtek róla.
A szövet csak egy parányit volt elszíneződve ott, ahol korábban a rangjelzések voltak.
Rangnak semmiféle jele, hiányzott minden réz vagy ezüst azonosítócsík is. Még annak az országnak az arany kezdőbetűit is eltávolították, amelyet szolgál.
Amelyet szolgált.
A férfi rájött, hogy a lány észrevette.
- Így kezdtem - szólalt meg halkan. - Név nélkül, rang nélkül, múlt nélkül. Csupán egy szám. Utána egy betű. Azt akarom, hogy eszükbe jusson.
A lány mozdulatlanul állt, a kabátot markolta. -Megölnek, David - mondta alig hallhatóan.
- Ez az egy, amit nem fognak megtenni - válaszolta nyugodtan Spaulding. - Nincsenek többé bérgyilkosok, balesetek, nem érkezik sürgős parancs, hogy azonnal induljak Burmába vagy Dar és Salaamba. Ennek vége... Fogalmuk sincs, hogy mit tettem.
Gyöngéden elmosolyodott, és megsimogatta a lány arcát. Jean bájos arcát. A lány mélyet lélegzett, és önuralmat erőltetett magára - de a férfi tudta, hogy Jean távolról sem nyugodt. Jean óvatosan Spaulding bal vállára terítette az esőköpenyt, miközben a férfi a jobb kabátujj felé tapogatózott. Egy pillanatra a férfi hátához szorította az arcát; Spaulding érezte, hogy a lány kissé megremeg, amikor azt mondja: - Nem fogok félni. Ezt megígérem neked.
Spaulding kilépett a Shoreham Hotel üvegajtaján, tagadólag rázta a fejét a vászontető alatt álló portás felé. Nem akart taxit, gyalog akart menni. Hadd lohadjanak le, hamvadjanak el belső dühének lángjai. Hosszú sétára indult.
Ez lesz életének utolsó órája, amikor egyenruhát hord.
A rangjelzés, azonosítási jelvény nélküli egyenruhát.
Belép majd a második ajtósoron a Hadügyminisztériumba, és közli nevét a katonai rendőrrel.
David Spaulding.
Mindössze ennyit mond majd. Elég lesz; senki sem
fogja megállítani, senki sem akarja meggátolni, hogy továbbmenjen.
Névtelen parancsnokok hagynak majd parancsot - mindössze hadosztályi azonosítást adva meg -, s ennek alapján akadálytalanul haladhat végig a szürke folyosókon egy jelöletlen szoba felé.
A parancs ott fekszik majd a biztonsági szolgálat asztalán, mert más parancsot adtak. Olyan parancsot, amelynek útját senki sem tudja követni. Senki sem érti, miről van szó...
Követelőznek. Tombolnak dühükben.
De dühük semmiség az övéhez képest.
Ezt is tudják, tudják ezek az ismeretlen parancsnokok.
Abban a jelöletlen szobában olyan nevek várják majd, melyek néhány hónappal ezelőtt még semmit sem mondtak neki. Olyan nevek, amelyek ma már a feneketlen árulás jelképei a szemében, s ez annyira fölháborította, hogy őszintén úgy vélte, megháborodott.
Howard Oliver.
Jonathan Craft.
Walter Kendall.
A nevek maguk ártalmatlanul hangzottak. Százezer más ember is viselhette volna őket. Volt valami annyira... amerikai a csengésükben.
S mégis, ezek a nevek, ezek a férfiak sodorták az őrület határára.
Ott lesznek a jelöletlen szobában, ő pedig majd emlékezetükbe idézi azokat, akik már nem lehetnek ott.
Erich Rhinemann. Buenos Aires.
Alan Swanson. Washington.
Franz Altmüller. Berlin.
Más jelképek. Más szálak...
A csalárd megtévesztés szakadéka, amelybe... ellenségek taszították.
Az isten szerelmére, hát hogyan is történt ez?
Hogyan is történhetett meg?
De megtörtént. Ő pedig leírta a tényeket, úgy, ahogyan ismerte azokat.
Leírta azokat, és letétbe helyezte... az okmányt egy coloradói bank föld alatti páncéltermének egyik letéti rekeszében.
Kinyomozhatatlan. Ezer évre a föld mélye rejti... mert így van az jól.
Hacsak azok a férfiak a jelöletlen szobában nem kényszerítik arra, hogy másként tegyen.
Ha megteszik... ha kényszerítik... akkor sok millió ember ép elméje forog kockán. A felháborodás nem törődne a nemzeti határokkal vagy bármely világméretű banda ügyével.
A vezetők megvetett páriákká válnának.
Olyan páriává, amilyen most ő.
Egy szám, s utána egy betű.
Odaért a hadügyminisztérium bejáratának lépcsősorához; a barnás kőpillérek ezúttal nem az erőt testesítették meg a szemében. Csupán halványbarna massza képzetét keltették benne.
Immár nem a szilárdságét.
A kettős ajtók során áthaladva a biztonsági szolgálat asztalához lépett, amely mögött egy középkorú alezredes ült, két oldalán egy-egy őrmesterrel.
- Spaulding, David - szólalt meg halkan.
- Az azonosítási jegyét... - Az alezredes az esőköpeny vállára pillantott, majd a gallérra. - Spaulding...
- A nevem David Spaulding. Állomáshelyem Fairfax - ismételte halkan David. - Nézze csak meg a jegyzeteit, katona!
Az alezredes dühösen fölkapta a fejét, de amint pillantása Spauldingra esett, elképedés ült ki az arcára. David ugyanis nem beszélt durván vagy akárcsak udvariatlanul. Csupán tárgyilagosan.
Az alezredes balján ülő őrmester anélkül, hogy közbeszólt volna, egy papírszeletet tolt a tiszt elé. Az alezredes elolvasta.
Egy röpke pillantást vetett Davidre, azután intett, hogy mehet.
Miközben David karján átvetett esőköpennyel végighaladt a szürke folyosón, érezte hátában a rangjelzés és azonosítás nélküli egyenruhát vizslató pillantásokat. Több szembejövő habozva tisztelgett neki.
Egynek sem tisztelgett vissza.
Akadtak, akik utánafordultak; mások az ajtókból meredtek rá.
Ez volt az a... tiszt - ezt fejezte ki a pillantásuk. Hallották a suttogva terjesztett mendemondákat, távoli sarkokban sugdolóztak róla. Ez volt az az ember.
Parancsot adtak...
A férfi.

 
ELŐJÁTÉK

1.	1939. szeptember 8.
	New York

A két tiszt hajadonfőtt, borotvaélesre vasalt egyenruhában az üveg válaszfalon át figyelte a hétköznapiasan öltözött férfiak és nők csoportját. A tisztek elsötétített szobában ültek.
Vörös fény villant; az üvegfalú, megvilágítatlan kis szoba sarkaiban elhelyezett két bordázott dobozból orgonabúgás tört elő. Ezt távoli kutyavonítás követte, testes, vérszomjas kutyák csaholása, majd egy mély, tiszta, fenyegető hang szólalt meg az orgona és az állatok egymásba mosódó hangja fölött.
„Bárhol, ahol tombol az őrület, ahol fölhangzik a kiszolgáltatottak sikolya, ott találjuk Jonathan Tyne hórihorgas alakját - vár, figyel az árnyékból, fölkészül arra, hogy hadba szálljon a pokol erői ellen. A láthatók és a láthatatlanok..."
Egyszerre csak éles, velőtrázó sikoly hangzott fel. -Hííí! - A kivilágított belső szobában egy elhízott nő rákacsintott a vastag lencsés, szemüveges, alacsony férfira, aki a gépelt forgatókönyvet fölolvasta; a nő rágógumiját buzgón harapdálva ellépett a mikrofontól.
A mély hang folytatta. „Ma este tanúi leszünk, amint Jonathan Tyne a rémülettől dermedt Lady Ashcroft segítségére siet. A Lady férje pontosan három hete éjfélkor tűnt el a skót mocsarak ködös világában. S éjszakánként, pontosan éjfélkor, ismeretlen kutyák csaholása harsan fel a sötétbe borult mezők fölött. Ügy tűnik, azzal a férfival szállnak szembe, aki most rendületlenül halad az egyre sűrűbb ködben. Jonathan Tyne. A gonosz üldözője, Lucifer végzete. A sötétség kiszolgáltatott áldozatainak bajnoka..."
Az orgonabúgás ismét crescendóba csapott át, a kutyák vad csaholása egyre fenyegetőbbé vált.
Az idősebb tiszt, egy ezredes, a társára, egy főhadnagyra pillantott. A fiatalabb tiszt, akinek nyugtalan szeme elárulta aggodalmát, a kivilágított stúdióban fesztelenül mozgó színészekre meredt.
Az ezredes összerezzent. - Ugye, milyen érdekes? -kérdezte.
-Micsoda...? Persze, persze, uram. Igenis, uram, nagyon érdekes. Melyik az?
- Az a magas fickó odaát, a sarokban. Aki újságot olvas.
- Ő játssza Tyne-t?
- Kicsoda? Ugyan, dehogy, főhadnagy. Azt hiszem, jelentéktelen szerepe van. Valamiféle spanyol tájszólásban kell beszélnie.
-Jelentéktelen szerep... valamiféle spanyol tájszólásban. - A főhadnagy megismételte az ezredes szavait; hangja habozóan csengett, pillantása megrökönyödést tükrözött. - Elnézést, uram, zavarban vagyok. Nem egészen értem, mit is csinálunk itt; mit csinál ő itt. Azt hittem, hogy építőmérnök.
- Persze, hogy az.
Az orgonabúgás pianisszimóra halkult, a kutyacsaholás elhalt a távolban. Ezúttal egy másik - világosabb színű, barátságosabb, semmiféle küszöbön álló drámát sem sejtető - hang hangzott föl a két bordázott dobozból.
„Pilgrim. A májusi virágok illatát árasztó szappan. A Mayflower szappan. Ismét a Pilgrim prezentálja önöknek... »Jonathan Tyne kalandjai«-t."
A sötét kis kamra vastag, parafa borítású ajtaja kinyílt, és egy egyenes tartású, kopaszodó, szigorúan hagyományos öltönyt viselő férfi lépett be. Bal kezében dossziét tartott. Jobbjával átnyúlt az asztalon, és kezet fogott az ezredessel. Halkan beszélt, de nem suttogott. - Hello, Ed! Örülök, hogy ismét találkozunk. Talán mondanom sem kell, hogy meglepett a telefonhívásod.
- Gondolom, hogy meglepett. Hogy vagy, Jack? ...Főhadnagy, bemutatom: Mr. John Ryan, korábban John N. M. I. Ryan őrnagy a hatodik hadtesttől.
A fiatal tiszt fölpattant.
- Üljön csak le, főhadnagy! - mondta Ryan, és kezet rázott vele is.
- Örülök,  hogy  találkozunk,  uram.  Köszönöm, uram.
Ryan átnyomakodott a fekete bőr karosszékek sorain, és az ezredes mellé ült, szembe az üveg válaszfallal. Az orgonabúgás ismét felerősödött, igyekezett túlharsogni a felhangosított csaholást. Több színész és színésznő tolongott két mikrofon körül, valamennyien egy másik férfit figyeltek, aki egy kapcsolóasztal mögött ült egy kivilágított másik üvegkalickában a stúdió túloldalán.
- Hogy van Jane - érdeklődött Ryan. - Meg a gyerekek?
- Gyűlöli Washingtont, a fiam szintén. Szívesebben élnének az isten háta mögött, Oahuban. De Cynthia imádja a fővárost. Most volt tizennyolc éves, és tudja, ott több lehetősége van a szórakozásra...
A stúdió túlsó végében levő kivilágított kalickájából a férfi jelzett a kezével, mire a színészek mondani kezdték a szövegüket.
- Hát teveled mi van? - folytatta Ryan. - „Washington" jól fest a szolgálati beosztás jegyzékén.
- Gondolom, valóban jól fest, csakhogy senki sem tudja, hogy ott vagyok. Nem válna a hasznomra.
- Nocsak? 
- G-2.
- Hát igen, gondoltam.
- Úgy festesz, mint akinek remekül megy a sora, Jack.
Ryan kissé félszegen elmosolyodott.- Nem szakadok meg. Az ügynökségnél legalább tízen meg tudnák csinálni, amit én csinálok... még jobban is. De az életrajzukból hiányzik West Point. Én vagyok az ügynökség jelképe, amikor az abszolút feddhetetlenséget akarják hangsúlyozni. A próbára jelentkező ügyfelek úgyszólván feszes vigyázzban állnak.
Az ezredes elnevette magát. - Marhaság. Mindig értettél a divatos nagyfejűek nyelvén. Még a vezérkariak is hozzád küldték a kongresszusi képviselőket.
- Hízelegsz. Legalábbis azt hiszem, hogy hízelegsz.
- Hííí! - Az elhízott színésznő továbbra is rágógumiját rágva belehörgött a második mikrofonba. Azután hátrált néhány lépést, közben letaposott egy, a száját éppen beszédre nyitó nyeszlett, puhány kis színészt.
- Szörnyű sokat sikoltoznak, mi? - szólalt meg az ezredes, de voltaképpen nem kérdést tett fel.
- Meg kutyaugatás és hamis orgonabúgás és iszonyú sok nyögés és lihegés. A Tyne a legnépszerűbb műsorunk.
- Bevallom, magam is hallgatom. Az egész család hallgatja - amióta visszajöttünk.
- El sem hinnéd, ha elárulnám neked, ki írja a sorozat legtöbb forgatókönyvét.
- Hogy érted?
- Egy Pulitzer-díjas költő. Természetesen álnéven.
- Fura.
- Egyáltalán nem az. Megélhetés. Mi jól fizetünk. Költészetből nem él meg.
- Ezért szerepel ő is? - Az ezredes egy fejmozdulattal a magas, sötét hajú férfire intett, aki már letette az újságot, de még nem mozdult a stúdió sarkából; a többi színésztől félrehúzódva, a fehér parafa borítású falnak támaszkodott.
- Rejtély számomra ez a pasas. Úgy értem, nem tudtam, kicsoda, jobban mondva, tudtam, hogy kicsoda, de semmit sem tudtam róla, amíg föl nem hívtál. - Ryan átnyújtotta az ezredesnek a dossziét. - Megtalálod benne a listát, milyen műsorokban szerepelt, és melyik ügynökségek foglalkoztatták. Körbetelefonáltam, céloztam rá, hogy azt tervezzük, vezető reklámbemondóként alkalmazzuk. Hammertsék sokat foglalkoztatták... 
- Kik?
- Csomagműsorokat készítenek. Vagy tizenöt műsoruk van, nappali sorozatok és esti show-k. Azt mondják, megbízható, semmi pimaszkodás. Az a benyomásom, hogy kizárólag tájszólásos szerepekre használják. Meg tökéletes nyelvtudásos szerepekre, ha arra van szükség.
- Német és spanyol - jelentette ki az ezredes.
- Úgy van...
- Csakhogy nem spanyol, hanem portugál.
- Ugyan már, ki tudja, mi a különbség a kettő között? Tudod, kik a szülei. - Ismét megállapítás, amire csakis egyetértő lehetett a válasz.
- Richard és Margo Spaulding. Zongoraművészek, nagyon nagy nevek Angliában is, az európai kontinensen is. Jelenleg félig visszavonultan élnek a portugáliai Costa del Santiagóban.
-  De azért amerikaiak?
-  Nagyon is. Úgy rendezték, hogy a fiuk itt szülessen. Azután mindig helyi amerikai iskolákba járatták, bárhol éltek is. Végül vissza is küldték kétéves előkészítő iskolába, azután főiskolára.
-  Akkor meg miért éppen Portugália?
- Ki tudja? Első sikereiket Európában aratták, és úgy határoztak, hogy ott maradnak. S ez az, amiért úgy gondolom, hálásak leszünk nekik. Csak turnézni jönnek ide vissza, de mostanság már csak nagy ritkán... Tudtad, hogy építőmérnök?
- Nem, ezt nem tudtam. Érdekes.
- Érdekes? Csak úgy, egyszerűen „érdekes"? Ryan elmosolyodott; szemén szomorú árny suhant
át. - Nos, az utóbbi egynéhány évben nem sok építkezés folyt nálunk. Úgy értem, nem túl nagy a kereslet mérnökökben... a CCC-n és az NRA-n kívül. (CCC: Civilian Conservation Corps, NRA: National Recovery Administration - A ford.) - Fölemelte jobb kezét, hullámzó mozdulatot tett maga előtt, mintegy felölelve a stúdióban levő valamennyi férfit és nőt. - Tudod-e, kik vannak odabenn? Egy ügyvéd, akinek a kliensei - ha nagy nehezen szerez néhányat - nem tudnak fizetni, a Rolls-Royce egyik igazgatója, akinek harmincnyolc óta nincs állása, és egy hajdani állami szenátor, aki néhány év előtti választási hadjáratával nemcsak az állását játszotta el, hanem számos lehetséges munkaadójának a jóindulatát is. Azt tartják róla, hogy vörös. Ne ámítsd magad, Ed. Jó dolgod van. A válságnak még távolról nincsen vége. Ezek itt a szerencsések. Olyan foglalkozást találtak, amit hivatásukká tettek... amíg ki nem kopnak.
- Ha én jól végzem a munkámat, az ő hivatása nem tart tovább, mint mától számított egy hónapig.
- Mindjárt gondoltam, hogy ilyesmiről van szó. Közeleg a vihar, igaz? Hamarosan itt tombol majd körülöttünk. S akkor én visszamegyek... Hol akarod fölhasználni?                                                         
-  Lisszabonban.
David Spaulding elrugaszkodott a stúdió fehér falától. A mikrofon felé haladva szeme elé emelte forgatókönyve lapjait, várta a végszavát.
Pace az üveg válaszfalon át figyelte, azon tűnődve, milyen lesz majd Spaulding hangja. Észrevette, hogy amint a mikrofon körül elhelyezkedett színészcsoport felé közeledett, a testek tudatosan - vagy legalábbis úgy tűnt, hogy tudatosan - szétváltak, mintha az új szereplő valamilyen oknál fogva idegen lenne. Meglehet, csupán szokványos udvariassági gesztus volt, hogy az új szereplő elhelyezkedhessen, de az ezredes más véleményen volt. Sehol egy mosoly, egy barátságos tekintet vagy a meghittség legapróbb kinyilvánítása, amilyet a többi színész között megfigyelt.
Senki sem moccant. Még az elhízott nő, aki sikoltozott, rágógumit rágott és letaposta színésztársait, még ő is csak állt és figyelte Spauldingot - a rágógumiját sem tologatta a szájában.
S akkor megtörtént. Rendkívüli pillanat volt.
Spaulding elvigyorodott, á többiek pedig - még a vézna, elpuhult férfi is, aki éppen monológja közepén tartott - boldog mosollyal és fejbólintással viszonozták derűs mosolyát. Az elhízott nő rákacsintott.
Rendkívüli pillanat, vélte Pace ezredes.
A textilbordás dobozokból felhangzott Spaulding közepesen mély, gunyoros, erős akcentussal beszélő hangja. Szerepe, egy őrült orvosé, már-már komikus volt. Komikus is lett volna, gondolta Pace, ha Spaulding nem kölcsönöz hitelt a szerző szavainak. Pace-nek fogalma sem volt a színészi mesterségről, de azt tudta, milyen, ha valaki meggyőző. S Spaulding meggyőző volt.
Erre pedig szükség lesz Lisszabonban.
Spaulding szerepe nyilvánvalóan csak néhány perces volt. Az elhízott nő ismét sikított: Spaulding visszatért a sarokba, és csöndben, vigyázva, hogy a papír ne zörögjön, fölemelte összehajtogatott újságját. Nekidőlt a falnak, zsebéből előhúzott egy ceruzát. Úgy tűnt, nekifog megfejteni a New York Times keresztrejtvényét.
Pace egy percre sem tévesztette szem elől Spauldingot. Fontosnak tartotta, hogy alaposan tanulmányozzon minden olyan személyt, akivel, ha alkalom adódik rá, fel kell vennie a kapcsolatot. Meg kellett figyelnie apróságodat: az illető járását, fej tartását, a pillantásában tükröződő vagy nem tükröződő kiegyensúlyozottságot. Az öltözéket, az órát, a mandzsettagombokat; ki van-e pucolva az illető cipője, félretaposott-e a cipősarka; testtartása tehetséget fejez-e ki, vagy sem.
Pace megkísérelte egybevetni a falnak támaszkodó, újságjába firkáló eleven embert azzal a dossziéval, amely washingtoni íróasztalában lapult.
Neve először az utászhadtest nyilvántartásából bukkant fel. David Spaulding érdeklődött (nem ajánlkozott), van-e lehetőség tiszti kinevezésre: milyen esélyei lennének? Van-e szó valamiféle érdekes problémát felvető építési megbízásról? Milyen szolgálati-időtartam kötelezettségekkel járna ez? Efféle kérdéseket sok ezer szakképzett férfi tett föl tudván, hogy az általános hadkötelezettségi törvény néhány héten belül hatályba lép. Ha az önkéntes jelentkezés a seregbe rövidebb szolgálati időt, illetve szakmai gyakorlatuk folytatásának lehetőségét jelenti, akkor már inkább önkéntes jelentkezés, semmint hogy a tömeggel együtt besorozzák.
Spaulding kitöltötte a megfelelő kérdőíveket, majd közölték vele, hogy a hadsereg értesíteni fogja a válaszról. Ez hat hete történt, és azóta senki sem kereste meg. Nem mintha az utászhadtestet nem érdekelte volna ajánlkozása - érdekelte. Roosevelt emberei azt üzenték, hogy a Kongresszus most már napokon belül megszavazza a sorozási törvényt, s a hadsereg kiképzőtáborainak tervezett bővítése olyan méreteket öltött, olyan hihetetlenül gyors ütemben folyik, hogy egy mérnök -kiváltképpen egy Spaulding képesítésével rendelkező építőmérnök - főnyereménynek számít.
Odafenn azonban, az utászhadtest parancsnokságában ülők tisztában voltak azzal, hogy a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának hírszerző osztálya és a hadügyminisztérium is keres megfelelő embereket.
Csöndben, lassan. Tévedést nem engedhetnek meg maguknak.
Így azután a G-2-höz továbbították David Spaulding dossziéját, onnan meg azt a közlést kapták, hogy ne foglalkozzanak vele.
A katonai hírszerző osztály, az ID[Intelligence Department] olyan embert keresett, aki megfelel három alapvető követelménynek. Mihelyt megállapították, hogy az illető rendelkezik ezekkel, egyéniségének további alkotóelemeit már mikroszkopikus alapossággal vizsgálhatták, hogy meggyőződjenek róla, vajon „az egész emberi lény" rendelkezik-e az egyéb kívánatos tulajdonságokkal is. A három alapvető követelmény már önmagában is eléggé próbára tette a jelöltet: Először, folyékony portugál nyelvtudás. Másodszor, hasonló szintű német nyelvtudás. Harmadszor, megfelelő szintű magas- és mélyépítéstervezési gyakorlat, hogy az illető gyorsan és pontosan megértse a legkülönfélébb ipari létesítményekről készült tervrajzokat, fényképfelvételeket, sőt még a szóbeli leírásokat is. Az objektumok skálája hidaktól és gyárépületektől raktárakig és komplex vasúti létesítményekig terjedt.
A Lisszabonba küldendő embernek eleget kellett tennie mindhárom alapvető követelménynek. Alkalmaznia kell majd azokat a küszöbönálló háborúban; abban a háborúban, amelyet az Egyesült Államoknak elkerülhetetlenül meg kell vívnia.
A lisszaboni ember lesz felelős egy olyan hírszerző és Fielderítőhálózat kiépítéséért, amelynek legfőbb feladata a mélyen az ellenséges hátországban levő berendezések megsemmisítése lesz.
Bizonyos férfiak - és nők - oda-vissza utazgattak ellenséges területeken, s meg nem határozott tevékenységüket semleges országokban levő támaszpontokról végezték. Ezeket az embereket kell majd a lisszaboni embernek fölhasználnia... mielőtt mások használnák fel őket.
Őket - meg azokat, akiket majd ő fog kiképezni beszivárgásra. Kémcsoportokat. Két- és háromnyelvű ügynökök csoportjait, akiket Franciaországon át becsempész Németországba. Akik majd visszatérve elhozzák neki megfigyeléseiket, sőt, esetleg maguk is végeznek rombolómunkát.
Az angolok egyetértettek, hogy valóban szükség lenne Lisszabonban egy ilyen amerikaira. A brit hírszerző szolgálat beismerte, hogy gyönge lábakon áll Portugáliában; már túl régen, túl feltűnően jelen volt az országban. Ráadásul az idő tájt igen súlyos biztonsági hibákat követtek el Londonban. Az MI-5-be ellenséges ügynökök épültek be.
Lisszabon tehát az amerikaiak feladata lesz.
Feltéve, hogy találnak megfelelő amerikait.
David Spaulding előzetes jelentkezési űrlapjából kiderült, hogy megfelel az alapvető követelményeknek. Három nyelven beszélt már kora gyermekkorától fogva. Szülei, a híres Richard és Margo Spaulding, három országban tartottak fenn lakást: egy kis, elegáns lakást London Belgravia kerületében; egy téli üdülőt Baden-Baden - ban, Németországban; és egy tengermelléki nagy házat a Costa del Santiagó-i művésztelepen, Portugáliában. Spaulding ebben a környezetben nőtt fel. Amikor betöltötte a tizenhatot, apja - figyelmen kívül hagyva édesanyja ellenvetéseit - ragaszkodott hozzá, hogy középiskoláit az Egyesült Államokban fejezze be, majd amerikai egyetemre iratkozzék be.
A massachussettsi Andover, a New Hampshh-e-i Dartmouth, végül a pennsylvaniai Carnegie Institute következett.
A katonai hírszerző osztály természetesen nem Spaulding jelentkezési űrlapjából jutott valamennyi fenti információ birtokába. A kiegészítő adatokat - és még sok minden egyebet - egy Aaron Mandel nevű New York-i férfi szolgáltatta.
Pace szemét még mindig a magas, szikár férfire szegezve - aki már letette újságját, és most tartózkodó derűvel figyelte a mikrofonok köré gyűlt színészeket -felidézte egyetlen találkozását Mandellal. Ismét összevetette Mandel információját a testi mivoltában szeme előtt álló férfival.
A jelentkezési űrlapon Spaulding a „Referenciák" rovatban tüntette fel Mandel nevét. Meghatalmazott ügyvéd, a szülők hangversenymenedzsere. Címként a Chrysler-épületben levő lakosztályt jelölte meg. Mandel orosz zsidó származású, igen sikeres művészügynök volt, akinek klientúrája vetekedett Sol Hurokéval, bár kevésbé törekedett feltűnésre.
-  Davidet szinte saját fiamnak tekintem - közölte az ezredessel. - De gondolom, ezt úgyis tudja.
- Miért feltételezi? Csak annyit tudok róla, amennyit a jelentkezési űrlapján olvastam. Meg néhány csip-csup értesülésem van, egyetemi bizonyítványok, munkáltatói vélemények.
- Fogalmazzunk úgy, hogy már vártam önt. Vagy valakit hasonló beosztásban.
- Már megbocsásson!
- Ugyan már! David hosszú éveket töltött Németországban, mondhatnám, szinte ott nőtt fel.
- Jelentkezési űrlapja szerint... de útlevele tanúságaként is családjának lakása van Londonban és egy Costa del Santiago nevű portugál városban is.
- Azt mondtam: szinte. Folyékonyán beszél németül.
- Tudomásom szerint portugálul is.
- Ugyanolyan jól. Valamint a testvérnyelven, vagyis spanyolul is... Nem is tudtam, hogy ha valaki a hadsereg utászegységeihez jelentkezik, ajánlkozásával egy ezredes foglalkozik. Meg hogy az útlevelét is megvizsgálják. - Mandel elmosolyodott, szeme körül ráncba futott húsos arca.
- Nem vártam, hogy olyasvalakivel akadok össze, mint ön. - Az ezredes magától értetődően válaszolt. - A legtöbb ember az ilyesmit rutindolognak tekinti. Vagy legalábbis meggyőzi magát... némi kis segítséggel. .. hogy csupán rutinról van szó.
-  A legtöbben nem éltek zsidóként Kijevben, a cári Oroszországban... Mit kíván tőlem?
-  Kezdjük talán azzal: közölte-e Spauldinggal, hogy várja a látogatásunkat? Vagy bárkiét...
- Természetesen nem -szakította félbe barátságosan Mandel. - Mondtam már, hogy szinte a fiamnak tekintem. Eszem ágában sem lenne ilyesmikkel telebeszélni a fejét.
-  Ez megnyugtat. Hiszen lehet, hogy nem lesz semmi az egészből.
-  Ámde ön reméli, hogy lesz belőle valami.
- Őszintén szólva, igen. De van néhány kérdés, amire választ kell kapnunk. Múltja és családi háttere nemcsak szokatlan, hanem nagyon ellentmondásos is. Először is, merőben meglepő, hogy ismert muzsikusok fia... úgy értem...
-  Zongoraművészek. - Mandel pontosan azt a kifejezést használta, amelyet Pace hiába keresett.
- Úgy van, zongoraművészek. Meglepő, hogy ilyen emberek gyermeke mérnök legyen. Vagy éppenséggel könyvelő - gondolom, érti, mire célzok. Azután meg -biztosra veszem, hogy meg fog érteni -, roppant ésszerűtlennek tűnik, hogy ha már elfogadjuk tényként a hivatását, vagyis, hogy a fiuk valóban mérnök, kiderüljön, hogy jövedelmének nagy részét jelenleg mint... szóval rádiószínészként keresse. Ez némi labilitásra utal. Talán nagyon is arra.                                
-  Ön a szokásos amerikai mániában szenved - mindenben a következetességet keresi. Ezt nem elítélően mondom. Bizonyára nem válnék be idegsebészként; meglehet, ön elég jól zongorázik, mégsem lennék az ügynöke a Covent Gardenban... Az ön által fölvetett kérdések könnyűszerrel megválaszolhatók. S talán a dolog lényegéig eljutva, megtaláljuk a stabilitás szót... Van-e fogalma, bármiféle elképzelése, milyen is a hangversenyszínpad világa? Őrület... David közel húsz évig élt ebben a világban; gyanítom... nem, nem gyanítom, tudom... hogy sehogy sem volt ínyére... Az emberek oly gyakran szem elől tévesztik a zenészélet bizonyos alapvetőjellemvonásait. Könnyűszerrel örökölhető jellemvonásokat. Egy nagy zenész a maga módján gyakran kivételes tehetségű matematikus. Vegyük csak Bachot. Valóságos matematikai lángelme...
Aaron Mandel szerint David Spaulding másodéves főiskolás korában talált rá jövőbeli hivatására. A szerkezeti alkotás szolidsága, állandósága egyesítve a mérnöki részletek pontosságával - ez nyomban válaszul, egyben menekülési lehetőségként szolgált a „hangversenyszínpad" kereskedelmi szemléletű világából. Ugyanakkor azonban még más, örökölt jellemvonások is hatottak rá. Spaulding egyéniség volt, mindenáron önállóságra törekedett. Helyeslésre vágyott, elismerést kívánt. Márpedig egy frissen végzett kezdő mérnök a harmincas évek végén nem egykönnyen jutott ilyesmihez egy nagy New York-i cégnél. Egyszerűen nem volt elég munkaalkalom, vagy a munkához szükséges tőke hiányzott.
- Otthagyta a New York-i céget - folytatta Mandel -, és több egyedi építési beruházást vállalt el, mert úgy vélte, ott könnyebben áramlik a pénz, ráadásul a maga gazdája lesz.  Semmi megkötöttség, utazhat. Több ilyen munkája volt a Közép-Nyugaton, egy... nem, kettő Közép-Amerikában, és azt hiszem, négy Kanadában. Az első néhány megbízást egyenesen az újságokból szerezte, azután egyik munka hozta a másikat. Vagy tizennyolc hónapja tért vissza New Yorkba. De a pénz nem igazán áramlott hozzá, ahogy azt meg is jósoltam neki annak idején. A vállalkozásoknak nem ő volt a gazdája, vidéki... helyi érdekek szóltak közbe.
- S ez volt az, ami valamiképpen elvezette a rádióhoz?
Mandel elnevette magát, és hátradőlt a székében. -Talán tudja, Pace ezredes, kiterjesztettem tevékenységem körét. A hangversenyszínpad és egy európai háború - amely, mint valamennyien jól tudjuk, hamarosan eléri a mi partjainkat is - nemigen férnek meg egymással. Az utóbbi néhány esztendőben ügyfeleim más művészeti területekre váltottak át, így többek között a kiválóan fizetett rádiószereplésre. David gyorsan fölismerte a kínálkozó alkalmat, s én egyetértettem vele. Az igazság az, hogy nagyon jól megy neki.
- De hát nem képzett, hivatásos színész.
- Nem, nem az. De megvan benne valami más... Gondolja csak meg. Az ismert előadóművészek vagy vezető politikusok, vagy éppenséggel roppant gazdag emberek gyermekeiben többnyire megtalálható ez: a nyilvános magabiztosság, ha úgy tetszik biztonság, ami független esetleges belső bizonytalanságuktól. Végtére is amióta csak járnak és beszélnek, közszemlére vannak kitéve. Davidben feltétlenül megvan ez a tulajdonság. Ráadásul jó hallása van, amint nyilvánvalóan mindkét szülőjének is. Fülmemóriája van zenei vagy nyelvi ritmusokra... Nem játszik, hanem olvas. Szinte kizárólag azokban a nyelvjárásokban vagy idegen nyelveken, amelyeket oly jól ismer...
David Spaulding kirándulását a „kiválóan fizetett rádiózás" területére egyes-egyedül a pénz indokolta; megszokta, hogy jól éljen. Azokban az években, amikor műszaki vállalatok tulajdonosai alig tudtak összekaparni heti száz dollárt, Spaulding pusztán rádiózásból három-négyszáz dolláros jövedelemhez jutott.
- Nyilván sejti - mondta Mandel -, David közvetlen célja az, hogy elegendő pénzt tegyen félre, amiből saját vállalatot alapíthat. Mondom, közvetlen célja, hacsak közbe nem szólnak a nemzetközi vagy hazai körülmények. Nem vak; aki újságot olvas, látja, hogy bele fogunk bonyolódni a háborúba.
-  Ön szerint szükség van erre?
-  Zsidó vagyok. Ha engem kérdez, már el is késtünk.
- Térjünk vissza Spauldingra. Az ön leírásából egy igen életrevaló, talpraesett ember képe bontakozik ki.
-  Csupán olyanokat mondtam el róla, amiket bármely más forrásból is megtudhatott volna, ön pedig ismertette azt a következtetést, amit felületes információk alapján vont le. Mindez távolról sem a teljes kép. - Pace visszaemlékezett, hogy amikor idáig jutottak, Mandel fölállt, kerülte, hogy szembenézzen vele, s föl-alá kezdett járkálni irodájában. Keresett valami negatívumot. Megpróbált olyan szavakat találni, amelyek alkalmatlanná tennék a „fiá"-t a kormány által neki szánt feladatra. S Pace tisztában volt ezzel. - Bizonyára szöget ütött a fejében - mindannak az alapján, amit elmondtam -, hogy David legfőképpen önmagával, ha úgy tetszik, a saját jólétével törődik. Nos, az üzleti élet szemszögéből ez igen dicséretes tulajdonságnak tűnhet; ezért is ábrándítottam ki önt a stabilitás mindenek fölé helyezésének elgondolásából. De nem lelnék nyugalmat, ha nem modanám el önnek, hogy David hallatlanul makacs. Úgy vélem, irányítás alatt igen gyönge teljesítményt nyújt. Egyszóval, önző ember, nem tűri a fegyelmet. Fáj, hogy ezt kell mondanom, hiszen nagyon szeretem...
Minél tovább beszélt Mandel, annál kitörölhetetlenebbül írta rá képzeletében Pace a „pozitív" szót Spaulding dossziéjára. Nem mintha egyetlen pillanatig is elhitte volna Mandelnak mindazokat a viselkedési szélsőségeket, amelyeket váratlanul David Spaulding terhére rótt - senki sem dolgozhatna olyan „stabilan", ahogyan Spaulding tette, ha mindez igaz lenne. De ha csak félig igaz, amit hallott, úgy ez távolról sem jelentene hátrányt - egyenesen pozitívumként könyvelhető el.
Ami pedig az utolsó követelményt illeti...
Ha lenne az Egyesült Államok hadseregében egyetlen - egyenruhás vagy nem egyenruhás - katona, akire azt bíznák, hogy teljesen önállóan dolgozzék, lemondva a szolgálati hierarchia nyújtotta biztonságról, nem tudva, hogy tudomása nélkül súlyos döntéseket hozhatnak a fölöttesei, úgy a Portugáliában működő Fielderítő tiszt lenne az.
A lisszaboni emberünk.

1939. október 8. 
Fairfax, Virginia

Nevek nem voltak. Csak számok és betűk. Számok, mögöttük betűk. Kettő-Hat-B. Három-Öt-Y. Öt-Egy-C.
Nem voltak önéletrajzok, egyéni, családi, szakmai hátterek... semmiféle utalás feleségekre, gyermekekre, apákra, anyákra... nem volt feltüntetve ország, város, születési hely, iskola,, egyetem - csak testek és agyak meg önálló, specifikus, reagáló intelligenciák.
A helyszín a virginiai vadászterület szívében volt, 440 hektárnyi mező, dombvidék és hegyi patak. Akadtak itt sűrű erdők, amelyek mellett sík, füves területek húzódtak. A lápvilág - mindent magába szívó veszedelmes ingovány, ellenséges hüllőkkel és rovarokkal - alig néhány lábnyira kezdődött a meredek szakadékokat szegélyező hatalmas virginiai sziklatömböktől.
Gondosan, alapos megfontolás után választották ki ezt a területet. Tizenöt láb magas szögesdrót kerítéssel övezték, benne bénító - nem halálos - villamos áram keringett éjjel-nappal; tizenkét lábanként figyelmeztető táblákat helyeztek el, amelyek arra intették az arra tévedőket, hogy ez a földterület... erdő, mocsár, préri és dombvidék... az Egyesült Államok kormányának kizárólagos tulajdona. A tilosban járókat lelkiismeretesen tájékoztatták, hogy a behatolás nemcsak tilos, hanem roppant veszélyes is. A táblákon a kerítésben keringő áram erősségén kívül feltüntették a kizárólagos tulajdonra vonatkozó törvények és paragrafusok számait is.
A terep a lehető legváltozatosabb volt, Washington közelében nem is találhattak volna ennél megfelelőbbet. Ilyen vagy olyan módon, egyik vagy másik területszakasz feltűnően hasonlított azoknak a helyeknek a topográfiájához, ahová az óriási táboron belül kiképzetteket küldeni kívánták.
Számok, utánuk betűk.
Semmi név.
Az északi oldal kerítésének a közepén nyílott az egyetlen kapu, amelyhez egy vidéki dűlőút vezetett. A kétoldalt emelkedő őrházak közé, a kapu fölé fémtáblát erősítettek fel, rajta nyomtatott betűkkel az alábbi felirat: HADOSZTÁLY-PARANCSNOKSÁG - FAIRFAX.
Semmilyen közelebbi meghatározás, semmilyen célmegnevezés.
Mindkét őrház homlokzatán azonos szövegű táblákat helyeztek el, hasonlóakat a kerítésen tizenkét lábanként láthatókhoz, amelyek a kizárólagos tulajdont, a törvények paragrafusait és az áramerősséget ismertették.
Tévedés kizárva.
David Spaulding új személyazonosságot kapott -fairfaxi személyazonosságot. Ő lett a Kettő-öt-L.
Semmiféle név. Csak egy szám, utána egy betű.
Kettő-öt-L.
Fordításban: kiképzése a második hónap ötödik napján ér véget. Rendeltetési helye: Lisszabon.
Hihetetlen. Négy hónap leforgása alatt olyannyira maradéktalanul kellett elsajátítani egy új életmódot -a létnek egy új módját -, hogy az szinte meghaladta a képzeletet.
- Valószínűleg nem tudja végigcsinálni - jegyezte meg Edmund Pace ezredes.
- Még abban sem vagyok biztos, hogy végig akarom-e csinálni - válaszolta Spaulding.
A kiképzésnek azonban szerves része volt a motiváció. Mélyreható, megbízható, minden kétséget elvető meggyőződés... mely azonban nem ment túl a jelölt által fölfogható lélektani valóság határain.
A Kettő-Öt-L-lel az Egyesült Államok kormánya nem lengettetett lobogókat, s nem kellett hazafias ügyek lelkesítő jelszavait sem harsognia. Az efféle módszerek értelmetlenek lettek volna; a jelölt ifjúságának legfogékonyabb éveit külföldön, igen művelt, nemzetközi környezetben töltötte. Beszélte a jövendőbeli ellenség nyelvét; ismerte egyénenként is az ellenséget- taxisofőröket, fűszereseket, bankárokat, ügyvédeket -, és az általa ismert emberek túlnyomó többsége nem a propagandagépezetek által regényesen elképzelt német volt.
Ezek az emberek - s ez volt Fairfax megalapozott csalétke - istenverte tökfilkók voltak, akiket pszichopata bűnözők vezetnek. Vezetőik valóban fanatikusok voltak, s óriási tömegű bizonyíték alapján minden kétséget kizáróan bebizonyosodtak bűntetteik, így önkényes tömeggyilkosságok, kínzások és népirtás.
Minden kétséget kizáróan.
Bűnözők.
Pszichopaták.
S azután ott volt Adolf Hitler.
Adolf Hitler zsidókat gyilkolt. Ezrével mészároltatta le őket - hamarosan sok millióra rúg majd a számuk, ha a végső megoldását helyesen értelmezik.
Aaron Mandel zsidó volt. David másik „apja" zsidó volt; az az „apja", akiket szüleinél is jobban szeretett. S azok az istenverte tökfilkók eltűrték, hogy a Juden! szó után fölkiáltójelet tegyenek.
David Spauldingnak sikerült eljuttatnia magát addig a fokig, amikor már gyűlölte azokat az istenverte tökfilkókat - a taxisofőröket, fűszereseket, bankárokat, ügyvédeket -, s az adott körülmények között még csak lelkiismeret-furdalást sem érzett emiatt.
E nagyon is ésszerű módszeren kívül Fairfaxben egy másodlagos lélektani fegyvert is alkalmaztak; ezt szokványosnak tekintették a táborban. Egyeseknél kisebb, másoknál nagyobb mértékben alkalmazták, de valamilyen formában mindvégig jelen volt a kiképzés alatt.
A fairfaxi kiképzetteknek volt egy közös adottságuk vagy hiányosságuk - nézőpont kérdése, hogyan határozza meg az ember. De csakis olyan jelöltet vettek föl, aki rendelkezett ezzel a tulajdonsággal.
Igen fejlett versenyszellem; győzelmi elszántság.
Ezen még csak vitatkozni sem lehetett; az arroganciát nem tekintették megvetett portékának Fairfaxben.
A fairfaxi parancsnokok fölfedezték David Spaulding lélektani jellemzése alapján (s ennek a dossziénak a tartalmát mindinkább elfogadták a hírszerző osztályon), hogy a kiképzés alatt álló, lisszaboni küldetésre kiszemelt jelölt lelkében van egy puha pont, ami persze a gyakorlati munka során megkeményedhet - kétségtelenül meg is keményedne -, ha Spaulding meg is éri azt az időt, de bármilyen haladást is érnek el e tekintetben a táborban, az tiszta haszon. Kiváltképpen a kiképzett számára.
Spaulding magabiztos, önálló volt, roppant sokoldalúnak bizonyult adott környezetében... mindez nagyon szép és jó. Ámde a Kettő-Öt-L-nek volt egy gyengéje. Lelki alkatából kifolyólag lassan szánta el magát arra, hogy villámgyorsan kiaknázza az előnyét, habozott, amikor a végső csapásra került sor, még akkor is, ha minden előny az ő oldalán volt. Vonatkozott ez mind szóbeli vitákra, mind fizikai, harci feladatokra.
Edmund Pace ezredes a kiképzés harmadik hetében ismerte föl ezt a hiányosságot. Kettő-Öt-L nem sokra megy majd Lisszabonban az elvont korrektség normájával. S Pace ezredes ismerte e probléma megoldásának módját.
A szellemi kiigazításra majd a fizikai folyamatok révén kerül sor.
„Fogások és fogásoldások" - ez volt a tanfolyam közömbös fogalmazású neve. A fairfaxi tábor legnagyobb testi igénybevételét jelentő tanfolyama, a közelharc rejtőzött mögötte. Kés, lánc, dróthuzal, tű, kötél, ujjak, térd, könyök... lőfegyver sohasem.
Reagálás, reagálás, reagálás.
Kivéve, ha az ember maga indít támadást.
Kettő-Öt-L szépen haladt. Magas termete ellenére megvolt benne a gyors koordinálás adottsága - ez a tulajdonság általában a zömökebb termetű emberek sajátja. Úgy határoztak ezért, hogy haladását nehezítik, őt magát pedig megalázzák. Majd megtanulja az esélyek gyakorlati előnyét.
Alacsonyabb, támadóbb szellemű társaktól.
Edmund Pace ezredes „kölcsönkérte" az angol rohamcsapatok legkiválóbb egyenruhás egyedeit. A Bombázó Szállító Parancsnokság gépein hozatta át őket az Egyesült Államokba: három meghökkent „szakember"-t, akiket titkon vittek be a fairfaxi táborba, s ott igazították el őket.
- Alaposan tapossátok meg Kettő-Öt-L-et.
Meg is tették. Hosszú heteken át tartó kiképzés során.
Ámde eljött a nap, amikor nem úsztak meg büntetlenül.
David Spaulding nem nyelte le a megaláztatást, immár semmivel sem maradt el a „szakértők" mögött.
A lisszaboni munkára kiszemelt ügynök jól haladt.
Edmund Pace ezredes a hadügyminisztériumban levő irodájában olvasta a jelentéseket.
Minden az ütemtervnek megfelelően folyt.
A hetekből hónapok lettek. A fairfaxi kiképzettek behatóan tanulmányoztak minden ismert hordozható támadó- és védőfegyvert, minden ismert szabotázseszközt, a behatolás és kijutás valamennyi elképzelhető nyílt és álcázott módszerét. A rejtjelek és azok változatai szinte anyanyelvükké, a villámgyors koholmány második természetükké vált. S Kettő-Öt-L továbbra is jól haladt. Valahányszor úgy tűnt, hogy kissé elhagyja magát, utasítást kaptak a „fogások és fogásoldások szakértői". A lélektani kulcs a nyilvánvaló, testi megaláztatás volt.
Mígnem véget ért a tudomány. A tanítvány felülmúlta mestereit, a rohamcsapatosokat.
Minden az ütemtervnek megfelelően folyt.
- Lehet,  hogy  mégiscsak  végig tudja csinálni -mondta az ezredes.
- Magam sem tudom, mit is csináltam - felelte a vadonatúj   hadnagyi   egyenruhába  öltözött  David. A Mayflower koktélbárban ültek egy ital mellett. Halkan elnevette magát. - Gondolom, ha létezne egyetemi fokozat Fejlett Bűnözői Tevékenység tárgyból, valószínűleg odaítélnék nekem.
Kettő-öt-L kiképzéséből még tíz nap volt hátra. Huszonnégy órás kimenője szabályellenes volt, de Pace ragaszkodott hozzá... Beszélnivalója volt Spauldinggal.
- Zavarja ez? - kérdezte.
Spaulding az alacsony asztalka fölött az ezredesre pillantott. - Ha lenne annyi időm, hogy elgondolkodjam róla, bizonyára zavarna. Önt nem zavarja?
- Nem... Mert megértem az indítékokat.
- Rendben. Akkor hát én is megértem őket.
- Majd a gyakorlati munka során tisztábban látja az okokat.
- Hát persze - helyeselt szűkszavúan David.
Pace figyelmesen méregette Spauldingot. Mint várható volt, a fiatalember megváltozott. Eltűnt a hanghordozás és gesztusok kissé lágy, kissé kényeskedő bája. Helyükbe mozgásban és beszédben feszesség, tömörség lépett. Az átalakulás még nem látszott tökéletesnek, de jócskán előrehaladt.
A felszínen kezdett átütni a hivatásosak patinája. Lisszabon majd tovább keményíti.
- Nincs is meghatva, hogy Fairfax révén átugrik egy fokozatot a ranglétrán? Nekem tizennyolc hónapomba került, amíg megszereztem ezt az ezüstcsíkot.
- Megint csak az idő. Még nem volt elég időm rá, hogy reagáljak. A mai napig még sohasem viseltem egyenruhát.  Kényelmetlennek érzem. - Spaulding gyors mozdulattal végigsimított a zubbonyán.
- Helyes. Ne is szokja meg.
- Furcsa ezt öntől hallani...
- Hogy érzi magát? - szakította félbe Pace. David az ezredesre pillantott. Egy pillanatra, talán
kissé hosszabb időre is visszatért a kellem, a lágyság -még a fanyar humor is. - Magam sem tudom... Mintha egy nagyon sebesen mozgó szerelőszalagon állítottak volna elő. Valamiféle nagy sebességű taposómalomban, ha tudja, mire gondolok.
- Bizonyos értelemben nagyon pontos a jellemzés. Kivéve azt, hogy maga nagyon sokat hozott magával ebbe a gyárba.
Spaulding lassan forgatta ujjai között a poharát. Mereven nézte az úszkáló jégkockákat, azután felpillantott Pace-re. - Bárcsak bóknak tekinthetném ezt -mondta halkan - De nem hiszem, hogy az. Ismerem azokat, akik társaim a kiképzés során. Meglehetősen vegyes társulat.
- Igen nagymértékben motiváltak.
- Az európaiak ugyanolyan őrültek, mint azok, akik ellen harcolni akarnak. Persze megvan a jó okuk, nem vitathatom...
- Nos - szakította félbe az ezredes -, nincsen elég amerikaink. Egyelőre még nincs.
- S akik vannak, azokat csak egy lépés választja el a fegyháztól.
- Nem katonák.                                                 
- Ezt nem tudtam - jegyezte meg gyorsan Spaulding, majd magától értetődően, mosolyogva hozzátette: - Természetesen.
Pace dühös volt önmagára. Valami csekélység kicsúszott a száján, de mégiscsak fecsegett. - Lényegtelen. Tíz nap múlva végez Virginiában. Akkor levetheti az egyenruhát. Őszintén szólva, amúgy is tévedés volt, hogy egyáltalán adtak magának egyenruhát. Még kezdők vagyunk ezekben a dolgokban, de a felszerelési és ellátási szabályzaton nehéz változtatni. - Pace ivott egy kortyot, de közben kerülte Spaulding szemét.
- Ügy tudtam, katonai attasé leszek a nagykövetségen. Egy a sok közül.
- Hivatalosan az lesz. Elő is készítik majd az iratait. De egyvalamiben különbözik majd a többitől: ez csak része lesz az álcázásnak. Maga nem kedveli az egyenruhát. Úgy véljük, fölösleges, hogy hordja. Sohasem kell hordania. - Pace letette a poharát, és Davidre pillantott. - A jellemzése majd azt állítja, hogy sikerült megkaparintania egy nagyon biztonságos, nagyon kényelmes állást: nyelvtudásának, gyermekkori lakhelyeinek és családi kapcsolatainak köszönheti. Röviden összefoglalva: kezét-lábát törve igyekezett, amikor úgy gondolta, esetleg beszippantja az igazi sereg,
Spaulding eltűnődött. - Logikusan hangzik - jegyezte meg azután. - De miért nyugtalanítja magát ez?
- Mert a nagykövetségen csupán egyetlen ember tudja majd, mi az igazság. Ő majd felfedi magát ön előtt... Egy idő múlva... hosszú idő múltán talán mások is gyanút fognak. De semmi biztosat nem tudnak majd. Sem a nagykövet, sem a vezető munkatársak... Azt szeretném érzékeltetni magával, hogy nem lesz túl népszerű.
David halkan elnevette magát. - Remélem, áthelyeztet majd, mielőtt meglincselnének.
- Másokat helyeznek majd át. Magát nem. - Pace válasza gyors, halk, már-már goromba volt.
Spaulding némán nézett farkasszemet az ezredessel. - Nem értem - mondta végül.
- Nem hiszem, hogy elmagyarázhatom magának. - Pace a kis koktélasztalra helyezte poharát. - Lassan kell nekifognia munkájának, nagyon-nagyon óvatosan. A brit MI-5-től kaptunk néhány nevet - keveset, de talán el lehet indulni ezen a nyomon. Végül is azonban saját hálózatot kell kiépítenie. Olyan embereket kell beszerveznie, akik senki mással, kizárólag magával állnak kapcsolatban. Ez pedig nagyon sok utazgatással jár majd. Úgy gondoljuk, az északi országrészek felé gravitál majd, a határon is túl, Spanyolországba. Baszkföldre... azok ott többé-kevésbé Falange-ellenesek. Úgy véljük, a Pireneusoktól délre elterülő körzetek lesznek majd hírforrásaink és menekülési útvonalaink... Nem áltatjuk magunkat: a Maginot-vonal nem tarthatja magát. Franciaország elbukik...
- Úristen - szakította félbe halkan David. - Maguk azután alaposan eltervelik a dolgokat.
- Szinte csakis ezt tesszük. Ez az értelme Fairfaxnek. Spaulding hátradőlt a székében, s ismét forgatni kezdte ujjai között a poharát. - Értem, mire gondol a hálózattal, így vagy úgy, de valamennyiünket erre képeznek ki a táborban. Most hallok azonban először Észak-Spanyolországról, a Baszkföldről. Ismerem azt a vidéket.
- Persze tévedhetünk is. Mindez csak elmélet. Meglehet, a vízi utakat... a Földközi-tengert, Malagát vagy a Viscayai-öblöt, vagy a portugál tengerpartot... járhatóbb útnak találja majd. Ezt már magának kell eldöntenie. És kiépítenie.
- Rendben van. Értem... De mi köze van mindennek az áthelyezéshez?
Pace elmosolyodott. - Még meg sem érkezett az állomáshelyére. Máris szabadságot akar kikunyerálni?
- Maga említette meg a dolgot. S úgy gondolom, kissé váratlanul.
- Úgy van, én említettem meg. - Az ezredes fészkelődött kis székében. Spauldingnak gyorsan vágott, az esze; megkapaszkodott egyes szavakban, s kevés időt hagyva a lehető legnagyobb hatást kívánta elérni velük. Megállja majd a helyét kihallgatások során. Gyors, durva vallatások során. A gyakorlati munkában. - Úgy határoztunk, hogy tartósan Portugáliában marad. Ha bármikor rendes vagy rendkívüli szabadságot vesz ki, délen kell eltöltenie. A part mentén egész településlánc van.
- Köztük Costa del Santiago - vetette közbe alig hallhatóan Spaulding. - A gazdagok nemzetközi világának üdülőhelyei.
- Úgy van. Szervezzen meg odalenn fedőtevékenységeket. Lássák a szülei társaságában. Váljék állandó tartozékká. - Pace ismét elmosolyodott, ezúttal azonban habozónak tűnt a mosolya. - Kínosabb szolgálatot is el tudnék képzelni.
- Nem ismeri azokat a településeket... Ha helyesen értelmezem a szavait - ahogyan ezt Fairfaxben mondják-, Kettő-Öt-L jelölt jobban tenné, ha még egyszer alaposan szemügyre venné Washington és New York utcáit, mert nagyon hosszú ideig nem lesz alkalma látni azokat.
- Nem kockáztathatjuk meg, hogy hazahozzuk magát, mihelyt kiépített egy hálózatot, feltéve, hogy egyáltalán sikerül kiépítenie egyet. Ha bármilyen oknál fogva Lisszabonból elrepülne szövetséges területre, az ellenség mikroszkopikus alapossággal követné hónapokon át minden lépését. Ez pedig veszélyeztetne mindent. Maga akkor van a legnagyobb biztonságban - a mi érdekeink akkor vannak a legnagyobb biztonságban -, ha szépen egy helyben marad. Ezt tanították nekünk az angolok. Egyes állandó ügynökeik már évek óta ki sem mozdulnak az adott országból.
- Nem hangzik valami biztatóan.
- Maga nem az MI-5-ben dolgozik. Útja meghatározott időtartamú. A háború nem tart örökké.
Ezúttal Spaulding mosolyodott el. Olyan ember mosolya volt, aki egy nem általa kidolgozott képlet foglya lett. - Van valami őrület ebben a kijelentésben: „A háború nem tart örökké."
- Miért?
- Hiszen még nem is vagyunk hadviselők.
- Maga már az - mondta Pace.

2.	1943. szeptember 8. 
	Peenemünde, Németország

Egy Alte Strasse-i úriszabó által készített vékony csíkos öltönyt viselő férfi elképedten meredt az asztal túloldalán ülő három férfira. Elszántan vitatkozott volna, ha a három laboratóriumi szakértő keményített fehér laboratóriumi köpenye hajtókáján nem virít a négyszögletes piros jelvény, jelezvén, hogy a három tudósnak joga van bárhol szabadon járni-kelni Peenemündében, ami csakis az ottani elit előjoga volt. Az ő hajtókájára is hasonló jelvény volt kitűzve; ideiglenes engedély - voltaképpen maga sem tudta, örül-e neki.
Annyit azonban bizonyosan tudott, hogy ebben a pillanatban nem örült neki.
- Nem fogadhatom el az értékelésüket - szólalt meg halkan. - Képtelenség.
-Jöjjön velünk! - válaszolta a középen ülő tudós, a jobbján ülő társa felé bólintva.
- Semmi értelme halogatni a dolgot -jegyezte meg a harmadik.
A négy férfi fölállt és elindult a szoba egyetlen bejárata, egy acélajtó felé. Egymás után sorra levették piros jelvényüket, és rászorították a falba süllyesztett szürke lemezre. Az érintés pillanatában kigyulladt egy parányi fehér körte, két másodpercig égett, azután kialudt; elkészült a fényképfelvétel. Négyük közül az utolsó, a peenemündeiek egyike, kinyitotta az ajtót, és kiléptek az előtérbe.
Ha csak hárman léptek volna ki a szobából, vagy öten, vagy akárhányan, akik nem feleltek meg a lefénképezetteknek, automatikusan megszólaltak volna a riasztócsengők.
Szótlanul haladtak végig a hófehérre mázolt hosszú folyosón; a menet élén a berlini férfi lépdelt az asztalnál középen ülő tudóssal, aki nyilvánvaló a trió szóvivője volt. Társai követték őket.
Amikor egy felvonósorhoz értek, megismételték a piros jelvények, a szürke lemez és a pontosan két másodpercre felvillanó parányi fehér körte szertartását. A lemez alatt kigyulladt egy szám is.
Hat.
A hatos számú felvonó felől egyetlen halk pengés hallatszott, amint a vastag acéllemez oldalt siklott. Sorban egymás után beléptek.
A felvonó nyolcemeletnyi mélységbe szállt alá - négy már a föld felszíne alatt volt. Peenemünde legmélyebb szintjére értek. Amint a négy férfi kilépett egy ugyancsak fehér folyosóra, ott már egy testhezálló zöld kezeslábast viselő hórihorgas férfi várta őket; széles barna övén óriási pisztolytáska lógott. A pisztolytáska Sternlicht Luegert, egy különleges, teleszkópcélgömbös pisztolyt rejtett. A férfi ellenzős sapkája is igazolta, hogy efféle fegyvereket a Gestapo számára készítettek.
A Gestapo-tiszt láthatóan ismerte a három tudóst: szórakozottan rájuk mosolygott, majd figyelmét a vékony csíkos öltönyű férfira fordította. Rámutatott és intett neki, hogy vegye le piros jelvényét.
A berlini férfi engedelmeskedett. A Gestapo-tiszt elvette a jelvényt, a folyosó falára szerelt telefonhoz lépett, és nyomógombos kóddal tárcsázott. Bemondta a berlini férfi nevét, azután vagy tíz másodpercet várt.
A helyére akasztotta a kagylót, és visszatért a vékony csíkos öltönyű férfihez. Nyoma sem volt már korábbi fölényes viselkedésének.
- Elnézését kérem a késedelemért, Strasser úr! Föl kellett volna ismernem... - Visszaadta a jelvényt a berlini férfinak.
- Fölösleges a mentegetőzés, főhadnagy úr. Csak akkor lenne indokolt, ha elhanyagolná a kötelességét.
- Danke - mondta a gestapós, azután egy kézmozdulattal átengedte a négy férfit az ellenőrzési ponton.
Egy dupla ajtó felé haladtak, apró kattanások jelezték, hogy elhúzzák a reteszeket. Az ajtó feletti kiemelkedő léc fölött apró fehér körték villantak föl; ismét fényképek készültek a dupla ajtón belépőkről.
Jobbra fordulva egy elágazó folyosóra értek - ennek falait a változatosság kedvéért nem fehérre, hanem barnásfeketére mázolták; a falak annyira sötét színűek voltak, hogy másodpercekig tartott, amíg Strasser szeme átváltott a főcsarnokok szűzies fehéréről a mellékfolyosó váratlan éjfeketéjére. A világítást egyedül az apró mennyezeti világítótestek szolgáltatták.
- Itt még nem járt - fordult a tudós szóvivő a berlini férfihoz. - Ezt az előcsarnokot egy optikus mérnök tervezte. Állítólag fölkészíti a szemet a nagy erejű mikroszkópfényre. A legtöbben azonban úgy véljük, pénz-pocsékolás volt.
A hosszú, sötét alagutat acélajtó zárta le. Strasser önkéntelenül piros fémjelvényéhez nyúlt, de a tudós tagadólag megrázta a fejét.
- Nem elég a fény a felvételhez - mondta, s kezével egy könnyed mozdulatot tett. - Odabenn az őr már értesült a jövetelünkről.
Kinyílt az ajtó, és a négy férfi egy tágas laboratóriumba lépett. A jobb oldali fal mentén támlátlan ülőkék sorakoztak, mindegyik előtt egy nagy teljesítményű mikroszkóp; valamennyi mikroszkóp egymástól egyenlő távolságra helyezkedett el egy beépített munkapadon. Mindegyik mikroszkóp mögött roppant erejű fényforrás világított, amelyet árnyékolásával egyetemben a hófehér falsíkból kimeredő kígyónyakra szereltek. A bal oldali fal a jobb oldali változata volt. Csakhogy innen hiányoztak az ülőkék, s kevesebb volt a mikroszkóp. A munkapolc is magasabb volt: láthatóan értekezletek céljára használták, amikor is sok szem ugyanazon lencsesorozatokon át kémlelte a képet. Ülőkék csak zavarták volna a résztvevőket, akik állva vitatkoztak a felnagyított részecskék fölött.
A terem túlsó végéből egy másik ajtó nyílt, de nem vezetett sehová. Egy hét láb magas, négy láb széles, vastag lemezekkel borított páncélterem fekete ajtaja. A két fogantyú és a kombinációs kerék ezüstösen csillogott.
A szóvivő tudós az ajtóhoz lépett.
- Tizenöt percünk van, amíg az időrelé lezárja a kapcsolómező-táblát és a fiókokat. Egyhetes lezárást kértem. Természetesen szükségem van az ön hozzájárulására is.
- S ugye bizonyos afelől, hogy meg is kapja?
- Igen. - A tudós elforgatta jobbra-balra a kereket, amíg a kívánt állásba nem került. - A számok huszonnégy óránként automatikusan változnak - jegyezte meg, miközben rögzítette a kereket a végső állásban, majd az ezüstfogantyúk után nyúlt. A felső fogantyút lefelé húzta, mozdulatát alig hallható surrogás kísérte, majd néhány másodperc múltán felfelé húzta az alsó fogantyút.
A surrogó hang elhalt, fémes kattanások hallatszottak, és a tudós maga felé húzva kinyitotta a vastag páncélajtót. Strasserhez fordult: - Ezek a Peenemünde számára készült eszközök. Tekintse meg őket.
Strasser a páncélterem felé indult. Odabenn öt egymásra helyezett üvegtálca sort látott; mindegyik sorban összesen száz tálca sorakozott.
Az üres tálcákat a homlokzati falukra ragasztott fehér csíkkal jelölték, amelyre nagy betűkkel „Auffüllen" (feltöltendő) volt nyomtatva.
A teli tálcákat a homlokzati oldalukra ragasztott fekete csíkkal jelölték.
Négy és fél sor fehér tálca volt a polcokon. Üresek.
Strasser alaposan szemügyre vette a tálcákat, többet föl is nyitott, azután visszahelyezve a fedőjüket a peene-mündei tudósra meredt.
- Ez az egyetlen raktár? - kérdezte halkan.
- Az egyetlen. Hatezer burkolatot készítettünk el, csak az isten tudja, mennyire lesz még szükség a kísérletek során. Ön is megbecsülheti, meddig folytathatjuk.
Strasser farkasszemet nézett a tudóssal. - Tisztában van vele, mit mond?
- Igen. A beütemezett mennyiségnek csak töredékét fogjuk szállítani. Távolról sem eleget. Peenemünde katasztrófa.

1943. szeptember 9. 
Északi-tenger

A B-17-es bombázórajok elvétették elsődleges esseni célpontjukat, mert Essen városát felhőtakaró borította. A századparancsnok - pilótatársai tiltakozása ellenére - parancsot adott a másodlagos célpont, a Bremerha-ventól északra levő hajógyárak elleni támadásra. A pilótáknak nem volt ínyükre a bremerhaveni küldetés - a Messerschmitt és Stuka védő-vadászrepülő rajok nagy pusztítást végeztek a támadókban. A Luftwaffe öngyilkos rajainak nevezték ezeket, pilótáik fanatikus fiatal nácik voltak, akiknek szinte egyre ment, tüzelnek-e az ellenséges gépekre, vagy egyenesen nekikrepülnek. Ez nem feltétlenül a végletes merészség megnyilvánulása volt, gyakorta csak tapasztalatlanságot, vagy ami még rosszabb: elégtelen kiképzést tükrözött.
Bremerhaven-észak ijesztő másodlagos célpontszámba ment. Olyankor, ha elsődleges célpontként jelölték meg, a nyolcadik légiflotta kísérő vadászrepülői kihúzták a bevetés méregfogát; de ha Bremerhaven csak másodlagos célpont volt. nem adtak a bombázók mellé vadászrepülő-fedezetet.
A századparancsnok azonban hajthatatlannak mutatkozott. Ráadásul még West Pointban is végzett: elhatározta, hogy nemcsak végrehajtják a támadást a másodlagos célpont ellen, de olyan magasságból végzik a bombázását, ami maximális találati pontosságot biztosít. Szóra sem érdemesítette a mellette repülő helyettesének dühödt tiltakozását, miszerint ez a magasság még vadászrepülőgép-fedezettel sem tekinthető logikusnak, de anélkül - tekintettel a súlyos légelhárító tűzre - egyenesen nevetséges. Minderre a századparancsnok az új navigációs adatok száraz fölsorolásával válaszolt, majd megszakította a rádiókapcsolatot.
Mihelyt a bombázógépek beértek a bremerhaveni folyosóba, minden oldalról rajzoltak a német védő vadászrepülőgépek, a légvédelmi ütegek pedig gyilkos tűzzel fogadták a támadókat. A századparancsnok vezérgépét nyílegyenesen levitte a maximális találati pontosság magasságra, ahol is nyomban szitává lőtték.
Helyettese többre becsülte az emberéletet és a gépek árát, mint West Pointban végzett parancsnoka. Parancsot adott a századnak, hogy emelkedjenek minél magasabbra, s utasította a bombázókat, dobják le bomba-terhüket bármire odalent, és az isten szerelmére, szabaduljatok meg az istenverte terhektől, hogy valamennyi gép elérhesse a maximális magasságot, s ezáltal csökkenjen a légelhárítás és a vadászgépek tüzének hatásossága.
Több gép már elkésetten kapta a parancsot. Az egyik bombázógép kigyulladt és dugóhúzóval lezuhant; csak három ejtőernyő nyílott ki alatta. Két gépet olyannyira átluggattak a lövedékek, hogy zuhanni kezdtek; pilótáik és legénységük katapultált. Legalábbis a legtöbben.
A többi gép egyre magasabbra emelkedett, de a Messerschmittek is lépést tartottak velük. Egyre magasabbra emelkedtek, már túljutottak a biztonságos magasság szintjén. Kiadták a parancsot az oxigénálarcok felvételére, de kiderült, hogy némelyik nem működik.
Mégis, alig négy perc múltán a század valamennyi megmaradt gépe már tiszta éjféli égen húzott; az égbolt tisztaságát fokozta, hogy a szubsztratoszferában egyszerre csak elmaradtak a levegőrészecskék. A csillagok földöntúli fénnyel villogtak, a hold minden eddiginél jobban kedvezett a bombázógépeknek.
Arrafelé nyílt a menekülés útja.
- Navigátor! - szólt a rádiójába a kimerült, megkönnyebbült parancsnokhelyettes -, adja meg az irányt! Ha lenne szíves, visszafelé Lakenhearthbe.
A rádióválasz egy pillanat alatt szétfoszlatta a megkönnyebbülést. A navigátor mögött ülő repülőgéplövész szólt bele a rádióba: - Meghalt, ezredes. Nelson halott.
A levegőben nincsen idő hosszas fejtegetésekre. -Vegye át, hármas gép. Maga navigál - adta ki a kettes számú gépből a parancsot az ezredes.
Megadták az irányt. A gépek alakzatot vettek föl, s felhőtakaró védelme alatt biztonságos magasságba ereszkedve, az Északi-tenger felé tartottak.
Eltelt öt, azután hét, azután tizenkét, végül húsz perc. Alul viszonylag vékony felhőtakaró húzódott; Anglia partvidékének már legalább két perce föl kellett volna tűnnie. Több pilóta nyugtalankodni kezdett. Egyesek hangot is adtak aggodalmuknak.
- Pontos irányadatokat adott, hármas gép? - kérdezte a most már századparancsnok ezredes.
- Feltétlenül, ezredes - hangzott a rádióválasz.
- Van valamelyik navigátornak ellenvéleménye?
A megmaradt gépek rádióiból tagadó válaszok futottak be.
- Ne okolja az irányadatokat, ezredes - hallatszott az ötös gép kapitányának a hangja. - De hibáztatom a kivitelezést.
- Mi a fenét beszél maga?
- Az én olvasatom szerint maga két-három-kilencest jelzett. Úgy gondoltam, hogy mivel az én berendezésemet szétlőtték...
Egyszerre csak a megtizedelt század valamennyi gépének a pilótája egymás szavába vágva kiáltozni kezdett a rádiójába.                                                     
- Én egy-hetet olvasok...
- A fenébe is, az én irányadatom kettő-kilenc-kettő volt. Közvetlen találat érte a...
- Jesszusom! Az enyém hat-négyes volt...
- A gép közepe telitalálatot kapott. Figyelembe se vettem az olvasatomat!
Azután elcsöndesedett minden. Valamennyien megértették, mi történt. Vagy megértették, amit képtelenek voltak fölfogni.
- Hagyjátok szabadon valamennyi frekvenciasávot - szólalt meg végül a századparancsnok. - Megpróbálok kapcsolatot teremteni a támaszponttal.
A gépek fölött fölszakadt a felhőtakaró. Nem tartósan, de azért elég hosszú ideig. A rádióból a harmadik gép kapitányának a hangja szólalt meg.
- Gyors helyzetelemzés alapján, ezredes, úgy vélem, egyenesen északnyugatnak tartunk.
Néhány pillanat múltán a parancsnok szólalt meg. - Kapcsolatot teremtek valakivel. Valamennyiük műszerei ugyanazt mutatják, mint az enyéimé? Üzemanyag nagyjából tíz-tizenöt percre?
- Hosszú utat tettünk meg, ezredes - szólalt meg a hetes gép. - Legföljebb ennyi időre elég, annyi szent.
- Úgy számítottam, hogy ha az szükséges, már öt perce köröznünk kellene - mondta a nyolcas gép.
- De nem körözünk - szögezte le a négyes gép.
A kettes gépen repülő ezredes veszélyhelyzet-hullámhosszon hívta Lakenheartht,
- Amennyire meg tudjuk határozni - hangzott föl a feszült, izgatott, de önuralmat erőltető angol hang -, és ezen nyílt vonalakat értek, végig a parti védelmi zónákban, vízen és földön egyaránt, a Dunbar-övezet-hez közelednek. Ez a skót határ, ezredes. Mi a fészkes fenét keresnek ott?
- Az isten szerelmére, fogalmam sincs! Van ott valami repülőtér?
- Nem a maga gépe számára. De különösen nem egy egész kötelék számára; talán egy-két gépnek...
- Nem érdekel ez a fecsegés, az anyja istenit! Adjon vészhelyzet-utasításokat!
- Az igazság az, hogy nem vagyunk fölkészülve...
- Egyáltalán ért engem? Egy alaposan megtizedelt századom van! Nem egészen hat percre elegendő az üzemanyagunk! Most pedig adjon utasítást!
A csönd pontosan négy másodpercig tartott. Lakenhearthben villámgyors tanácskozást tartottak. S a rádióban fölhangzott a végleges válasz.
- Úgy véljük, most megpillantják a partot, valószínűleg a skót partot. Szálljanak le a tengerre... Minden tőlünk telhetőt megteszünk, fiúk.
- Tizenegy  bombázógép  vagyunk,  Lakenhearth! Nem egy vadkacsaraj!
- Erre most nincs idő, századparancsnok... Az anyagi-technikai nehézségek leküzdhetetlenek. Végtére is, nem mi vezéreltük oda magukat. Szálljanak le a tengerre. Minden tőlünk telhetőt megteszünk... Szerencsés leszállást!

Első rész

1.	1943. szeptember 10. 
	Berlin, Németország

Albert Speer birodalmi fegyverkezési miniszter kettesével véve a lépcsőket sietett a Tiergartenen levő Légügyi Minisztérium kapuja felé. Észre sem vette a szürke égből rézsútosan alázúduló esőpászmákat, azt sem, hogy begombolatlan esőkabátja szétnyílt; zubbonya meg inge teljesen átázott a szeptemberi viharban. Éktelen dühében minden egyébről megfeledkezett, csakis az akut válságra tudott összpontosítani.
Őrület! Abszolút, semmivel sem menthető, megbocsáthatatlan őrület!
Németország ipari tartalékai már-már kimerültek; de még ezzel a gigantikus problémával is megbirkózna valahogy. Megbirkózna vele úgy, hogy kiaknázná a megszállt országok gyártási potenciálját; megfordítaná a munkaerők importálásának megoldhatatlannak bizonyult gyakorlatát. Munkaerők? Rabszolgák!
Katasztrofális termelékenység, állandó, szakadatlan szabotázs.
Hát mit képzelnek?
Eljött az áldozathozatal ideje! Hitler nem lehet továbbra is mindenki mindenkije! Nem nyújthat nekik fantasztikus méretű Duesenbergeket és nagyoperákat, meg dugig megtelt éttermeket; helyettük harckocsikat, lőszert, hajókat és repülőgépeket kell adnia! Most ezek a prioritások!
A Führer azonban képtelen megfeledkezni az 1918-as forradalomról.
Mennyire következetlen! Az az ember, akinek az akarata egymaga történelmet formál, aki már-már kartávolságnyira jutott egy ezeréves birodalom abszurd álmának megvalósításához, megdermed a lázongó csőcselék, az elégedetlen tömegek régvolt emlékétől. Speer eltűnődött, vajon a jövőbeni történészek feljegyzik-e majd ezt a tényt. Vajon el tudják-e képzelni, valójában milyen gyenge volt Hitler, ha saját honfitársairól volt szó? Rettegve hogyan görnyedt hétrét, ha a fogyasztási javak termelése az előirányzott szint alá süllyedt?
Őrület!
De ő, a birodalmi fegyverkezési miniszter úrrá tud még lenni ezen a végzetes következetlenségen, amíg meggyőződése szerint mindez csak idő kérdése. Néhány hónap még; legföljebb talán hat hónap.
Mert itt volt Peenemünde.
A rakéták.
Most már minden Peenemündére zsugorodik!
Peenemünde ellenállhatatlan. Peenemünde okozza London és Washington összeomlását. Mindkét kormány belátja majd, mennyire hiábavaló erőfeszítése, hogy ragaszkodjék a teljes megsemmisítés elvéhez.
S akkor majd értelmes emberek leülhetnek és értelmes szerződéseket dolgozhatnak ki.
Még akkor is, ha ez azzal járna, hogy elhallgattassák az értelmetlen embereket. Elhallgattassák Hitlert.
Speer jól tudta, hogy akadnak mások is, akik így gondolkodnak. A Führeren egyre inkább kiütközik a nagy nyomás okozta kimerülés. Szerény képességű emberekkel veszi körül magát-   alig álcázott vágy ez, hogy szellemileg vele egyenrangúak langyos társaságát keresse. De amikor magáról a birodalomról van szó, ez már túllép a tűrhetőség határán. A külügyminiszter egy borügynök! A keleti ügyek minisztere egy harmadrangú pártpropagandista! Az egész gazdaság főfelügyelője egy hajdani vadászrepülő!
S jómaga is. Még a csöndes, félénk építész is - most fegyverkezési miniszter.
Mindez megváltozik majd Peenemündével.
Még ő maga is. Hála Istennek!
De ehhez először meg kell valósulnia Peenemündének.
Kétség sem férhet operatív sikeréhez. Mert Peenemünde nélkül elveszett a háború.
S most azt mondják neki, hogy igenis kétség férhet hozzá. Egy hiba, ami az előhírnöke lehet Németország vereségének.
Egy bárgyú képű tizedes kitárta előtte a tanácsterem ajtaját. Speer belépett, s látta, hogy a hosszú tanácskozóasztal melletti székek vagy kétharmadán ülnek már; a székeket klikkek szerint tolták össze, mintha az egyes csoportok gyanakodnának egymásra. Amint hogy így is volt a birodalmon belüli egyre éleződő rivalizálás ezen időszakában.
Az asztalfőhöz sietett, ahol jobbján ott ült az egyetlen ember, akiben megbízhatott. Franz Altmüller.
A negyvenkét éves Altmüller velejéig cinikus ember volt. Magas, szőke, arisztokratikus; a Harmadik Birodalom árja álmának megtestesítője, aki egyetlen pillanatra sem hitt a Harmadik Birodalom által hirdetett zagyva fajelméletben. De rendíthetetlenül hitt abban az elméletben, hogy megkaparintson minden kínálkozó előnyt, s e célból azt színlelte, hogy egyetért bárkivel, aki hasznára lehet.
Nyilvánosan.
Bizalmas körben, legközelebbi munkatársai között azonban megmondta az igazat.
Olyankor, ha az igazság szintén a hasznára lehetett.
Speer nemcsak Altmüller munkatársa, hanem a barátja is volt. Családjaik nem pusztán szomszédok voltak; apáik gyakorta társultak különféle üzletekre, anyáikat pedig iskoláskoruk óta barátság fűzte össze.
Altmüller az apjára ütött. Roppant tehetséges üzletembernek bizonyult; a termelésirányítás volt a legfőbb szakterülete.
- Jó reggelt! - köszöntötte Altmüller, közben egy képzeletbeli szálat pöccintett le zubbonya hajtókájáról. A szükségesnél jóval gyakrabban viselt pártegyenruhát - jobbnak látta, ha az erősebb fél oldalán maradva téved.
- Nem valószínű, hogy az lesz - válaszolta Speer, miközben egy gyors mozdulattal helyet foglalt. Az asztal körül elhelyezkedő csoportok - s valóban csoportok voltak - továbbra is beszélgettek egymás között, de a hangok észrevehetően lehalkultak. A konferencia résztvevői gyors pillantásokat vetettek Speerre, azután elkapták róla a szemüket. Mindenki fölkészült arra, hogy hirtelen csönd borul majd a teremre, de mindenki kerülte, hogy aggodalmaskodónak, bűntudatosnak tűnjék.
Tudták, a terem majd akkor fog elcsöndesedni, ha vagy Altmüller, vagy Speer föláll, hogy szóljon az egybegyűltekhez. Ez lesz a jeladás. Egy perccel sem előbb. Aki ezelőtt úgy tenne, mintha rájuk figyelne, úgy tüntetné fel magát, mintha félne. A félelem pedig azonos a hiba elkövetésének beismerésével. S ezt a konferenciaasztal körül ülők közül senki sem kockáztathatta meg.
Altmüller kinyitott egy barna dossziét, és Speer elé tolta az értekezletre meghívottak listáját. Lényegében három elkülönülő frakció volt, mindegyikben alcsoportokkal, s mindegyiknek megvolt a maga szóvivője. Speer átfutotta a neveket, majd - úgy vélte - feltűnés nélkül fölpillantott, hogy megbizonyosodjék róla, megjelent-e és hol ül a három vezető.
Az asztal túlsó végén tábornoki egyenruhában feszítve, zubbonyán három évtized kitüntetéseivel foglalt helyet Ernst Leeb, a hadsereg Hadianyagügyi Hivatalának főnöke. A középtermetű, de roppant izmos férfi - bár hatvanas éveit taposta már - kitűnő kondícióban volt. Elefántcsont szipkából cigarettázott, s ha úgy látta szükségesnek, szipkája egy mozdulatával vetett véget alárendeltjei beszélgetésének. Leeb bizonyos értelemben véve karikatúra, de még nagyon is erőteljes karikatúra volt. Hitler nemcsak parancsoló katonai tartása, hanem tehetsége miatt is kedvelte.
Az asztal közepe táján, baloldalt, Albert Vögler, a birodalom iparának éles nyelvű, harcias vezérigazgatója ült. A vaskos Vögler úgy festett, mint egy polgármester; arcának összehúzódó hájhurkái minduntalan kétkedő, fenyegető arckifejezést kölcsönöztek neki. Sokat nevetett, de nevetése keményen csengett - eszköz volt ez, nem az öröm kifejezése. Tökéletesen megfelelt a tisztének. Kedvenc foglalatoskodása az volt, hogy a szemben álló ipari felek közötti tárgyalásokat irányítsa. Remek közvetítő volt, mert a tárgyaló felek rendszerint rettegtek tőle.
Vöglerrel szemben, tőle valamivel jobbra Altmüller és Speer felé ült Wilhelm Zangen, a Német Ipari Szövetség birodalmi megbízottja. A vékony ajkú, szánalmasan törékeny alkatú, humortalan, csontvázszerű Zangen diagramjai és grafikonjai között érezte magát a legboldogabbnak. Roppant precíz ember, magas homlokán és ajka fölött meg az állán gyakorta kiütött a veríték. Most is verejtékezett, s egyre-másra előkapta zsebkendőjét, hogy leitassa a kínos izzadságcsöppeket. Némileg ellentmondott viszont külsejének, hogy meggyőző vitázó volt. Érveit ugyanis mindig tényekkel támasztotta alá.
Valamennyien meggyőzőek, gondolta Speer. S tudta, ha nem lenne annyira dühös, ezek az emberek megfélemlíthetnék, s valószínűleg meg is felemlítenék. Albert Speer őszintén ítélte meg önmagát; belátta, hogy egyénisége voltaképpen nem tekintélyparancsoló. Potenciálisan ennyire ellenséges emberek körében nehezen talált szavakat, hogy világosan kifejtse gondolatait. Csakhogy most ezek a potenciálisan ellenséges emberek védekezésbe szorultak. Óvakodnia kellett attól, hogy haragja láttán pánikba essenek, és csak arra törekedjenek, hogy valamiképpen bűnbocsánatot nyerjenek.
Orvoslásra volt szükség. Németországnak orvoslásra volt szüksége.
Peenemündét meg kell menteni.
- Mit gondolsz, hogyan fogjunk neki? – kérdezte Altmüllert, de olyan halkan, hogy a jelenlevők közül senki se hallhassa.
- Nem hiszem, hogy a módszer egy szemernyit is változtatna a dolgokon. Beletelik egy órányi hangoskodó, szörnyen unalmas, nagyon bárgyú magyarázkodásba, amíg bármi konkrétumig eljuthatunk.
- Nem érdekelnek a magyarázkodások...
- Hát akkor mentegetőzések.
- Mentegetőzések meg pláne nem érdekelnek. Megoldást akarok.
- Ha a megoldást ennél az asztalnál találjuk meg -őszintén szólva, én kétlem -, akkor végig kell ülnöd a végtelen locsogást. Talán mégiscsak kijön valami belőle. De újra csak azt mondhatom, kétlem.
- Lennél szíves ezt megmagyarázni?
Altmüller egyenesen Speer szeme közé nézett. - Végső soron nem vagyok biztos benne, hogy létezik megoldás. De ha van is, nem hiszem, hogy ennél az asztalnál fogjuk megtalálni... Meglehet, tévedek. Miért nem hallgatjuk meg őket először?
- Helyes. Lennél szíves az általad előkészített összegezéssel megnyitni az értekezletet? Attól tartok, én már a közepén dühbe gurulnék.
- Szabadna javasolnom - súgta Altmüller -, hogy feltétlenül guruljál dühbe valamikor az értekezlet folyamán. El sem tudom képzelni, hogyan kerülhetnéd el ezt.
- Értem.
Altmüller hátralökte székét, fölállt. Az asztal körül ülő csoportok beszélgetése fokozatosan elhalt.
- Uraim! Úgy vélem, valamennyien tisztában vannak azzal, miért hívtuk össze ezt a rendkívüli értekezletet. Legalábbis tisztában kellenne lenniük az okokkal. Úgy tűnik, egyedül a birodalmi fegyverkezési minisztert és munkatársait nem tájékoztatták; ezt a körülményt mind a birodalmi miniszter, mind a munkatársai megdöbbentőnek találják... Röviden: a Peenemün-de-beruházás példátlanul súlyos válságba került. Dacára a sok milliónak, amit ebbe a létfontosságú fegyverfejlesztésbe öltünk, dacára az önök hivatalai szüntelen bizonygatásának, most azt kellett megtudnunk, hogy alig néhány hét múlva a termelést esetleg teljesen le kell állítani. Alig néhány hónappal az első bevethető rakéták közmegegyezéssel kijelölt határideje előtt. Soha semmi kétely sem merült fel a határidőt illetően. Egész katonai stratégiák tartópillére volt, hadseregeket mozgattunk úgy, hogy ez összhangban legyen ezzel a dátummal. Németország győzelmét erre alapoztuk... Most viszont veszélyeztetve van Peenemünde, veszélybe került Németország... Ha azok az előrejelzések, amelyeket a birodalmi miniszter munkatársai állítottak össze, helyeseknek bizonyulnak, a peenemündei komplexum nem egészen kilencven nap múlva kimeríti iparigyémánt-készletét. Ipari gyémántok nélkül viszont nem folytatható a precíziós megmunkálás Peenemündében.
Abban a szempillantásban, hogy Altmüller leült, iszonyú hangzavar támadt, izgatott torokhangok igyekeztek magukra vonni a figyelmet. Leeb tábornok cigarettaszipkájával úgy hasította maga előtt a levegőt, mintha karddal hadakozna; Albert Vögler haragosan összevonta szemöldökét, háj hurkái mögött eltűnt a szeme, vaskos kezét az asztalra ejtve, hangos monoton hangon, rekedt beszédbe fogott; Wilhelm Zangen kapkodva törölgette zsebkendőjével arcát és nyakát, éles hangja feltűnően elütött a körötte felharsanó férfiasabb orgánumoktól.
Franz Altmüller odahajolt Speerhez. - Láttad már az állatkertben, milyen az, amikor dühödt ocelotok tombolni kezdenek ketrecükben? A gondozó nem engedheti, hogy a rácsnak ugorjanak. Javaslom, sokkal korábban guruljál dühbe, mint ahogyan ajánlottam. Talán már most.
- Nem ez a módja.
- Ne hagyd, hogy azt higgyék, megfélemlítettek...
- Vagyis, hogy meghunyászkodom - szakította félbe Speer halvány mosollyal a barátját. Fölállt. - Uraim!
A hangok elhaltak.
- Altmüller úr keményen beszél; bizonyos vagyok, hogy azért, mert én is keményen beszéltem vele. Méghozzá ma reggel, nagyon korán reggel. Most már nagyobb perspektívában látjuk a dolgokat; nincs idő viszontvádaskodásokra. Ezzel nem kívánom csökkenteni a helyzet kritikus aspektusait, mert a helyzet valóban igen súlyos. De haraggal semmit sem oldunk meg. Nekünk pedig megoldásokra van szükségünk... Ezért azt javaslom, kérjük az önök segítségét - a birodalom legkiválóbb ipari és katonai koponyáinak a segítségét. Először persze meg kell tudnunk a részleteket. Vögler úrral kezdeném. A Birodalom iparának főnökeként lenne szíves ismertetni velünk, hogyan értékeli a helyzetet?
Vögler meghökkent; csöppet sem volt ínyére, hogy elsőnek szólítják.
- Nem hiszem,  hogy sok fölvilágosítással tudnék szolgálni, birodalmi miniszter úr. Jómagam is a nekem benyújtott jelentések alapján alakítom ki véleményemet. A jelentések derűlátók voltak; egészen a múlt hétig szó sem volt semmiféle nehézségről.
- Hogyan érti azt, hogy a jelentések derűlátók voltak? - kérdezte Speer.
- Azt állították, hogy a bort- és karbonádómennyiségek elegendőek. Ezen túlmenően szüntelenül folynak a kísérletek litikummal, szénnel és paraffinnal. Fielderítésünk közölte, hogy az angol Storey a British Museumban ismét igazolta a Hannay-Moissan-elméletet. Valóban előállítottak ilyen eljárással gyémántokat.
- Ki ellenőrizte az angolt? - Franz Altmüller hangja csöppet sem csengett barátságosan. - Föl sem merült önben, hogy esetleg szándékosan juttattak el hozzánk ilyen adatokat?
- Az ilyesmi verifikálása a hírszerzés dolga. Én nem a hírszerzésben dolgozom, Altmüller úr.
- Folytassa! - vetette közbe gyorsan Speer. - Mi van még?
- Folyik egy angol-amerikai kísérlet a Bridgemann-csoport felügyelete alatt. Több mint hatmillió font per négyzethüvelyk nyomásnak vetnek alá grafitot. Eddig még nincs értesülésünk, hogy sikerrel jártak volna.
- Hát arról, hogy kudarcot vallottak? - kérdezte arisztokratikus szemöldökét felvonva, udvarias hangon Altmüller.
- Ismét emlékeztetnem kell, hogy nem dolgozom a hírszerzésben. Semmiféle értesülést sem kaptam.
- Ezen azért elgondolkodhatna - jegyezte meg Altmüller; amit mondott, nem hangzott kérdésként.
- Mindazonáltal - vetette közbe Speer, mielőtt Vögler válaszolhatott volna - okkal föltételezhette, hogy a bort- és karbonádókészletek elegendőek. Igaz?
- Elegendőek. Vagy legalábbis beszerezhetők, birodalmi miniszter úr.
- Miért lennének beszerezhetőek?
- Úgy gondolom, Leeb tábornok többet tud erről a kérdésről.
Leeb majdnem elejtette elefántcsont cigarettaszipkáját. Altmüller észrevette meglepetését, és gyorsan közbevágott. - Miért rendelkeznék a hadsereg hadianyagügyi tisztje ezzel az információval, Vögler úr? Csupán kíváncsiságom kielégítésére teszem föl ezt a kérdést.
- Ismétlem, a jelentések. Tudomásom szerint a Hadianyagügyi Hivatal hatáskörébe tartozik a megszállt területek ipari, mezőgazdasági és ásványi potenciáljának a felmérése. Illetve az ilyen célra előirányzott területekének.
Ernst Leebet nem érte teljesen készületlenül e kérdés. Csupán Vögler burkolt gyanúsítása érte készületlenül, nem a kérdés felvetése. Egyik szárnysegédéhez fordult, aki lázasan kutatott iratai között, miközben Speer megkérdezte:
- A Hadianyagügyi Hivatalra napjainkban roppant nyomás nehezedik; akárcsak az ön hivatalára, Vögler úr. Nem tudom, vajon Leeb tábornoknak jutott-e ideje...
- Szakítottunk rá időt - szólalt meg Leeb. Kimért katonai magatartása élesen elütött Vögler nyers polgármesteri modorától. - Mihelyt Vögler úr beosztottaitól értesültünk róla, hogy a helyzet a legrövidebb időn belül válságosra fordult - tehát hogy a válság még nem következett be, de küszöbön áll -, nyomban felmértük a kibontakozás lehetőségeit.
Franz Altmüller a szája elé emelte kezét, hogy eltakarja akaratlan mosolyát. Speerre pillantott, de az túlságosan is bosszús volt ahhoz, hogy humorosnak vélje a helyzetet.
- Nagy megkönnyebbüléssel hallom, hogy a Hadianyagügyi Hivatal ennyire bizakodó, tábornok úr -mondta Speer. A fegyverkezési miniszter nem nagyon bízott a katonákban, s alig tudta leplezni ezt az érzését. - Ha lenne szíves tájékoztatni bennünket, mi a kibontakozási elgondolása?
- Én lehetőségekről beszéltem, Speer úr. Gyakorlati megoldásokhoz   több   időre   lesz   szükségünk,   mint amennyit engedélyeztek számunkra.
- Nos, helyes. Tehát melyek a lehetőségei?
- Van egy közvetlen orvoslási lehetőség, aminek történelmi precedense is van. - Leeb szünetet tartott, kivette szipkájából és elnyomta a cigarettáját; tudta, hogy az asztal körül ülők feszült figyelemmel lesik a szavát. - Vettem magamnak a bátorságot, hogy előzetes tanulmányokat javasoljak e tárgyban a vezérkarnak. Egy nem egészen négy zászlóaljból álló expedíciós haderőről lenne szó... Afrika. A Tanganyikától keletre levő gyémántbányák.
- Micsoda? - Altmüller előrehajolt; láthatóan elveszítette önuralmát. - Ezt nem mondhatja komolyan.
- Nagyon kérem! - Speer nem tűrte, hogy a barátja közbevágjon. Ha Leeb akárcsak fontolóra vett egy ilyen drasztikus akciót, akkor esetleg lehet benne valami érdemleges elem. Ismerve a frontegységek felhígulását (mind többet őröltek fel a keleti arcvonalon, pusztító támadásoknak vannak kitéve a szövetségesek részéről Olaszországban), egyetlen hivatásos katona sem javasolna ilyen képtelenséget, ha nem látna reális esélyt a sikerre. - Folytassa, tábornok úr!
- A Williamson-bányák Mwaduinál. Tanganyika és Zanzibar között, a középső övezetben. A mwadui bányák évente több mint egymillió karát karbonádót termelnek. A hírszerzés - amelynek jelentéseit, követelésemre, rendszeresen megkapom - arról tájékoztat bennünket, hogy több hónapos készleteket halmoztak ott fel. Dar és Salaam-i ügynökeink meggyőződése szerint egy ilyen rajtaütés sikerrel járna.
Franz Altmüller egy cédulát nyújtott át Speernek. Sebtében ezt firkálta rá: „Elment az esze!"
- Milyen történelmi precedensre utalt az előbb? -kérdezte Speer, kezével letakarva Altmüller céduláját.
- A Dar és Salaamtól keletre elterülő valamennyi körzet jog szerint a Harmadik Birodalmat, Német Nyugat-Afrikát illetik. A nagy háború után ragadták el azokat hazánktól. Maga a Führer fejtette ezt ki négy éve.
Dermedt csönd ülte meg a termet. Kínos csönd. Még a szárnysegédei is kerülték az öreg katona tekintetét. Végül Speer szólalt meg.
- Tábornok úr - mondta halkan -, ez igazolás, nem precedens. A világ pedig édeskeveset törődik azzal, mivel indokoljuk meg lépéseinket, s jóllehet kételkedem annak utánpótlási lehetőségében, hogy zászlóaljakat indítsunk útba a fél világon át, talán nagyon is indokolt kérdést vetett föl. Hol lehetne közelebb... talán Kelet-Afrikában, bortot és karbonádót találni?
Leeb a szárnysegédeire pillantott; Wilhelm Zanger az orrához emelte zsebkendőjét, és keskeny fejével a tábornok felé bólintott. Úgy beszélt, mintha csupán levegőt lehelne ki, éles hangja egyenesen sértő volt.
- Majd én válaszolok önnek, birodalmi miniszter úr. S akkor majd, bizonyos vagyok, belátja, mennyire céltalan ez a vita... A világ zúzó-bort gyémántjainak hatvan százaléka Belga Kongóban található. A két legnagyobb lelőhely a kaszai és a bakwangai, a Kanshi és a Bushimaie folyók között. A körzet főkormányzója Pierre Ryckmans - a londoni belga emigráns kormány odaadó híve. Biztosíthatom Leebet, hogy Belgium sokkal inkább számíthat Kongó hűségére, mint amilyennek mi valaha is számolhattunk Dar és Salaamban.
Leeb haragosan újabb cigarettára gyújtott. Speer székében hátradőlve Zangenhez intézte szavát.
- Helyes. A zúzó-bort hatvan százaléka; de mi van a karbonádóval meg a többivel?
- Francia Egyenlítői Afrika: rendületlenül kitart De Gaulle Szabad Franciái mellett. Aranypart és Sierra Leone: a lehető legszigorúbb angol ellenőrzés alatt. Angola: portugál uralom alatt, száz százalékosan betartják a semlegességet, efelől biztos tudomásunk van. Francia Nyugat-Afrika: nemcsak a Szabad Franciák mandátumterülete, de szövetséges csapatok is állomásoznak a területén... E térségben mindössze egyetlen lehetőségünk nyílott, ezt is elvesztettük másfél éve. Vichy föladta az Elefántcsontpartot... Afrika hozzáférhetetlen, birodalmi miniszter úr. Legalábbis katonai eszközökkel.
- Értem. - Speer az Altmüller által átnyújtott cédulára firkálgatott. - Ön tehát nem katonai jellegű megoldást javasol?
-  Más megoldás nincs. A kérdés: mi legyen az? Speer odafordult Franz Altmüllerhez. Magas, szőke munkatársa mereven nézte valamennyiüket. Az értekezlet résztvevői kifejezéstelen, tanácstalan arccal meredtek maguk elé.

2.	1943. szeptember 11. 
	Washington, D. C.

Alan Swanson dandártábornok kiszállt a taxiból, és felipillantott a georgetowni palota hatalmas tölgyfa kapujára. Miközben a kocsi a macskaköves utcákon idefelé tartott, mindvégig úgy érezte, mintha szakadatlan dobpergés közepette haladna.
Előjáték a kivégzéshez.
Odafenn a lépcsősoron túl, azon a kapun belül, valahol az ötemeletes, arisztokratikus barna homokkő-tégla palotában egy nagy szoba található. S abban a szobában sok ezer kivégzésre szóló ítéletet olvasnak fel, amelyek közül egy sem vonatkozik bárkire is, aki az asztal mellett foglal helyet.
Előjáték a megsemmisítéshez.
Ha betartják az ütemezést. S elképzelhetetlennek tűnt, hogy változtatnának rajta.
Tömeggyilkosság.
A kapott parancsnak megfelelően végigpillantott az utcán, hogy megbizonyosodjék, nem követték-e. Ostobaság! A CIC[Counter Intelligence Corps (kémelhárító osztály).] valamennyiüket állandó megfigyelés alatt tartotta. Vajon melyik járókelő lesi, vagy melyik lassan tovagördülő gépkocsiból figyelik őt? Semmi értelme az egésznek, s magának-az értekezlet helyének a megválasztása is ostoba volt. Valóban azt hiszik, hogy el tudják titkolni a válságot? Valóban azt hiszik, hogy magányos georgetowni házakban tartott értekezletekkel segíteni tudnak a helyzeten?
Ostobák!
Észre sem vette, hogy esik, pedig az eső szakadatlanul, függőleges pászmákban zúdult alá. Őszi zivatar Washingtonban. Esőkabátja kinyílt, egyenruhájának zubbonya átnedvesedett, összegyűrődött. Mit sem törődött efféle dolgokkal, egyszerűen képtelen volt ilyesmire gondolni.
Egyes-egyedül az járt a fejében, ami alig hét hüvelyk széles, öt hüvelyk magas, és talán egy láb hosszúságú fémtokba volt csomagolva. Pontosan ilyen nagyra volt méretezve, már külalakja is élenjáró technológiát tükrözött, s úgy tervezték meg, hogy két alapvető tulajdonság: a tehetetlenségi erő és precizitás alapján működjék.
De nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket - nem működött.
Sorra-rendre kudarcot vallottak a kísérletek.
Országszerte tízezernyi, nagy magasságban repülő B-17-es bombázógép gördült le a futószalagokról. De a vezérlésükre szolgáló nagy magasságú rádiósugárnyaláb-giroszkópok nélkül akár a hangárokban is maradhattak!
Márpedig e repülőgépek nélkül komoly veszélyben forog az Overlord hadművelet sikere. Az európai partraszállás irdatlanul nagy árat követelne.
Ha viszont a repülőgépeket masszív, éjjel-nappali, huszonnégy órás bombázóbevetésekre küldenek Németország fölé anélkül, hogy biztosítanák számukra a nagy magasságban repülés fedezetét, ez többségük megsemmisülését, legénységük halálát jelentené. Intő jelként szolgáltak az eddigi példák... amikor a hatalmas gépek túl magasra emelkedtek. A pilóták hibái, az ellenséges légelhárítás tüze, a műszerek meghibásodása - mindezek nem voltak elrettentőek. A nagy magasság az volt... Alig huszonnégy órája egy bombázógépszázad bremerhaveni bevetése után valamiképpen kikászálódott a zárótűzből, s a maximumot kihozva a gépekből magasan az oxigénszint fölött fejlődött fel. Amennyire meg lehetett állapítani, vezérlőberendezéseik megőrültek; a század a skót határ menti dunbari övezetben kötött ki. Egy kivételével valamennyi gép a tengerbe zuhant. A parti őrség mindössze három túlélőt mentett ki. Hármat abból az isten tudja hányból, akinek sikerült visszatérnie Bremerhaven fölül. Az egyetlen gép, amely szárazföldi leszállást kísérelt meg, egy városka szélén felrobbant... Legénységéből senki sem élte túl a katasztrófát.
Németország veresége immár elkerülhetetlenné vált, de nem egykönnyen adta meg magát. Készen állott az ellencsapásra. A németek jól megtanulták az orosz leckét, Hitler tábornokai fölkészültek. Fölismerték, hogy ha valamiképpen kapitulálni akarnak, s el akarják kerülni a feltétlen megadást, akkor egyetlen reményük, ha a szövetségesekkel olyan nagy árat fizettetnek a győzelemért, hogy az meghaladja a képzeletet és felháborítja az emberiség lelkiismeretét.
Akkor majd valamiféle megállapodásra jutnak.
Ez viszont elfogadhatatlannak tűnt a szövetségesek számára. A feltétel nélküli kapituláció immár háromhatalmi politika volt; az abszolút fogalma annyira bevésődött az emberek tudatába, hogy senki sem mert már ezen változtatni. A totális győzelem láza magával ragadta a világot, végtére ezt is a szövetségesek vezetői fogalmazták meg. S amikor a lelkes őrjöngés a csúcspontjára jutott, a vezetők előtt olyan áthághatatlan falak meredeztek, amelyeket rajtuk kívül senki sem láthatott, mire hősiesen kijelentették, hogy számolni kell áldozatokkal.
Swanson elindult fölfelé a georgetowni ház lépcsőjén. Mintegy végszóra kitárult a kapu, egy őrnagy tisztelgett és gyorsan beengedte. Az előcsarnokban hat, ejtőernyős csizmás tiszthelyettes sorakozott pihenjállásban; Swanson fölismerte a rohamzászlóaljak váll-lapját. A hadügyminisztérium hatásosan rendezte be a színpadot.
Egy őrmester rézrácsos, kicsiny felvonóba tessékelte be. A felvonó két emelettel feljebb állt meg; Swanson kilépett a folyosóra. Fölismerte a rövid előtér végén, egy zárt ajtó előtt álló ezredes arcát. A nevére azonban nem emlékezett. Az ezredes, aki titkos megbízatásokon dolgozott és általában kerülte a nyilvánosságot, most előrelépett és tisztelgett.
- Swanson tábornok? Pace ezredes vagyok.
Swanson tisztelgés helyett bólintott és kezet nyújtott. - Persze, persze. Ed Pace, ha jól emlékszem?
- Igenis, uram.
- Ezek szerint fölhozták magát a pincéből. Nem tudtam, hogy ez a maga területe.
- Nem az, uram. Csak éppen ismerem azokat, akikkel találkozni fog. Biztonsági ellenőrzés.
- S abból, hogy magát itt találják, tudják, komolyan gondoljuk a dolgot.
- Biztos vagyok, hogy komolyan gondoljuk, csak azt nem tudom, hogy mit.
- Szerencsés ember. Kik vannak odabenn?
- Howard Oliver, a Meridiantól. Jonathan Craft, a Packardtól. Meg az a laboratóriumi pasas, Spinelli, az ATCO-tól.
- Ők lesznek az egész napos műsorom. Alig várom már, hogy összeüljünk. Ki elnököl? Úristen, legalább egyvalakinek a mi pártunkon kellene lennie.
- Vandamm.
Swanson hangtalanul füttyentett; az ezredes egyetértőleg bólintott. Frederic Vandamm külügyi államtitkárról úgy tartották, hogy Cordell Hull legközelebbi munkatársa. Ha valaki el akart jutni Roosevelthez, a legrövidebb út Hullon át vezetett; ha ez az út járhatatlannak bizonyult, Vandammon át kellett próbálkozni.
- Félelmetes tüzérség -jegyezte meg Swanson.
- Amikor Craft és Oliver meglátta, azt hiszem, elvesztették a fejüket rémületükben. Spinelli állandó kábulatban él. Még a portást is Pattonnak nézné.
- Csak hallomásból ismerem Spinellit. Állítólag ő a legjobb giroszkópszakember a laboratóriumainkban... Olivert és Craftot túlságosan is jól ismerem. A fenébe is, bárcsak sohase engedélyezték volna nekik még az utak használatát sem.
- Nem sokat tehetünk ellenük, ha ők az utak tulajdonosai, uram. - Az ezredes vállat vont. Láthatóan egyetértett Swanson értékelésével.
- Adok magának egy kapaszkodót, Pace. Craft csupán törtető talpnyaló, az igazi gazember Oliver.
- Sok van a füle mögött - felelte az ezredes, s halkan elnevette magát.
Swanson kibújt esőköpenyéből. - Ha pisztolylövéseket hallana, ezredes, csak én bolondozom. Fordítsa el a fejét.
- Ezt parancsnak veszem, tábornok. Süket vagyok -felelte Pace, azután lenyomta a kilincset, és gyors mozdulattal kitárta az ajtót fölöttese előtt.
Swanson lendületesen belépett a szobába. Könyvtárszoba volt, a bútorokat a falhoz tolták, középre meg egy tanácskozóasztalt állítottak. Az asztalfőn az ősz hajú, arisztokratikus Frederic Vandamm ült. Balján a testes, kopaszodó Howard Oliver foglalt helyet, előtte jegyzetekkel telerótt papírív feküdt. Oliverrel szemközt ült Craft és egy alacsony, sötét hajú, szemüveges férfi, akiről Swanson föltételezte, hogy bizonyára Gian Spinelli.
A Vandammel szemközti asztalvégen az üres szék nyilvánvalóan őrá várt. Vandamm a maga szempontjából kitűnően oldotta meg az ülésrendet.
- Elnézést a késedelemért, államtitkár úr! Ha vezérkari kocsin jövök, bizonyára pontosan értem volna ide. De taxit nem egykönnyen találtam... Uraim?
Az üzletembertrió bólintott; Craft és Oliver halk „tábornok úr"-at motyogott, Spinelli csak rámeredt vastag lencsés szemüvegén át.
- Elnézését kell kérnem, Swanson tábornok! - szólalt meg Vandamm kimért, angolos kiejtéssel, ami jelentős vagyoni háttérről árulkodott. - Nyilvánvaló okok miatt nem kívántuk valamely kormányhivatalban megtartani ezt az értekezletet, s azt sem kívántuk, hogy ha találkozásunkra fény derülne, bárki nagyobb jelentőséget tulajdonítson neki. Mondanom sem kell, hogy ezekről az urakról sokat pletykáinak a hadügyminisztérium folyosóin. Kívánatosnak tartottuk, hogy ne keltsük a sürgősség látszatát. Márpedig, ha vezérkari kocsik robognak át Washington utcáin - és sohasem lassítanak, ne kérdezze, miért -, rendszerint aggodalmat keltenek. Érti most már, ugye?
Swanson állta az idős úriember fátyolos pillantását. Vandamm ravasz róka, gondolta. Elhamarkodott hazardírozás volt az utalás a taxira, de Vandamm megértette. Vette a lapot, fölhasználta, méghozzá pártatlanul.
Tudták, hogy a három üzletember személyében kivel van dolguk. Ezen a tárgyaláson ők az ellenség.
-  Diszkrét voltam, államtitkár úr.
- Efelől bizonyos vagyok. Nekifoghatnánk? Mr. Oliver azt kérte, hogy elöljáróban általános nyilatkozatot tehessen a Meridian Aircraft álláspontjáról.
Swanson figyelte a tokás Olivert, amint jegyzeteit rendezte. Szörnyen ellenszenvesnek találta; volt benne valami elemi erejű falánkság. Ők tartották kezükben a szálakat - annyi ilyennel találkozott ebben az időben. Ellepték Washingtont, óriási összegekkel nyerészkedtek a háborún; ők szabták meg az üzlet hatalmát, az üzlet árát, a hatalom árát - márpedig a hatalom az övék volt.
Oliver vaskos ajkai közül durván tört elő a hang. -Köszönöm! Mi, a Meridiannél úgy gondoljuk, hogy a jelenlegi helyzet... feltételezett súlyossága elhomályosítja a már elért tényleges haladást. A szóban forgó repülőgép minden kétséget kizáróan bebizonyította kiváló tulajdonságait. Az új, tökéletesített repülőerőd bevetésre készen áll; csakis a megkövetelt magasságok kérdése az egész.
Oliver hirtelen elharapta a szót, párnás kezét az asztalon előtte heverő jegyzeteire helyezte. Befejezte nyilatkozatát; Craft egyetértőén bólintott. Mindketten közömbösen Vandammre pillantottak. Gian Spinelli rámeredt Oliverre, barna szemét fölnagyította szemüvegének erős lencséje.
Alan Swanson elképedt. Nem is annyira a nyilatkozat rövidsége, mint a leleményes hazugság miatt.
- Ha ez a vállalat álláspontjának az összegezése, úgy én ezt teljességgel elfogadhatatlannak találom. A szóban forgó repülőgép mindaddig nem bizonyította be, mire képes, amíg nem alkalmas bevetésre a kormánymegbízás által előírt magasságban.
- Bevethető - felelte kurtán Oliver.
- Bevethető. Nem pedig működőképes. Mr. Oliver. Márpedig nem működőképes, amíg nem vezérelhető A ponttól B pontig a specifikációban előírt magasságban.
- A szerződés  „szándékolt maximumról"  beszél, Swanson tábornok - vágott vissza Oliver alázatos mosollyal, ami mindennek volt tekinthető, csak udvariasságnak nem.
- Mi a fenét jelentsen ez? - pillantott Swanson Vandamm államtitkárra.
- Mr. Oliver a szerződés értelmezése miatt aggódik.
- Én nem aggódom.
- Kénytelen vagyok aggódni - válaszolta Oliver. -A hadügyminisztérium megtagadta a fizetést a Meridian Aircraft Corporationnek. Szerződésünk van...
- Tárgyalják meg az istenverte szerződésüket másvalakivel !
- Haraggal semmit sem oldunk meg - vetette közbe nyersen Vandamm.
- Sajnálom, államtitkár úr, de nem azért jöttem, hogy szerződések értelmezéséről vitázzak.
- Attól tartok, nem tehet mást, Swanson tábornok. - Vandamm már lecsillapodott. - A pénzügyi hivatal az ön negatív véleményezése alapján tartotta vissza az összeg folyósítását a Meridiannek. ön nem hagyta jóvá.
- Miért is hagytam volna jóvá? A repülőgép nem képes arra, amit elvártunk tőle.
- Igenis képes arra, amire szerződtünk - mondta Oliver, és vaskos nyakát Vandamm felől a dandártábornok felé fordította. - Legyen csak egészen nyugodt, tábornok, minden tőlünk telhetőt megteszünk a tervezett maximális vezérlő rendszer megvalósítására. Minden erőforrásunkat erre fordítjuk. Meggyőződésünk, hogy áttörést fogunk elérni. De addig is, amíg ez megtörténik, elvárjuk, hogy tiszteletben tartsák a szerződéseket. Eleget tettünk mindannak, amit szavatoltunk.
- Csak nem azt javasolja, hogy vegyük át a repülőgépet úgy, ahogy van?
-Jelenleg ez a legjobb bombázógép a világon -szólalt meg Jonathan Craft. Magas fekvésű, lágy hangja erőtlen felkiáltásként hatott, amely elhalt a levegőben. Törékeny ujjait összeszorította, s úgy vélte, ezzel aláhúzza mondanivalóját.
Swanson ügyet sem vetett Craftra, hanem Gian Spinelli, az ATCO-tudós kis arcába és szemüveg által fölnagyított szemébe fúrta tekintetét. - S mi van a girókkal? Tud erre válaszolni, Mr. Spinelli?
Howard Oliver nyersen közbeavatkozott. - Használják a meglevő berendezéseket! Vessék harcba a repülőgépeket !
- Azt már nem! - tört ki akaratlanul a kiáltás Swansonból. Bármit mondjon is Vandamm államtitkár, nem kívánta leplezni undorát. - Stratégiánk arra épül, hogy éjjel-nappal csapásokat mérjünk Németország legtávolabbi vidékeire. Minden ismert és nem ismert támaszpontról. Angliai, olaszországi, görögországi repülőterekről... igen, még térképen fel nem tüntetett törökországi  és jugoszláviai   támaszpontokról  is,  földközi-tengeri és fekete-tengeri anyahajókról! Sok ezer repülőgép zsúfolódik össze a légi folyosókon. Szükségünk van a magasságtöbbletre! Szükségünk van az ilyen magasságokban működő vezérlőberendezésekre! Ennél kevesebb   elképzelhetetlen...!   Sajnálom,   Mr.   Vandamm. Úgy vélem, jogos a felháborodásom.
- Megértem - mondta az ősz hajú külügyi államtitkár. - Ezért is ültünk össze ma délután. Hogy megoldásokat... meg pénzt keressünk. - Az idős úr Craftra emelte pillantását. - Van valami hozzáfűznivalója a Packard szemszögéből Mr. Oliver megjegyzéseihez?
Craft kiszabadította karcsú, összefont, manikűrözött ujjait, mély lélegzetet vett orrán keresztül, mintha arra készülne, hogy alapvető bölcsességeket nyilatkoztasson ki. Az igazgatók bölcsességforrása, gondolta Alan Swanson - igyekezik megnyerni az elnök egyetértését.
- Természetesen, államtitkár úr! A Meridian legnagyobb alvállalkozójaként nyugtalanít bennünket is, akárcsak a tábornokot, a vezérlési eredmények elmaradása. Nem kíméltük a költségeket, hogy eleget tegyünk kötelezettségeinknek. Mr. Spinelli jelentése is bizonyítja ezt. Végtére is, mi vontuk be az ATCO-t.... - Craft hősiesen, kissé szomorkásán elmosolyodott. - Mint köztudomású, az ATCO a legjobb - és a legdrágább. Semmi költséget sem kíméltünk.
- Azért vonták be az ATCO-t -jegyezte meg fáradtan Swanson -, mert a saját laboratóriumaik nem tudnak megbirkózni a feladattal. Költségkeret-túllépéseiket áthárították a Meridianre, ők pedig továbbították azokat hozzánk. Nem látom, hogy olyan iszonyú sokat áldoztak volna.
- Úristen, tábornok! - kiáltott fel kevés meggyőződéssel Craft. - Az idő, a tárgyalások... az idő pénz, uram, ne feledje! Meg tudnám mutatni önnek...
- A tábornok nekem tette fel a kérdést. Én szeretnék válaszolni neki - szólalt meg enyhe olaszos hanglejtéssel az apró termetű tudós, mintha vagy félresöpörné Craft halandzsáját, vagy észre sem venné, bár az is lehet, hogy egyidejűleg mindkettőt kifejezték a szavai.
- Hálás lennék önnek, Mr. Spinelli.
- Folyamatos, ha úgy tetszik, állandó haladást értünk el. Nem haladunk gyorsan. Igen nagyok a problémák. Úgy hisszük, a rádió-sugárnyalábok eltorzulása bizonyos magasságok fölött a hőmérséklettől és a földtömeggörbületektől függően változik. A megoldás a változó kompenzációban rejlik. Kísérleteink folyamatosan szűkítik ezt a területet... Haladásunk üteme gyorsabb lenne, ha nem avatkoznának be minduntalan a munkánkba.
Gian Spinelli elhallgatott, és groteszkül felnagyított szemét Howard Oliverre függesztette, akinek vaskos nyaka és tokás arca egyszeriben bíbor színre váltott.
- Mi semmiképpen sem avatkozunk be a maguk munkájába!
- A Packard sem, annyi bizonyos! - visszhangozta Craft. - Szinte napi kapcsolatban állunk magukkal. Lankadatlan figyelemmel kísérjük a munkájukat!
Spinelli Crafthoz fordult. - Az önök figyelme... valamint a Meridiané is... kizárólag költségvetési jellegű volt, amennyire meg tudom ítélni.
- Ez felháborító! Bármilyen pénzügyi kérdéssel fordultunk magukhoz, az mindig... a megbízást adó fél ellenőrzési osztálya felkérésére történt...
- S ez feltétlenül szükséges is volt! - Oliver képtelen volt leplezni a kis olasz iránti dühét. - Maguk laboratóriumi... emberek nem hangolnak össze semmit. Maguk gyerekek!
A következő harminc másodpercben a három fölháborodott férfi izgatott kánonban kiáltozott. Swanson az asztal túlsó végén ü!ő Vandammre tekintett. Egyetértő pillantást váltottak.
Oliver vette észre elsőnek a kelepcét. Föltartotta a kezét - a konszern parancsa, gondolta Swanson.
- Államtitkár úr! - Oliver igyekezett elfojtani haragját. - Kérem, ne vonjon le helytelen következtetéseket civakodásunkból! Mi legyártjuk a termékeket.
- Ezt az adott terméket nem gyártják le - jegyezte meg Swanson. - Élénken emlékezem még, hogy amikor benyújtották versenyajánlatukat a megrendelésre, mit állítottak. Azt, hogy már akkor mindent legyártottak.
Oliver olyan pillantást vetett rá, hogy Alan Swanson ösztönösen arra gondolt, nem kellene-e önvédelemből előhúznia pisztolyát. A Meridian igazgatóját majd szétvetette a düh.
- Beosztottaink értékelésére támaszkodtunk - szólalt meg lassan, ellenségesen Oliver. - Azt hiszem, a hivatásos katonák körében sem ismeretlenek a vezérkari tévedések.
-  Nem a beosztottak tervezik a nagy jelentőségű stratégiákat.
- Mr. Oliver! - Vandamm ezúttal már erélyesebb hangot használt. - Tegyük fel, sikerülne meggyőzni Swanson tábornokot, hogy nincsen értelme visszatartani a kifizetéseket. Ez esetben milyen határidőt tudna garantálni?
Oliver Spinellire nézett. - Mi az ön becslése? - kérdezte hűvösen. Spinelli kitágult szemét a mennyezetre függesztette.
- Őszintén szólva, nem tudok erre válaszolni. Elképzelhető, hogy már jövő héten meg tudjuk oldani a problémát. De az is lehet, hogy csak jövőre.
Swanson gyors mozdulattal zubbonya zsebébe nyúlt, és előhúzott egy összehajtogatott papírlapot. Kiteregette maga elé, majd gyorsan beszélni kezdett.
-  E följegyzés szerint... az ATCO-tól kapott utolsó értesülésünk értelmében... azt közlik, hogy mihelyt a vezérlőberendezés tökéletesítése elkészül, hat hétre van szükségük berepülés! tapasztalatszerzésre. A montanai próbaterepen.
- Így van, tábornok. Magam diktáltam ezt - mondta Spinelli.
- A jövő héttől számított hat hétre. Vagy jövőre. S föltéve, hogy a montanai kísérletek pozitív eredményt hoznak, további egy hónap szükséges a műszerek beszerelésére a repülőgépekbe.
- Igen.
Swanson ismét Vandammre pillantott. - Ennek fényében, államtitkár úr, nincs más hátra, mint változtatni a közvetlen prioritásokon. Vagy legalábbis az előrejelzéseken. Nem tudunk eleget tenni az anyagi-technikai biztosítás követelményeinek.
- Elfogadhatatlan, Swanson tábornok! Eleget kell tennünk nekik.
Swanson rámeredt az idős államférfira. Mindketten pontosan tudták, mire utalt a másik. Overlord. Az európai partraszállás.
- El kell halasztanunk, uram.
- Lehetetlen. S ez végleges, tábornok.
Swanson körbehordozta szemét az asztal körül ülő három férfin. Az ellenségen.
- Kapcsolatban maradunk, uraim - mondta.

3.	1943. szeptember 12. 
	Baszkföld, Spanyolország

David Spaulding a szurdok fölötti sziklás lejtőn álló vastag törzsű, göcsörtös fa árnyékában várakozott. Ez már a Baszkföld volt, a levegő párás és hideg. A késő délutáni nap sugarai végigpásztázták a hegyeket; David háttal állt a napnak. Évekkel ezelőtt - úgy tűnt neki, egy évezrede, pedig nem is volt olyan régen - megtanulta, milyen előnyökkel jár, ha sikerül észrevennie a kézifegyverek acélrészeiről visszaverődő fényt. Saját puskáját elégetett, zúzott parafával dörgölte be, hogy eltompítsa fémes csillogását.
Négy.
Sajátos, de a négyes szám újra meg újra átvillant a fején, amint a távolt fürkészte.
Négy.
Pontosan négy éve és négy napja. S a mai találkozót pontosan délután négy órára beszélték meg.
Négy éve és négy napja pillantotta meg első ízben az élesre vasalt barna egyenruhákat a New York-i rádióstúdió vastag üvegfala mögött. Négy év és négy nap telt el azóta, hogy amint az üvegfal felé indult és elvette széktámlára dobott esőköpenyét, észrevette, hogy az idősebb katonatiszt őt figyeli. Mereven. Hidegen. A fiatalabb tiszt kerülte a tekintetét, mintha restellne, amiért tilosban jár - nem így a fölöttese, az alezredes.
Az alezredes tanulmányozta őt.
Ez volt a kezdet.
S most azon töprengett - miközben a szurdokot figyelte, nem lát-e ott valamiféle mozgást -, mikor lesz vége. Megéli-e, meglátja-e a végét?
Szerette volna megélni.
Egy ízben, régen, taposómalomnak nevezte. A washingtoni Mayflowerben, egy ital fölött. Fairfax valóban taposómalom volt, de akkoriban mégsem tudta, menynyire tökéletesen találó lesz ez a kifejezés; egy sebesen forgó, soha meg nem álló taposómalom.
Nagy néha lelassult. A testi és szellemi feszültség meghatározott időközönként megkövetelte a lassítást - pontosan érzékelte, hogy mikor. Olyankor, ha úgy érezte, könnyelművé válik... vagy túlontúl magabiztos lett. Vagy túlságosan ellentmondást nem tűrően döntött emberi életek felől.
Esetleg a magáé felől.
Gyakorta túl könnyen születtek meg ezek a döntések. S ez néha megrémítette. Iszonyúan.
Ilyenkor szabadságolta magát. Délre utazott, a portugál tengerpartra, oda, ahol a megszokott életmódjukban átmenetileg megzavart gazdagok fölépítették a maguk kis zárványait, s tagadták még a háború létezését is. Vagy elutazott Costa del Santiagóba - és megszállt elképedt szüleinél. Máskor meg ki sem mozdult a lisszaboni nagykövetség épületéből, és végezte a semleges diplomaták értelmetlen feladatait. Beosztott katonai attasé, aki civilben jár. Utcán mások sem hordtak egyenruhát, csak odabenn, a „területen". Ő azonban ott sem viselt egyenruhát; senki sem törődött vele. Nemigen kedvelték. Túl gyakran járt társaságba, túl sok barátja volt a háború előtti időkből. De nagyjából-egészéből. .. némi megvetéssel... tudomást sem vettek róla.
Ilyenkor pihent. Kényszerítette magát, hogy ne gondoljon semmire; feltöltődött.
Négy éve és négy napja elképzelhetetlennek tartott volna efféle gondolatokat.
Most pedig egyre csak ezeken rágódott. Már amikor ideje jutott efféle gondolatokra.
Most nem volt ideje ilyesmire.
A szurdokban még mindig nem mozdult semmi. Valami nem volt rendjén. Ismét az órájára pillantott; a San Sebastian-i csoport túl sokat késett. Rendhagyó késedelem volt. Alig hat órája a francia földalatti mozgalom rádióüzenetben közölte, hogy minden rendben van; semmiféle bonyodalom nem támadt, a csoport elindult.
A San Sebastian-i futárok fényképeket hoztak a Mont-de-Marsantól északra levő német repülőtéri létesítményekről. A londoni stratégák már hónapok óta türelmetlenül követelték ezeket a képeket. A fényképek négy ember életébe kerültek... már megint az az istenverte szám... négy földalatti ügynök életébe.
Ha egyáltalán szó lehetett pontatlanságról, a csoportnak időnek előtte kellett volna megérkeznie; a futároknak kellett volna várniuk a lisszaboni küldöttre.
S ekkor megpillantotta a távolban; vagy fél mérföldre, nehéz lett volna pontosan megállapítani. A szurdok túloldalán, a szemközti lejtőn túl, az egyik parányi dombról. Egy villanás.
Szakadozott, de ütemes villanások. A szabályos kihagyások szándékosságra utaltak, nem véletlenszerűségre.
Jeleket küldenek. Neki küld jeleket valaki, aki jól ismeri az ő munkamódszerét; talán olyasvalaki, akit ő képzett ki. Figyelmeztetés.
Spaulding a vállára vetette a puskát, feszesre húzta a szíjat, azután még feszesebbre, amíg az felsőtestének rögzített, de rugalmas nyúlványa lett. Érezte a derékszíján lógó pisztolytáskájának a pántját; fegyvere biztonságban, a helyén volt. Elrugaszkodott a vén fa törzsétől, és kétrét görnyedve fölkúszott a sziklával teleszórt lejtő hátralevő szakaszán.
A gerincre fölérve balra kezdett futni a magas fűben, egy kiszáradóban levő gyümölcsös megmaradt körtefái felé. Két sáros ruhás férfi, oldalán puskával, a földön ülve késdobálással ütötte el némán az időt. Fölkapták a fejüket, a fegyverük után nyúltak.
Spaulding kézmozdulatokkal jelezte nekik, hogy maradjanak ülve. Közelebb lépve halkan megkérdezte őket spanyolul:
- Tudja-e valamelyikőtök, kik vannak az érkező csoportban?
- Azt hiszem, Bergeron - mondta a jobboldalt kuporgó férfi. - Meg valószínűleg Chivier. Az öregnek megvannak a módszerei a járőrök ellen, már negyven éve jár át a határon.
- Akkor Bergeron az - mondta Spaulding.
- Micsoda? - kérdezte a másik férfi.
- Jelzéseket kaptunk. Késnek, és valaki fölhasználja a nap utolsó sugarait, hogy fölhívja a figyelmünket.
- Talán csak azt akarja jelezni, hogy úton vannak. - Az első férfi visszacsúsztatta a kést a hüvelyébe.
- Elképzelhető, de nem valószínű. Úgyse mozdulnánk el innen. Legalábbis még vagy két órát nem. - Spaulding kissé fölemelkedett kúszó helyzetéből, és kelet felé nézett. - Gyerünk! Lefelé indulunk a gyümölcsös széle mellett. Onnan kétfelé is nyílik kilátás.
A három férfi libasorban, egymástól hallótávolságra eltávolodva majdnem négyszáz yardot rohant a fennsík alatti mezőn. Spaulding egy, a szurdok fölé kinyúló alacsony szikla mögé hasalt. Várta a másik kettőt. Úgy becsülte, hogy odalenn vagy száz láb mélységben folyik a patak. A San Sebastian-i csoport szokás szerint körülbelül kétszáz yardra nyugatra kel majd át a sekély, keskeny gázlón.
A két másik férfi is megérkezett, alig néhány másodperc választotta csak el őket egymástól.
- Az az öreg fa, ahol állt, az volt ugye a cél? - kérdezte az első.
- Igen - felelte Spaulding, és a pisztolytáskával átellenben függő tokból előhúzta a távcsövét. Zeiss Ikonlencséjű, nagyon erős távcső volt, a német ipar csúcsteljesítménye. Egy halott némettől vette el a Tejo folyónál.
- Akkor minek jöttünk le ide; ha valami nehézség adódna, onnan volt a legjobb kilátásod, ahol álltál.
- Ha nehézség van, akkor ők is tudják ezt. Balra kitérnek. Kelet felé. Nyugat felé a szurdok elvezet a céltól. Lehet, hogy nincsen semmi jelentősége. Lehet, hogy igazad volt, s csak tudatni akarják velünk, hogy jönnek.
Valamivel több mint kétszáz yardnyira, éppen csak nyugatra, a sekély gázlótól két férfi tűnt fel. A Spaulding balján térdelő spanyol megérintette az amerikai vállát.
- Bergeron és Chivier az - mondta halkan.
Spaulding egy kézmozdulattal elhallgattatta, és távcsövével végigpásztázta a környéket. Hirtelen egyetlen pontra szegezte a lencséket. Bal kezével fölhívta két emberének a figyelmét ugyanerre a pontra.
Alattuk, vagy ötven yardra, négy Wehrmacht-egyenruhás katona közeledett a növényzettel küszködve a szurdokpatakhoz.
Spaulding távcsövét ismét a két franciára irányította, aki éppen átkelőben volt a patakon. Megtámasztotta távcsövét a sziklán, amíg meg nem pillantotta a két alak mögött az erdőben azt, amiről tudta, hogy ott kell lennie.
Az aljnövényzet és kusza ágak sűrűjében egy ötödik német, egy tiszt rejtőzött. Puskáját a szurdokon átgázló két franciára tartotta. Spaulding gyorsan átnyújtotta az első spanyolnak a távcsövet. - Chivier mögött -suttogta.
A férfi a távcsőbe nézett, azután átnyújtotta a társának.
Mindhárman tudták, mi a teendő, még a módszerrel is tisztában voltak. Minden az időzítéstől és a pontos kivitelezéstől függött. A jobb csípője mögött függő hüvelyből Spaulding előhúzott egy köszörüléssel még rövidebbre alakított, amúgy is rövid karabélyszuronyt. Két társa követte példáját. A szikla pereme mögül mindhárman az alattuk küszködő Wehrmacht-katonákat figyelték.
Amikor a négy német elért a derékmagasságú és sebes, bár nem túl erős, de azért elég gyors sodrású hegyi patakhoz, vízszintesen átvetették a vállukon a puskájukat, majd a víz folyásával egy irányban oszloppá fejlődve megindultak. Az élen haladó katona begázolt a vízbe, és közben lábával óvatosan tapogatta a mélységet.
Spaulding és a két spanyol kiugrott a szikla mögül, lecsúszott a lejtőn; a növényzet eltakarta őket, a zúgó víz elnyomta a mozgásuk okozta zajt. Nem egészen fel perc alatt a kidőlt fatörzsektől és a burjánzó növényzettől eltakarva harminclábnyira közelítették meg a Wehrmacht-katonákat. David a partba kapaszkodva a vízbe ereszkedett. Megkönnyebbülten látta, hogy a negyedik német katona - alig tizenöt lábnyira előtte -csak nehezen egyensúlyoz az iszamlós köveken. A másik három egymástól tíz-tíz yardra a patak felső folyásán átkelő franciákat kémlelte. Feszülten figyelték őket.
A náci meglátta Davidet - szemében rettegés, döbbenet tükröződött. Davidnek éppen erre a másodperctöredékre volt szüksége, amíg a német magához nem tér a döbbenetből. A vízzúgástól fedezve rávetette magát, kését a német torkába vágta, a fejét a víz alá nyomta - a katona vére vörösre festette a rohanó patak vizét.
Egyetlen másodperc időt sem vesztegethettek. David elengedte az élettelen testet; látta, hogy a két spanyol vele egy vonalban áll a parton. A guggoló, bozóttól eltakart első az élen haladó német felé mutatott, a másik a sorban másodikként haladó katona felé bólintott. S David tudta, hogy a harmadik Wehrmacht-katona az övé.
Az egész nem vett igénybe több időt, mint amennyi alatt Bergeron és Chivier elérte a patak déli partját. Spaulding és társai végeztek a három katonával, vérben ázó holttestüket lefelé sodorta a víz, neki-nekivágódtak a szikláknak, bíborvörös csíkokat festve a vízbe. Spaulding jelzett a spanyoloknak, hogy gázoljanak át a vízen az északi partra. Az első felhúzódzkodott David mellé, jobb tenyerén véres, mély vágás volt.
- Rendben vagy? - suttogta Spaulding.
- Megcsúszott a penge. Elvesztettem a késemet. -Káromkodott egyet.
- Tűnj el a körzetből! - mondta David. - Köttesd be a sebet a Valdero-tanyán!
- Be tudom kötni magam is jó szorosan. Nem lesz semmi bajom.
Odaérkezett a másik spanyol is. összerezzent, amikor meglátta társa kezét. Spaulding arra gondolt, mennyire nem vall ez egy olyan gerillára, aki alig néhány perce belemártotta kését egy másik ember nyakába, és szinte levágta a fejét.
- Csúnyán néz ki - mondta.
- Nem vehetjük hasznodat - tette hozzá Spaulding. - Most nincs idő vitázni.
- De tudok...
- Nem tudsz. - David szava megfellebbezhetetlen volt. - Eredj vissza a Valdero-tanyára! Egy-két hét múlva majd találkozunk. És most tűnés, meg ne lássanak!
- Hát jól van. - A spanyolt bántotta a dolog, de nyilván nem akarta, nem is tudta volna megtagadni az amerikai parancsát. Kúszva elindult kelet felé az erdőbe.
Spaulding halkan, éppen csak túlkiáltva a víz zúgását, utánaszólt: - Köszönet! Férfimunka volt.
A spanyol elvigyorodott, és csuklóját fogva berohant az erdőbe.
A következő pillanatban David megérintette a második társa karját, s intett neki, hogy kövesse. Oldalazva megindultak a parton a vízfolyással ellenkező irányban. Spaulding megállt egy kidőlt fánál, amelynek a törzse belelógott a hegyi patakba. Megfordult, leguggolt, és ráparancsolt a spanyolra, hogy kövesse a példáját.
- Élve akarom - mondta halkan. - Ki akarom faggatni.
- Elkapom.
- Nem, majd én. Csak azt akarom, hogy ne tüzeljél. Lehet, hogy követi őket egy másik járőr. - Miközben ezeket suttogta, észrevette, hogy a spanyol akaratlanul is elmosolyodik. Azt is tudta, miért: lágy kasztíliai éneklő hangsúllyal beszélt spanyolul, ráadásul idegen kiejtéssel. Kirívó volt ez Baszkföldön.
Voltaképpen ő is kirítt a környezetből.
- Ahogy kívánod, barátom - mondta a spanyol. - Gázoljak át valamivel hátrább, hogy eljussak Bergeronhoz? Gondolom, most már alapos hascsikarása lehet.
- Nem, még ne. Várd meg, amíg ideát már biztonságban leszünk! Ő és az öregember majd továbbhaladnak. David kikémlelt a kidőlt fatörzs fölött, a távolságokat méregette. A német vagy hatvan yard távolságban rejtőzhetett az erdőben. - Én bekúszok az erdőbe, a hátába kerülök. Megpróbálom megállapítani, van-e nyoma egy másik járőrnek. Ha.találok ilyesmit, visszajövök és elhúzunk innen. Ha nem, megpróbálom elkapni... Ha bármi hiba csúszik a dologba, ha meghallana, feltehetően a víz felé indul. Intézd el!
A spanyol bólintott. Spaulding ellenőrizte, elég feszes-e a puskaszíja, s még egy utolsót húzott rajta. Halványan rámpsolygott az emberére, közben megfigyelte, hogy annak hatalmas, kérges tenyere ragadozómancsként tapad a talajra. Ha a Wehrmacht-tiszt erre tévedne, gondolta David, nem menekülhet e kezek közül.
Gyorsan, hangtalanul kúszott be az erdőbe, keze-lába úgy mozgott, mint a bennszülött vadászoké, zajtalanul hajtotta félre az ágakat, kerülte meg a köveket és a kusza növényzetet.
Alig három perc alatt harminc yardra került baloldalt a német hátába. Fölállt, elővette távcsövét és mozdulatlanul fürkészte az erdőt és a csapásokat. Nem látott más járőrt. Gyorsan visszafelé indult, minden mozdulatát gondosan összehangolta környezetével.
Amikor tízlábnyira sikerült megközelítenie a térdeplő németet, hangtalanul kioldotta pisztolytáskáját, és előhúzta pisztolyát.
- Meg ne mozduljon, vagy szétlövöm a fejét! - szólalt meg éles, de nem udvariatlan hangon. Németül beszélt.
A náci sarkon perdült, és bizonytalanul a fegyvere után kapott. Spaulding néhány gyors lépéssel előtte termett, és kirúgta a fegyvert a tiszt kezéből. Amikor a német megpróbált fölállni, David súlyos bakancsával halántékon rúgta. A tiszt ellenzős sapkája a földre hullott, halántékát vér öntötte el, végigcsorgott a homlokán és az arcán. Eszméletlenül rogyott össze.
Spaulding föltépte a náci zubbonyát. A főhadnagy melléhez szíjazva lapos térképtáskát talált. Fölrántotta a fém villámzárat, és a vízzáró vászon alatt meglelte, amit keresett.
A Mont-de-Marsantól északra levő álcázott német Luftwaffe-létesítményekről készített felvételeket. A fényképek mellett amatőr rajzok, lényegében kezdetleges tervrajzok is voltak. Legalábbis vázlatok. Mindezt a tiszt Bergerontól vette el, aki azután csapdába csalta.
Ha sikerül valahogy értelmeznie a felvételeket és a rajzokat, gondolta, értesíti majd Londont, hogy a szabotázsegységek végrehajthatják a szükséges rombolómunkát, megbénítva ezáltal a Luftwaffe-létesítményt. Ő maga fogja útnak indítani az egységeket.
A szövetséges légierők stratégái valóságos megszállottak voltak, ha bombázóbevetésekről volt szó. A repülőgépek váratlanul csaptak le nagy magasságból, tönkrebombázták, romhalmazzá és kráterekké változtatták célpontjaikat - és nemcsak a célpontokat; ezek a támadások legalább annyi ártatlan ember életét követelték, mint ellenséges katonáét. Ha Spauldingnak sikerülne meggátolnia a Mont-de-Marsantól északra fekvő terület elleni légitámadást, akkor talán... valamilyen elvont értelemben ellensúlyozhatná azt a döntést, amelyre most kényszerül.
A galíciai hegyekben nem ejtettek foglyot, Baszkföldön nem léteztek hadifogolytáborok.
A Wehrmacht-főhadnagynak, aki olyan ügyefogyott vadásznak bizonyult... aki egy békés világban nyugodtan éldegélhetett volna egy német kisvárosban... meg kell halnia. S ő, a lisszaboni küldött lesz az ítélet-végrehajtó. Magához téríti a fiatal tisztet, a torkának kést szegezve vallatja majd, hogy megtudja, mennyire hatoltak be a nácik a San Sebastian-i földalatti mozgalomba. Azután megöli.
A Wehrmacht-tiszt ugyanis látta a lisszaboni küldöttet, és azonosíthatná David Spauldinggal.
Az, hogy a kivégzés irgalmasan gyors lesz - nem úgy, mintha a tiszt a partizánok kezére került volna -, nemigen vigasztalta Davidet. Tudta, hogy abban a pillanatban, amikor meghúzza a ravaszt, néhány másodpercre őrült körforgásba kezd körülötte a világ. Hányinger fogja el, egész lénye undorba dermed.
Mindez azonban nem látszik meg rajta. Egyetlen szót sem fog szólni, semmi sem utal arra, ami bensejében végbemegy... csönd. S a legenda tovább nő. Ez is a taposómalom szerves eleme.
A lisszaboni küldött gyilkol.

4.	1943. szeptember 20.
	Mannheim, Németország

Wilhelm Zangen az állához, majd az orra alá, végül magas homlokához emelte zsebkendőjét. Erősen verejtékezett; az ajka alatti ráncokban herpesz virított, amit a kényszerű napi borotválkozás és a szüntelen dörzsölgetés elmérgesített.
Egész arcbőre fájdalmasan égett, s meghökkenését csak fokozták Franz Altmüller búcsúszavai: „Tudod, Wilhelm, okosabban tennéd, ha megmutatnád orvosnak. Nem valami épületes látvány."
Ezzel a tárgyilagos, együttérző kijelentéssel Altmüller fölállt a helyéről, és kiment a teremből. Lassan, megfontoltan lépdelt, aktatáskáját - a jelentéseket tartalmazó aktatáskát - nyújtott karral kissé távol tartotta magától, mintha valamiféle fertőzött nyúlványa lett volna.
Kettesben voltak a szobában. Altmüller elbocsátotta a tudósokat, semmiféle eredményüket sem ismerte el. Még azt sem engedélyezte, hogy ő, a német ipar birodalmi megbízottja megköszönje közreműködésüket és erőfeszítéseiket. Altmüller tudta, hogy ők Németország legkiválóbb tudóskoponyái, de semmiféle megértést sem mutatott irányukban, nem tudta, hogyan kell bánni velük. A tudósok érzékenyek, a maguk csöndes módján állhatatlanok voltak, szüntelenül dicséretre vágytak. Altmüllerből hiányzott a tapintathoz szükséges türelem.
Pedig voltak eredmények.
A Krupp-laboratóriumokban meg voltak győződve róla, hogy a felelet a grafitkísérletekben rejlik. Essen már majd egy hónapja éjt nappallá téve dolgozott, az igazgatók jóformán le sem hunyták a szemüket. Sikerült is zárt acélcsövekben szénrészecskéket előállítaniuk, s határozottan állították, hogy ezekben megvan a precíziós megmunkáláshoz szükséges valamennyi tulajdonság. Minden csak idő kérdése; idő kell nagyobb részecskék előállításához, amelyek mérete elegendő a meglevő gépi berendezésekbe történő tűréses beillesztéshez.
Franz Altmüller a lelkesedés legkisebb jele nélkül hallgatta a Krupp-tudósok beszámolóját, noha az adott körülmények között nagyon is helyénvaló lett volna a lelkesedés. Ehelyett, amikor a Krupp szóvivője befejezte rövid összefoglalóját, Altmüller mindössze egyetlen kérdést tett fel. Méghozzá a lehető legunottabb arckifejezéssel.
- Alávetették-e ezeket... a részecskéket a gyakorlati megmunkálás nyomásának?
Természetesen nem! Hogyan is tehették volna? Alávetették őket mesterséges, pótnyomásoknak; pillanatnyilag mást nem tehettek.
A válasz azonban elfogadhatatlannak minősült; Altmüller a birodalom legkreatívabb tudományos koponyáit egyetlen elismerő mondat nélkül, alig leplezett ellenséges indulattal bocsátotta el.
- Uraim, csak szavakkal traktáltak. Nekünk pedig nem szavakra, hanem gyémántokra van szükségünk. Szükségünk van rájuk, meg kell kapnunk őket - heteken belül. Legkésőbb két hónap múlva. Azt javaslom, térjenek vissza laboratóriumaikba, és gondolják át még egyszer a problémánkat. Volt szerencsém, uraim!
Altmüller szörnyű alak!
A tudósok távozása után még kíméletlenebbé vált.
- Wilhelm - szólalt meg már-már megvető hangon -, vajon ez lett volna a nem katonai megoldás, amiről a fegyverkezési miniszternek beszéltél?
Vajon miért nem ejtette ki Speer nevét? Szükséges volt-e, hogy címekkel-rangokkal éreztesse a fenyegetését?
- Természetesen. Minden bizonnyal reálisabb megoldás, mint az az őrült elképzelés a kongói bevonulásról. A Bushimaie folyó menti bányák! Őrület!
- Az összehasonlítás fölháborító.  Túlértékeltelek; jobban bíztam benned, mint amennyire megérdemled. Nyilván tisztában vagy vele, hogy kudarcot vallottál. - Nem kérdezte, megállapította.
- Nem értek egyet veled. Még nem futottak be az eredmények. Nincs jogod így ítélkezni!
- Van és kell! - Altmüller a tenyerével az asztalra csapott, a puha hús nagyot csattant a kemény fán.
Tűrhetetlen inzultus. - Nincs időnk! Nem fecsérelhetjük a heteket, miközben a te laboratóriumi idiótáid eljátszogatnak a bunzenégőikkel. és apró kis kavicsokat állítanak elő, amelyek az acéllal történő legelső érintkezésre darabokra hullhatnak! A termékre van szükségünk!
- Megkapjátok! - Zangen állán a bőr a verejték és a borosta olajos keverékévé vált. - Egész Németország legkiválóbb koponyái...
-  ...kísérleteznek - vágott közbe halkan, gúnyos hangsúllyal Altmüller. - Szállítsátok a terméket! Ez a neked szóló parancsom.  Hatalmas vállalatainknak sok-sok éves múltjuk van. Csak akad közöttük egy, amely érintkezésbe tud lépni egy régi baráttal.
Wilhelm Zangen megtörölte az állat; nagyon csípte az izzadtság. - Mindent fölmértünk. Lehetetlen.
- Hát akkor mérjétek fel újra! - Altmüller finom, hosszú ujjával Zangen zsebkendőjére mutatott. - Tudod, Wilhelm, okosabban tennéd, ha megmutatnád orvosnak. Nem valami épületes látvány.

1943. szeptember 24. 
New York

Jonathan Craft felfelé tartott a Park Avenue-n, egy utcai lámpaoszlopnál megállt, és a gyenge fényben az órájára pillantott. Hosszú, vékony ujjai remegtek, mintegy a huszonnégy órája Ann Arborban mértéktelenül fogyasztott Martinik utolsó nyomaként. Sajnálatos módon a legutóbbi három napban szakadatlanul részeg volt. Nem is ment be az irodájába. Irodája minduntalan Alan Swanson tábornok képét idézte föl benne, s nem bírta elviselni ennek emlékét. Most viszont kénytelen volt elviselni.
Háromnegyed kilenc volt. Még tizenöt perc, és belép a Park Avenue 800. számú épületbe, rámosolyog a portásra, és a felvonóhoz lép. Nem akart túl korán érkezni, de elkésni sem mert. Pontosan hétszer járt már ebben a bérházban, s minden egyes alkalom traumatikus hatással volt rá. S mindig ugyanazon oknál fogva: rossz híreket hozott.
Mégis szükségük volt rá. Ő volt a feddhetetlen ember. Családja régi, szolid vagyont jelképezett; a megfelelő iskolákat végezte, a legelőkelőbb körökben forgott. Olyan társadalmi és intézményi szférákba volt bejáratos, amelyekbe a kereskedők sohasem juthattak be. Mit számított, hogy most megrekedt Ann Arborban, ez csak átmeneti helyzet volt, háborús kényelmetlenség. Áldozat.
Mihelyt ez az átkozott dolog véget ér, visszatér New Yorkba, a tőzsdére.
Ma este alaposan az eszébe kell vésnie mindezt, mert néhány perc múlva kénytelen lesz megismételni azokat a szavakat, amelyeket Swanson közölt vele emelt hangon packardbeli irodájában. Bizalmas feljegyzést készített beszélgetésükről... erről a hihetetlen beszélgetésről... és megküldte Howard Olivernek a Meridianbe.
Ha valóban megtette, amit véleményem szerint megtett, úgy ez hazaárulásszámba megy! Hiszen hadban állunk!
Swanson.
Őrület.
Azon tűnődött, vajon hányan lesznek odafenn a lakásban. Mindig előnyösebb, ha többen, mondjuk egy-tucatnyian vannak. Olyankor egymással vitatkoznak, s róla már-már megfeledkeznek. Persze az információról nem feledkeznek meg.
Megkerülte a háztömböt, mélyeket lélegzett, megpróbált lehiggadni... elütni tíz percet.
Hazaárulás!
Hadban állunk!
Az órája nyolc óra ötvenötöt mutatott. Belépett az épületbe, rámosolygott a portásra, megmondta a liftes fiúnak, hányadik emeletre megy, majd amikor kinyílt a rácsos sárgaréz ajtó, belépett a tetőlakás magánelőterébe.
Egy inas lesegítette a kabátját, és átvezette a hosszú előcsarnokon, majd az ajtón belépve, három lépcsőn lemenve ott találta magát a süllyesztett, tágas nappaliban.
Csupán ketten tartózkodtak a szobában. Amint Craft megpillantotta őket, görcs rántotta össze a gyomrát. Ösztönös reakció volt, részben, mert csupán ketten vesznek majd részt a sorsdöntő megbeszélésen, de leginkább Walter Kendall látványa volt az, amitől hasogató fájdalom fogta el.
Kendall rendszerint a háttérből mozgatta a bábokat, ám ő maga láthatatlan maradt. Ötvenes éveiben járó, középtermetű, ritkuló, elhanyagolt hajú, érdes hangú és jellegtelen - inkább kopottas - külsejű férfi volt. Szeme szüntelenül ide-oda járt, szinte sohasem nézett beszélgetőtársa szemébe. Azt beszélték, agya szakadatlanul terveken és ellen terveken dolgozik; egyetlen életcélja láthatóan az volt, hogy túljárjon mások eszén - barát vagy ellenség, mindegy volt Kendall számára, mert az embereket nem e kategóriák szerint osztályozta.
Az ő szemében - valami homályos módon - mindenki ellenség volt.
Walter Kendall azonban a maga területén kimagaslót nyújtott. Amíg meghúzódhatott a háttérben, manipulációi ügyfelei érdekét szolgálták. S persze rengeteg pénzt hoztak neki, amit zsugorian félretett, amint arról kitérdelt, hátul megereszkedett nadrágú, rosszul szabott öltönyei is tanúskodtak. Kendallt sohasem engedték nyilvánosan szerepelni - mostani jelenléte arra utalt, hogy a helyzet válságos.
Jonathan Craft megvetette Kendallt, mert rettegett tőle.
A másik jelenlevő, amint az az adott körülmények között várható volt. Howard Oliver volt, aki a Meridian Aircraftot képviselte a hadügyminisztériumi megrendeléseiről folyó tárgyalásokon.
- Pontosan érkezett - jegyezte meg kurtán Walter Kendall. Leült egy karosszékbe, és a lábánál álló mocskos, nyitott aktatáskából papírokat halászott elő.
- Hello, Jon! - Oliver odalépett hozzá, és röviden, közömbösen kezet fogott vele.
- Hol vannak a többiek? - kérdezte Craft.
- Senki sem kívánt idejönni - felelte Kendall és lopva Oliverre nézett. - Howardnak viszont itt kell lennie, engem pedig megfizetnek a jelenlétemért. Pokoli tárgyalásuk volt ezzel a Swansonnal.
- Olvasta a feljegyzésemet?
- Olvasta - mondta Oliver egy rézborítású zsúrkocsihoz lépve, amelynek sarkában üvegek és poharak álltak. - Kérdései vannak.
- Mindent tökéletesen világosan leírtam...
- Nem erről van szó - vágott közbe Kendall, s meg-lapogatta a cigaretta végét, mielőtt a szájába dugta volna. Miközben rágyújtott, Craft odalépett a könyvelővel szemben álló nagy bársonyfotelhez, és beleejtette magát. Oliver, aki whiskyt töltött magának, állva maradt.
- Ha italt kérsz, Jon, odaát találsz - mondta.
A szeszes ital hallatán Kendall hiúzpillantással fölnézett a papírjaiból.
- Nem kérek, köszönöm! - felelte Craft. - Szeretnék minél előbb túlesni ezen.
- Ahogy gondolod - mondta Oliver, és a könyvelőre tekintett. - Kérdezzen!
Kendall nagyot szívott cigarettáján, beszéd közben a füst ott gyűrűzött az orrlyukai körül. - Ez a Spinelli, odaát az ATCO-nál. Beszélt vele, amióta Swansonnal találkozott?
- Nem. Nem volt mit mondani; nem volt mit mondanom... utasítás nélkül. Mint tudja, telefonon beszéltem Howarddal. Ő mondta, hogy várjak, írjak egy jelentést, és ne tegyek semmit.
- Craft a tölcsérünk az ATCO felé - szólalt meg Oliver. - Nem akartam, hogy halálra ijedten rohangáljon, és megpróbálja elsimítani a dolgokat. Úgy festene, mintha rejtegetnénk valamit.
- Rejtegetünk is - mondta Kendall. Kivette a szájából a cigarettát, a hamu a nadrágjára hullott. Lassan matatott az ölében tartott papírok között, majd folytatta. - Menjünk csak végig Spinelli panaszain. Úgy, ahogyan Swanson fölsorolta azokat.
A könyvszakértő minden ponthoz rövid, tömör megjegyzéseket fűzött. Érintették Spinelli kijelentéseit a késedelmes szállításokról, egyes személyek áthelyezéséről, elfektetett tervezetekről, és felsorolt még tucatnyi kisebb jelentőségű sérelmet. Craft szintén röviden felelt; ha tudott, válaszolt, ha nem tudott, bevallotta, hogy nem ismeri a kérdést. Értelmetlen lett volna bármit is elhallgatni.
Ő nem adott utasításokat, csak végrehajtotta azokat.
- Alá tudja-e támasztani Spinelli ezeket a vádakat? S ne áltassák magukat, ezek nem kifogásolások, hanem vádak.
- Miféle vádak?- csattant föl Oliver. - Az az átkozott digó dög mindent elbaszott. Hát kicsoda ő, hogy vádakat emeljen?
- Állítsa le magát! - mondta érdes hangján Kendall. - Ne játssza meg magát! Hagyja ezt arra az időre, amikor a kongresszusi bizottság hallgatja majd ki, hacsak nem sikerül kiagyalnom valamit.
Kendall szavaira ismét éles fájdalom hasított Craft gyomrába. Ha megbélyegeznék - még ha csak nagyon közvetett módon is -, az derékba törhetné az életét. Azt az életet, amelyben reménykedett, ha majd visszakerül New Yorkba. Mit érthetnek ebből ezek a bugris pénzemberek, ezek a kereskedők. - Ez talán mégis kissé túlzás...
Kendall Craftra pillantott. - Talán nem értette Swansont. Nem túlzás, egyáltalán nem az. Azért kapták meg a repülőerőd-megrendelést, mert előrejelzéseik szerint meg tudják oldani a feladatot.
- Egy pillanat! - ordította Oliver. - Mi...
-Bassza meg a jogászi csűrést-csavarást! - vágott vissza Oliver közbeszólását túlharsogva Kendall. - Az én cégem... mi, én... megumbuldálták azokat az előrejelzéseket. Lekörözték a többi konszernt. Azok nem állítanák azt, amit maguk állítottak. Sem a Douglas, sem a Boeing, sem a Lockheed. De maguk mohók voltak, megkaparintották a koncot, és most nem szállítanak... Szóval, melyek az új mozzanatok? Kezdjük elölről: tud-e bizonyítani Spinelli?
- Szart! - robbant ki Oliver, és a bárasztalhoz indult.
- Hogyan érti, hogy... bizonyítani? - kérdezte görcsbe rándult gyomorral Jonathan Craft.
- Köröznek-e valamiféle feljegyzéseket - dobolt ujjával a másik kezében tartott papírokon Kendall -, amiben ezekről szó van?
- Nos... - Craft habozott, gyomorgörcse elviselhetetlenné vált. - Amikor végrehajtottuk a személyi áthelyezéseket, ezeket rávezettük a...
- A válasz: igen - szakította félbe undorodva Oliver, újabb italt töltve magának.
- Hát a pénzügyi megnyirbálások?
Ismét Oliver válaszolt. - Azokat elkentük. Spinelli igénylései elvesztek az aktatologatás közben.
- Nem tiltakozott? Nem bombázta magukat feljegyzésekkel?
- Ez Craft hatáskörébe tartozik - felelte Oliver, és egyetlen hajtásra majdnem fenékig ürítette poharát. - Spinelli az ő kis digó kedvence volt.
- Nos? - Kendall kérdőn nézett Craftra.
- Nos... számos írásbeli üzenetet juttatott el hozzánk. - Craft előrehajolt ültében, részben, hogy enyhítsen fájdalmán, részben, hogy kiemelje, milyen bizalmas jellegű a közlése. - Mindent kiemeltem a dossziékból -tette hozzá halkan.
- Úristen! - tört ki halkan Kendall. - Szarok rá, mit emelt ki maga! De neki másolatai vannak. Dátumozott másolatai.
- Nos, nem tudnám megmondani...
- Nem saját kezűleg gépelte azokat az istenverte feljegyzéseket, igaz? Nem emelte ki azokat a kibaszott titkárnőket is, igaz?
- Semmi oka, hogy ennyire vagdalkozzon...
- Vagdalkozzam! Maga aztán fura egy ember! Lehet, hogy Leavenworthben már készítik magának a divatos pizsamát. - A könyvszakértő felhorkant és Howard Oliver felé fordult. - Swansonnak bizonyítékai vannak. Kitekeri a nyakukat. Nem kell ügyvédnek lenni, hogy az ember fölismerje ezt. Maguk visszafogták a dolgot. Arra számítottak, hogy a már meglevő vezérlőberendezést fogják fölhasználni.
- Csak azért, mert nem tudták kifejleszteni az új giroszkópokat! Mert az a kis nyavalyás annyira lemaradt, hogy nem tudta behozni a késést!
- Azonkívül ezzel megtakarítottak volna pár száz milliót... Telíteniük kellett volna a szivattyúkat, nem elzárni a vízellátást. Maguk szép nagy célpontok egy parányi céllövöldében, még egy vak ember is telibe találná magukat.
Oliver letette a poharát. - Nem azért fizetjük magát - szólalt meg tagoltan -, hogy ilyesféle következtetésekre jusson, Walter. Okosabban tenné, ha mással rukkolna elő.
Kendall elnyomta megcsonkított cigarettáját, piszkos körmét ellepte a hamu. - Meg is teszem - mondta. - Társakra van szükségük, roppant érzelmeket felkavaró kérdés középpontjába kerültek. Sokba fog kerülni maguknak, de nincs más kiútjuk. Megállapodásokat kell kötniük, mindenkit be kell vonniuk. Ha kell, vonják be a Sperry Randet, a GM-et, a Chryslert, a Lockheedet, a Douglast, a Rolls-Royce-t... még a legkisebb nyavalyást is, akinek köze van valamelyik ipari laboratóriumhoz. Hazafias gyorsított program. Egyeztessék az adataikat, hozzanak nyilvánosságra mindent, amijük csak van.
-  Kilopják a szemünket! - harsogta Oliver. - Milliókat rabolnak majd tőlünk!
- Többe kerül maguknak, ha nem teszik meg... Elkészítem a kiegészítő pénzügyi nyilatkozatokat. Annyi jéggel tömöm meg a statisztikai íveket, hogy tíz évbe is beletelik, amíg megolvad. S ez is szép kis summájukba kerül majd. - Kendall barnás fogait kivillantva, gúnyosan elvigyorodott.
Howard Oliver az elhanyagolt külsejű könyvszakértőre meredt. - Őrület - mondta aztán halkan. - Vagyonokat dobunk ki valamire, ami nem vásárolható meg, mert nem létezik.
- De maguk azt állították, hogy igenis létezik. Közölték Swansonnal - legalábbis sokkal, de sokkal magabiztosabban, mint bárki más -, hogy létezik. Eladták a maguk nagy ipari know-howjukat, és amikor nem tudtak szállítani, megpróbálták eltüntetni a nyomokat. Swansonnak igaza van. Maguk veszélyeztetik a háborús erőfeszítéseket. Talán valóban agyon kellene lőni magukat.
Jonathan Craft hányingerrel küszködve meredt a barna fogú, mocskos, vigyorgó könyvelőre. De ő volt az egyetlen reménységük.

5.	1943. szeptember 25.
	Stuttgart, Németország

Wilhelm Zangen a stuttgarti Reichssieg-Platzra nyíló ablaknál állt, zsebkendőjét gyulladt, nedvedző ajkára szorította. A belváros szívétől távol eső kerületet eddig még nem érte légitámadás. Megőrizte békés jellegét. A távolban a Neckar folyó látszott, hullámai csöndesen csobogtak, tudomást sem véve a túlparti városrészek pusztulásáról.
Zangen tudta, hogy meg kell szólalnia, válaszolnia kell von Schnitzlernek, aki az egész I. G. Farben birodalmat képviselte. A jelenlevő másik két férfi ugyanolyan türelmetlenül várta, mit fog mondani, mint von Schnitzler. A kertelésnek nem volt semmi értelme. Végre kellett hajtania Altmüller parancsát.
- A Krupp-1aboratórium kudarcot vallott. Bármit mondjon is Essen, nincs már idő további kísérletezésre. A Fegyverkezési Minisztérium világosan leszögezte ezt, Altmüller tántoríthatatlan. Márpedig ő Speer nevében beszél. - Zangen megfordult és a három férfira szegezte pillantását. - Önöket tartja felelősnek.
- Hogyan lehetséges ez? - kérdezte von Schnitzler tagolt, mérges, torokhangú suttogással. - Hogyan lehetnénk felelősek valamiért, amiről fogalmunk sincs? Ésszerűtlen. Nevetséges!
- Óhajtja-e, hogy továbbítsam ezen véleményét a minisztériumnak?
- Köszönöm, majd  magam továbbítom - vágott vissza von Schnitzler. - A Farbennek semmi köze az egészhez.
- Valamennyiünknek köze van hozzá-jegyezte meg halkan Zangen.
- Hogyan lehetne felelős a mi vállalatunk? - kérdezte Heinrich Krepps, Németország legnagyobb nyomdaipari komplexumának, a Schreibwarennek az igazgatója. - Gyakorlatilag semmi dolgunk sem volt Peenemündével. ami pedig volt. azt már-már nevetségesen elkonspirálták. A titoktartás egy dolog, hazudni önmagunknak egészen másvalami. Hagyjon ki bennünket, Zangen úr!
- Igenis felelősek.
- Visszautasítom a következtetését. Alaposan áttanulmányoztam levelezésünket Peenemündével.
- Talán biztonsági okoknál fogva nem engedtek önnek betekintést mindenbe.
- Ostobaság!
- Meglehet. Mindazonáltal...
- Ez a lehetőség nemigen állhat fenn az én esetemben, birodalmi megbízott úr! - szólalt meg Johann Dietricht, a Dietricht Chemikalien birodalmának középkorú, nőies örököse. Dietricht családja óriási pénzösszegekkel járult hozzá Hitler nemzetiszocialista pártjának anyagi alapjaihoz; amikor apja, majd nagybátyja meghalt, megengedték, hogy Johann Dietricht továbbra is a konszern élén maradjon - igaz, ez a funkció inkább csak névleges volt. - A Dietrichtnél semmi sem történik, amiről ne lenne tudomásom! Semmi dolgunk sem volt Peenemündével!
Johann Dietricht elmosolyodott, vastag ajka legörbült, pislogó szeme túlzott alkoholfogyasztásról, kiritkított szemöldöke ugyancsak túlhajtott szexuális hajlamairól árulkodott. Zangen ki nem állhatta Dietrichtet; ez a férfi - aki valójában nem is férfi - a német ipar szégyenfoltja, életmódja valóságos arcul csapása a német ipar hagyományainak. Ismét arra gondolt, hogy a kertelésnek semmi értelme. Amit most el fog mondani, bizonyára cseppet sem lepi majd meg von Schnitzlert és Kreppset.
- A Dietricht Chemikaliennek sok olyan aspektusa van, amelyekről önnek fogalma sincs. Az ön laboratóriumai folyamatosan együttműködnek Peenemündével a vegyi robbantások területén.
Dietricht elsápadt.
- Mi a célja, birodalmi megbízott úr? - vetette közbe Krepps. - Azért hívott ide minket, hogy sértegessen bennünket? Azt közli velünk, igazgatókkal, hogy nem vagyunk urai saját vállalatainknak? Nem ismerem közelebbről Dietricht urat, de arról biztosíthatom önt, hogy von Schnitzler és jómagam nem vagyunk bábok.
Von Schnitzler élesen figyelte Zangent, amint az sűrűn az arcához emelte zsebkendőjét. Szüntelenül idegesen törölgette az ajkát. - Föltételezem, hogy különleges értesülései vannak - olyanok, amilyeneket éppen most közölt Dietricht úrral -, melyek alátámasztják kijelentéseit.
- Rendelkezem ilyenekkel.
- Ezek szerint azt állítja, hogy bizonyos elszigetelt tevékenységekről, amelyek saját gyárainkban folynak, nem tájékoztattak bennünket.
- Úgy van.
- Akkor viszont hogyan tehet bennünket felelőssé ezekért? Esztelen gyanúsítgatások.
- Gyakorlati célokat szolgálnak.
-Most megint rejtélyekben beszél! - kiáltott fel Dietricht, aki még alig ocsúdott föl Zangen sértegetéseinek hatásából.
- Kénytelen  vagyok  egyetérteni  - jegyezte  meg Krepps, mintha a nyilvánvalóan homoszexuális gyárossal való egyetértést undorítónak, de szükségszerűnek tartaná.
- Ugyan már, uraim! Világosabban kell beszélnem? Ezek az önök vállalatai. A Farben szállította a rakéták gyártásához szükséges vegyszerek nyolcvanhárom százalékát; a Schreibwaren állította elő valamennyi tervezetet; a Dietricht szállította a béléscsövezett robbanóanyagok robbanóelegyeinek túlnyomó többségét. Válságos helyzetbe jutottunk. Ha nem küzdjük le ezt a válságot, hiába fogják bizonygatni, hogy nem volt tudomásuk az egészről. Megkockáztatom azt az állítást, hogy a minisztériumban, de másutt is akadnak jó egynéhányan, akik tagadják majd, hogy bármit is elhallgattak volna önök elől. Önök egyszerűen csak homokba dugták fejüket. Még magam sem vagyok biztos afelől, vajon ez a megítélés téves-e.
- Hazugság! - kiáltott fel vékony hangon Dietricht.
- Képtelenség! - csattant föl Krepps.
- De ocsmányul gyakorlatias - állapította meg lassan ejtve a szavakat von Schnitzler, és mereven Zangenra szegezte a szemét. - Szóval ez a mondanivalója a számunkra? Altmüller mondanivalója. Vagy latba vetjük minden erőforrásunkat, hogy megoldást találjunk - hogy segítségére siessünk ipari Schwachling – ünknek [Schwáchling: nyápic.] - vagy pedig egyenlő megítélésre kell számítanunk a minisztérium részéről.
- És a Führer részéről - magának a birodalomnak a részéről.
- De hát hogyan? - kérdezte a megfélemlített Johann Dietricht.
Zangen pontosan emlékezett Altmüller szavaira. - Az önök vállalatainak sok-sok éves múltjuk van. Vállalati és egyéni múltjuk. A Balti-tengertől a Földközi-tengerig, New Yorktól Rio de Janeiróig, Szaúd-Arábiától Johannesburgig.
- És Sanghajtól lefelé, Malaysián át az ausztráliai és Tasman-tengeri kikötőkig - tette hozzá halkan von Schnitzler.
- Semmi közünk hozzájuk.
- Erre nem is gondoltam.
- Azt sugallja-e, birodalmi megbízott úr, hogy a peenemündei probléma megoldásának a kulcsát a mi múltbeli partnereink révén kell megtalálnunk? - Von Schnitzler ültében előrehajolt, megtámaszkodott az asztalon, szemét lesütötte.
- Válságba jutottunk. Egyetlen kiutat sem hagyhatunk figyelmen kívül. Az információk fölgyorsíthatók.
- Kétségtelenül. Miből gondolja, hogy információcserére is sor kerülhet? – folytatta az I. G. Farben főnöke.
- A profit miatt - felelte Zangen.
- Nehezen lehetne a bevételt elkölteni, ha az ember kivégzőosztag előtt áll. - A testes von Schnitzler elfordult, és rezzenéstelen arccal fölnézett az ablakra.
- Ön arra gondol, hogy különleges ügyfelekkel bíznánk meg. Én inkább mulasztásokra utalok.
- Lenne szíves ezt világosabban kifejteni! - szólalt meg Krepps az asztalra meredve.
- Összesen talán huszonöt elfogadható bort- és karbonádógyémánt-forrás létezik - elfogadható abban az értelemben, hogy azokból elegendő mennyiség szerezhető be egyetlen vásárlási ügylet keretében. Afrika és Dél-Amerika,   egy-két  lelőhely  Közép-Amerikában. Ezekben a bányákban szigorúak a biztonsági intézkedések: brit, amerikai, szabad francia, belga bányák... ismerik ezeket. A szállításokat ellenőrzik, a célkikötőket meghatározzák... Mi arra gondolunk, hogy szállítmányokat el is lehet téríteni, semleges területekre lehet irányítani. A szokványos biztonsági óvintézkedések célirányos elhanyagolásával. Hanyag ügyintézéssel, ha úgy tetszik. Emberi tévedés, nem árulás.
Rendkívül hasznot hajtó hibák - összegezte von Schnitzler.
- Pontosan - mondta Wilhelm Zangen.
De hol talál ilyen embereket? - kérdezte éles hangján Johann Dietricht.
- Mindenütt - felelte Heinrich Krepps. Zangen az állat törölgette zsebkendőjével.

6.	1943. november 29. 
	Baszkföld, Spanyolország

Spaulding a hegy lába mentén rohant, amíg megpillantotta a két fa összehajtó ágait. Ez volt a jel. Jobbra fordult és fölfelé indult a meredek lejtőn, magában számolt, amíg 125 yard távolságra nem ért- a második jel. Balra fordult és lassan lépdelve elment a nyugati lejtőig; mélyen előrehajolt, szüntelenül körbekémlelt, erősen megmarkolta a pisztolyát.
A nyugati lejtőn egy bizonyos sziklát keresett - egyet azon számtalan szikla közül, amellyel tele volt hintve a galíciai hegy -, amelynek lefelé néző oldalát lerobbantották. Gondosan repesztették le, három rovátkát hagyva benne. Ez volt a harmadik, az utolsó jel.
Megtalálta; először a merev hegyi fű letaposott szálait vette észre. Letérdelt, és az órájára pillantott: két óra negyvenöt perc.
Szándékosan tizenöt perccel korábban érkezett. Tizenöt perc múlva majd lemegy a nyugati lejtőn, egyenest a lerepesztett szikla elé. Egy halom gallyat talál majd ott. A gallyak alatt alacsony barlang lesz, s ebben a barlangban - ha minden a terveknek megfelelően történik - három férfi lapul majd. Egyikük egy beszivárgócsoport tagja. A másik kettő tudós - a Ruhr-vidéki Kindorf-laboratóriumban dolgozó német tudós. Átállásukat - szökésüket - régóta gondosan megtervezték.
Mindig ugyanabba az akadályba ütköztek.
Gestapo.
A Gestapónak sikerült vallomásra kényszerítenie egy kezére került földalatti ügynököt, a tudósok körül egyre szorult a hurok. Ám eközben az SS-elitre jellemző módon - értesüléseit megtartotta magának, és a két elégedetlen laboratóriumi kutatónál nagyobb vadra fente a fogát. A Gestapo-ügynökök nagy mozgásteret biztosítottak a tudósoknak; megszüntették megfigyelésüket, a laboratórium őrzését szinte a vétkes hanyagságig lazították, eltekintettek a szokványos személyes beszélgetésektől is.
Ellentmondások.
A Gestapo nem volt sem tehetetlen, sem hanyag. Az SS csapdát állított.
Spaulding tömör, egyszerű utasításokat adott a földalatti mozgalomnak: hadd csappanjon le a csapda - de a préda ne legyen benne.
Kiszivárogtatták, hogy a tudósok, akik hétvégi eltávozást kaptak Stuttgartba, valójában földalatti útvonalakon egyenesen északnak tartanak Bremerhavenbe. Kapcsolatot teremtettek egy átpártolni készülő magas rangú német tengerésztiszttel, aki szerzett egy kis hajót, hogy azon majd átszökik a szövetségesekhez. A német haditengerészet körében köztudomásúan nagy volt az elégedetlenség. A Birodalomban egyre-másra alakuló Hitler-ellenes csoportok számára a haditengerészet valóságos utánpótlás-toborzó területnek számított.
A szóbeszéd - vélte Spaulding - mindenkinek tápot ad különböző elgondolásokra. A Gestapo majd két férfi nyomába szegődik, akikről feltételezi, hogy a kindorfi tudósok, jóllehet valójában csak egy hamis nyomra vezényelt Wehrmacht-biztonsági járőr két középkorú tagja.
Játékok és ellenjátékok.
Oly sok és egymással oly ellentétes cselszövések.
A lisszaboni megbízott egyre szélesedő érdeklődési köre.
A mai délután engedmény volt. A német földalatti mozgalom kérésére. Egyedül teremtse meg az utolsó kapcsolatot. A földalatti mozgalom azt állította, hogy a lisszaboni megbízott túlkomplikálja a dolgot, túl sok lehetőség nyílik tévedésre és ellenbeszivárgásra. Erről szó sincsen, gondolta David, de ha egy szólóakció lecsillapítja a birodalom ellenségeinek ideges gyomrát, a legkevesebb, amit megtehet, ha teljesíti a kérésüket.
Saját valderói csoportja fél mérföldnyire, a felső hegyvonulatban várta. Két lövés, és a kasztíliai pénzen vásárolható legsebesebb lovakon vágtatnak a segítségére.
Itt az idő. Most már indulhat a barlanghoz, az utolsó kapcsolat megteremtésére.
Leszánkázott a kemény talajú lejtőn, sarkát bevájta a meredek hegyoldal talajába, nekitámasztotta a köveknek, amíg a kis gally- és ágrakás fölé ért, ami a búvóhely nyílását jelezte. Fölmarkolt egy kupac laza földet, és ledobta a töredezett aljnövényzetbe.
Az előzetes utasítás szerinti jelzés nem késett: egy bottal gyors egymásután rácsaptak a fölhalmozott gallyakra. Rebbenő szárnnyal röppentek föl a madarak a bozótból.
Spaulding gyorsan leoldalazott a tisztás aljára, és megállt az álcázott barlangbejárat előtt.
- Alles ín Ordnung. Kommen Sie! - mondta halkan, de határozottan. - Kevés időnk maradt az útra.
- Halt! - harsant váratlanul a barlangból. David sarkon perdült, hátát a hegyoldalnak vetette, és fölemelte Coltját. Odabentről ismét megszólalt a hang. Ezúttal angolul.
- Maga... Lisszabon?
- Az isten szerelmére, igen! Ne tegye ezt! Még a végén szétlövöm a fejét! - Krisztusom, gondolta Spaulding, a beszivárgócsoport nyilván egy gyereket vagy egy idiótát, talán egy személyben kettőt használt fel futárként. -Jöjjenek kifelé.
- Elnézését kell kérnem, Lisszabon! - szólalt meg a hang, amint széthajtottak az ágak és valaki szétrúgta a halmot. - Nagyon nehéz perceket éltünk át.
A barlangnyílásban megjelent a futár. Szemmel láthatóan nem azok közül való volt, akiket David képezett ki. Alacsony, nagyon izmos, alig huszonöt-huszonhat éves lehetett; szeme ideges rettegést tükrözött.
- A jövőben - mondta Spaulding - ne igazolja vissza a jelzést, ha azután az utolsó pillanatban kételkedni kezd a jelzést adóban. Hacsak nem akarja megölni. Es ist Schwarztuch-chiffre.
-  Was ist das? Fekete...
- Fekete kendő, barátom. Még abból az időből, amikor nem éltünk. Azt jelenti... igazold és végezz. No, mindegy, többé ne tegye! Hol vannak a többiek?
- Odabenn. Rendben vannak; nagyon fáradtak és nagyon félnek, de semmi bajuk. - A futár hátrafordult, és további ágakat távolított el a barlangkijáratból. -Jöjjenek ki! A lisszaboni ember van itt.
A két rémült, középkorú tudós óvatosan kikúszott a barlangból, és hunyorogni kezdett az éles, forró napsütésben. Hálásan pillantottak Davidre. Azután a magasabbik akadozva megszólalt angolul.
- Ez az a... perc, amelyre vártunk. Nagyon sok köszönetünk.
Spaulding elmosolyodott. - Nos, még nem vagyunk túl a nehezén. De szabadok. Mindkét állítás igaz. Maguk bátor emberek. Minden tőlünk telhetőt megteszünk magukért.
- Nem volt... nichts... más választásunk - szólalt meg az alacsonyabb kutató. - A barátom szocialista... Politik... nem népszerű. Elhunyt feleségem... war eine Jüdin.
- Gyerekeik nem voltak?
97
- Nein - felelte a német -, Gott sei dank.
- Nekem van egy fiam - mondta kimérten a magasabb tudós. - Er ist-... Gestapo.
A további beszéd felesleges, gondolta Spaulding. A hegyet és az alant húzódó erdőket vizslató futárhoz fordult. - Átveszem a parancsnokságot. Menjen vissza a négyes támaszpontra, amilyen gyorsan esak lehet! Néhány nap múlva nagyobb csoport érkezik Koblenz-ből. Mindenkire szükségünk lesz. Addig meg pihenjen.
A futár habozott; David ismerte ezt az arckifejezést. .. már oly gyakran látta. Ennek az embernek most egyedül kell nekivágnia az útnak. Nem lesz sem kellemes, sem kellemetlen társa. Egyes-egyedül.
- Én nem így tudom. Lisszabon. Magával kell maradnom...
- Miért? - vágott közbe Spaulding.
- Az utasításom... 
- Kitől?
- A San Sebastian-iaktól. Herr Bergerontól és az embereitől. Nem tájékoztatták?
David a futárra pillantott. Annyira retteg, gondolta, hogy rosszul hazudik. De az is lehet, hogy más, mint aminek kiadja magát. Valami merőben váratlan, mert a dolog nem tűnt logikusnak; az adott helyzetben azonban semmiképpen sem latolgathatta ezt. Hacsak...
Úgy döntött, hogy a fiatal futár megtépázott idegeire való tekintettel a legjobbakat feltételezi róla. Feltételezi - de gyanakvása nem oszlott el. Majd később meglátja.
- Nem, nem szóltak nekem - mondta végül. - Gyerünk. A Béta táborba megyünk. Reggelig ott maradunk, - Spaulding intett, és elindultak a hegy lába mentén.
- Ilyen messzi délen még nem dolgoztam - mondta a futár, és David mögött helyezkedett el a sorban. -Nem éjjel menetel, Lisszabon?
- Csak néha - felelte Spaulding. és hátranézett az egymás mellett haladó két tudósra. - Hacsak lehet, nem. A baszkok éjszaka nem sokat teketóriáznak, hanem lőnek. Meg azután éjszaka túl sok a szabadjára engedett kutya.
- Értem.
- Menjünk libasorban! Maga a vendégeink oldalát fedezze! - mondta a futárnak.
A négy főből álló csoport több mérföldet tett meg kelet felé. Spaulding gyors tempót diktált; a középkorú tudósok nem panaszkodtak, de láthatóan nehezükre esett a lépéstartás. David többször odaszólt a társainak, hogy álljanak meg, ő pedig különböző pontokon behatolt az erdőbe, majd néhány perc múlva visszatért. Valahányszor megismételte ezt, az idősebb férfiak megpihentek; hálásak voltak a pihenőkért. Nem így a futár. Úgy tűnt, hogy fél, mintha attól tartana, hogy az amerikai nem tér vissza. Spaulding nem kezdeményezett beszélgetést, de egyik eltűnése után a fiatal német nem állta meg szó nélkül.
- Mit csinál maga? - kérdezte.
David a Widerstandskämpfer - ekre [Widerstandskämpfer: ellenálló.] pillantva elmosolyodott. - Üzeneteket gyűjtök be.
-   Üzeneteket?
- Jelzések vannak. Végig az utunk mentén. Megállapodunk jelzésekben, olyan információ hátrahagyására, amit nem kívánunk rádión-továbbítani. Túlságosan veszélyes lenne, ha lehallgatnák.
Az erdő szélén, egy keskeny ösvényen folytatták útjukat, amíg egyszerre csak megszakadtak a baszk erdőségek. Egy legelőre, a környező hegyek közé ékelődött alacsony felföldre értek. A tudósokról szakadt a veríték, zihálva lélegeztek, fájlalták a lábukat.
-  Itt megpihenünk egy időre - szólalt meg Spaulding. Az idősebb férfiak szemmel látható megkönnyebbüléssel fogadták bejelentését. - Amúgy is ideje, hogy megteremtsem a kapcsolatot.
-  Was ist los? - kérdezte a fiatal futár. - Kapcsolatot?
- Közlöm velük, hol vagyunk - felelte David, a zubbonya zsebéből kis fémtükröt húzott elő. - Fielderítőink pihenhetnek valamicskét, ha tudják, hol vagyunk... Ha majd az északi országrészben - amit maga délnek nevez - fog dolgozni, akkor jól az eszébe kell vésnie az ilyesmiket.
- Meglesz, meglesz.
David befogta tükrébe a napsugarat, és fényjelzéseket adott le az északi hegyre. Csuklómozdulatokat végzett, a fémtükör pedig pontos ütemben mozgott előre-hátra.
Alig néhány pillanat múlva a legmagasabb északi hegy lejtőjének közepéről megérkezett a válasz. A piszkoszöld távolból egy parányi pontból sorozatosan fény villant fel. Spaulding a társaihoz fordult.
- Nem megyünk a Bétára - mondta. - Falangista járőrök tartózkodnak a közelben. Itt maradunk, amíg nem jelzik, hogy tiszta a levegő. Pihenhetnek.
A tagbaszakadt baszk letette a tábori tükröt. Társa továbbra is az alattuk több mérföldre elterülő mezőre szögezte távcsövét; az amerikai és három védence a földön ült.
- Azt mondja, követik őket. Menjünk fedezékbe, és ne mutatkozzunk! - mondta a fémtükrös férfi. - És hogy holnap éjszaka menjünk le a tudósokért. Majd jelez nekünk.
- És ő mit fog csinálni?
- Nem tudom. Azt mondja, értesítsük Lisszabont. A hegyekben marad.
- Helyén van a szíve - mondta a baszk.

1943. december 2. 
Washington, D. C.

A katonai gépkocsi hátsó ülésén helyet foglaló Alan Swanson erőnek erejével igyekezett megőrizni nyugalmát. Kinézett az ablakon; a késő reggeli órákban alig volt forgalom az utcákon. Washington megszámlálhatatlan dolgozói már a munkahelyeiken tartózkodtak: zümmögtek a gépek, csöngtek a telefonok, az emberek ordítoztak és suttogtak, s túl sok helyen is felhajtották napi első italukat. A munkanap első óráiban érzékelhető életkedv egyre inkább lankadt a dél közeledtével. Fél tizenkettőkor már nagyon sokan úgy vélekedtek, hogy a háború lehangoló, és unni kezdték gépies munkájukat, a véget nem érő másolatokat, harmad- és negyedpéldányokat. Képtelenek voltak megérteni a kínos pontosságú anyagi-technikai biztosítás munkájának, a megszámlálhatatlan parancsnoki lánchoz eljuttatandó információnak a szükségességét.
Nem érthették meg, mert nem nyújthattak mindenkinek teljes áttekintést, csupán töredékeket, újra meg újra megismételt statisztikákat. Hát persze hogy unták az egészet.
Elcsigázottak voltak. Aminthogy jómaga is elcsigázottnak érezte magát tizennégy órája a kaliforniai Pasadenában.
Mindenben kudarcot vallottak.
A Meridian Aircraft beindított - kényszerítették, hogy beindítson - egy gyorsított programot, de még az ország legkiválóbb tudományos koponyái sem tudták kiküszöbölni a hibákat a vezérlőberendezés néven ismert kis dobozból. A parányi, gömb alakú pörgő tárcsák nem forogtak megfelelőképpen a maximális magasságban. Egyenetlenül működtek - az egyik pillanatban tökéletesen, a következőben hibásan funkcionáltak.
A legparányibb eltérés is arra vezethetett, hogy az óriási repülőgépek összeütköznek a levegőben. Márpedig az Overlord hadműveletet megelőző, alig négy hónap múlva megkezdődő szőnyegbombázások számára olyan irdatlan mennyiségű repülőgépet irányoztak elő, hogy összeütközések elkerülhetetleneknek tűntek.
Most, a reggeli órákban azonban egy csapásra mindent más színben látott.
Minden másképpen alakulhat, ha igaz az, amit közöltek vele. Egy szemernyit sem tudott aludni a repülőgépen, jóformán egy falat sem ment le a torkán. Mihelyt földet értek Andrews-ban, washingtoni lakására sietett, lezuhanyozott, megborotválkozott, friss egyenruhába bújt, és fölhívta feleségét Scarsdale-ban, ahol látogatóban volt a nővérénél. Nem emlékezett rá, miről is beszéltek; megfeledkezett a szokásos kedvességekről, szórakozott kérdéseket tett fel. Egyszerűen nem volt ideje a felesége számára.
A katonai gépkocsi ráhajtott a virginiai országúira, és gyorsított. Fairfaxbe igyekeztek, vagy húsz perc múlva ott is lesznek. Nem egészen fél óra múlva kiderül, vajon a lehetetlen valóban teljességgel lehetséges-e. A hír úgy érkezett, mint amikor a legeslegutolsó percben leállítják a kivégzést - feltűnik a lovasság a látóhatár szélén húzódó hegyek előtt, a távoli fojtott kürtszó a felmentés ígéretét hozza.
Valóban fojtott, gondolta Swanson, amint a kocsi lefordult a főútvonalról és rátért egy virginiai mellék-útra. Fairfaxben - egy vadászrezervátum közepén vagy százhektáros területen - egy körülkerített tábor könnyűfém barakkjai mellett hatalmas radarernyők és rádiótornyok meredeztek óriási fém torzalakokként az égnek. Itt volt a Titkos Hadműveletek Hadosztályának Főhadiszállása; a Fehér Ház föld alatti termein kívül ez volt a szövetséges hírszerző szolgálatok legkényesebb adatFieldolgozó támaszpontja.
Az előző nap késő délutánján Fairfaxbe, a THHF-re befutott a hír: megerősítést nyert, hogy eredményesnek bizonyult a hírszerzési szondázás, amelyet réges-régen eredménytelenként elvetettek. Az értesítés a dél-afrikai Johannesburgból érkezett. Még nem ellenőrizték, de elegendő információval rendelkeztek ahhoz, hogy feltételezzék az értesülés hitelességét.
Valahol tökéletesítették az igen nagy magasságú irányító giroszkópokat. A tervrajzok megvásárolhatók.

1943. december 2. 
Berlin, Németország

Altmüller a nyitott Düsenberg kocsin száguldott ki Berlinből a spandaui országúton Falkensee felé. Úgy érezte, jótékony hatással van rá a kora reggeli hűvös levegő.
Annyira föllelkesült, hogy még a Nachrichtendienst színpadias titkolózó mesterkedéseit is megbocsátotta. (A Nachrichtendienst a kémszolgálat egyik elit szervezetének fedőneve volt; alig néhány legfelsőbb rangú miniszter ismerte, még a hadsereg főparancsnokságán is csak keveseknek volt tudomásuk róla. Egy Gehlen-fele specialitás.)
A szervezet ezért sohasem magában Berlinben, mindenkor a városon kívül tartotta értekezleteit, egy-egy távoli, isten háta mögötti vidéken vagy kisvárosban, s még ott is magánterületen, hogy rejtve legyenek az esetleges kíváncsi szemektől.
Az aznapi reggeli tanácskozás színhelyéül a Berlintől vagy húsz mérföldre északnyugatra fekvő Falkenseet jelölték ki. A konferenciát Gregor Strasser birtokának vendégházában tartották.
Altmüller még Sztálingrádba is elrepült volna, ha igaz az, amiről értesülései szóltak.
A Nachrichtendienst megoldást talált Peenemündére!
A megoldás módja helyesnek bizonyult; most már másokon múlott, hogy valóra váltsák.
A megoldás, amellyel kudarcot vallottak a világ minden részébe szétküldött „tárgyalók", akiknek fel kellett deríteniük - újjá kellett éleszteniük - háború előtti „kapcsolatokat". Fokföld, Dar es-Salaam, Johannesburg, Buenos Aires...
Kudarc.
Egyetlen vállalat, egyetlen üzletember sem volt hajlandó tárgyalóasztalhoz ülni németekkel. Megkezdődött Németország haláltusája. A vereség elkerülhetetlen.
Így vélekedtek Zürichben. S amit Zürichben tényként könyvelnek el, azt a nemzetközi üzleti világ nem vitatja.
A Nachrichtendienst azonban rátalált egy másik igazságra.
Legalábbis ezt közölték vele.
A Düsenberg hatalmas motorja zümmögött, a kocsi maximális sebességre kapcsolt, az útszélen egybemosódtak az őszi lombok.
Baloldalt föltűnt Strasser birtokának kőkapuja, a kapuoszlopok tetején jobbra-balra bronz Wehrmacht-sasok. Altmüller ráfordult a hosszú, kanyargós fölhajtóra, és lefékezett a ház bejárata előtt, melyet két katona és néhány vicsorgó juhászkutya őrzött. Igazolványát az érkezésére láthatóan számító első őr orra alá nyomta.
-Jó reggelt, Herr Unterstaatssekretär [helyettes államtitkár]! Szíveskedjék végighajtani jobboldalt a főépület mellett!
- A többiek megérkeztek már?
- Várnak önre, uram.
Altmüller elhajtott kocsijával a főépület mellett, s amikor a lejtős mellékútra ért, lassított. Az erdős útkanyarulat mögött emelkedett a vendégház; sokkalta inkább vadásztanyának tűnt, mint lakóépületnek. Súlyos, sötétbarna gerendák mindenütt, szinte beleolvadt az erdőbe.
A murvás parkolóban négy kocsi állt. Leállította a kocsit, kiszállt, lesimította zubbonyát, gondosan megnézte, nem tapad-e semmi a hajtókájára. Kihúzta magát és elindult a bejárathoz vezető ösvényen.
A Nachrichtendienst konferenciáin sohasem említettek neveket; tárgyalás közben sem említették a résztvevők nevét, hiszen azok amúgy is ismeretesek voltak. A résztvevők társaikhoz fordulva intézték hozzájuk szavukat, csoportos megszólítás esetén kézmozdulattal jelezték, kikhez szólnak.
Altmüller várakozása ellenére nem talált a szobában hosszú tárgyalóasztalt; valamiféle titkos protokoll sem gondoskodott ülésrendről. Vagy féltucatnyi utcai ruhát viselő ötvenes-hatvanas férfi álldogált a magas, bajor mennyezetes kis szobában; csöndben beszélgettek és kávéztak. Altmüllert „Herr Unterstaatssekretär"-ként üdvözölték, majd közölték vele, hogy a délelőtti tanácskozás rövid lesz, és az utolsóként várt résztvevő érkezésekor kezdődik.
Altmüller fogott egy csésze kávét, és igyekezett beilleszkedni a kötetlen légkörbe. Ez azonban sehogy sem sikerült neki: legszívesebben harsogva közölte volna, hogy nem ért egyet, követelve, hogy azonnal kezdjék meg a komoly tárgyalást. Hát képtelenek megérteni?
De hát ilyen volt a Nachrichtendienst. Az ember itt nem harsoghatott, nem követelőzhetett.
Kis idő múltán - háborgó gyomra egy örökkévalóságnak érezte - végre meghallotta a vadászlak előtt fékező kocsi zaját. Néhány pillanat múlva nyílt az ajtó - s ő majd kiejtette kezéből a kávéscsészét. Ismerte a belépő férfit, látta néhányszor, amikor Speert elkísérte Berchtesgadenbe. A Führer komornyikja volt, de most távolról sem tűnt alázatos lakájnak.
A jelenlevők minden külön bejelentés nélkül elcsendesedtek. Többen helyet foglaltak a karosszékekben, mások a falnak támaszkodtak vagy a kávézóasztal körül álldogáltak. Egy, a kandalló előtt álló, sűrű szövésű tweedzakót viselő, idősebb férfi szólalt meg. Franzra pillantott, egymagában állt egy bőrdívány mögött.
- Semmi sem indokol hosszú vitát. Úgy véljük, rendelkezésünkre áll az ön által keresett információ. Azt mondtam, „úgy vélem", mert mi csak gyűjtjük az információkat, nem mi cselekszünk ezek alapján. Meglehet, a minisztérium úgy dönt, nincs értelme cselekedni.
- Elképzelhetetlennek tartom - mondta Altmüller.
- Nagyon helyes. Akkor nézzünk néhány kérdést. Nehogy konfliktus, félreértés támadjon. - Az idős férfi elhallgatott, és zömök tajtékpipára gyújtott. – Önök kimerítettek minden szokványos hírszerző csatornát? Zürichben és Lisszabonon át?
- Úgy van. S hiába tapogatóztunk számos helyen is - megszállt, ellenséges és semleges területeken.
- Én legfőképpen az elismert csatornákra, a svájci, skandináv és portugál utakra utaltam.
- Nem fordítottunk nagy erőfeszítéseket a skandináv országokra. Zangen úr úgy vélte, hogy nem...
- Tartózkodjunk a nevektől, kérem! Kivéve a hírszerzési források egybevetését vagy közismert tényeket. Ha úgy kívánja, használjon kormányszervi megnevezéseket. De személyek nevét ne.
- A Birodalmi Ipari Hivatal, amely régtől fogva tevékenykedik a Balti-tenger övezetében, arra a meggyőződésrejutott, hogy e területen semmire sem mehetünk. Ügy vélem, ennek földrajzi okai vannak. A Balti-tenger környékén ugyanis nem találhatók gyémántok.
- Vagy pedig túl gyakran kudarcot vallottak ott -szólalt meg az Altmüller előtti bőrdíványon ülő, jellegtelen, középkorú férfi. - Ha azt akarjuk, hogy Londonban meg Washingtonban tudomást szerezzenek róla, mivel foglalkozunk, még mielőtt valóban meg is tennénk, amit szándékozunk, elég, ha skandinávokkal kötünk üzletet.
- Pontos elemzés - helyeselt a Nachrichtendienst egy másik tagja, aki csészét tartva a kávézóasztal mellett állt. - A múlt héten jöttem haza Stockholmból. Még azokban sem bízhatunk, akik nyilvánosan támogatnak bennünket.
- Azokban legkevésbé mondta a kandalló előtt álló idős férfi, majd mosolyogva ismét Franzot kereste a szemével. - Feltételezhetően jelentős ajánlatokat tett? Természetesen svájci frankban.
- A jelentős szerény jelző ahhoz képest,milyen összegekről beszéltünk - felelte Altmüller. - Őszinte leszek. Senki sem volt hajlandó szóba állni velünk. Akiknek módjuk lett volna rá, egyetértenek Zürich megítélésével, hogy elveszítjük a háborút. Félnek a megtorlástól; még háború utáni bankbetét-visszatérítésre is célozgatnak.
- Ha az efféle suttogások eljutnak a főparancsnokságig, kitör a pánik - szólalt meg ironizálva karosszékéből a Führer komornyikja. A kandalló előtt álló szóvivő folytatta fejtegetését.
- Ezek szerint törölni kell a pénzt az ösztönző eszközök listájáról... még a rendkívül nagy összegű pénzt is.
- A tárgyaló küldöttségek kudarcot vallottak. Ezt ön is tudja. - Altmüller nehezen lett úrrá ingerültségén. Miért nem térnek már a tárgyra?
- Ideológiai indítékú átállóknak sincsen sehol nyomuk. Olyanoknak meg pláne nem, akik hozzáférhetnének ipari gyémántokhoz.
- Nyilvánvaló, mein Herr.
- Vagyis más indítékot kell keresnünk. Más ösztönzőt.
- Nem értem, mire céloz. Nekem azt mondták...
- Majd megérti - szakította felbe az idős férfi, s közben kiverte a hamut a pipájából a kandallópárkányra. - Sikerült ugyanis Fielderítenünk, hogy másutt is legalább olyan nagy a rémült fejvesztettség, mint önöknél... Az ellenségnél. Mindkét fél birtokában van a másik számára szükséges megoldásnak.
Franz Altmüllert egyszerre csak elfogta a félsz. Nem volt bizonyos, vajon jól értette-e az idős férfi célzásait. - Hogyan érti ezt?
- Hajói tudom, Peenemünde tökéletesített egy nagy magasságú irányító-vezérlő berendezést?
- Úgy van. Nélkülözhetetlen a rakéták alapvető üzemeltetéséhez.
- Csakhogy iparigyémánt-szállítmányok nélkül nem lesznek, vagy legjobb esetben is csak szánalmasan kis mennyiségben lesznek rakétáink.
- Ez nyilvánvaló.
- Az Egyesült Államokban vannak olyan üzleti érdekeltségek, amelyek leküzdhetetlen... - az idős férfi pontosan egy másodperces szünetet tartott, mielőtt folytatta volna - leküzdhetetlen problémákba ütköztek, s ezek csakis üzemképes, nagy magasságú giroszkópok beszerzésével oldhatók meg.
- Csak nem azt javasolja...
-  A Nachrichtendienst nem javasol, Herr Unterstaatssekretär! Mi csak elmondjuk, hogy mi van. - Az idős férfi kivette szájából a tajtékpipát. - Szükség esetén konkrét információt továbbítunk különböző igénylőkhöz. Ismét hangsúlyozom, csak azt, ami van. Ezt tettük Johannesburgban is. Amikor az I. G. Farben által odaküldött megbízott, akinek az volt a feladata, hogy gyémántokat vásároljon a Koening-bányáktól, kudarcot vallott, közbeléptünk, s megerősítettünk egy régebbi hírszerző szondázást - tudtuk, hogy a közlést továbbítják majd Washingtonba. Kaliforniában dolgozó ügynökeink értesítettek bennünket az amerikai repülőgépiparban kialakult válságról. Úgy véljük, az időzítés kedvező volt.
- Nem vagyok bizonyos, jól értettem-e...
- Ha nem ítéljük meg tévesen a helyzetet, kísérlet történik majd, hogy felvegyék a kapcsolatot a Farben valamelyik emberével. Feltételezzük, hogy fölkészültek erre az eshetőségre.
- Természetesen. Genf. A szokásos csatornák.
- Ez esetben véget is ért tárgyalásunk önnel, uram. Jó utat kívánunk vissza Berlinbe.

1943. december 2. 
Fairfax, Virginia

A könnyűfém barakk belseje rácáfolt komor külsejére. Először is, ötször akkora volt, mint a szokványos könnyűfém szerkezet, fémborítását pedig hangelnyelő anyaggal szigetelték, amely varrat nélkül omlott le a magas mennyezetről egészen a padlóig. Az építmény nem annyira repülőgéphangár benyomását keltette -márpedig erre törekedtek -, inkább hatalmas, erős falakkal övezett ablaktalan kagylónak tűnt. A tágas teremben mindenütt bonyolult, nagy frekvenciájú rádió-kapcsolótáblákat helyeztek el; minden műszerfal előtt üvegburkolatú tokokban tucatnyi térkép feszült, amelyeket egyetlen gombnyomással automatikusan lehetett cserélni. A térképek fölött finom, vékony acélkarok - poligráftűkre emlékeztető mutatók - függtek, amelyeket a rádiókezelők működtettek, s írótömböket tartó férfiak figyeltek. Az egész személyzet a szárazföldi hadsereg tagjai közül került ki, főhadnagyi rangon alul senki sem akadt itt.
Az építményt hosszának háromnegyedénél padlótól mennyezetig érő fal zárta el; szemmel láthatóan nem itt ért véget a terem. Pontosan a fal közepén egyetlen zárt, tömör acélajtó volt.
Swanson még sohasem járt ebben az építményben. Gyakran ellátogatott a fairfaxi hadosztályhoz (ahol szigorúan titkos hírszerző jelentésekről tájékoztatták, vagy megszemlélte a különleges felforgató- és kémcsoportok kiképzését), de bármennyire is dandártábornok volt, bármennyi titokról volt is tudomása, arra nem kapott engedélyt, hogy ebbe az építménybe beléphessen. Akiknek erre engedélyük volt, hosszú hetekig, néha hónapokig a százhektáros táborban maradtak; eltávozást ritkán engedélyeztek, csakis rendkívüli esetekben, s ilyenkor is kíséretet adtak az eltávozó mellé.
Lenyűgöző, gondolta Swanson, pedig őszintén hitte, hogy őt már semmivel sem lehet elképeszteni. Nem voltak itt felvonók, hátsó lépcsők, ablakok. Balra pillantva egy mosdó ajtaját pillantotta meg a falban, s anélkül, hogy belépett volna, tudta, gépi szellőztetésű. S mindössze egyetlen bejárat volt. Mihelyt valaki belépett, sehol sem rejtőzhetett el hosszabb ideig, s nem távozhatott anélkül, hogy ellenőrizzék és alaposan ki ne faggassák. Minden személyi holmit le kellett adni a bejáratnál; az épületből nem lehetett kivinni aktatáskát, borítékot, papirost vagy anyagot Edmund Pace ezredes saját kezűleg írt engedélye nélkül, ráadásul az ezredesnek személyesen kellett kikísérnie az engedély birtokában levő személyt.
Ha létezett valaha hézagmentes biztonság, itt az volt.
Swanson az acélajtó felé tartott; hadnagy kísérője megnyomott egy gombot. A falba épített hangmonitor fölött felvillant egy kis piros fény, mire a hadnagy megszólalt.
- Swanson tábornok, ezredes!
- Köszönöm, hadnagy! - hangzott fel a fényjelzés alatti textilbevonatú kerek nyílásból. Az ajtó zárja kattant, a hadnagy elfordította a fogógombot .
Odabenn Pace irodája pontosan olyannak tűnt, mint bármely más hírszerző parancsnokság-hatalmas térképek borították a falat, a térképeket éles fény világította meg, a fényt és a térképeket az íróasztalon elhelyezett nyomógombokkal lehetett cserélgetni. Egymástól azonos távolságra, a hadműveleti területeket feltüntető nyomtatott táblák alatt telexgépek álltak - a szokásos berendezés. Kivéve magát a bútorzatot. Egyszerű, már-már kezdetleges volt. Nem voltak itt fotelok, díványok, semmi, arni kényelmes lett volna. Csupa egyszerű, merev táblájú fémszék, az íróasztal inkább asztalnak, mint íróasztalnak tűnt, a keményfa padlót sem borította szőnyeg. Ez a szoba csak intenzív tevékenységre volt alkalmas, az efféle szobában senkinek sem jutott eszébe, hogv lazítson.
Edmund Pace, a fairfaxi hadosztály parancsnoka fölállt, asztala mögül előrelépve tisztelgett Alan Swansonnak.
Rajtuk kívül meg egy civil is tartózkodott a szobában - Frederic Vandamm külügyi államtitkár.
- Tábornok! Örülök, hogy ismét láthatom. Utoljára, ha jól emlékezem, Mr. Vandamm házában találkoztunk.
- Úgy van. Hogy s mint vannak itt?
- Kissé elszigetelten.
- Hát az biztos. - Swanson Vandammhoz fordult. - Államtitkár úr? Amint tudtam, jöttem. Mondanom sem kell, mennyire aggódom. Nehéz hónap volt.
- Tisztában vagyok vele - mondta halványan elmosolyodva az arisztokratikus Vandamm, és közönyösen kezet fogott Swansonnai. - Fogjunk neki azonnal. Pace ezredes, lenne szíves tájékoztatni a tábornokot, ahogy megbeszéltük.
- Igenis, uram! Azután távozom. - Pace közömbös hangon beszélt - hivatásos katonák így szokták figyelmeztetni tiszttársukat: légy óvatos!
Pace egy jelzésekkel borított falitérképhez lépett. A dél-afrikai Johannesburg város egyik kerületének kinagyítása volt. Frederic Vandamm az íróasztal előtti széken ült. Swanson követte Pace-t, és megállt mellette.
- Az ember sohasem tudhatja, hogy egy szondázásra mikor reagálnak, vagy hol. - Pace fölvett az asztalról egy mutatópálcát, és rábökött vele a térképen egy kék jelzésre. - Még azt sem tudjuk, vajon fontos-e a hely? Ez esetben az lehet. Egy héttel ezelőtt a johannesburgi törvényhozás egy tagjával, egy ügyvéddel, a Koening-bányák Kft. volt igazgatójával kapcsolatba lépett.két férfi, akikről úgy vélte, a zürichi Staats Bank képviselői. Fölkérték, közvetítsen a Koeninggel folytatandó tárgyalásokon: egyszerű tranzakció, gyémántok svájci frankért - nagyarányú ügylet, feltételezve, hogy a gyémántárszint állandóbbnak bizonyul az ingadozó aranyáraknál. - Pace Swansonhoz fordult. - Eddig minden rendben lenne. A kölcsönbérlet óta, meg hogy világszerte összeomlófélben vannak a pénzrendszerek, rengeteg spekuláció folyik a gyémántpiacon. Nagy háború utáni üzleteket szimatolnak. Az ügyvéd ráállt a kapcsolatteremtésre.  Elképzelheti  megdöbbenését,  amikor megérkezett a találkozóra, és kiderült, hogy az egyik „svájci" - régi barátja; nagyon régi, nagyon közeli barátja még a háború előtti időkből. Egy német, akivel együtt járt iskolába - az Afrikában élő férfi anyja osztrák, apja búr volt. A két barát szoros kapcsolatot
tartott egészen harminckilencig. A német az I. G. Farbennal dolgozott.
- Mi volt a célja a találkozónak? - kérdezte türelmetlenül Swanson.
- Mindjárt kiderül. A háttér lényeges.
- Rendben van. Folytassa!
- Semmiféle gyémántpiaci spekulációról sem esett szó, semmiféle zürichi bankkal való ügylet sem került említésre. Egyszerű vásárlásról volt szó. A Farben képviselője nagy bort- és karbonádószállítmányokat kívánt vásárolni...
-  Ipari gyémántot? - szakította félbe Swanson.
Pace bólintott. - Valóságos vagyont kínált régi barátjának, ha sikerülne nyélbe ütnie az üzletet. Az ügyvéd elutasította az ajánlatot, de mivel a német régi barátja volt, nem jelentette az esetet. Egészen három nap előttig. - Pace letette a mutatópálcát, és visszaindult az íróasztalához. Swanson tudta, hogy az ezredesnek még további információi vannak, írásos információi, amelyekbe most be kíván még pillantani. A tábornok leült a Vandamm melletti székre.
- Három napja- folytatta Pace az íróasztala mögött állva - ismét fölhívták az ügyvédet. Ezúttal kísérletet sem tettek, hogy álcázzák magukat. A telefonáló közölte, hogy német, és olyan információ birtokában van, amelyet a szövetségesek már régóta szerettek volna megszerezni.
- A szondázás? - kérdezte Swanson. Hangja elárulta türelmetlenségét.
- Nem éppen az a szondázás, amire számítottunk... A német közölte, hogy fölkeresi az ügyvédet az irodájában, de megtette az óvintézkedéseit. Közölte az ügyvéddel, ha bármilyen kísérlet történne letartóztatására, az I. G. Farbennál dolgozó régi barátját kivégzik Németországban. - Pace fölemelt egy papírlapot az íróasztaláról. Miközben előrehajolva átnyújtotta Swansonnak, azt mondta: - Erről az információról van szó, futár hozta repülőgépen.
112
Swanson elolvasta a Katonai Hírszerzés fejléc alatti gépelt szöveget. A papírlap tetején nagybetűs pecsét virított: Szigorúan titkos. Csakis olvasásra. Fairfax 4-0.
„1943. nov. 28. Johannesburg: a Nachrichtendienst megerősítette. Tökéletesítették a szubsztratoszferikus irányító giroszkópokat. Valamennyi kísérlet pozitív. Peenemünde. Következő kapcsolat: Genf. A johannesburgi kirendeltség."
Swanson időt hagyott magának, hogy megemészthesse az információt; újra meg újra elolvasta a közlést. Végül egyetlen szavas kérdéssel fordult Edmund Pace-hez: - Genf?
- A csatorna. Semleges csatorna. Nem hivatalos, természetesen.
- Mi az, hogy... Nachrichtendienst?
- Hírszerző szervezet. Kicsi, szakosodott, olyan elit szerv, hogy még a legtitkosabb iratokba betekinthetek sem igen tudnak róla. Néha már azon töprengünk, vajon egyáltalán állást foglal-e. Gyakran úgy tűnik, jobban érdekli a megfigyelés, mint a részvétel; többet törődik a háború utáni időkkel, mint a jelennel. Azt gyanítjuk, Gehlen irányítja. De információi sohasem bizonyultak téveseknek, félrevezetőknek.
- Értem. - Swanson visszanyújtotta a papírlapot Pace-nek.
Az ezredes nem vette át. Megkerülte az asztalt, és az acélajtó felé indult. - Magukra hagyom önöket, uraim. Ha végeztek, szíveskedjenek megnyomni íróasztalomon a fehér gombot. - Kinyitotta az ajtót, és gyors léptekkel távozott. A súlyos acélkeret légmentesen bezárult, majd kattanás hallatszott a zárból.
Frederic Vandamm Swansonra pillantott. - Itt van a megoldás, tábornok. A giroszkópja. Peenemündében. Csak annyi a tennivalója, hogy elküldi egy emberét Genfbe. Valaki el akarja adni.
Alan Swanson a kezében tartott papírívre meredt.

7.	1943. december 4. 
	Berlin, Németország

Altmüller a kezében tartott papírívre meredt. Éjfél is elmúlt, a város sötétbe borult. Berlin ismét pusztító éjszakai bombázáson esett át; a légitámadás már véget ért. Késő délelőttig nem várható újabb támadás, ez volt a szokásos „menetrend". A fekete elsötétítő függönyöket mégis lehúzva hagyta. Akárcsak valamennyi többi szobában a minisztériumban.
Most már minden a gyorsaságon múlott. Mégis, bármennyire is sietve terveztek, nem tekinthettek el a kötelező óvintézkedésektől. A genfi találkozás a közvetítővel csupán az első lépés volt, az előjáték, de tapintatosan kellett megszervezni. Nem is annyira arról lesz szó, mit mondanak majd, mint hogy ki mondja. A mit bárki átadhatja, aki megfelelő felhatalmazással vagy elismert tekintéllyel rendelkezik. De Németország összeomlása esetén az az illető nem képviselheti a Harmadik Birodalmat. Speer makacsul ragaszkodott ehhez.
S Altmüller meg is értette, miért: ha elvesztik a háborút, az „áruló" megbélyegzést nem süthetik rá a birodalmi minisztériumra. Vagy azokra a vezetőkre, akikre a vereség után szüksége lesz Németországnak. 1918-ban, Versailles után tömegesen hangzottak el vádak és viszontvádak a vezető körökön belül. Az ország teljes egészében meghasonlott, a polarizációnak semmi sem szabott gátat, a belső árulás miatti nemzeti paranoia alapozta meg a húszas évek fanatizmusát. Németország képtelen volt beletörődni a vereségbe, s eltűrni, hogy identitását árulók rombolták szét.
Mindez persze csupán kifogás.
Ámde a megismétlődés eshetőségét, bármennyire távolinak tűnjék is, mindenáron el kellett kerülni. Maga Speer is fanatikussá vált, amint ez szóba került. A genfi megbízottnak olyasvalakinek kell lennie, akinek semmi köze sincsen a főparancsnoksághoz. Valakinek a német ipar vezető köreiből, aki semmilyen kapcsolatban sem áll a Harmadik Birodalom uraival. Olyasvalakinek, aki feláldozható.
Altmüller megkísérelt rámutatni Speer manipulációjának következetlenségére: a nagy magasságú giroszkóp tervrajzait aligha adják át a német üzleti élet valamely középszerű, feláldozható képviselőjének. Peenemündét eltemették, szó szerint a föld alá temették, a katonai biztonsági rendszabályok hézagmentesek voltak.
De Speer elvetette minden érvét, és Altmüller egyszerre csak megértette a birodalmi miniszter logikáját. Pontosan azokra hárította át a problémát, akikre kellett: azokra, akiknek a hazugságai és kertelései a katasztrófa szélére sodorták Peenemündét. S mint oly sok esetben a háborús birodalomban - a munkaerők, a haláltáborok, a vérfürdők esetében -, Albert Speer a legkényelmesebb megoldást választotta - elfordította a fejét. Pozitív eredményeket követelt, de esze ágában sem volt bemocskolni zubbonyát.
S az adott esetben, vélte Altmüller, Speernek igaza is van. Ha súlyos megbélyegzés kockázata forog fenn, hát vállalja a német ipar. Hadd vállalják a német üzletemberek a teljes felelősséget.
Genf csupán abban az értelemben volt létfontosságú, hogy bevezetőként szolgál majd. Óvatos szavak hangzanak majd el, amelyek elvezethetnek - vagy nem vezethetnek el - a hihetetlennek tűnő tárgyalások második szakaszához.
A második szakasz földrajzi jellegű: a csere helyének megjelölése - ha valóban sor kerül ilyen cserére.
Altmüller az elmúlt héten éjjel-nappal szinte csakis erre összpontosította figyelmét. Nemcsak a saját, hanem az ellenség szemszögéből is vizsgálta a problémát. Munkaasztalát elborították a térképek, íróasztalát tucatnyi jelentés, amelyek részletesen elemezték a világ minden semleges országának jelenlegi politikai légkörét.
A csere színhelyeként ugyanis csak semleges terület jöhetett szóba; elegendő garanciát kell kidolgozni, amelyet mindkét fél megvizsgálhat és tiszteletben tarthat. S ami talán a legfontosabb: a helyszínnek sok ezer mérföldnyire kell lennie... bármely fél hatalmi központjától.
Távolság.
Távolság.
Ámde rendelkezzék a gyors hírközlés eszközeivel.
Dél-Amerika.
Buenos Aires.
Remek választás, vélte Franz Altmüller. Az amerikaiak éppenséggel számukra előnyösnek is tekinthetik. Fölöttébb valószínűtlen, hogy elutasítsák. Buenos Aires sok mindennel rendelkezett, amit mindkét hadviselő fél a magáénak tekintett; mindkettőnek igen nagy befolyása volt az országban, de voltaképpen egyik sem ellenőrizte.
Altmüller elképzelése szerint a harmadik szakasz középpontjában az emberi tényező áll, ami legjobban a „Schiedsrichter" szóval fejezhető ki.
Döntőbíró.
Valaki, aki ellenőrizni tudja a cserét, elég hatalommal rendelkezik a semleges területen, hogy lebonyolítsa az anyagi-technikai biztosítást. Valaki, aki pártatlannak tűnik... és mindenekelőtt, elfogadható az amerikaiak számára.
Buenos Airesben akadt ilyen ember.
Hitler egyik óriási tévedése.
A neve Erich Rhinemann. Egy zsidó, akit emigrációba kényszerítettek, akit Göbbels idiotikus propagandagépezete megbélyegzett, s akinek földbirtokait és vállalatait kisajátította a birodalom.
Azokat a földbirtokokat és vállalatokat, amelyeket nem tett pénzzé, még mielőtt az értelmetlen villámok lecsaptak. Ezek tulajdonának csupán kis töredékét alkották, s elegendőknek bizonyultak az antiszemita sajtó eszelős ordítozásának lecsillapítására, de jóformán semmiségek voltak roppant vagyonához képest.
Erich Rhinemann fényűző emigrációban élt Buenos Airesben, vagyonát teljes biztonságban tudta svájci bankokban, érdekeltségei egyre nőttek szerte Dél-Amerikában. S amit csak kevesen tudtak: Erich Rhinemann odaadóbb fasiszta volt, mint Hitler leglelkesebb követői. Pénzügyi és katonai kérdésekben a túlerő, emberi viszonylatokban az elitizmus feltétlen híve. Birodalomépítő, aki sajátos módon sztoikus némaságba burkolózott.
S erre megvolt minden oka.
Tudta, visszahívják Németországba - bármi legyen is a háború kimenetele.
Ha a Harmadik Birodalom győzedelmeskedik, Hitler ostoba rendelkezését érvénytelenítik - aminthogy a Führer hatalmát is, ha folytatódik szellemi leépülése. Ha Németország vereséget szenvedne és összeomlana -amint azt Zürich jósolja -, az ország újjáépítéséhez szükség lenne Rhinemann szakértelmére és svájci bankszámláira.
Minden azonban a jövő kérdése. Pillanatnyilag csak a jelen számít: Rhinemann, a saját honfitársai, Washington ellenségei által emigrációba kergetett zsidó.
Bizonyára elfogadható lesz az amerikaiak számára.
S bizonyára szem előtt tartja majd a birodalom érdekeit Buenos Airesben.
A második és a harmadik szakasz tehát, gondolta Altmüller, meglehetősen világosnak tűnik. De semmire sem alkalmas, ha Genfben nem sikerül megegyezésre jutni. Az előjátékot a másodrendű hangszereknek kell sikeresen eljátszaniuk.
Szükség volt tehát valakire, akit elküldhetnek Genfbe. Valakire, akit senki sem hozhat összefüggésbe a birodalom vezetőivel, s akinek mégis van némi tekintélye a piacon.
Altmüller továbbra is az íróasztallámpa éles fényében heverő oldalakra meredt. Szeme már fáradt volt, ahogyan ő maga is fáradt volt, de jól tudta, addig nem hagyhatja el hivatalát, nem fekhet le aludni, amíg döntésre nem jut.
Az. ő döntése, egyedül az övé. Amelyet Speer reggel egyetlen szempillantás alatt jóváhagy. Egy név. Vita fölösleges - valaki, aki nyomban elfogadható.
Sohasem fogja megtudni, vajon a johannesburgi levelek vagy a kizárásos tudattalan folyamat okozta-e, de szeme egyetlen névre tapadt; bekarikázta. S nyomban fölismerte, hogy ismét csak remek választás volt.
Johann Dietricht, a Dietricht Fabriken ingerlékeny örököse; a visszataszító külsejű, erősen alkoholista és hirtelen pánikra hajlamos homoszexuális. Az ipari közösség abszolút föláldozható tagja; még a legcinikusabb megfigyelőnek sem jutna eszébe, hogy a főparancsnokság összekötőjének tartsa.
Föláldozható középszerű ember.
Küldönc.

1943. december 5.
Washington, D. C.

A kandallópárkányon álló óra mély kongásai komoran jelezték az időt. Hajnali hat óra volt, Alan Swanson az ablakon át Washington sötét színű épületeit nézte. Tizenkettedik emeleten levő lakásából pompás kilátás nyílott a főváros kirajzolódó körvonalaira, kiváltképpen a nappaliból, ahol most fürdőköpenyben, mezítláb állt meg az ablaknál.
Szinte egész éjszaka ezt a látványt nézte... s ezt tette az elmúlt három nap jóformán minden éjszakáján. Isten látja a lelkét, ha néhány percre lehunyta a szemét, minduntalan föl-fölriadt, hirtelen kétségbeesés tört rá, és fölébredt. Párnája rendszerint átnedvesedett, mert tarkóján szüntelenül kiütött a verejték.
Ha vele lenne a felesége, ragaszkodna hozzá, hogy azonnal feküdjön be kivizsgálásra a Walter Reed Kórházba. Addig-addig erőltetné, amíg megtörné, és megfogadná a tanácsát. De most nem volt vele. Swanson nem engedett: maradjon nővérénél Scarsdale-ben. Jelenleg olyan munkája van, mondta, hogy teljesen bizonytalan az időbeosztása. Értsd: a katonának nincsen ideje katonafelesége számára. A katonafeleség megértette: válságos a helyzet, férje nem tud egyszerre megbirkózni az ő szerény kívánságaival és a válsággal. Swanson nem szerette, ha felesége figyeli ilyenkor, s tudta, hogy felesége tisztában van ezzel. Tudta, hogy Scarsdale-ben marad.
Úristen! Egyszerűen hihetetlen!
Senki sem mondta ki e szavakat - talán még gondolatban sem.
S persze az is volt. Azok a kevesek - és nagyon kevesen voltak -, akik olvashatták az információkat, szemüket és gondolataikat elfordították a végső döntéstől. Elvágták az ügyletet középen, s nem voltak hajlandók tudomást venni az ügylet második feléről. Ezzel hadd birkózzanak meg mások. Nem az ő dolguk.
Így tett Frederic Vandamm is, az agyafúrt, vén arisztokrata.
Itt van a megoldása, tábornok. A giroszkópja. Peenemündé-ben... Valaki el akarja adni.
Ennyi.
Vásárolja meg.
Senki sem volt kíváncsi az árra. Az ár nem számít... hadd törjék fejüket mások a részleteken. Jelentéktelen részleteket semmilyen körülmények - semmilyen körülmények - között sem szabad megvitatni! Pusztán csak gyorsan le kell bonyolítani az ügyet.
Értsd: a szolgálati út az általános parancsok végrehajtásától függ. Ez pedig nem igényli- ismételjük: nem igényli - a fölösleges részletezést, tisztázást vagy igazolást. A részletek anatémaszámba mentek - időt rabolnak. S mindez katonai szentírás, a legmagasabb parancsnokoknak valóban nem volt idejük. Az isten verje meg, hát nem érti, háború van! Nekünk a legmagasabb államügyekkel kell foglalkoznunk!
A szemétben majd az alacsonyabb rangúak guberálnak. .. akiknek a keze majd hébe-hóba bűzlik alacsonyabb rendű munkájuk anyagától, de hát ezért találták ki a szolgálati utat.
Vásárolja meg!
Nekünk nincs időnk. Elfordítjuk a szemünket. Más dolgokon kell törnünk a fejünket.
Hajtsa végre saját kezdeményezésre a parancsot, ez a jó katona kötelessége, aki megérti, mi a szolgálati út. Senki sem fog kérdezősködni; csakis az eredmény számít. Valamennyien tudjuk ezt, a szolgálati út, öregem.
Őrület.
Fantasztikus véletlen folytán egy hírszerzőszondázásra reagál valaki Johannesburgból, akin keresztül ipari gyémántokat próbáltak vásárolni. A vétel fejében vagyont kínált svájci frankban az I. G. Farben, a Harmadik Birodalom fegyverkezési óriása.
Peenemündének megvan az irányítóberendezése - megszerezhető. Persze ára van.
Nem kellett nagy ész, hogy rájöjjön az ember, mi az ár.
Ipari gyémántok.
Őrület.
Köztudomású, hogy Németországnak égetően szüksége van a gyémántokra. Nagyon is világos, miért van égetően szükségük a szövetségeseknek a nagy magasságú vezérlőberendezésre.
Csereüzlet az ellenséges felek között az emberiség történetének legelkeseredettebb háborúja csúcspontján.
Őrület. Meghaladja az értelmi képességet.
így azután Alan Swanson tábornok törölte közvetlen... összképéből.
A negyedórát jelző mély kongás félbeszakította gondolatait. Odakinn a sötét betonrengetegben itt-ott parányi ablakokban fény gyúlt. A fekete mennybolton lassan átütött valami szürkésrózsaszín, odafenn már ki lehetett venni a felhőfoszlányok elmosódott körvonalait.
A nagy magasságban.
Swanson ellépett az ablaktól, és leült a kandalló felé fordított díványra. Tizenkét órája... pontosan tizenegy órája és negyvenöt perce... amikor megtette az első lépést az áthárítás felé.
Az őrületet oda helyezte... oda hárította át, ahová kellett. Áthárította azokra, akik kirobbantották a válságot, akiknek a hazugságai és manipulációi az Overlord hadműveletet az undorító szakadék szélére taszították.
Utasította Howard Olivert és Jonathan Craftot, hogy hat órakor jelenjenek meg a lakásán. Tizenkét órája és tizenöt perce. Előző nap telefonált nekik, s világosan megmondta: nem fogad el semmiféle kifogást. Ha a közlekedés nehézségbe ütközik, ő majd megszervezi, de hat órára ott kell lenniük Washingtonban a lakásán.
A leleplezés az egyetlen alternatíva.
Pontban hat órakor megérkeztek, éppen, amikor az állóóra komoran elütötte a hatot. Ettől a pillanattól fogva Swanson tudta, hogy az erő helyzetéből tárgyal. Az olyanok, mint Oliver és Craft - kiváltképpen Oliver - nem tartják be ennyire a megbeszélt időpontot, ha nem félnek. Nem udvariasságból tették, annyi bizonyos.
A felelősségátruházás a lehető legegyszerűbben zajlott le.
Svájcban, Genf városában van egy telefonszám. Ezen a számon jelentkezni fog egy férfi, aki egy megadott rejtjeles mondatra összehoz két merőben ellentétes érdekű felet, szükség esetén még tolmácsként is szolgál. A második fél - így nevezték az egyszerűség kedvéért - nyilvánvalóan hozzáférhet egy tökéletesített, nagy magasságú irányítóberendezéshez. Az első félnek viszont tudomással kell bírnia iparigyémánt-szállítmányokról... esetleg hozzájuk is kell tudni férnie ezekhez.
A johannesburgi Koening-bányák talán megfelelő kiindulási pontként szolgálhatnak.
Összesen ennyi információval rendelkeztek.
Mr. Olivernek és Mr. Craftnak azt ajánlotta, hogy haladék nélkül cselekedjenek ezen információ alapján.
Ha ezt elmulasztanák, a Hadügyminisztérium igen súlyos vádakat emelne ellenük; többek között fegyverkezési szerződésekkel kapcsolatos egyéni és vállalati csalással vádolná őket.
A közlést hosszú csönd fogadta. A tábornok közlésének következményeit - azok minden szerteágazó bonyodalmával - lassanként mindkét üzletember fölismerte.
Alan Swanson ezután megerősítette őket legrosszabb sejtelmeikben: bárkit válasszanak is genfi kiküldöttjüknek, olyan személy nem lehet, aki őt ismeri. De nem ismerheti a hadügyminisztérium egyetlen összekötőjét sem, aki bármely vállalatukkal összeköttetésben áll. Ez feltétlen követelmény.
A genfi találkozó Fielderítő jellegű. Bárki utazzék is Svájcba, alapos szakismeretekkel rendelkezzék, s lehetőleg képes legyen arra, hogy átlásson megtévesztő manővereken. Nyilvánvalóan olyasvalaki legyen, aki maga is mestere a megtévesztésnek.
Ez, mondotta a tábornok, feltételezhetően nem okoz nekik nehézséget, hiszen azokban a körökben, ahol ők forognak... Bizonyára ismernek ilyen személyt.
Valóban ismertek. Egy Walter Kendall nevű könyvvizsgálót.
Swanson a kandallópárkányon álló órára pillantott. Húsz perccel múlt hat óra.
Miért vánszorog az idő? Másrészt viszont miért nem áll meg? Miért nem szakad vége mindennek, mikor lesz már világos? Miért kell végigkínlódnia, gyötrődnie az éjszakákat?
Egy óra múlva bemegy a hivatalába, és minden feltűnés nélkül intézkedik, hogy egy bizonyos Walter Kendallt semleges országokon át repülőgépen a svájci Genfbe szállítsanak. A parancsot valamint számos további utazási irányelvet és engedélyt egy kék tasakba rejti. A parancson nem lesz aláírás, csak a fairfaxi hadosztály hivatalos pecsétje - ez a kapcsolatcsatornákkal kapcsolatos szokványos eljárás.
Úristen! - gondolta Swanson. Bárcsak úgy irányíthatna... hogy ne kelljen részt vennie a dolgokban.
De tudta, hogy ez lehetetlen. Előbb-utóbb szembe kell majd néznie a valósággal - azzal, amit tett.

8.	1943. december 6. 
	Baszkföld, Spanyolország

Már nyolc napja tartózkodott északon. Spaulding nem számított ilyen hosszú időre, de tudta, hogy ez szükséges... váratlan haszonnal jár. Ami két Ruhr-vidéki tudós szokványos menekülésének indult, valami merőben mássá vált.
A tudósok olcsó csalétkek voltak. A Gestapo csalétkei. A futár, akinek a segítségével megszökhettek a Ruhr-vidékről, nem a német földalatti mozgalom tagja. Gestapo-ügynök.
Három napba tellett, amíg Spaulding teljes bizonyosságot szerzett erről. Ennél képzettebb Gestapo-ügynökkel még nem akadt dolga, de hiába szabályos képpé álltak össze: nem volt tapasztalt futár. S amikor David megbizonyosodott erről, pontosan tudta, mi a teendője.
„Ellenálló" társát öt napon át vezette keletnek a hegyeken és hágókon át egészen a Sierra de Guaráig, közel száz mérföld távolságra a földalatti menekülési útvonalaktól. Isten háta mögötti falvakba tért be a társával, „megbeszélés"-eket tartott közismert falangistákkal - akik azonban nem ismerték őt -, majd közölte a Gestapo-ügynökkel, hogy ezek az emberek partizánok. Alig járható csapásokon, majd a Guayardo folyó mentén haladtak, és azt magyarázták neki, hogy ezek a menekülés útvonalai... Ellentétben azzal, amit a németek hittek, ezek az utak keletre, a Földközi-tenger, s nem az Atlanti-óreán felé vezettek. E megtévesztés volt a pireneusi hálózat sikerének legfőbb oka. Két ízben is beküldte a nácit falvakba élelmiszert vásárolni - mindkétszer a nyomába szegődött, s megfigyelte, hogy a Gestapo-ügynök olyan házakba lép be, amelyeknek tetőire sűrű telefonhuzalok vezettek be.
Az információt az ügynök leadta Németországba. Elegendő ok volt ez arra. hogy további öt napot áldozzon a célra. A kiküldött német járőröket hónapokra lekötheti így. hiszen a keleti „utakat" fogják figyelni; a nyugati hálózat viszonylag zavartalanul működhet.
A játék most már a végéhez közeledett, így is jó, gondolta David. Dolga volt Ortegáiban, a viscayai part mentén.
A kis tábortűz mar alig parázslott, az éjszaka hideg volt. Spaulding az órájára pillantott. Hajnali két óra volt. Előzőleg parancsot adott a „futárnak", hogy őrködjék távol a tábortól... ahová már nem világított el a tábortűz parazsa. A sötétben. Elegendő időt és magányt biztosított a Gestapo-ügynöknek. hogy cselekedjék, de a német nem cselekedett: kitartott az őrhelyén.
Ám legyen, gondolta David. Az ügynök talán nem is annyira jól képzett, mint amilyennek vélte. Vagy talán az információ, amit a hegyekben rejtőző embereitől kapott, nem volt pontos. Talán nem létezik a német járőr - alpesi vadászokat gyanítottak bennük, akik a hegyeken húzódó határon átkelve lfeélé tartanak, hogy visszavigyék a Gestapo-ügynököt.
És őt.
A nagy kőhöz lépett, amelyen a német ült. - Pihenjen egy keveset. Átveszem az őrséget.
- Danke - mondta a német, és felkászálódott. - De először a természet parancsa - könnyítenem kell magamon. Majd ásót viszek a mezőre.
- Menjen az erdőbe. Errefelé állatok legelnek. A szél viszi a szagot.
- Hát persze. Maga nagyon körültekintő.
- Igyekszem - mondta David.
A német visszafelé indult a tábortűzhöz, a hátizsákjához. Kivett egy gyalogsági ásót, és elindult a mezőt szegélyező erdő felé. Spaulding figyelte, s megállapította, hogy első benyomása volt helyes. A Gestapós valóban képzett ügynök. A náci nem felejtette el, hogy a Ruhr-vidéki tudósok hat napja eltűntek az éjszaka folyamán - éppen akkor, amikor ő néhány percre elbóbiskolt. David akkor fölfigyelt arra, milyen dühösen villant a német szeme, s tudta, hogy a náci most visszaemlékezett erre az incidensre.
Ha helyesen ítéli meg a helyzetet, vélte Spaulding, a Gestapo-ügynök legalább egy órát vár, amíg őrajta lesz az őrség sora, hogy biztos legyen, David nem teremt kapcsolatot láthatatlan partizánokkal az éj leple alatt. Csak azután adja majd le a jelet, amelynek nyomán előjönnek az alpesi vadászok az erdőből. Előreszegezett fegyverrel.
Csakhogy a Gestapo-ügynök elkövetett egy hibát. Túlságosan is készségesen, megjegyzés nélkül vette tudomásul Spaulding kijelentését a mezőről és a szélről, meg azt a javaslatát, hogy az erdőben könnyítsen magán.
Még késő délután értek a mezőre; kopár, maszlagos, köves lejtő volt. Állat itt nem legel, még kecske sem.
Ráadásul nem fújt a szél. A hideg éjszakai levegőben levél sem rezdült.
Egy tapasztalt futár - bizonyára tréfásan - ellenkezett volna, mondván: a fene fog szarni a vaksötét erdőben. A Gestapo-ügynök azonban nem tudott ellenállni a váratlan lehetőségnek, hogy kapcsolatot teremtsen az övéivel.
Ha egyáltalán vannak a közelben németek, akikkel kapcsolatot teremthet, gondolta Spaulding. Néhány perc múlva majd kiderül.
Miután a német eltűnt az erdőben, David fél percet várt. Azután villámgyorsan, hangtalanul lehasalt, majd elhengergőzött a kő mögül, éles szögben attól a ponttól, ahol a futár belépett az erdőbe.
Amikor harmincöt-negyven lépésre jutott a fűben, fölállt, előregörnyedt és az erdő széle felé rohant; úgy becsülte, vagy hatvan yardra lehet a némettől.
Behatolt a sűrű aljnövényzetbe, és hangtalanul egyre közelebb kúszott a némethez. Nem látta, de tudta, hogy hamarosan rábukkan.
S ekkor meglátta. A német jelzését. Valaki tenyere mögé rejtve gyufát gyújtott, majd gyorsan eloltotta.
S ismét. Ezt már több másodpercig égette, azután egyetlen gyors fújással eloltotta.
Az erdő mélyéről két különálló, rövid válasz érkezett. Két gyufa villant. Ellenkező irányból.
David becslése szerint talán száz lábra lehettek. A baszk erdőt nem ismerő német nem távolodott el a mező szélétől. Azok, akiknek jelzett, közeledtek. Spaulding hang nélkül, nehogy megzavarja az erdő neszeit, közelebb kúszott.
Suttogó hangokat hallott. Csak egy-egy szót tudott kivenni. De ez is elég volt.
Gyorsan visszakúszott az aljnövényzetben addig a pontig, ahol behatolt az erdőbe. Rohanvást igyekezett őrhelyére, a nagy kőhöz. Zubbonya zsebéből kis elemlámpát húzott elő, szétterpesztett ujjait az üveghez nyomta, és a lámpát délnyugatnak irányította. Gyors egymásutánban ötször megnyomta a kapcsolót. Azután zsebre vágta a lámpát, és várt.
Tudta, most már nem tart sokáig.
így is történt.
A német, kezében az ásóval, cigarettázva kilépett az erdőből. Sötét éjszaka volt, a hold csak nagy néha bukkant elő a vastag felhőtakaró mögül; már-már szuroksötét volt. David fölállt a kőről, és rövid füttyentéssel jelzett a németnek. Közelebb lépett hozzá.
- Mi van, Lisszabon?
Spaulding csöndesen válaszolt. Két szót: - Heil Hitler! - Azzal a náci gyomrába vágta és lefelé rántotta rövid szuronyát. A német összerogyott.
Spaulding lába előtt ott hevert az eltorzult arcú test; csak egy ziháló hang hallatszott, egy kiáltás kezdete, amelyet a német szájába dugott, lefelé rántó merev ujjak elfojtottak, megrövidítve az utolsó lélegzetet.
David a füvön át az erdő széle felé futott, a korábbi behatolásától balra eső pont felé. Egész kevéssel közelebb ahhoz a helyhez, ahol a náci suttogott két társával. A hold. hirtelen előbújt a felhők mögül, mire gyorsan lebukott egy erdei páfránybokor mögé. Több másodpercig mozdulatlanná dermedt, fülelt, nem hall-e rémült kiáltásokat.
De egyetlen nesz sem hallatszott. A hold ismét elbújt, sötétség borult az erdőre. A mezőn heverő holttestet tehát nem látták meg a csak másodpercekig tartó holdfényben. S David ebből nagyon fontos felismerésre jutott.
Bármiféle alpesi vadászok tartózkodnak is az erdőben, nincsenek az erdő szélén. Vagy ha ott is vannak, nem a mezőre figyelnek.
Várnak. Más irányba figyelnek.
Vagy egyszerűen csak várnak.
Térdre emelkedett, gyorsan nyugat felé kezdett mászni a sűrű aljnövényzetben, testét és végtagjait nekifeszítette a növényzet minden hajlatának; igyekezett csak olyan zajt kelteni, ami természetesnek hangozhatott az erdőben. Elérte azt a helyet, ahol alig néhány perce a három német tanácskozott, de nem észlelt a közelben életjelt, nem látott semmit.
Zsebéből egy doboz vízálló gyufát vett elő, és kihúzott két szálat. Egyet meggyújtott, s amint fölvillant, el is fújta. Azután meggyújtotta a második gyufát, egykét pillanatig égve hagyta, azután ezt is elfújta.
Vagy negyven lábnyira az erdőben gyufa villant válaszként. Tőle egyenesen északra.
Szinte egyidejűleg megérkezett a második válaszjelzés is. Ez nyugatról jött, talán ötven-hatvan lábnyira tőle.
Más semmi.
De ez is elég volt.
Spaulding éles szögben elkanyarodva, gyorsan bekúszott az erdőbe. Északkeleti irányba. Alig tizenöt lábnyira távolodott csak el a helytől, azután lekuporodott egy hangya rágta szeibefa törzse mögé.
Várt. S várakozás közben zubbonya zsebéből előhúzott egy vékony, rövid, rugalmas huzalköteget. A huzal mindkét végén kézbe simulóra formált fanyél volt.
A német katona alpesi vadász létére túlságosan nagy zajt csinál, gondolta David. Nagyon sietett, alig várta már, hogy eleget tegyen a váratlan találkozóparancsnak. Ez még valamit elárult Spauldingnak: a Gestapo-ügynök, akit megölt, tekintélyt parancsoló ember lehetett. Ez pedig azt jelenti, hogy a többi katona a helyén marad, parancsra vár. Aligha kell számítania egyéni kezdeményezésre.
De most nem maradt ideje, hogy tovább elmélkedjen rajtuk. A német katona elhaladt a szeibefa mellett.
David hangtalanul felpattant, két kezével kifeszítette a huzalt. A hurok a sisakon keresztül ráhullott a német nyakára, a hátrafelé rántás oly gyors, annyira kegyetlenül hirtelen volt, hogy a huzal végzetes biztonsággal hasított bele a nyakba.
Ezúttal sem hallatszott egyetlen hang sem, csak a kilehelt levegőé.
David Spaulding oly gyakran hallotta ezt a hangot, hogy már nem dermedt meg tőle. Mint egykor.
Csönd.
Azután a félreismerhetetlen gallyreccsenések; lépések dobbantak. utat keresve az ismeretlen terepen. Sietve, türelmetlenül - amint a lábánál heverő halott is türelmetlen volt.
Spaulding visszasüllyesztette a zsebébe a véres huzalhurkot, és az övében függő tokból kihúzta a rövidre csiszolt szuronyt. Tudta, semmi ok a sietségre; a harmadik német bizonyára várakozik valahol. Zavartan, talán rettegve... bár, ha alpesi vadász, feltehetőleg nem fél. Az alpesi vadászok durvaságban még a Gestapón is túltettek. Azt tartották, hogy főként szadista vonásokat mutatókat soroznak be ezekbe az egységekbe. Robotok, akik megélnek a szorosokban és szikrázó fagyban, elszigetelten is megőrzik támadó dühüket, amíg parancsot nem kapnak a támadásra.
Ez vitathatatlan, gondolta David. Valamiféle elégtételt érzett, amikor alpesi vadászokkal végezhetett.
A taposómalom.
Lassan előrearaszolt, kését döfésre emelte.
-  Wer?... Wer is dort?-suttogta izgatottan a sötétben közeledő alak.
- Hier, mein Soldat - felelte David. Szuronypengéje mélven behatolt a német mellkasába.
A partizánok leereszkedtek a hegyek közül, öten voltak, négy baszk és egy katalán. Vezérük egy tagbaszakadt, nehézkes baszk volt.
- Te azután jól megjárattál minket, Lisszabon. Néha már azt hittük, hogy loco [bolond] vagy. Szentséges szűzanyám! Száz mérföldet is megtettünk.
- A németek ennek a többszörösét is megteszik, afelől biztos lehetsz. Mi van északon?
- Alpesi vadászok lánca. Lehetnek vagy húszan. Hat kilométerenként áll egy, egészen a határig. Hagyjuk őket üldögélni, hadd vesztegessék az idejüket?
- Nem - válaszolta elgondolkodva Spaulding. - öljétek meg őket... Valamennyit, kivéve az utolsó hármat, azokat űzzétek vissza. Majd ők megerősítik azt, amit el akarunk hitetni a Gestapóval.
- Nem értem.
- Nem is kell megértened. - David az elhamvadó tűzhöz lépett, és megrugdalta a parazsat. El kell jutnia Ortegalba. Most csakis erre tudott gondolni.
Egyszerre csak észrevette, hogy a tagbaszakadt baszk a nyomába szegődött. .Szemben állt vele a pislákoló tábortűz túlsó oldalán; valamit mondani akart. Éles pillantást vetett Davidre, majd a parázs fölé hajolva megszólalt.
- Úgy gondoltuk, most már tudnod kell. Megtudtuk, ezek a disznók hogyan létesítettek kapcsolatot. Nyolc napja.
- Miről beszélsz? - kérdezte ingerülten Spaulding. Az északi vidéken a kapcsolatláncok a legjobb esetben is tudatos kockázatvállalást jelentettek. Majd megkapja az írásos jelentéseket, semmi kedve sem volt beszélgetni. Aludni akart, fölébredni, azután eljutni Ortegalba. De úgy tűnt, a baszk megsértődött, ő pedig semmiképpen sem akarta megbántani. - Folytasd, amigo!
- Nem mondtuk meg neked eddig. Arra gondoltunk, dühödben elhamarkodottan cselekedsz majd.
- Hogyan? Miért?
- Bergeron volt az.
- Nem hiszem el...
- Pedig így van. Elkapták San Sebastian-ban. Nem egykönnyen tört meg, de megtörték. Tíz nap kínvallatás. .. villamos huzal a nemi szervébe, meg más eszközök, többek között kábítószer-injekciók. Azt hallottuk, haldokolva is leköpte őket.
David a baszkra pillantott. Azon kapta magát, hogy a közlés semmiféle érzelmet sem kelt benne. Semmiféle érzelmet. S ez a közöny figyelmeztette valamire... hogy résen kell lennie. Ő képezte ki Bergeront, együtt élt vele a hegyekben, órák hosszat beszélgetett vele olyasmikről, amiről csak teljes magányban beszélnek férfiak. Bergeron váll váll mellett harcolt vele, áldozatokat hozott érte. Bergeron volt az északi országrészben a legbizalmasabb barátja.
Két éve még iszonyú düh fogta volna el egy ilyen hír hallatán. Dobbantott volna, parancsot adva, hogy mérjenek csapást az ellenségre valahol a határon túl, megtorlást követelt volna.
Egy éve szótlanul hátat fordít a hírhozónak, s elment volna, hogy néhány percig magára maradhasson. Rövid csöndre vágyott volna, hogy egyedül maradva... arra az emberre gondoljon, aki életét áldozta, s fölidézte volna magában annak az embernek az emlékét.
Most azonban semmit sem érzett.
Semmit.
Iszonyú érzés volt semmit sem érezni.
- Többé ne kövessétek el ezt a hibát - mondta végül a baszknak. - Legközelebb mondjátok meg nekem. Sohasem cselekszem elhamarkodottan.

9.	1943, december 13.
	Berlin, Németország

A hatalmas, puha testű Johann Dietricht idegesen fészkelődött az Altmüller íróasztala előtti bőrfotelben. Éjszaka fél tizenegy volt, és még nem vacsorázott; nem maradt rá ideje. A Genfből érkezett Messerschmitt gép zsúfolt, kényelmetlen volt, egészén elgémberedett. S mindent egybevetve Dietrichten úrrá lett az ólmos kimerültség. Ezt több ízben is közölte az államtitkárral.
- Nagyra értékeljük mindazt, amin átesett, Dietricht úr. Valamint a hazájának tett rendkívüli szolgálatát. - Altmüller együttérzően beszélt. - Most már csupán néhány perc van hátra, azután a kocsim elviszi, ahová csak parancsolja.
- Egy tisztességes étterembe mennék, ha ilyen késői órában nyitva találok még egyet - felelte ingerülten Dietricht.
- Elnézését kérjük, hogy ilyen kutyafuttában idehozattuk ! Talán kellemes estét tölthetne el remek vacsora mellett. Egy kis pálinka, jó társaság. Isten látja a lelkemet, megérdemli... Néhány mérföldre a várostól tudok egy fogadót. Exkluzív vendégköre van, többnyire fiatal pilótahadnagyok, kiképzés alatt álló végzősök. A konyha pedig valóban kiváló.
Johann Dietricht fölöslegesnek érezte, hogy viszonozza Altmüller mosolyát; voltak dolgok, amelyeket a maga életstílusa szempontjából magától értetődőnek tekintett. Évek óta úgy szolgálták ki, hogy minden gondolatát ellesték. Mivel igen fontos személyiségszámba ment, mások óhatatlanul igyekeztek a kedvében járni. Most H err Altmüller próbált a kedvében járni.
- Nagyon pihentetőnek tűnik. Szörnyű napom volt. Tulajdonképpen több szörnyű napom.
- Természetesen, ha lenne valami más...
- Nem. dehogyis. Elfogadom az ajánlatát... Hát akkor folytassuk!
- Helyes. Fussunk át még egyszer néhány kérdésen, nehogy bármiféle félreértés adódhassék... Az amerikai nem hökkent meg. amikor meghallotta, hogy Buenos Airésről van szó?
- Boldogan kapott rajta. Undorító alak; sohasem nézett a szemembe, de azért komolyan mondta, amit mondott. Mégis, szörnyen undorító alak. A ruhája, de még a körme is. Mocskos alak!
-  Hát persze,  természetesen. De bizonyos benne, hogy nem érthette félre?
-  Folyékonyan beszélek angolul. Még az árnyalatokat is megértem. Nagyon elégedett volt. Úgy vélem, két oknál fogva: nagyon távoli, innen sok ezer mérföldnyire levő hely. méghozzá egy olyan városban, amelyet névlegesen amerikai érdekeltségek ellenőriznek.
-  Igen. előre láttuk ezt a reakciót. Föl volt hatalmazva ennek megerősítésére?
-  Minden  bizonnyal.  Nem  sokat kérdezősködött. Bárdolatlan   modora  ellenére  nyilvánvalóan  magas rangú személy, igen határozott. Kétségtelenül körmönfont, de nagyon is azon van. hogy nyélbe üsse a cserét.
- Megvitatta-e vele - akárcsak érintőlegesen - a két fél indítékait?
- Szavamat adom, hogy nem tehettem mást! Ez a Kendall roppant szókimondó volt. Tisztán és világosan pénzügyi kérdésekről beszéltünk. Semmiféle egyéb megfontolás sem merült fel. S fenntartás nélkül hiszek neki, csakis számokban gondolkodik. Mindent számokra redukál. Nem hiszem, hogy bármi máshoz tehetsége lenne. Nagyon jó megfigyelő vagyok.
- Ezt figyelembe is vettük. S Rhinemann? Ő is elfogadhatónak bizonyult?
- Lényegtelen. Rámutattam arra, milyen tudatos kockázatot vállalunk, csak hogy eloszlassuk a gyanút, meg hogy Rhinemann kényszerű emigrációban él. De ennek a Kendallnek csakis Rhinemann vagyona imponált.
- Meg aztán itt van az időtényező; igen körültekintőnek, pontosnak kell lennünk. Menjünk még egyszer végig az előirányzott időpontokon. Katasztrofális lenne, ha bármiféle hibát követnék el. Ha jól értettem önt, az amerikai kategorizálta a karbonádó- és bortszállítmány-szükségleteket...
- Úgy van, úgy van - szakította félbe Dietricht, mintha egy kisgyereket világosítana föl. - Végtére is, fogalma sem volt a szükségleteinkről. Én természetesen a maximális mennyiség mellett kardoskodtam; az időt illetően nem volt nagy különbség. El kell téríteniük a szállítmányokat a kiindulási pontról, túlságosan nagy kockázattal járna, ha már meglevő készleteket foglalnának le.
- Attól tartok, hogy ezt nem értem. Átverés is lehet.
- Saját biztonsági rendszabályaik foglyai. Egy hónapja már minden iparigyémánt-raktárt rendkívül szigorúan ellenőriznek, egy-egy kilogramm igényléséhez tucatnyi aláírás szükséges. A mi szükségleteink kivonása a raktárakból igen nagy mennyiségeket érintene, és óhatatlanul lelepleződnénk.
- Íme, a demokratikus ügyvitel okozta nehézségek. A beosztottakra felelősséget ruháznak. S mihelyt rájuk ruházták a felelősséget, nemigen lehet őket attól megfosztani. Hihetetlen.
- Ahogyan ez a Kendall megfogalmazta, túl sok kérdés merülne fel, túl sok embernek lenne köze a dologhoz. Biztonsági szolgálatukban rengeteg a kiskirály.
- El kell fogadnunk a feltételt - mondta beletörődve Altmüller -, őszintén, nem pedig Dietricht kedvéért. -S a szállítmányok eltérítésének előre látható ideje négy-hat hét. Rövidebb idő alatt is elképzelhető?
- Bizonyára. Ha hajlandók vagyunk magunk földolgozni az ércet.
- Lehetetlen. A végén ott állnánk esetleg sok tonna értéktelen porral. Természetesen kész termékekre van szükségünk.
- Magától értetődik. Ezt világosan megmondtam.
- Valahogyan fölösleges elodázás benyomását kelti a dolog. Kénytelen vagyok következetlenségeket keresni, Dietricht úr. S ön azt mondta, hogy ez a Kendall körmönfont.
- De nagyon is szeretné nyélbe ütni az ügyletet. Olyan analógiát mondott, ami alátámasztja kijelentéseit. Azt mondta, az ő problémájuk olyan, mint azé az emberé, aki belép Kentucky államban az országos aranykészletek páncéltermébe, majd aranyrudas ládákkal távozik onnan... Befejeztük?
- Majdnem. A genfi kapcsolat megkapja majd a Buenos Aires-i megbízott nevét? Azét, akivel föl kell vennünk a kapcsolatot?
- Igen. Három-négy nap múlva. Kendall azt mondta, szerinte elképzelhető, hogy egy Spinelli nevű tudós lesz az. Giroszkópszakértő.
-  Úgy vélem, jogosan kételkedhetünk ebben a meghatározásban. Olasz?
- De amerikai állampolgár.
- Értem. Hát ez várható volt. A tervrajzokat természetesen alaposan megvizsgálják. Most már csak az van hátra, milyen biztosítékokhoz és ellenbiztosítékokhoz ragaszkodunk kölcsönösen, egészen a csere pillanatáig. Rituális tánc.
- Ah! Ez már a maguk dolga. Ennél a pontnál én kiszállok. Én megtettem az első, s úgy vélem a legfontosabb lépést.
- Ez vitathatatlan. Úgy vélem, igazolta a Führernek - a mi hivatalunk közvetítésével - önbe vetett bizalmát. Senkinek sem beszélt a genfi útjáról?
- Senkinek. A Führer méltó személybe helyezte bizalmát. S ő tudja is ezt. Akárcsak apám és fivére, a nagybátyám idején, a Dietrichtek hűsége és engedelmessége rendíthetetlen.
- Ő ezt gyakran szokta emlegetni. Végeztünk, mein Herr!
- Helyes! Idegtépő volt, úgy bizony...! Elfogadom a vendéglőre vonatkozó javaslatát. Amíg ön asztalt foglaltat, telefonálok a kocsimért.
- Ahogy kívánja, de semmi akadálya, hogy a sofőröm vigye ki önt. Mint említettem, a vendéglő látogatói igen szűk körből kerülnek ki; a sofőröm fiatalember, aki kiismeri magát az ilyen helyeken. - Altmüller Dietrichtre nézett. Pillantásuk a másodperc egy töredékéig találkozott. - A Führer fölháborodna, ha úgy vélné, kényelmetlenséget okoztam önnek.
- Hát rendben van. Gondolom, valóban könnyebb lesz így. S nem akarjuk fölháborítani a Führert. - Amint Altmüller fölállt és előrejött az íróasztala mögül, Dietricht is fölkászálódott a fotelból.
- Köszönöm, Dietricht úr! - mondta kezet nyújtva az államtitkár. - Ha majd eljön az ideje, nyilvánosságra hozzuk rendkívüli szolgálatát. Ön a birodalom hőse, mein Herr! Megtiszteltetés számomra, hogy ismerem önt. Odakint várja a munkatársam, lekíséri a kocsihoz. A sofőr már várja.
- Micsoda megkönnyebbülés! Jó éjszakát, Altmüller úr! - Johann Dietricht még az ajtó felé kacsázott, amikor Franz már átnyúlt az íróasztalán, és megnyomott egy gombot.
Reggelre Dietricht halott lesz, s a körülmények annyira kínosak lesznek, hogy senki sem merészeli részletezni azokat, legföljebb suttogva beszélnek majd róluk.
Dietrichtet, ezt az aszociális elemet likvidálják.
S ezzel megszakad, minden nyom, amely a genfi manipulációtól a birodalom vezetőihöz vezetne. A Buenos Aires-i tranzakció most már Erich Rhinemann és a német iparban tevékenykedő hajdani társai kezében van.
Az egyetlen kivétel - Franz Altmüller.
Az igazi manipulátor.

1943. december 15.
Washington, D. C.

Swanson nem kedvelte azokat az eszközöket, amelyek alkalmazására kényszerült. Úgy vélte, ezek egy végtelen megtévesztési sorozat első lépései. Márpedig ő nem csaló. Meglehet, másoknál élesebb szemmel ismeri föl a csalókat, de ez nem valamiféle veleszületett tulajdonságoknak, inkább a szüntelen feszült figyelemnek köszönhető.
A módszerek visszataszítóak: megfigyelni embereket, akik nem tudják, hogy figyelik és lehallgatják őket, s akik gátlástalanul beszélnek, noha bizonyára gátlásaik lennének, ha sejtik, hogy szemek, fülek és magnók lesik és hallgatják őket. Mindez annak a másik világnak, Edmund Pace világának a tartozéka.
Nemigen ütközött nehézségbe, hogy megszervezzék a dolgot. A katonai hírszerzésnek Washington-szerte számtalan kihallgatóhelyisége volt. A legképtelenebb helyeken. Pace átadott neki egy listát ezekről; Swanson egy Sheraton szállóbeli szobát választott. Negyedik emelet, 4-M lakosztály; két szokványos - és egy láthatatlan szoba. E láthatatlan szoba egy olyan fal mögött rejtőzött, amelynek nyílásait egyirányú üveg fedte, s ezen át figyelni lehetett a lakosztály két szobáját. E megfigyelőnyílások elé állandó jelleggel impresszionista festményeket akasztottak a hálószobában és a társalgóban. A láthatatlan szobában a nyílások alá polcokra csapos csatlakozású, emelőbakra szerelt magnetofonokat helyeztek el. A hangszórók alig torzítva erősítették föl a beszédhangokat. Az egyetlen vizuális akadályt a festmények világos pasztellszínei jelentették.
Valójában ez sem volt akadály.
Az sem okozott nehézséget, hogy a három férfit a Sheraton e lakosztályába tereljék. Swanson fölhívta a Packardnál Johathan Craftot, és tájékoztatta, hogy Walter Kendall egy kora délutáni gépen érkezik Genfből. A tekintélyt árasztó tábornok azt is közölte a rémült civillel, hogy a katonai vezetők esetleg telefonkapcsolatba kívánnak lépni vele. Ezért azt javasolta, Craft foglaljon szobát a város központjában, egy üzletemberek által látogatott, nagy forgalmú szállodában. A Sheratont javasolta.
Craft törte magát, hogy eleget tegyen a kívánságnak - a bőréről volt szó. Ha a hadügyminisztérium a Sheratont javasolja, hát legyen a Sheraton. Szobát foglalt, anélkül, hogy eszébe jutott volna tájékoztatni erről Howard Olivert, a Meridian Aircraft főnökét.
A többi már a recepció gondja volt.
Amikor egy órája megérkezett Walter Kendall, Swanson megütközött a könyvvizsgáló rendetlen külsején. Az ápolatlanság lényéből fakadt, nem az utazás következménye volt. Lompossága tükröződött kézmozdulataiban és szüntelenül rebbenő tekintetében is. Egy közepes termetű ember alakját öltött, óriásira nőtt fekély. Képtelenségnek tűnt, hogy olyan emberek, mint Oliver meg Craft - kiváltképpen Craft - közösködjenek egy Walter Kendallel. Ez viszont csak aláhúzza Kendall értékét, vélte Swanson. Kendall egy New York-i könyvvizsgáló cég tulajdonosa, pénzügyi elemző szakember, akit vállalatok azért szerződtetnek, hogy mesterkedjék előrejelzéseikkel és statisztikáikkal.
A könyvvizsgáló senkivel sem fogott kezet. Egyenest a dívánnyal szemközti fotelhez lépett, leült és kinyitotta aktatáskáját, majd egy rövid kijelentéssel kezdte beszámolóját.
- Az a rohadt gazember homokos volt, isten engem úgy segéljen!
Az elkövetkező órában Kendall aprólékos részletességgel ecsetelte mindazt, ami Genfben történt. Milyen mennyiségű bortban és karbonádóban egyeztek meg; minőségi bizonylatok: Buenos Aires; Gian Spinelli, a giroszkóptervrajzok, azok bizonylatai és szállításuk, végül az összekötő személye: Erich Rhinemann, az emigrációban élő zsidó. Kendall magabiztos patkány volt, aki nem mozgott idegenül a mocskos tárgyalások alagútjaiban. Sőt. nagyon is otthonosan mozgott bennük.
- Hogyan bizonyosodhatunk meg afelől, hogy jóhiszeműen tárgyaltak velünk? - kérdezte Craft.
- Jóhiszeműen?- Kendall önelégülten elmosolyodott, grimaszolt és rávigyorgott a Packard igazgatójára. -Az istenit, túl sokat kíván! Még hogy jóhiszeműen!
- Megtörténhet, hogy nem a megfelelő tervrajzokat adják át nekünk - folytatta Craft. - Valamiféle hamisítványt, értéktelen hamisítványt játszhatnak a kezünkre !
- Van abban valami, amit mond - szólalt meg a keskeny ajkú, tokás Oliver.
- Mi meg csiszolt üveggel telerakott ládákat szállíthatunk nekik. Azt képzelik, hogy ez nem fordult meg a fejükben... ? De nem teszik meg, ahogy mi sem tesszük meg. Mégpedig ugyanazon szarevő oknál fogva. Mindkét fél a fejével játszik. Közös az ellenségünk, s nem a másik fél az.
A Kendallel szemközt ülő Oliver rámeredt a könyvvizsgálóra. - Ott Hitler tábornokai, itt a hadügyminisztérium.
-  Úgy van. Mindketten hadiszállítók vagyunk. Istenért, a hazáért és jó néhány dollárért. S mindketten pocsék helyzetben vagyunk. Mi nem adunk tanácsokat az istenverte tábornokoknak, hogyan viseljenek hadat, ők meg ne adjanak tanácsot nekünk, hogyan folytassuk a termelést. Ha ők elbasznak egy stratégiát vagy elvesztenek egy csatát, tőlünk nem hallanak eszeveszett tiltakozást. De ha minket rajtakapnak valamin, ha nem szállítunk, azok a nyomorultak ki akarják törni a nyakunkat. A fenébe is, ez nem igazság. Az a homokos Dietricht pontosan úgy látja a dolgokat, mint én. Meg kell védenünk magunkat.
Craft fölállt a díványról; idegességében tette, mintegy kételkedését .kifejezve. Halkan, habozva szolalt meg. - Itt most nem arról van szó, hogy valamifele szokásos módon bebiztosítsuk magunkat. Az ellenséggel tárgyalunk.
- Melyik ellenséggel? - Kendall az ölében tartott papírlapok között matatott,  közben nem  tekintett Craftra. - No, de rendben van. Ez jobb üzlet, mint a szokásos. Győzzön bárki, mindegyikünknek marad valamicskénk, amikor vége lesz. Ebben is megállapodtunk.
Néhány pillanatig dermedt csönd ülte meg a szobát. Oliver elredőlt a székében, szemét továbbra is Kendall-re szegezte. - Ez már valami, Walter. Ebben jó adag józan ésszerűség lehet.
- Nagyon is sok - válaszolta a könyvvizsgáló, s gyors pillantást vetett Oliverre. - Ripityává bombázzuk a városaikat, gyárakat radírozunk le a térképről, vasútvonalak, országutak semmisülnek meg. S még rosszabb következik. Sok pénzt lehet majd keresni mindennek a helyreállításával. Újjáépítési pénzt.
- De tegyük fel, hogy Németország győz? - kockáztatta meg az ablak előtt álló Craft.
- A fenébe is, ez nagyon valószínűtlen - felelte Kendall. - Csupán arról van szó, mennyi kárt szenved mindkét fél, márpedig mienk az anyagi fölény. Minél nagyobb a kár, annál drágább lesz a helyreállítás. S ebbe beleértendő Anglia is. Ha maguk, fiúk, okosak, akkor hajlandók lesznek fordulatot tenni és zsebre vágni valamicskét a háború utáni aprópénzből.
- A gyémántok... - Craft visszafordult az ablaktól.
- Azok mire kellenek?
- Mit számít az? - Kendall kiemelt egy lapot az ölében tartott papírhalomból, és ráfirkantott valamit. -Elfogytak a készleteik, szorul a nyakuk körül a hurok. Ugyanúgy vannak, mint maguk a vezérlőberendezéssel... Erről jut eszembe. Howard, megkezdte az előzetes tárgyalásokat a bányákkal?
Oliver a gondolataiba mélyedt. Pislogott és fellpillantott. - Igen. A Koeninggel. A New York-i irodájukkal.
- Hogyan tálalta a dolgot?
- Azt mondtam, szigorúan titkos ügy, hadügyminisztériumi jóváhagyásunk van. A meghatalmazás majd Swanson hivatalából érkezik, de még neki sem engednek bepillantást az ügybe.
- S ezt bevették? - kérdezte továbbfirkálva a könyvvizsgáló.
- Azt mondtam, hogy a legfőbb szempont a pépz. Néhány millió haszonnal számolhatnak.  A Bankár Klubban találkoztunk.
- Bevették. - Ez már kijelentés volt.
- Walter... - folytatta Oliver -, az előbb Spinelli nevét említette. Nem értek egyet vele. Rossz választás lenne.
Kendall abbahagyta a írást, és felpillantott a Meridian főnökére. - Eszem ágában sem volt bármit is mondani neki. Csak annyit, hogy mit vásárolunk; mielőtt fizetünk, mindent tisztáznia kell, s meg kell győződnie róla, hogy a tervrajzok hitelesek.
- Így sem jó. Nem emelhető ki az objektumon folyó munkából. Legalábbis most nem; túl sok kérdés vetődne fel. Találjon valaki mást.
- Értem már. mire gondol. - Kendall letette a ceruzát. Elgondolkodva piszkálta az orrát. - Várjon csak egy percet... Van valaki. S éppen Pasadenában. Hátborzongtató, nyomorult pasas, de tökéletesen beválhat.
-  Kendall teli szájjal nevetett. - Még csak nem is beszél; úgy értem, nem tud beszélni.
-  S ér valamit? - kérdezte Oliver.
- Vannak vele problémák, de talán még Spinellinél is jobb lehet - felelte Kendall; egy újabb papírlapot rángatott elő, és ráírt valamit. - Majd a kezembe veszem a dolgot... Szép kis summába kerül ez maguknak.
Oliver vállat vont. - Számítsa a többi kerettúllépéshez, maga fasz! Mi van még?
- Összekötő kell Buenos Airesben. Valaki, aki tárgyalni tud Rhinemann-nal, aki kidolgozza az átadás részleteit.
- Kicsoda? - kérdezte aggodalmaskodva, kezét hasa előtt összefonva Craft. A könyvvizsgáló barnás fogait elővillantva elvigyorodott. - Ajánlkozik? Úgy fest, mint egy pap.
- Úristen, dehogyis! Én csak...
- Mennyibe kerül, Kendall? - vágott közbe Oliver.
- Több, mint amennyit fizetni akar, de nem hiszem, hogy lenne más kiútja. Amit csak tudok, áthárítok állam bácsira, a lehető legtöbbet megtakarítom magának.
- Tegye.
- Sok katonai személy tartózkodik odalenn Buenos Airesben. Swanson kénytelen lesz beavatkozni.
- Hozzá se nyúl - jegyezte meg gyorsan Oliver. - Ezt világosan megmondta. Sem hallani, sem látni nem akarja még egyszer a maga nevét.
- Szarok rá, mit akar. De az a Rhinemann nyilván bizonyos garanciákat követel majd. Ezt már most megmondhatom maguknak.
- Swanson odalesz. - Craft magas fejhangon, izgatottan beszélt. - S mi nem akarjuk idegesíteni.
- Odalesz, egy nagy szart! Szeretné makulátlannak megtartani azt a gyönyörűséges egyenruháját... Tudják mit, ne erőltessék egyelőre! Hagyjanak nekem egy kis időt; még nagyon sok mindent kell kiokoskodnom. Talán sikerül mégiscsak kiagyalnom valamit, hogy tisztán tarthassa az egyenruháját. Talán küldök neki egy számlát.
Szeretné makulátlannak megtartani azt a gyönyörűséges egyenruháját...
Hát az nagyon is kívánatos lenne, Mr. Kendall, gondolta a felvonósor felé indulva Swanson.
Csakhogy erre most nincsen mód. Az egyenruhát be kell mocskolni. S ezt egy Erich Rhinemann nevű ember megjelenése tette elkerülhetetlenné.
Rhinemann Hitler egyik kudarca volt. Berlin tisztában volt vele, s London meg Washington is tudta. Rhinemann minden porcikájával hatalomra vágyott - pénzügyi, politikai, katonai hatalomra. Az ő szemében minden tekintélynek egyetlen forrásból kell erednie, s végső soron egyetlen cél vezeti: hogy ő álljon e hatalomforrás középpontjában.
Az, hogy zsidó, csupán esetleges tényező. Ez a kis hátrány, kényelmetlenség megszűnik majd a háború végével.
Ha véget ér a háború, Erich Rhinemannt visszahívják. A német ipar maradványai őt fogják követelni -s a világ pénzügyi urai ugyancsak ezt kívánják majd.
S Rhinemann minden korábbinál nagyobb hatalommai jelenik meg ismét a nemzetközi piacon.
így történne a Buenos Aires-i ügylet nélkül.
De ha létrejön ez az üzlet, hatalmi befolyása mérhetetlenné válik.
Az, hogy tudomása van a cseréről, hogy részt vett annak lebonyolításában, páratlan fegyvert adna a kezébe, amit valamennyi fél, valamennyi kormány ellen fordíthatna.
Kiváltképpen Washington ellen.
Erich Rhinemannt likvidálni kell majd.
A tranzakció után.
S Washingtonnak márcsak ez oknál fogva még egy másik emberre is szüksége lesz Buenos Airesben.

10.	1943. december 16.
	Washington, D. C.

Szokatlan volt, hogy Fairfax rangidős tisztje bármely oknál fogva elhagyja a tábort, de Edmund Pace ezredes parancsot kapott rá.
Most ott állt Swanson tábornok íróasztala előtt; kezdte megérteni, miről van szó. Jóllehet Swanson rövidre fogta utasításait, azok jóval nagyobb horderejűek voltak, mint amire rövidségükből következtetni lehetett volna. Tucatnyi kettős zárú szekrényből hírszerződossziékat kell kiselejtezni, s jó néhányat alaposan át kell majd tanulmányozni.
Swanson tudta, hogy Pace először helytelenítette a tervet. Fairfax parancsnoka nem tudta leplezni meghökkenését - első hallásra. A szóban forgó ügynöknek folyékonyán kell beszélnie németül is, spanyolul is. Gyakorlati - nem szakértői, de felszínesnél feltétlenül alaposabb - ismeretekkel kell rendelkeznie a repülőgépgyártás területén, beleértve a kohászati dinamikát és a navigációs berendezéseket. S olyan embernek kell lennie, aki alkalmas konspirációra, esetleg nagykövetségi szinten. Ez azt jelenti, az illetőnek olyan csiszolt modorúnak kell lennie, hogy magától értetődő természetességgel mozogjon pénzügyi körökben és a diplomácia küzdőterén.
Amikor idáig értek, Pace megbokrosodott. A johannesburgi szondázással és a genfi csatornával kapcsolatos ismeretei késztették ellenvetésre. Félbeszakította Swansont, de csak azt a választ kapta, hogy tartsa meg magának a megjegyzéseit, amíg fölöttese befejezi mondanivalóját.
A Buenos Airesbe küldendő ügynökkel szemben támasztott utolsó követelmény - s a tábornok elismerte, hogy ez összeegyeztethetetlen az előzőekben említett műszaki követelményekkel -, hogy tapasztalattal rendelkezzék a „gyors elintézés" területén.
Az illetőnek tehát jártasnak kell lennie az emberölésben. Méghozzá nem a harc közbeni öléssel, amikor az ellenségeket nagy távolság választja el egymástól, s a csata látványa és zaja az őrjöngésig fokozza lelkiállapotukat. Ennek az embernek tudnia kell zajtalanul ölnie, szemtől szemben állva célpontjával. Négyszemközt.
Az utolsó követelmény megenyhítette Pace-t. Arckifejezése elárulta, hogy bármibe is bonyolódtak fölöttesei, az nem egészen olyasmi, nem lehet egészen olyasmi, amire eredetileg gyanakodott. A hadügyminisztérium nem igényelne egy ilyen embert, ha betartani szándékozna látszólagos megállapodásokat.
Fairfax rangidős tisztje nem tett megjegyzéseket. Tisztázták, hogy ő, egyedül csak ő fogja átnézni a dossziékat. Fölöttesétől egy kódot, egy fedőnevet kért, amelyre a további közlésekben hivatkozhat.
Swanson ültében előrehajolva az íróasztalán heverő térképre meredt. A térképre, amely már több mint három órája ott feküdt az íróasztalán.
- Nevezze „Tortugas"-nak - mondta.

1943. december 18.
Berlin, Németország

Altmüller mereven nézte az érintetlen pecsétet a széles, világosbarna borítékon, íróasztallámpája alá tolta, majd az asztal legfelső fiókjából egy nagyítót vett elő, s azon át vizsgálta a pecsétet. Elégedettnek tűnt. Senki sem próbálta feltörni.
A követségi futár Szenegálon és Lisszabonon át érkezett repülőn Buenos Airesből, s utasítása értelmében személyesen adta át neki a borítékot. Mivel a futár állomáshelye Argentínában volt, és Altmüller nem akarta, hogy pletykákat vigyen vissza, ártalmatlan beszélgetésbe fogott, s több ízben is mintegy mellékesen, lekicsinylőén említette a küldeményt. Azt éreztette, hogy valami terhes ügy - a nagykövetségi pénzügyekkel kapcsolatos feljegyzés, amely tulajdonképpen a pénzügyminisztérium hatáskörébe tartozna, de hát mit tegyen az ember? A nagykövetről úgy hírlik, Speer régi barátja.
Most, hogy a futár már távozott, Altmüller magára zárta az ajtót, és zavartalanul a borítéknak szentelhette figyelmét. Erich Rhinemann küldte.
Papírvágó késével fölvágta a boríték felső élét. A levél Rhinemann alig kisilabizálható írásával, kézzel íródott.
Kedves Altmüllerem!
az, hogy a Birodalmat szolgálhatom, olyan kiváltság, amit lelkesen vállalok. Természetesen hálás vagyok Önnek, amiért biztosít, hogy erőfeszítéseimet ismerteti majd számos régi barátommal. Úgy vélem, hogy az adott körülmények között ez a legkevesebb, amit megtehet.
Bizonyára örömmel értesül róla, hogy Punta Delgadától északra egészen a Karib-tengerig hajóim a semleges panamai zászló alatt hajóznak, s ezt mindenki tiszteletben is tartja. ez a körülmény jól jöhet Önnek. Továbbá van számos kicsiny és közepes méretű hajóm, amelybe nagy teljesítményű motorokat szereltünk. Ezek gyorsan haladhatnak a part menti vizeken, üzemanyag-raktáraim is vannak ott, s így jelentős távolságokat tehetnek meg igen sebesen. Természetesen nem hasonlíthatók repülőgépekhez, útjaikat viszont teljes titoktartás leple alatt folytatják, s mentesülnek a repülőtereket manapság éberen vizslató tekintetektől is. Még mi, semlegesek is kénytelenek vagyunk minduntalan megkerülni a blokádokat.
Ezen információkat az Ön által sajátosan homályos módon föltett kérdések válaszául szánom.
Nagyon kérem, hogy jövőbeni közléseiben fogalmazzon pontosabban! Ettől függetlenül, biztosítani szeretném a Birodalomhoz való hűségemről.
Egyébként berni üzlettársaim révén úgy értesülök, hogy az Önök Führerjén a kimerülés határozott jelei észlelhetők. ez ugyebár, várható volt?
Emlékezzék, kedves Franzom, az elképzelés mindig maradandóbb emlékmű magánál az embernél. A jelenlegi helyzetben az elképzelés az ember előtt is megvolt már. S az önmaga emlékműve.
Várom a levelét:                                     Erich Rhinemann
Mennyire finoman nem megfejthetetlen Rhinemann : ... Birodalomhoz való hűség... berni üzlettársaim... a kimerülés határozott jelei... várható volt...
.. .maradandóbb emlékmű magánál az embernél...
Rhinemann világosan kifejtette vagyoni helyzetét, pénzügyi hatalmát, „törvényes és jogos" érdekeit és egyértelmű elkötelezettségét a birodalom iránt. Azzal, hogy levelébe bevette, egymás mellé helyezte e tényezőket, önmagát fölébe helyezte még a Führernek is. S ítéletet is mondott Hitler iölött - a birodalom nagyobb dicsőségére. Rhinemann kétségtelenül fénymásolatokat készített leveléről - nagyon is részletes dossziét nyit a Buenos Aires-i tranzakcióról. S eljön majd a nap, amikor fölhasználja, hogy egyengesse útját a háború utáni Németország élére. Talán egész Európa élére. Kezében lesz ugyanis a fegyver, ami szavatolja, hogy elismerjék igényét.
Akár győzelem, akár vereség esetén. Rendületlen odaadás, vagy ellenkezőleg, olyan méretű zsarolás, hogy a szövetségesek megremegnek, ha csak eszükbe is jut.
Így legyen, gondolta Altmüller. Neki semmi baja sincsen Rhinemann-nal. Rhinemann szakembernek bizonyult, bármibe fogott is. Már-már túlzottan is módszeres: konzervatívan haladó - de csupán abban az értelemben, hogy mielőtt lépne egyet, alaposan tanulmányoz minden részletet. De mindenekelőtt merész képzelőerővel rendelkezik.
Altmüller szeme Rhinemann alábbi szavaira tévedt:
Nagyon kérem, hogy jövőbeni közléseiben fogalmazzon pontosabban!
Franz elmosolyodott. Rhinemannak igaza van. Valóban homályosan fogalmazott. De alapos oka volt rá: nem volt bizonyos benne, hová vezet az útja, vagy talán, hogy milyen útra vezetik. Csupán annyit tudott, hogy a karbonádógyémántokat tartalmazó ládákat gondosan meg kell vizsgálni, ehhez pedig idő kell. Méghozzá több idő, mint amennyire Rhinemann gondol, ha helytálló a Peenemündéből befutott tájékoztatás. Peenemünde szerint ugyanis mi sem lenne egyszerűbb az amerikaiak számára, mint hogy sokezernyi silány minőségű bortot csomagoljanak be, ami a tapasztalatlan szemnek fel sem tűnne. Olyan köveket, amelyek az acél első érintésére megrepednének.
Ha a tranzakció az angolok kezében lenne, várható volna egy ilyen manőver.
De még az amerikaiaknak is megvannak a maguk ügyes hírszerző manipulátorai. Ha a hírszerző szolgálatok feltétlenül szükségesek lennének a tranzakció lebonyolításához. Altmüller azonban kételkedett abban, hogy aktívan részt vesznek majd az ügyletben. Az amerikaiak kormányszinten képmutatók. Követelményeket támasztanak majd iparbáróikkal szemben, és elvárják, hogy azok eleget tegyenek a követelményeknek. De ami a módszereket illeti, e tekintetben majd szemet hunynak; Washingtonban óriási méreteket öltött a mesterkéletlen puritán beütés iránt tanúsított színlelt tiszteletadás.
Micsoda gyerekek! Ámde a haragos, csalódott gyermekek veszélyesek.
A ládákat aprólékosan meg kell majd vizsgálni.
Buenos Airesben.
S ha a vizsgálat kielégítő, semmiféle kockázat sem vállalható, hogy a ládákat levegőben vagy vízen szétlőjék. Logikusnak tűnt ezért, hogy megkérdezze Rhinemannt, milyen menekülési útvonalak állnak rendelkezésre. A ládáknak ugyanis valahol, valahogyan találkozniuk kell Németországba történő szállításuk legésszerűbb módjával.
Tengeralattjáró.
Rhinemann bizonyára megérti; sőt, még üdvözölheti is a jövőbeni közlések pontosságát.
Altmüller fölállt íróasztala mögül, és nyújtózott. Szórakozottan körbejárt dolgozószobájában, igyekezett feloldani a túl hosszú, egy helyben ülés következtében beállt hátizomgörcsöt. Ahhoz a bőrfotelhez lépett, amelyben néhány napja Johann Dietricht ült.
Dietricht már halott volt. A nélkülözhető, aszociális küldöncöt egy vérben úszó ágyban találták meg. Az éjszakai tivornyával kapcsolatos történetek annyira visszataszítóak voltak, hogy úgy döntöttek, haladéktalanul eltemetik ezeket - a holttesttel együtt.
Altmüller azon tűnődött, vajon az amerikaiak is hajlamosak-e efféle döntések meghozatalára.
Kételkedett benne.

1943. december 19.
Fairfax, Virginia

Swanson némán várakozott a fémbarakkban a súlyos acélajtó előtt. A biztonsági szolgálat hadnagya éppen csak hogy bemondta a tábornok nevét a diszpécsertelefonon, azután bólintott, helyére akasztotta a kagylót, és ismét tisztelgett a tábornoknak. A súlyos acélajtó kattant, és Swanson ebből tudta, hogy beléphet.
Fairfax parancsnoka egyedül tartózkodott a szobában, ahogyan Swanson meghagyta neki. íróasztala jobb oldalán állt, kezében dossziét tartott. Tisztelgett fölöttesének.
-Jó reggelt, tábornok!
- 'Reggelt. Gyors munka volt, becsülöm az ilyesmit.
- Lehet, hogy nincs meg minden, amit kíván, de ennél jobbra nem telik... Foglaljon helyet, uram! Ismertetem a kijelölt képességeit. Ha megnyerik tetszését, öné a dosszié. Ha nem, visszatesszük a páncélszobába.
Swanson az ezredes íróasztala előtt álló egyik merev támlájú székhez lépett, és leült. Ügy tűnt, kissé sértődött. Ed Pace, mint annyi beosztottja a Titkos Hadműveletek Osztályán, úgy tett, mintha azt képzelné, egyedül csak Istennek felelős - de még Istent is előbb jóvá kellene hagynia Fairfaxnek. Swanson arra gondolt, mennyivel egyszerűbb lenne, ha Pace egyszerűen átnyújtaná neki a dossziét, hadd olvassa el ő maga a tartalmát.
A fairfaxi kiképzés alapgondolata viszont az volt, hogy bármilyen valószínűtlen is, bárki az ellenség ügynökévé válhat. Meglehet, valaki egyik héten még Washingtonban van, a következőben már Anzióban vagy a Salamon-szigeteken. Pace módszerei logikusak voltak; a földalatti ügynökök egész földrajzi hálózata lelepleződhet, ha csak egyetlen helyen is megszakad a biztonsági lánc.
Mégis, pokolian sértő volt. Pace láthatóan élvezte a szerepét; nincs humorérzéke, gondolta Swanson.
- A szóban forgó alany bevált gyakorlati ember. Abszolút önállóan dolgozik egyik legkényesebb területünkön. Nyelvtudás: elfogadható folyékonysággal beszél. Magatartás és konspiráció: rendkívül rugalmas. Könnyedén mozog a polgári életben, kezdve a nagykövetségi teadélutánokon, egészen az iparosok kocsmájáig - roppant mozgékony és meggyőző.
- Lakkozott képet tár elém, ezredes.
- Ha így van, sajnálom. Értékes emberünk ott, ahol van. De hallgassa meg a folytatást. Talán megváltoztatja az álláspontját.
- Folytassa!
- Negatív mozzanat, hogy nem katona. Nem úgy értem, hogy civil - ami azt illeti, századosi rangban van, de nem hiszem, hogy valaha élt volna ezzel. Azt akartam csak mondani, hogy sohasem tevékenykedett szolgálati hierarchiában. Ő építette ki a hálózatot, ő egymaga a parancsnoki hierarchia. Közel négy éve dolgozik már így.
- Miért lenne ez negatív vonás?
- Kiszámíthatatlan, hogyan reagálna, ha fegyelmezetten kellene dolgoznia. Ha parancsokat kellene teljesítenie.
- Nemigen lesz játéktere, hogy eltérjen a parancstól. Minden eleve meghatározott.
- Ez nagyon fontos! - Swanson nyersen beszélt; Pace csak az idejét fecséreli. Az istenit neki, a Buenos Aires-i megbízottnak meg kell értenie, miről is van szó. Talán még ennél is többet kell követelni tőle.
- Rokon szakmában dolgozik, uram. Olyan területen, amely - mint azt nálunk mondják - kiválóan alkalmassá teszi gyorsított kiképzésre.
- S melyik az a terület?
- Építőmérnök. Komoly tapasztalatokkal rendelkezik gépészeti, villamossági és fémipari tervezésben. Dolgozott már többek között olyan munkákon is, amikor egy személyben felelt egész építményekért - az alapozástól egészen a kész termékig. Amellett tervrajzszakértő.
Swanson kissé elgondolkodott, azután diplomatikusan csak ennyit mondott: - Rendben van. Folytassa!
- Kívánságának legnehezebb teljesíthető része - ezt még ön is elismerte - az volt, hogy ezen műszaki képességekkel rendelkező olyan személyt találjunk, akinek gyakorlati tapasztalata van az „elintézésben"
- Tudom. - Swanson úgy vélte, eljött az ideje, hogy kissé emberibb hangot üssön meg. Pace kimerültnek tűnt, a megfelelő ember keresése nem lehetett könnyű feladat. - Kívánságom valóban kemény dió. S vajon ennek a nem katona, mozgékony mérnöknek szolgálati lapján van-e már néhány „elintézés" ?
- Igyekszünk  nem  felfektetni  szolgálati   lapokat, mert...
- Érti maga jól, mire gondolok.
- Igen. Olyan helyen állomásozik, ahol - sajnos meg kell vallanom - az ilyesmi elkerülhetetlen. Burmai és indiai embereink kivételével több alkalma nyílott végső megoldások alkalmazására, mint bárki másnak e terüléten. Tudomásunk szerint soha, egyetlen pillanatra sem habozott alkalmazni ezeket.
Swanson már-már megszólalt, de azután habozott. Kérdőn pillantó szeme fölött összevonta szemöldökét. - Nem gondolja, hogy az ember óhatatlanul is eltűnődik, miféle emberek lehetnek az ilyenek?
- Kiképzést kaptak. Akárcsak mások, ők is munkát végeznek... egy cél érdekében. Nem természeténél fogva gyilkos. Egyébként valóban jó embereink közül alig akad ilyen.
-  Sohasem értettem a maga munkáját, Ed. Nem furcsa?
- Egyáltalán nem. Gondolom, én sem felelnék meg a maga hadügyminisztériumi posztján. Az a rengeteg grafikon és táblázat meg a polgári képmutatók, megzavarnak... Hogyan ítéli meg az alanyt?
- Más jelöltjei nincsenek?
- Több is van. De valamennyi esetében ugyanabba a negatívumba ütközünk. Akik nyelveket beszélnek és repülésügyi szakemberek, azok nem rendelkeznek tapasztalattal az „elintézés"-ben. Semmi jele sincsen a... végletes elfogultságnak. Abból a föltételezésből indultam ki, hogy ez ugyanannyira lényeges, mint bármely más tényező.
- Helyes feltételezés... S mondja csak, ismeri ezt az embert?
- Nagyon is jól. Én szerveztem be, figyelemmel kísértem kiképzésének minden szakaszát. Láttam gyakorlati munka közben. Profi.
- Az kell nekem.
- Akkor talán ő a maga embere. De mielőtt határozottan állítanám, lenne egy kérdésem. Valójában meg is kell kérdeznem - tőlem is ugyanezt fogják kérdezni.
- Remélem, tudok válaszolni.
- Nem vészes. Semmi különleges.
- Mi legyen az?
Pace az íróasztalt megkerülve szorosan Swanson elé lépett. Hátával az asztal élének dőlt, kezét karba fonta.
Ez ismét katonák egymás közti jelzése volt: alárendeltje vagyok, de ez az ügy most. ebben a pillanatban egyenrangúvá tesz bennünket.
- Mint mondottam, az alany értékes, ott, ahol van. De ez így nem elég hangsúlyos. Felbecsülhetetlen értékű, létfontosságú. Ha elvisszük jelenlegi állomáshelyéről, veszélyeztetjük egyik nagyon fontos akciónkat. Megbirkózhatunk a problémával, de a kockázat igen jelentős. Tudnom kell, indokolja-e a megbízás az áthelyezését?
- Hadd fogalmazzak így, ezredes - felelte Swanson jóindulatú, de határozott hangon. - A megbízás páratlan fontosságú, talán az egyetlen Manhattan-terv kivételével. Gondolom, hallott már a Manhattan-tervről.
- Hallottam róla. - Pace ellépett az íróasztalától. - S a hadügyminisztérium - az ön osztálya révén -igazolja majd ezt a prioritást?
- Igen.
- Akkor hát itt van az embere, tábornok. - Pace átnyújtotta Swansonnak a személyzeti dossziét. - Az egyik legjobb ügynökünk. A lisszaboni emberünk... Spaulding. David Spaulding százados.

11.	1943. december 26.
	Ribadavia, Spanyolország

David motorkerékpárján dél felé robogott a Minho folyóval párhuzamosan haladó földúton. Ez volt a határ felé vezető legrövidebb út, valamivel Ribadavia alatt haladt. Mihelyt átér a határon, gondolta, nyugatnak fordul egy Valenca közelében levő repülőtér felé. Lisszabonig a repülőút további két órát vesz majd igénybe - ha kedvező marad az idő, és tud szerezni egy repülőgépet. Valencában csak két nap múlva várják, lehetséges, hogy valamennyi repülőgép foglalt.
Agyában úgy kergették egymást aggodalmaskodó gondolatai, hogy szinte vetekedtek robogó motorkerékpárja kerekeinek sebességével. Annyira sajátos mindez, vélte, teljesen felfoghatatlan. Senki sincsen Lisszabonban, aki olyan parancsot adhatna ki, amilyet Ortegalból kapott!
Mi történhetett?
Egyszerre csak úgy érezte, mintha létének egy döntő fontosságú részét veszély fenyegetné. S azután eltűnődött a reagálásán. Nem szerette ideiglenes világát; semmi öröme sem tellett a számtalan cselvetésben és ellencselvetésben. Valójában megvetette napi tevékenységét, viszolygott a szüntelen rettegéstől, s undorították a véget nem érő, nagy kockázatot rejtő tényezők, amelyeket minden döntéskor újra kellett értékelni.
Fölismerte azonban, mi az, ami annyira idegesíti: beleszokott a munkájába. Úgy érezte, évszázadok teltek el, amióta Lisszabonba érkezett, új életet kezdett, és megtanulta, hogy ura legyen ennek az életének. Ez valamiképpen jelképezte mindazokat a házakat, amelyeket meg szeretett volna építeni, mindazokat a tervrajzokat, amelyeket vakolattá és acéllá szeretett volna változtatni. Pontosság és befejezettség öltött testet a munkájában; naponta tapasztalhatta az eredményeket. Gyakorta többször is naponta. Akárcsak az építési szabványok sok száz részlete. Az értesülések hozzá áramlottak, ő pedig egybeötvözte azokat, és fölmutatta a valóságot.
S ettől a valóságtól függtek mások.
S most valaki ki akarja parancsolni Lisszabonból! Ki Portugáliából és Spanyolországból! Hát ilyen egyszerű ez? Talán a kelleténél eggyel több tábornok gurult dühbe a jelentésein? Talán le kellett mondani egy stratégiai tanácskozást, mert jelentésében az igazat írta meg egy állítólagosan sikeres akcióról? Vajon a londoni és washingtoni aranygallérosok végül már annyira Fieldühödtek, hogy elhatározták, eltávolítják ezt a bírálgató szálkát ? Lehetséges; elég gyakran közölték vele, hogy a londoni Tower Road föld alatti szobáinak az emberei nem is egyszer a falat kaparták dühükben az ő értékeléseit olvasva. Azt is tudta, hogy Washingtonban az Office of Strategic Services kebelében úgy vélik, jogtalanul behatol az ő területükre: még a G-2 is, amely látszólag a saját hatósága, bírálta, amiért beleártotta magát a menekülteket segítő csoportok munkájába.
Ámde a panaszokat semmissé tette az értékelés, amiben valamennyien megegyeztek: prímán dolgozik. Európa legjobb hálózatát építette föl.
S éppen ez hozta zavarba Davidet. Nagyon is aggódott, mégpedig azon oknál fogva, amelyet még saját magának sem akart bevallani: áhítozott a dicséretre.
Munkája nyomán nem születtek grandiózus paloták, rendkívüli tervek, amelyek nyomán rendkívüli épületek valósultak meg. Lehet, hogy sohasem lesznek ilyenek. Ha majd minden véget ér, középkorú mérnök lesz valahol. Középkorú mérnök, aki évek óta nem gyakorolta hivatását, még az Egyesült Államok óriási hadseregének keretében sem. jóllehet ennek műszaki alakulatainál nagyobb építősereget nem ismert a történelem.
Igyekezett elhessegetni ezeket a gondolatokat.
Mendosónál kelt át a határon: a határőrök külföldön élő gazdag, felelőtlen, a háború kockázatai elől lapuló amerikaiként tartották számon. Elfogadták a borravalóját és intettek - hadd menjen.
A repülőutat Valencából a Lisszabon melletti parányi repülőtérig a zuhogó eső miatt kétszer is meg kellett szakítani: Águedában és Pombalban szálltak le, mielőtt végül földet értek a portugál főváros közelében. Davidre a nagykövetség egyik gépkocsija várt; egy Marshall nevű rejtjelező vezette - ő volt a nagykövetség egyetlen beosztottja, aki ismerte David valódi megbízatását.
- Rohadt idő, igaz? - jegyezte meg a rejtjelező, amint elhelyezkedett a kormány mögött, miközben David a hátsó ülésre hajította hátizsákját. - Nem irigyellek, hogy abban az ócska ládában kellett megtenned az utat. Pocsék lehetett ebben az esőben.
- Ezek a mezei pilóták olyan alacsonyan szállnak, hogy az ember akár ki is ugorhatna a gépből. Engem sokkal inkább a fák aggasztottak.
- Én egyszerűen csak félnék. - Marshall beindította a kocsit, és elindult a dülöngő legelőkapu felé, amely a repülőtér bejáratául szolgált. Amint kiértek az útra, a legerősebb fokozatra kapcsolta a fényszórót; még hat óra sem volt, de már teljesen besötétedett, fényszóró nélkül nem boldogultak. - Gondoltam, hízelegni fogsz nekem, és megkérded, hogy egy magamfajta szakember miért vállalja a sofőr szerepét. Négy óta várlak. Tessék, kérdezzél! Pokolian hosszú volt a várakozás.
Spaulding elmosolyodott. - Úristen, Marsh, egyszerűen csak arra gondoltam, hogy a kegyeimbe szeretnél férkőzni. Hogy legközelebbi utamon magammal vigyelek északra. Vagy esetleg dandártábornokot csináltak belőlem?
- Hát valamit csináltak belőled, David. - Marshall hangja komoly volt. - Magam vettem a rejtjeles üzenetet. A legszigorúbban titkos jelzéssel érkezett nagy számértékű  rejtjel:  olvasás  után  megsemmisítendő, csakis a vezető rejtjelező számára.
- Roppant hízelgő - mondta halkan Spaulding. Megkönnyebbült, hogy beszélhet valakivel képtelen áthelyezésének a híréről. - Tulajdonképpen mi a fenéről van szó?
- Természetesen fogalmam sincs, mit szánnak neked, de egy következtetés világosan adódik: azt szeretnék, ha már tegnap ott lennél. Lefedeztek minden késedelmi eshetőséget. A parancs szerint valamennyi kapcsolatodat feltüntető listát kell készíteni, s mindegyikről teljes anyagot mellékelni: indítékok, dátumok, ismételt kapcsolatfelvételek, pénzügyek, küldeményirányítások, rejtjelek... mindent. Semmi sem maradhatott ki. Ezt követően érkezett a parancs: riasztani kell az egész hálózatot, hogy kivontak a forgalomból.
- Kivontak a... - David hitetlenkedve, vontatottan ejtette ki a szavakat. Kivonták a forgalomból - ezt a kifejezést gyakran használták, részint árulókra, részint áthelyezettekre. Jelentése: megfellebbezhetetlen, teljes kapcsolatmegszakítás. - De hát ez őrület! Ez az én hálózatom!
- Már nem az. Ma reggel repülőn új ember érkezett Londonból. Azt hiszem, kubai lehet; amellett gazdag is. A háború előtt Berlinben végzett az építészeti karon. Bezárkózott egy irodába, ott tanulmányozza a dossziéidat. Öt küldték a pótlásodra... Azt akartam, hogy tudjál róla.
David a szélvédőre meredt, amelyen csíkokban patakzott a heves lisszaboni eső. Kocsijuk azon a kövezett úton haladt, amely az Alfama kerület zegzugos, dombos sikátorain át vezetett a mór stílusban épült Szent György- és a gótikus Sé-katedrális tornyai alatt. Az amerikai nagykövetség Baixában, a Terreiro dó Pácon túl volt, még további húsz percre innen.
Tehát valóban vége, gondolta Spaulding. Eltávolítják az országból. Most már egy kubai építész a lisszaboni emberük. Ismét elfogta a kifosztottság érzése. Oly sokat vesznek el tőle, s milyen különös körülmények között. Kivonták a forgalomból...
- Ki írta alá a parancsot?
- Ez is beletartozik az őrültségbe. Nagy számértékű rejtjelet használtak, ami a legmagasabb beosztásra utal - senki más nem férhet hozzá ezekhez a számokhoz. Csakhogy a parancsot senki sem írta alá. A táviratban egyedül csak a te neved szerepelt.
- Mit kell tennem?
- Holnap repülőre szállsz. Ma éjszaka adják meg a felszállás időpontját. A gép egyszer szakítja meg az útját. Az azori-szigeteki Terceirán, a Lajes repülőtéren. Ott kapod meg a parancsodat.

12.	1943. december 26.
	Washington, D. C.

Swanson fölkattintotta az íróasztalán álló monitor parányi kapcsolóját: - Küldje be Mr. Kendallt! - szólt ki a titkárnőjének. Fölállt, és így várta, hogy az ajtó kinyíljék. Nem kívánt előlépni íróasztala mögül, hogy üdvözölje a belépőt; még jelképes istenhozottként sem kívánt kezet nyújtani neki. Emlékezett rá, hogy Walter Kendall sem nyújtott kezet a Sheratonban Craftnak és Olivernek. Nem fogja hiányolni a kézfogást, de talán fölfigyel majd rá, hogy ő, Swanson is kerüli e gesztust. Kendall belépett, mögötte bezárult az ajtó. Swanson arra gondolt, hogy a könyvvizsgáló külseje semmit sem változott, amióta két napja az álcázott szobából kísérte figyelemmel a tárgyalást. Kendallen ugyanaz az öltöny, s föltehetőleg ugyanaz a kétes tisztaságú ing is volt. Isten tudja, milyen lehet a fehérneműje, még elképzelni sem épületes, gondolta Swanson. Kendall felső ajka kissé legörbedt. Nem jelzett haragot, de még csak megvetést sem. Egyszerűen így lélegzett - egyidejűleg vett levegőt száján és orrán át. Akár egy állat.
- Lépjen be, Mr. Kendall. Foglaljon helyet.
Kendall szó nélkül eleget tett a felszólításnak. Tekintete egy pillanatra, csupán egy villanásnyi időre Swansonéba fúródott.
- Előjegyzési naptáramba azt jegyezték föl, azért hívatták, hogy tisztázzon egy bizonyos pénzügyi kerettúllépést a Meridian-szerződés teljesítése során - kezdte a tábornok, és nyomban le is ült íróasztala mögé. -Nem kell igazolnia, csupán fölsorolnia a tételeket. A külső... könyvvizsgáló cégként ezt bizonyára megteheti.
- De ugye nem ezért vagyok itt? - Kendall gyűrött cigarettacsomagot halászott elő a zsebéből. Kihúzott egy cigarettát, és mielőtt rágyújtott volna, meglapogatta a végét. Swanson megfigyelte, hogy a könyvvizsgáló körmei ápolatlanok, végük behasadt, piszkos. A dandártábornok kezdett rádöbbenni - de nem kívánt gondolatban sem foglalkozni ezzel -, hogy van valami beteges Walter Kendallban, külseje csupán a felszíni tükröződése ennek.
- Nem, nem ezért van itt - válaszolta kurtán. -Szeretném közölni a játékszabályokat, nehogy bármelyikünk is félreértse a dolgot... Vagyis, hogy elsősorban ön ne értse félre a dolgot.
-Játékszabályok - tehát játékról van szó. Miféle játékba fogunk, tábornok?
- Talán... „Makulátlan egyenruhák" lenne a legjobb elnevezés. Vagy „Hogyan kell irányítani a beavatkozást odalenn Buenos Airesben". Ez az ön szemében talán átfogóbbnak tűnhet.
Kendall, aki mindeddig a cigarettájára meredt, gyorsan a tábornokra emelte pillantását. - Oliver és Craft tehát nem tudtak várni. Rohanvást el kellett hozniuk tanítójuknak a szép piros almáját. Nem, hiszem, hogy ön igényt tartott volna rá.
- Sem Craft, sem Howard Oliver nem lépett kapcsolatba a minisztériummal - vagy éppenséggel velem -már több mint egy hete. Amióta ön elrepült Genfbe.
Kendall várt egy kicsit, csak azután szólalt meg. -Akkor az egyenruhája már jócskán beszennyeződött... A Sheraton. Mindjárt gondoltam, hogy nem eléggé előkelő Craft számára, az ő fajtája inkább a Waldorfot kedveli... Ezek szerint lehallgató volt a szobában. Kelepcébe csalta a pasasokat. - Kendall hangja rekedt volt, de nem hangos, harag sem érződött benne. - Nos, emlékezzék csak, hogyan kerültem bele a dologba. Hogyan jutottam Genfbe. Nyilván ezt is szalagra vették.
- Eleget tettünk a Fegyverkezési Bizottság felkérésének - üzleti tárgyalás egy genfi céggel. Gyakori eset. Sokszor azonban utánajárunk a dolognak, ha okunk van azt hinni, valami hátrányos...
- Egy nyavalyát!
Swanson hallhatóan fújtatott. - Értelmetlen megjegyzés. Nem kívánok vitatkozni önnel. A lényeg elhangzott. Tulajdonomban van... egy szerkesztett szalag, ami önt egyenest a villamosszékbe vagy az akasztófára juttathatja. Olivert is... Craft megúszhatna élet-fogytiglannal. Ön kigúnyolta a kételyeit, szóhoz sem hagyta jutni... A lényeg azonban elhangzott.
Kendall előrehajolt és elnyomta cigarettáját a Swanson íróasztalán álló hamutartóban. Egyszeriben elfogta a félsz, s kénytelen-kelletlen a tábornokra nézett; vizslatta az arcát. - Ön azonban inkább érdekelt Buenos Airesben, mint a villamosszékben. Ugye, igazam van?
- Kénytelen vagyok érdekelt lenni benne. Bármenynyire is megvetendőnek találom. Undorítónak...
- Hagyja már a szenvelgést! - vetette közbe éles hangon Kendall, aki nem volt műkedvelő az efféle tárgyalásokat illetően. Tudta, mikor kell érvényre juttatni követeléseit, elismertetni a munkáját. - Amint említettem, a lényeg elhangzott. Úgy gondolom, ön is ugyanabban az ólban van, mint mi, a többi disznó... hát ne játssza meg magát Jézus Krisztusnak! Bűzlik a glóriája.
- Jogos. De ne feledje, én még vagy tucatnyi disznóólban elbújhatok. Egy nagy hadügyminisztériumban, amely negyvennyolc óra leforgása alatt áthelyeztethet Burmába vagy Szicíliába. Önnek nincs ilyen lehetősége. Ön ott áll... a disznóól közepén. Mindenki szeme láttára. Nekem meg birtokomban van egy hangszalag, ami nagyon is különleges színben tüntetheti fel önt. Szeretném, ha ezt jól az agyába vésné! Remélem, már megtörtént.
Kendall egy újabb cigaretta végét sodorgatta, majd rágyújtott. A füst szétterjedt az orrlyukai körül. Már éppen megszólalt, de azután meggondolta magát; félelem és gyűlölet tükröződött pillantásában, amint a tábornokra nézett.
Swanson tudatosan kerülte Kendall pillantását. Ha ebben a pillanatban elfogadja ezt az embert partnernek, ezzel elfogadná az egyezséget is. Egyszerre csak átvillant a fején, mi tenné elviselhetővé az egyezséget.
Megtalálta a feleletet, az ő feleletét - legalábbis ami a felszínt illeti. Elcsodálkozott, hogy miért nem jutott eszébe egészen eddig a pillanatig.
Walter Kendallt likvidálni kell majd.
Aminthogy Erich Rhinemannt is likvidálni fogják.
Amint Buenos Airesben kézzelfogható közelségbe kerül a tranzakció befejezése, Kendall óhatatlanul meghal.
S ezzel elmosnak valamennyi világos nyomot, amely az Egyesült Allamok kormányához vezet.
Egy pillanatig eltűnődött, vajon odaát Berlinben azok is annyira előrelátóak-e, hogy ilyen radikális döntésre jussanak. Kételkedett benne.
Rápillantott a mocskos, beteges könyvvizsgálóra, és farkasszemet nézett vele. Alan Swanson tábornok nem tartott már semmitől. Lelkiismeret-furdalás sem gyötörte.
Katona volt.
- Folytathatjuk, Mr. Kendall?
A könyvvizsgáló alaposan átgondolta a Buenos Airesszel kapcsolatos terveit. Swanson azon kapta magát, hogy lenyűgözi Walter Kendall érzéke a manőverezés és ellenmanőverezés iránt. Ennek az embernek úgy járt az agya, mint egy csatorna-patkányé: mindent ösztönösen tett, szag és fény alapján ellenőrizte a forrásait; ereje a gyanakvásban rejlett, abban, hogy szüntelenül változtatta ellenfelei megítélését. Valóban állat: ragadozó, csapdát elkerülő vadállat.
A németek legfőbb gondjai három kérdésre irányultak: a bort- és karbonádógyémántok minősége; a szállítmány mennyisége; végül a szállítmány Németországbajuttatásának biztonságos módszerei. Ha ezeket nem szavatolják nekik, nem adják a giroszkóptervrajzokat - a vezérlőberendezést.
Kendall föltételezte, hogy a gyémántszállítmányt szakértőcsoport, nem egy-két ember fogja ellenőrizni.
Ezek szerint három-öt emberből álló csoportot fognak alkalmazni erre a munkára; az ehhez szükséges idő több napot vehet igénybe attól függően, mennyire fejlett műszereket használnak. Ezt az információt New Yorkban szerezte be a Koeningtől. Ezen időszak alatt hasonló lehetőségeket biztosítanak egy aerofizikusnak a Peenemündéből odaszállított giroszkóptervrajzok felülvizsgálatára. Ha a nácik annyira elővigyázatosak lesznek, amennyire azt Kendall föltételezte, a tervrajzokat szakaszosan szállítják majd le, ahhoz időzítve, amennyi időt a szakértőcsoport igényel majd a gyémántok átvizsgálására. A giroszkóptudósnak bizonyára teljes elszigeteltségben kell tanulmányoznia a tervrajzokat (olyan helyen, ahol nem nyílik alkalma fénymásolatokat vagy másolatokat készíteni), amíg a gyémántvizsgáló csoport be nem fejezte munkáját.
Amennyiben mindkét fél elégedett lesz a szállítmányokkal, Kendall föltételezése szerint még egy végső fenyegetést iktatnak majd be, ami biztosítaná a zavartalan szállítást a két rendeltetési helyre. Logikusnak tűnik, hogy mindkét fél rendelkezzék ezzel a fegyverrel, s ez - a leleplezés veszélye. Az ügy és a haza elárulása.
Ennek büntetése: halál.
Ugyanaz a fegyver, amelyet a tábornok most őrá, Walter Kendallre szegez.
Milyen új mozzanat van még?
Gondolja-e Kendall, hogy lehetséges a tervrajzok átvétele után elszabotálni vagy utólag visszakövetelni a gyémántszállítmányt?
Nem. Legalábbis addig nem, amíg ez polgári tranzakció keretében marad. A leleplezés veszélye túlságosan is hézagmentes - túl sok a bizonyíték a kapcsolatra. Egyik fél válságos helyzete sem tagadható, ráadásul a nevek is ismeretesek. Az ellenséggel való együttműködés megbélyegző vádja embereket és vállalatbirodalmakat tehet tönkre. Könnyűszerrel ki lehetne szivárogtatni „hitelt érdemlő értesüléseket".
Ha pedig közbelépnek a katonák, a civilek nyomban kilépnek az üzletből - a szállításért többé nem ők lennének felelősek.
Swansonnak ezzel tisztában kell lennie; végtére is éppen ezt a helyzetet teremtette meg.
Swanson tisztában volt ezzel.
Hol vizsgálják majd meg a gyémántokat? Melyik a legalkalmasabb hely?
Kendall szűkszavúan válaszolt: bármely helyet, amelyet az egyik fél előnyösnek talál, elutasítana a másik. Úgy vélte, a németek ezt pontosan fölmérték, ezért javasolták Buenos Airest. Hallhatta a tábornok a szalagról. Hát nem hallgatta meg?
Agentína erős emberei kétségtelenül, bár nem nyilvánosan tengelybarátok, ámde a kormány annyira függ gazdaságilag a szövetségesektől, hogy ez a szempont mindenekelőtt valónak tűnik. A semlegességet lényegében gazdasági tényezők szavatolják, így azután mindkét félnek van aduja: a németek velük rokonszenvező környezetre találnak, az amerikaiak azonban elég nagy gazdasági befolyást gyakorolhatnak, amivel ellensúlyozhatják ezt a rokonszenvet - anélkül, hogy föl is számolnák.
Kendall tisztelettel beszélt a berliniekről, akik Buenos Aires mellett döntöttek. Megértették, hogy egyensúlyba kell hozni a lélektani elemeket, hogy föl kell adniuk bizonyos pozíciókat, hogy amellett megtartsák befolyási övezetüket. Értik a dolgukat.
Mindkét fél roppant óvatos lesz, ezt már maga a környezet is megköveteli. Minden az időzítésen fog múlni.
Swanson tudta, hogyan hozzák majd el Argentínából a tervrajzokat: üldöző vadászgépek láncot alkotva repülnek a part menti támaszpontig - diplomáciai előjogok fedezete alatt. Ez az álcázás kiterjed a katonákra is. Egyedül ő ismeri majd az akció lefolyását; a hadseregben, sőt mi több, a kormányban sem közlik senkivel sem a dolgot. Ő intézkedik majd, s a kellő időben közli a részleteket Kendallel.
Milyen közlekedési eszközzel érkeznek a németek? -kérdezte a tábornok.
- Van ennél súlyosabb problémájuk is. Tisztában is vannak vele, ezért néhány igen alapos követelményt támasztanak majd. Meglehet, túszt kérnek, bár nem hiszem.
- Miért nem?
- Van-e olyasvalakink, aki érdekelt a tranzakcióban, s nem feláldozható? Jesszusom! Ha én lennék az, ön lenne az első, aki azt mondaná: „Lőjék csak agyon azt a gazembert!" - Kendall ismét farkasszemet nézett rövid ideig Swansonnal. - Természetesen nem tudná, hogy én milyen különleges elővigyázatossági rendszabályokat foganatosítanék - sok egyenruha bemocskolódna, annyi szent.
Swanson tisztában volt vele, milyen mértékben kell számolnia Kendall fenyegetőzésével. Azt is tudta, hogy ezzel még megbirkózna. Igaz, jócskán törnie kellene a fejét, de ezzel még ráér. Kendall elintézésének előkészítése nem jelentene leküzdhetetlen akadályt. Első az elszigetelés lenne; azután egy alaposan előkészített dosszié...
- Vizsgáljuk meg most azt, hogyan képzelik el a bort és a karbonádó elszállítását. Semmi értelme, hogy egymást fenyegessük - mondta Swanson.
- Tehát már túlvagyunk ezen?
- Azt hiszem, igen.
- Helyes. Csak ne feledkezzék meg róla! -jegyezte meg Kendall.
- A gyémántokat Buenos Airesbe szállítják. Ezt már előkészítették?
- Folyamatban van. A szállítás időpontja három, három és fél hét múlva. Hacsak valamit össze nem zagyválnak az Atlanti-óceán déli vizein. Szerintünk előreláthatólag nem lesz semmi zűr.
- A vizsgálócsoport Buenos Airesben végzi a munkáját. Mi odaküldjük a fizikust... ki lesz az? Spinelli?
- Nem. Mindkettőnk érdekében elvetettük őt. De hát ezt is tudja...
- Igen. Akkor hát ki lesz?
- Egy Lyons nevű fizikus. Eugene Lyons. Majd szerzek önnek egy dossziét róla. Ha olvassa, vért fog izzadni, de ha létezik valaki, aki többet ér Spinellinél, hát ő az. Nem kockáztathatunk semmit. Most New Yorkban van.
Swanson fölírt magának valamit. - Hát a németek szállítási módozatai? Van erről valami elképzelésük?
- Több is. Semleges teherszállító repülőgép Recifétől északra, Brazíliába, onnan keletre Palmasba vagy valahová Guineába az afrikai parton. Azután egyenest Lisszabonba, onnan meg ki. Ez a leggyorsabb útvonal. De meglehet, nem merik megkockáztatni a légi folyosókat.
- Úgy beszél, mint egy katona.
- Ha csinálok valamit, alaposan végzem a munkámat.
- Mi van még?
- Úgy gondolom, feltehetően tengeralattjáró mellett döntenek majd. Talán kettőt is bevetnek, elterelés céljából. Lassúbb, de a legbiztonságosabb mód.
- Tengeralattjárók nem futhatnak be argentin kikötőbe. Déli őrjárataink elsüllyesztenék őket. Ha kikötnek, lefoglalják őket. Eszük ágában nincs változtatni ezeken a szabályokon.
- Esetleg kénytelenek lesznek.
- Lehetetlen. Kell lennie más útnak.
- Meglehet, önnek kell majd megtalálnia. Ne feledkezzék meg a makulátlan egyenruháról.
Swanson elkapta a szemét Kendallről. - Hát Rhinemann?
- Úgy érti, hogy mi van vele? Ismét a csúcs felé tart. Olyan nagy a vagyona, hogy még Hitler sem tudja kiéheztetni.
- Nem bízom benne.
- Ostoba tökfilkó lenne, ha megbíznék benne. De a legrosszabb esetben is csak piaci engedményeket - vagy pénzt - követelhet mindkét féltől. Akkor meg mi a gond? Szállítani fog. Miért is ne tenné?
- Biztos vagyok benne, hogy szállítani fog - ez az egyetlen, ami felől bizonyos vagyok... S ezzel elérkeztünk megbeszélésünk legfőbb pontjához. Azt akarom, legyen egy emberünk Buenos Airesben. A nagykövetségen.
Kendall gondosan latolgatta Swanson közlését, mielőtt válaszolt volna. Magához húzta a hamutartót, és fotelje karfájára tette. - S ez az önök vagy a mi emberünk lenne? Nekünk szükségünk van valakire; úgy számítottunk, hogy majd mi küldünk valakit.
- Rosszul számítottak. Már kiválasztottam az illetőt.
- Ez veszélyes lehet. Ezért a figyelmeztetésért nem kérek honoráriumot... hiszen egyszer már elmondtam.
- Ha mi megjelenünk a színen, a civilek kivonulnak? - Ez kérdés volt.
- Logikus...
- Csak akkor, ha az az ember, akit én küldök, tud a gyémántokról. Önnek kell gondoskodnia róla, hogy ne tudjon róluk. - Ez már kijelentés volt. - Százszázalékosan gondoskodjon erről, Kendall! Az élete függ tőle.
A könyvvizsgáló éles pillantást vetett Swansonra. -Miről van szó?
- Buenos Airest hatezer mérföld választja el a Meridian Aircraft üzemeitől. Azt kívánom, hogy ez az út balesetmentes legyen. Azt akarom, hogy a terv rajzokat egy profi hozza el.
- Még azt is megkockáztatja, hogy bemocskolódnak az egyenruhák, igaz-e tábornok?
- Nem. Ennek az embernek csak azt mondjuk, hogy Rhinemann eladta nekünk a peenemündei tervrajzokat. Azt fogjuk mondani, hogy Rhinemann a német földalatti mozgalomtól vásárolta ezeket. Menekülési útvonalak megszervezése fejében.
- Sok a buktatója ennek a mesének! Mióta dolgozik pénzért a földalatti mozgalom? Miért mennének el háromezer   mérföldre    tevékenységük   színhelyéről? Vagy miért egyezkednének Rhinemann-nal?
-  Mert szükségük van rá. neki meg szüksége van rájuk. Rhinemannt zsidóként űzték el - tévedés volt. Hiszen vetekedett Krupp-pal. A német iparban mindmáig sokan hűségesen kitartanak mellette, ő pedig irodát tart fenn Bernben. ...az, hogy a giroszkóppal kapcsolatban válságos a helyzetünk, nem titok, ezzel tisztában vagyunk. Rhinemann fölhasználja ezt a közismert tényt, üzleteket köt Bernben.
- De minek belekeverni a földalatti mozgalmat?
-  Megvannak az okaim. Ehhez azonban semmi köze. - Swanson kurtán, a szavakat elharapva beszélt. Egy pillanatra átvillant az agyán, hogy ismét túldolgozta magát, kimerült. Ügyelnie kell erre, ereje megcsappan, ha elfárad. Márpedig most meggyőzőnek kell tűnnie. Rá keli szorítania Kendallt. hogy feltétel nélkül engedelmeskedjék. Csak egv valami számít: Spauldingot el kell juttatni Erich Rhinemann közvetlen közelébe. Rhinemann a célpont.
A dandártábornok figyelte a vele szemben ülő mocskos kis embert. Hányingere támadt, ha arra gondolt, hogy pillanatnyilag milven döntő fontosságú egy efféle söpredék. Eltűnőrintt: talán már annyira lealjasult, hogy ilyen embert használ fel. Fölhasználja, azután elrendeli a kivégzését. Ez mintegy közelebb hozta kettejük világát.
- Rendben van.  Mr. Kendall, részletezem a dolgot... Az általam Buenos Aires számára kiválasztott ember az egyik legjobb hírszerző ügynökünk. Vissza fogja hozni azokat a tervrajzokat. De a legcsekélyebb kockázatot sem kívánom vállalni, hogy valamiképpen megtudja a gyémánttranzakciót. Az, hogy Rhinemann egyedül dolgozna, gyanút kelthetne benne; a német ellenállási  mozgalom   bevonása  minden  gyanú  fölé emelné az ügyletet.
Swanson alaposan megtanulta a leckét; széltében-hosszában a francia és a balkáni ellenállási mozgalmakról beszéltek, pedig a német földalatti mozgalom szívósabban, sikeresebben és nagyobb áldozatokat hozva dolgozott, mint az összes többi együttvéve. A volt lisszaboni ügynök nyilván tisztában van ezzel. Szemében ezáltal megemészthetővé és indokolttá válik a Buenos Aires-i megbízatás.
- Várjon csak egy pillanatig... Úristen! Várjon egy pillanatig! - Kendall elutasító arckifejezése egy csapásra megváltozott. Mintha hirtelen - vonakodva bár, de lelkesen - valami érdemlegeset fedezett volna föl Swanson szavaiban. - Ez jó trükknek bizonyulhat.
- Hogyan érti azt, hogy trükknek?
- Pontosan úgy, amit a szó jelent. Azt mondja, ennek az ügynöknek a kedvéért dobja be. A gyanú fölött álló ellenállási mozgalmat meg a többi szart... rendben van, akkor menjünk tovább! Éppen most mondta ki azt a garanciát, amit majd nyújtanunk kell.
- Miféle garanciát?
- Hogy a Koening-gyémántszállítmány kiszállítható Buenos Airesből. Ez lesz az igazi áttörés... Hadd kérdezzek néhányat. De válaszoljon nyíltan!
Csatornapatkány, gondolta Swanson az izgatott, elhanyagolt külsejű emberkét figyelve. - Folytassa!
- Szóval a földalatti mozgalom. Sok embert menekítettek ki Németországból, nagyon fontos embereket. Úgy értem, ez köztudomású.
- Nagyon... szóval... nagyon sikeresen dolgoznak.
- Kapcsolatba léptek bárhol is a német haditengerészettel?
- Gondolom, igen. Az ACI [ACI: Allied Central Intelligence (a szövetségesek központi hírszerző szolgálata)] bizonyára ismeri a részleteket...
- Ön azonban nem kíván hozzájuk fordulni. Vagy tévedek?
- Szó sem lehet róla.
- De lehetséges lenne?
- Micsoda?
- Hát a német haditengerészet, az isten verje meg! A tengeralattjárók! - Kendall előredőlt, szemét Swansonéba fúrta.
- Elképzelhetőnek tartom. De hát én nem vagyok... nem elsősorban vagyok hírszerző. A német ellenállási mozgalomnak kiterjedt a hálózata. Föltételezem, vannak kapcsolatai a haditengerészet parancsnokságában is.
-  Akkor hát lehetséges.
- Igen, bármi lehetséges. - Swanson visszariadva saját szavaitól, lehalkította a hangját. - Lehetséges.
Kendall hátradőlt és elnyomta a cigarettáját. Elmosolyodott (arca ilyenkor a legkevésbé sem volt vonzó), és mutató ujjával Swanson felé böködött. - Hát akkor megvan a legendája. Tiszta, mint a patyolat ruha, ráadásul minden istenverte gyanún fölött áll... Miközben éppen megvásároljuk azokat a tervrajzokat, véletlenül arra úszkál egy német tengeralattjáró, lesi az alkalmat, hogy felszínre emelkedhessen, és partra tegyen egy - sőt, ha úgy akarja két - igen fontos disszidenst. Az ellenállási mozgalom üdvözletével. Miféle jobb indokot találhatna egy tengeralattjáró, hogy felszínre emelkedjék ellenséges vizeken? Olyan helyen, ahol biztonságban van őrjáratoktól... Csakhogy senki sem száll majd partra. Ehelyett friss rakományt vesznek majd föl.
Swanson megpróbálta megemészteni Kendall hadarva előadott elgondolását. - Bonyodalmak támadnának...
- Tévedés! Elkülönülnek egymástól. Egyiknek sincsen köze a másikhoz! Különben is csak szóbeszéd az egész.
Alan Swanson dandártábornok mindig fölismerte, ha a szakterületén magánál tehetségesebb emberrel akadt össze. - Lehetséges. Rádiózárlat - ACI-utasításra.
Kendall fölállt. - Ezek már részletek - mondta halkan. - Majd én kidolgozom őket... ön pedig fizet nekem. Úristen, mennyit fog fizetni nekem!

13.	1943. december 27.
	Azori-szigetek

Az Azori-szigetcsoport Terceira nevű szigete, légvonalban 837 mérföldre Lisszabontól nyugatra, egyik kedvenc leszállóhelye volt azoknak a pilótáknak, akik az Atlanti-óceánon át a déli útvonalon vitték gépeiket az Egyesült Államokba. Leszállás közben mindig jólesően gondoltak rá, hogy a kevéssé forgalmas repülőtéren ügyes szerelők végzik el a karbantartást, így azután hamarosan folytathatják az útjukat. A Lajes repülőtér kellemes beosztásnak számított: az ott dolgozók tudatában is voltak ennek, és ennek megfelelően jól dolgoztak.
Ezért is nem értette meg a késedelmeskedést a B-17-es teher- és személyszállító repülőgép őrnagyi rangban levő parancsnoka; egyetlen utasa volt, bizonyos David Spaulding százados. Már leszállás közben, tizennégyezer láb magasságban kezdődött. A lajes-i irányítótorony megszakította leszállási eligazítását, és utasította a pilótát, hogy a továbbiakig körözzön. Az őrnagy ellenkezett, szerinte erre semmi szükség sincsen: a repülőtér üres. A lajes-i irányítótorony beosztottja egyetértett az őrnaggyal, de közölte, hogy csak a szomszédos Sao Miguel-szigeten levő Ponta Delagada-i amerikai parancsnokság telefonon leadott utasítását továbbítja. Az Az-Am-HQ adta a parancsot; nyilván várnak valakit, akinek ott kell lennie a gép leszállásakor, s az illető még nem érkezett meg. Az irányítótorony majd tájékoztatja az őrnagyot, mondta, egyébként pedig szállít-e az őrnagy valami nagy fontosságú rakományt? Egyszerűen csak kíváncsiságból kérdezi.
Szó sincs róla, semmit. Nincs is semmiféle rakománya; csupán egy Spaulding nevű katonai attasé a lisszaboni nagykövetségről. Amolyan istenverte követségi zsúrfiú. Rutin hazarepülés Norfolkba, mi a fenéért nem szállhat le?
Az irányítótorony, hangzott a válasz, majd tájékoztatja az őrnagyot.
A B-17-es pontban 13.00 órakor ért földet; huszonhét percet körözött.
David fölkászálódott a kapcsokkal a fedélzetre erősített elmozdítható ülésből, s nyújtózkodott egyet. A David szemében tizenhárom évesnek tűnő agresszív pilóta őrnagy megjelent a pilótafülke addig zárt ajtajában, s közölte vele, hogy odakinn egy dzsip várja - vagy hamarosan várja majd -, hogy elvigye valahová a támaszpontról a századost.
- Szeretném tisztességesen betartani a menetrendet - közölte a fiatal pilóta rosszkedvűen a rangban alatta álló idősebb utasával. - Tudom, hogy maguknak diplomáciaiaknak rengeteg a barátjuk ezekben a társaságbeli beosztásokban, de még hosszú út van hátra. Lesz szíves ezt észben tartani!
- Megpróbálom három részidő alatt befejezni a pólómérkőzést - felelte fáradtan David.
- Hát csak igyekezzék! - Az őrnagy sarkon fordult, az utastér végébe ment, ahol a légierők egy őrmestere már kinyitotta a legénység kijárataként használt teher-berakásra szolgáló nyílásfedelet. Spaulding követte, s közben azon tépelődött, vajon ki fogja majd odakinn fogadni.
- Ballantyne a nevem, százados - szólalt meg a dzsip kormánykereke mögül a Spauldingnak kezet nyújtó, középkorú civil. - Az Azores-Americannél dolgozom. Ugorjon be, csak pár perc az egész! A polgármester házába megyünk, alig pár száz yardra van a kerítésen túl.
David észrevette, hogy a kapuőrségnek esze ágában sincsen megállítani Ballantyne-t, a katonák csak intettek, hogy mehet. A civil nyomban ráfordult a repülőtérrel párhuzamosan haladó útra, és gyorsított. Nem telt bele annyi idő sem, amennyi egy komótos rágyújtáshoz szükséges, s a dzsip már be is fordult egy egyemeletes spanyol hacienda felhajtójára, majd elhajtva a ház mellett egy -jobb kifejezés híján - nem ide illő nyári lak felé tartott.
- Hát itt lennénk. Jöjjön, százados! - mondta kiszállás közben Ballantyne, és rámutatott a nyári lak redőnyajtajára. - Társam, Paul Hollander már vár bennünket.
Hollander szintén középkorú civil volt. A majdnem teljesen kopasz férfi acélkeretes szemüveget viselt, ami erősen öregítette. Akárcsak Ballantyne, ő is értelmesnek - és a titkosszolgálat emberének tűnt. Őszinte mosollyal üdvözölte Davidet.
- Nagy örömömre szolgál ez a találkozás, Spaulding. Mint annyian mások, én is csodálattal adóztam lisszaboni emberünk munkájának.
Valóban hírszerzők, állapította meg magában David.
- Köszönöm! Szeretném tudni, miért nem vagyok már a lisszaboni ember.
- Erre nem tudok válaszolni. Attól tartok, Ballantyne sem.
- Talán úgy vélték, megérdemel már egy kis pihenőt - tűnődött Ballantyne. - Uramisten, már vagy... mióta is volt ott? Három éve, megszakítás nélkül.
- Közel négy éve - felelte David. - S nem is egy „megszakítással". A Costa Brava zsebre vágja Palm Beach-et. Úgy tudom, hogy maguknál - feltételezem, hogy maguknál - van a nekem szóló parancs. Nem szeretnék türelmetlennek látszani, de a repülőgép pilótája egy őrnagyi rangban levő pimasz tizenéves, ő az, aki türelmetlen.
- Mondja meg neki, hogy eredjen a fenébe! - nevette el magát a Hollanderként bemutatkozott férfi. - Igenis nálunk van a parancsa, s ezenkívül tartogatunk még egy kis meglepetést a maga számára: előléptették alezredessé. Mondja meg az őrnagynak, hogy vasaltassa ki az egyenruháját!
- Úgy tűnik, átugrottam egy fokozatot.
- Valójában nem. Még tavaly előléptették őrnagynak. De úgy látszik, Lisszabonban nem sokat adnak a rangokra.
- Vagy a katonai kapcsolatokra - vetette közbe Ballantyne.
- Voltaképpen egyikre sem - ismerte be David. -Legalábbis engem nem törtek be. Eleinte attól tartottam, hogy a latrinánál kell majd őrszolgálatot teljesítenem.
- Hát azt nemigen. - Hollander leült a körbenálló négy nyugszék egyikébe, és helyet mutatott Davidnek. A maga módján ezzel azt jelezte, hogy beszélgetésük esetleg nem is lesz olyan rövid, ahogyan Spaulding gondolta. - Ha parádék vagy értékelések korát élnénk, bizonyos vagyok benne, hogy az elsők között tüntetnék ki.
- Köszönöm! - mondta David, és leült. - Megszabadítottak a szorongásomtól. Voltaképpen miről is van szó?
- Ismét csak nem tudunk válaszolni, csupán ex katedra utasításiank vannak. Több kérdést kell föltennünk magának - ezek közül csupán egy olyan van, amely eleve kizárná, hogy átadjuk a parancsot. Essünk túl először ezen a kérdésen; bizonyára szeretné tudni, hová megy. - Hollander ismét fölvillantotta őszinte mosolyát.
- Persze. Folytassa!
- Amióta fölmentették lisszaboni munkája alól, kapcsolatba lépett-e tudatosan vagy egyéb módon bárkivel is a nagykövetségen kívül? Ezen még a legártatlanabb búcsút is értem. Vagy kiegyenlített-e egy számlát vendéglőben, áruházban, netán véletlenül összefutott-e egy ismerősével a repülőtéren vagy útban a repülőtérre?
- Nem.  A poggyászomat diplomáciai zsákokban küldték el; nincs sem bőröndöm, sem más úti holmim.
- Alapos ember -jegyezte meg Ballantync, aki még mindig nem ült le.
- Minden okom megvan rá. Természetesen voltak megbeszéléseim az azt követő hétre, hogy visszaérkeztem az északi országrészből...
-   Honnan? - kérdezte Hollander.
- Baszkföldről és Navarrából. Találkozási helyek a határ mentén. Mindig előirányoztam közvetlen ilyen kirándulások utánra találkozásokat, ez fenntartotta a folyamatosságot. Nem sokat, éppen csak, hogy szem előtt legyek. Ez is része volt a konspirációnak. Ezen a héten két ilyet beszéltem meg - ebédet és koktélt.
- S mi lett velük? - kérdezte Ballantyne, miközben leült a David melletti székre.
- Utasítottam Marshallt- ő az a rejtjelező, aki vette a nekem szóló parancsot -, hogy közvetlenül a megbeszélt időpont előtt hívja fel az illetőket. S mondja meg, hogy késni fogok. Ez minden.
- Nem azt, hogy nem tud megjelenni? - Hollandernek láthatóan nagyon tetszett az ötlet.
- Nem. Csak annyit, hogy késni fogok. Jól beleillett a konspirációba.
- Elhiszem magának - nevette el magát. - Pozitívan válaszolt, de még mennyire. Hogyan tetszik magának New York?
- Most is úgy, mint azelőtt: kedvelem, de csak záros ideig.
- Nem tudom, meddig fog tartani, de oda szól a megbízatása. Méghozzá egyenruha nélkül, alezredes.
- New Yorkban éltem. Rengeteg embert ismerek ott.
- Új konspirációs szerepe a lehető legegyszerűbb. Olaszországi frontszolgálat után érdemei teljes elismerésével leszerelték. Egészségügyi okoknál fogva, jelentéktelenebb sebesülések miatt. - Hollander zakója belső zsebéből borítékot húzott elő, és az asztalon át odanyújtotta Davidnek. - Minden benne van. Roppant egyszerű, okmányok... minden.
- Rendben - mondta David, és átvette a borítékot. - Akkor hát obsitos leszek New Yorkban. Ennyit értek. Végtére is nem írhatták meg az igazat, ugye?
- Az okmányok egyszerűek - azt nem mondom, hogy hitelesek... Sajnálom.
- Hát még én. S azután mi lesz?
- Valaki nagyon a szívén viseli a maga sorsát. Remek állása van, nagy fizetése. A Meridian Aircraftnál.
- A Meridiannél?
- A tervrajzosztályon.
- Tudomásom szerint a Meridian Közép-Nyugaton van. Illinoisban vagy Michiganben.
- Van New York-i irodája is. Vagy legalábbis lesz.
- Feltételezem, repülőgéptervrajzokról van szó.
- Gondolom, igen.
- Kémelhárítás?
- Nem tudjuk - felelte Ballantyne. - Semmiféle felvilágosítást sem kaptunk, csak annak a két embernek a nevét, akinél jelentkeznie kell.
- A nevek is benne vannak a borítékban?
- Nem - mondta Hollander. - Szóban kell közölnünk magával. Semmit sem szabad leírnia, amíg oda nem ér.
- Úristen,  az  egésznek  olyan  Ed  Pace-íze van. Ő kedveli az efféle sületlenségeket.
- Ismét csak azt mondhatom, hogy sajnálom. Nála magasabb szintről jött a parancs.
- Micsoda... ? Azt hittem, ennél magasabb szint már csak a Szentlélek lehet... De hát akkor maguk hogyan jelentenek? És kinek?
- Mindvégig abszolút elsőbbséget élvező futárral egy washingtoni címre. A hatóság feltüntetése nélkül, de a továbbítást és a prioritást a fairfaxi hadosztály engedélyezi.
Spaulding halkan, alig hallhatóan füttyentett. - S mi a két név?
- Az első: Lyons. Eugene Lyons. Aerofizikus. Utasításunk van közölni magával, hogy kissé különc, de istenverte lángelme.
-  Más szóval: az ember érdektelen, a lángelmére viszont szükségünk van.
-  Valahogy így. Gondolom, már hozzászokott az ilyesmihez -jegyezte meg Ballantyne.
- Igen - felelte Spaulding. - És a másik?
- Egy Kendall nevű ember. - Hollander keresztbe vetette a lábát. - Róla semmit sem közöltek, csak a nevét. Walter Kendall. Fogalmam sincs, kiféle.
David meghúzta derekán a biztonsági övet. A B-17-es motorjai nagy sebességgel pörögtek, megremegtetve a hatalmas géptestet. Körülnézett a gépben; még sohasem méregetett így repülőgépet, igyekezett a fesztávot és lemezburkolatot valamiféle képzeletbeli tervrajzra redukálni. Ha Hollander híven ecsetelte megbízatását (s miért ne tette volna?), néhány nap múlva már repülőgéptervrajzokat fog tanulmányozni.
Egy valamit talált sajátosnak: az elővigyázatossági rendszabályokat. Egy szóval kifejezve, ésszerűtlennek tűntek; még a szokásosan túlhajtott biztonságot is meghaladták. A világ legegyszerűbb dolga az lett volna, hogy jelent Washingtonban, majd megkapja új beosztását, és rendkívül alapos eligazításban részesül. Ehelyett, úgy tűnik, semmiféle eligazítás sem lesz.
Vajon miért nem?
Lehetséges, hogy megfellebbezhetetlen parancsokat kap majd két embertől, akit soha életében nem látott? Anélkül, hogy bármely katonai hatóság jóváhagyja azokat, vagy akárcsak bemutatná e két embert neki?
Sajnálom... Pace-nél magasabb szintről jött.
így fogalmazott Hollander.
... afairfaxi hadosztály engedélyezi.
Ismét csak Hollander szavai.
David fölismerte, hogy magától a Fehér Háztól eltekintve Fairfax a legmagasabb szint, ameddig valaki eljuthat. De hát Fairfax még mindig csak katonai intézmény. Őt pedig nem utasította Fairfax, csak „engedélyezte".
Hollander további kérdései voltaképpen nem is voltak kérdések. Igaz, kérdőszavakkal vezette be azokat: ugye, van-e, tud-e. De nem voltak kérdések, egyszerűen csak további utasítások.
- Vannak-e barátai valamely repülőgépgyártó vállalatnál? Igazgatói szinten?
Fogalma sincsen, az isten szerelmére. Már olyan pokolian régen nem járt az Egyesült Államokban, hogy még afelől sem bizonyos, vannak-e még egyáltalán barátai, pont.
Lényegtelen. Mondta Hollander, kerülnie kell az efféle „barátokat" - ha lennének ilyenek. Ha véletlenül összeakadna velük, jelentse nevüket Walter Kendallnek.
- Van-e New Yorkban olyan nőismerőse, aki ismert közéleti személyiség?
Ez meg miféle kérdés? A legostobább, amivel valaha is találkozott! Mi a fenét érthetett ezen a Hollander?
A kopaszodó, szemüveges Az-Am-ügynök röviden tisztázta a kérdést. David dossziéjában az szerepel, hogy polgári jövedelmét rádiószínészként egészítette ki. Márpedig ez annyit tesz, hogy ismert színésznőket.
Meg színészeket, vetette közbe Spaulding. S akkor mi van?
Közismert színésznőkkel való barátság nyomán esetleg fényképek jelenhetnek meg az újságokban, felelte Hollander. Vagy találgatások pletykarovatokban, kinyomtathatják a nevét. Ezt is kerülni kell.
Davidnek eszébe jutott, hogy ismer - ismert - több olyan lányt is, aki karriert csinált a filmvilágban, amióta ő távol volt. Rövid ideig viszonya is volt egy színésznővel, aki jelenleg a Warner Brothers egyik sztárja. Vonakodva bár, de egyetértett Hollanderrel; az ügynöknek igaza van. Majd kerüli az efféle kapcsolatokat.
- Képes-e arra, hogy gyorsan, kizárólag az emlékezetére hagyatkozva megjegyezzen olyan tervrajz-specifikációkat, amelyeknek semmi közük sincs ipari tervezéshez?
Ha megkapná a korrelációs jelmagyarázatok és anyagi tényezők kivonatát, a válasz feltehetően: igen.
Ezek szerint föl kell készülnie - bárhogyan történjék is ez - a repülőgép-tervezésre.
Ez, gondolta Spaulding, teljesen nyilvánvaló.
Ez, mondta Hollander, minden, amit közölhet vele.
A B-l 7-es odagördült a Lajes repülőtér kifutópályájának a végére, s megfordult, hogy nekifusson a fölszállásnak. A kellemetlen modorú őrnagy hangsúlyozottan ott állt a teherberakó nyílásnál, és az óráját nézte, amikor Spaulding visszatért. David kikászálódott a dzsipből, kezet rázott Ballantyne-nal, és három ujját föltartva köszöntötte az őrnagyot.
- Az időmérő eltévesztette a számolást az utolsó részidőben - kiáltotta oda a pilótának. - Tudja, hogyan van ez azokkal a csíkos gatyás fiúkkal.
Az őrnagy azonban nem fogta föl humorosan a dolgot.
A repülőgép fölgyorsult, odalentről a talaj egyre erősebben ütötte-verte a kerekeket. Még néhány másodperc, és a repülőgép fölemelkedik. David előrehajolt, hogy felvegye az Azori-szigeteki újságot, amelyet Hollandertól kapott és a földre dobott, amikor bekapcsolta a biztonsági övet.
Az egész egy szempillantás alatt zajlott le. Olyan erejű robbanás, hogy a kiszerelhető ülés - a benne ülő, előrehajló Davidet is magával ragadva - kiszakította magát a szorítóbilincseiből, és a repülőgép jobb oldali falának vágódott. Soha sem tudja már meg, de gyakran eltépelődött rajta, vajon nem az Azori-szigeteki újság mentette-e meg az életét.
A repülőgép belsejét füst borította el. A gép oldalirányt fellszökött a levegőbe, majd oldalvást megperdült. A megcsavarodó fém hangja szakadatlan, véget nem érő sikolyként töltötte be az utasteret; a géptest tetejéről és oldalairól acélbordák röpültek szerteszét, és csattogva, megcsavarodva vágódtak ki a bilincseikből.
A második robbanás elsöpörte a pilótafülkét; vérpermet és húscafatok csapódtak az összeomló, szétvágódó gépfalaknak. Egy emberi fejbőrcafat - a bíborvörös, nyúlós folyadék alatt elégett hajcsík maradványa látszott - csattant Spaulding alsókarján. David a füstön át látta, hogy ragyogó napfény áramlik be a tengelye körül megperdülő repülőgép elülső részén át.
A repülőgép kettészakadt!
David nyomban fölismerte, hogy csupán egyetlen esélye van a túlélésre. Az üzemanyagtartályokat teljesen feltöltötték az Atlanti-óceánon túli hosszú útra -még néhány másodperc, és fölrobbannak. Teljes erővel megrántotta a derekára feszülő biztonsági öv csatját. A csat nem engedett; a zuhanás következtében összegubancolódott az öv, és eltömítette a csatot. David azonban addig rángatta és csavarta, amíg a rugó fölpattaht, és ő kiszabadult.
A repülőgép - pontosabban a roncs - dübörögve hányódott, jelezvén, hogy haláltusája pillanatokon belül véget ér a kifutópályán túli gyorsan közeledő hegyoldalban. David hátravetette magát, és teljes erejéből visszafelé kezdett kúszni. Egy ízben kénytelen volt megállni és megkapaszkodni a padlón - arcát elfedte karjával, amikor egy csipkézett élű fémdarab behatolt a jobb lapockájába.
A teherrakománynyílás-fedelet elvitte a robbanás; a halott repülőőrmester félig kilógott az acélkereten, mellét a torkától egészen a bordájáig fölhasította egy repeszdarab.
David, amennyire csak rémülete engedte, megbecsülte, milyen magasságban lehet a talajtól, azután kivetette magát a gépből; esés közben összekuporodott, hogy csökkentse az ütés erejét, és elgurulhasson a felé száguldó farokrész elől.
A talaj kőkemény és köves volt - de David kiszabadult. Gurult, gurult, majd kúszott, szinte beásta magát a földbe, véres kezével markolta a száraz, kemény talajt, amíg teljesen ki nem fulladt.
Mozdulatlanul feküdt, és távolról hallotta csak a szirénák vijjogását.
Azután az eget-földet megrengető robbanást.
A Lajes repülőtér és a fairfaxi hadosztály között sűrűn jöttek-mentek a teljes elsőbbséget élvező nagyfrekvenciás rádióüzenetek.
Utasítás érkezett, hogy David Spauldingot a nem egészen egy óra múlva fölszálló, legközelebbi új-foundlandi járattal szállítsák el Terceiráról. Új-Foundland-ben a légierő támaszpontján várja majd egy üldöző vadászrepülőgép, amely közvetlenül a New York-i Mitchell repülőtérre viszi. Tekintettel arra, szólt az utasítás, hogy Spaulding alezredest nem érte súlyosabb sérülés, a neki átadott parancson nem változtatnak.
A B-17-esen bekövetkezett robbanások és az ebből eredő halálesetek oka minden kétséget kizáróan szabotázs volt. Vagy már Lisszabonban elhelyezték a gépen az időzített bombát, vagy pedig Lajesen, az üzemanyag-feltöltés során szerelték be. Azon nyomban nagy erővel megkezdték a vizsgálatot.
Amíg Davidet megvizsgálta és ellátta az angol katonaorvos, Hollander és Ballantyne mindvégig ott volt vele. Mihelyt bekötözték több öltéssel összevarrt lapockáját, és kitisztították összevagdalt két kezét és alkarját, Spaulding kijelentette, hogy megrázta ugyan az eset, de bevetésre kész. Az orvos még beadott neki egy intravénás nyugtató injekciót, hogy az út utolsó szakaszain egészen New Yorkig alaposan kipihenhesse magát, azután távozott.
- Bizonyos, hogy odaát nagyon is megértik majd, ha egy-két hét szabadságot kíván kivenni - jelentette ki Hollander. - Úristen, milyen szerencsés is maga, hogy megmaradt!
- Életben maradt, ez a helyes kifejezés - tette hozzá. Ballantyne.
- Célpont vagyok? - kérdezte Spaulding. - Összefüggésben volt ez a dolog velem?
- Fairfax nem hiszi - felelte a kopaszodó Hollander. - Szerintük véletlen egyidejű szabotázs.
Spaulding figyelte az Az-Am-ügynököt, amikor ezeket mondta. Úgy tűnt neki. mintha Hollander habozna, eltitkolna valamit.
- Meglehetősen valószínűtlen egybeesés, igaz? Én voltam az egyetlen utas.
- Ha az ellenségnek sikerül egy ilyen akció során megsemmisítenie egy nagy repülőgépet és egy pilótát, gondolom, ezt sikerként könyveli el. Ráadásul a lisszaboni biztonsági szolgálat pocsék.
- Ahol én voltam, nem az. Általában nem az.
- Akkor talán itt, Terceirában... Csak azt mondom, hogy mit gondol Fairfax.
Kopogtattak az ambulancia ajtaján, s Ballantyne ajtót nyitott. Egy főhadnagy állt ott feszes vigyázzállás-ban, és Davidhez fordulva nagyon együttérzően szólalt meg- nyilván tudta, hogy Spaulding a halál mezsgyéjén járt.
- Ideje fölkészülnie, uram! Húsz perc múlva felszállunk. Segítségére lehetek a holmija berakodásában?
- Nincsen semmim, főhadnagy. Amim csak volt, ott van abban az elégett roncsban.
- Persze, persze Sajnálom.
- Ne sajnálja. Még mindig jobb, mintha én maradtam volna benne... Azonnal jövök. - David Ballentyne-hoz, azután Hollanderhez fordult, és kezet rázott velük.
S amikor még utolszor elbúcsúzott Hollandertől, észrevette az ügynök szemében.
Hollander valóban eltitkolt valamit.
Az angol sorhajókapitány felretolta a nyári lak redőnyajtaját, és belépett. Paul Hollander fölállt a nyugszékről.
- Elhozta? - tudakolta a tiszttől.
- Igen. - A sorhajókapitány az egyetlen kovácsoltvas asztalra rakta az aktatáskáját, és fölpattintotta a zárját. Kivett egy borítékot, és átnyújtotta az amerikainak. - A fotólabor remek munkát végzett. Jól megvilágított elülső és hátsó nézet. Majdnem annyit ér, mintha az eredetit tartaná a kezében.
Hollander letekerte a borítékot a hajtókájára erősítő zsineget, és előhúzta a fényképet. Egy kis plakett fölnagyítása volt - egy hatágú csillagé.
David-csillag volt.
Fejoldalának közepén tekercs alakban héber felirat látszott. A hátlapon egy villámmal keresztezett tőr, Fieldomborműben.
- A héber szöveg egy Haggai nevű próféta neve; egy palesztinai központtal rendelkező, zsidó fanatikusokból álló szervezet jelképe. Haganának nevezik magukat. Azt állítják, hogy a feladatuk a bosszúállás - kétezer év sérelmeiért. Úgy becsüljük, hogy az eljövendő években előreláthatólag sok zavart fognak kelteni - attól tartok, ezt ma is bebizonyították.
- De hát azt mondta, hogy a hátsó fülke alsó farmerevítője alá volt hegesztve.
- Méghozzá oly módon, hogy csakis közvetlen robbanás okozhasson kárt benne, más semmi. A maguk repülőgépét a Hagana robbantotta föl.
Hollander leült, és a fényképfelvételre meredt. Azután fölpillantott az angol tisztre. - De hát miért? Az isten szerelmére, miért?
- Erre nem tudok válaszolni.
- Fairfax sem. Azt hiszem, még csak el sem akarják ismerni. Azt akarják, hogy felejtsük el az egészet.

14.	1943. december 27.
	Washington. D. C.

Amint Swanson meghallotta hangszórós telefonján titkárnőjének, a női segédszolgálatos hadnagynak halk, megnyugtató hangiát, nyomban tudta, hogy ezúttal nem valami szokványos közlésről van szó.
- Az egyes vonalon Fairfax hívja, uram! Pace ezredes. Azt mondta, szakítsam félbe a beszélgetést.
Amióta átadta Davis Spaulding személyi anyagát, a fairfaxi parancsnok nem volt hajlandó személyesen fölhívni a tábornokot. Nem öntötte szavakba vonakodását, egyszerűen csak rábízta alárendeltjeire az üzenetközvetítést. S mivel valamennyien érdekeltek voltak abban, hogy minél előbb kihozzák Spauldingot Portugáliából, Pace álláspontja világosnak tűnt: szorgalmazza ugyan az akciót, de nem ismeri el, hogy személyesen is részt vesz benne.
Edmund Pace még mindig nem találta kielégítőnek a lisszaboni emberére vonatkozó homályos „abszolút prioritás" magyarázatokat. Ragaszkodott a már régebben kiadott parancsok követítéséhez.
- Tábornok, a terceirai Lajes repülőtérről rendkívül sürgős rádióüzenetet kaptunk - kezdte nagy sietve Pace.
- Mi a fenét jelentsen ez? Honnan?
-Az Azori-szigetekről. A B-17-es szállítógép ellen szabotázst követtek el. Spaulding is a gépen volt. Fölszálláskor fölrobbantották a gépet.
- Úristen!
-Javasolhatnám, hogy fáradjon ki hozzánk, uram?
- Spaulding meghalt?
- Az előzetes jelentések cáfolják, de nem szavatolhatok semmiért. Minden zavaros. Várni akartam, amíg újabb jelentések megerősítik ezt, de most nem várhatok. Váratlan fejlemény. Kérem, fáradjon ki, tábornok!
- Már indulok is. Szerezze meg a Spauldingra vonatkozó információt!
Swanson összerakta az íróasztalán kiteregetett papírokat (a Kendalltől kapott tájékoztatás volt); kapoccsal összefogta a lapokat, vékony falú páncélkazettába rakta azokat, lepecsételte, majd egy kétkombinációs, kulcsra zárható iratgyűjtő szekrénybe tette a dobozt.
Ha léteztek szigorúan titkos ügykezelést igénylő papirosok, ezek a dokumentumok alátámasztották annak jogosultságát.
Megforgatta a kétkombinációs kereket, elfordította a kulcsot, majd egy pillanatra elgondolkodott, nem lenne-e okosabb, ha megfordítaná a menetet, és magával vinné a okmányokat... Nem, ez nem lenne biztonságos. Biztosabb, ha a páncélszekrényben vannak. A padlóba csaposan beengedett iratgyűjtő páncélszekrény biztonságosabb, mint egy olyan ember szövetzsebe, aki az utcán járkál és autóba ül. Egy iratgyűjtő páncélszekrényt nem érhet baleset, nem esendő, mint egy kimerült, ötvenhárom éves dandártábornok.
A bejáratnál tisztelgett a szolgálatos őrnek, és gyors léptekkel sietett le a lépcsőn a járda széléhez. Gépkocsivezetője várta, már értesítette a titkárnője, akinek energikus tevékenysége még azokat a szüntelen kísérleteit is elfojtotta, hogy több legyen a tábornok számára, mint pusztán ügyes titkárnő. Swanson tudta, hogy eljön majd a nap, amikor a rá nehezedő nyomás meghaladja erejét, s akkor behívatja a titkárnőt a szobájába, bezárja belülről az ajtót, és a barna bőrdíványon istenigazából megkeféli.
Miért töpreng most a titkárnőjén? Hiszen mit sem törődik a női kisegítőszolgálatos hadnaggyal, aki a főnökét oroszlánként védelmezve ül a hivatali ajtaja előtt.
Hátradőlt az ülésen, és levette a sapkáját. Nagyon is jól tudta, miért gondol a titkárnőjére: ez pillanatnyi fellélegzést biztosít neki. Elodázza azokat a gondolatokat, amelyek az azori-szigeteki kifutópályán történt robbanás nyomán adódó - vagy nem adódó - bonyodalmak körül forognak.
Ó, uramisten! Még a gondolattól is irtózott, hogy elölről kelljen fölépítenie azt, amit már sikerült összeállítania. Elölről kezdeni, újra fölépíteni mindent, keresni a megfelelő embert - elképzelhetetlen! Már az is elég bonyodalmas, hogy végiggondolja a jelenlegi helyzet részleteit.
A csatornapatkány által szállított részleteket.
Kendall.
Rejtély ez az ember. Visszataszító talányos kérdés, amit még a G-2 sem tudna összerakni. Swanson elvégeztette a szokványos ellenőrzést vele kapcsolatban; kívánságát arra alapozta, hogy a könyvvizsgáló tudomással bír a Meridian repülőgép-szerződéseiről. De a titkosszolgálat emberei és Hoover összeszorított szájú eszelősei lényegében csak neveket és dátumokat tudtak szállítani. Utasítást kaptak, hogy ne kérdezzék ki a Meridian dolgozóit vagy bárkit, akinek köze van az ATCO-hoz vagy a Packardhoz. Ez a parancs természetesen szinte eleve meggátolta őket feladatuk teljesítésében.
Kiderült, hogy Kendall negyvenhat éves, súlyosan asztmás hites könyvvizsgáló. Nőtlen, nincs, vagy csak nagyon kevés a barátja, Manhattan közepén, két utcasaroknyira lakik a cégétől, amelynek egyedüli tulajdonosa.
A személyi értékelések meglehetősen egyöntetűek voltak: kellemetlen modorú, antiszociális individualista, ugyanakkor azonban ragyogó képességű statisztikus.
A személyi anyag voltaképpen sivár, nyomorúságos sorsról árulkodott volna (apja elhanyagolta, soha semmiféle elismerésben sem volt része, a szokásos történet), de a dosszié üres volt. Semmi sem utalt arra, hogy szegénységben élt, nélkülözött vagy nehézségekkel küszködött volna, mint oly sok milliónyi ember, kiváltképpen a nagy világgazdasági válság éveiben.
Semmilyen alaposan elemző anyag sem akadt róla.
Rejtély.
De Walter Kendall Buenos Airesre vonatkozóan szállított részletei a legcsekélyebb mértékben sem voltak rejtélyesek. Tökéletesen világosak voltak. Kendall-ben felébresztették a manipulációs érzéket, a kihívás cselekvésre sarkallta amúgy is fejlett manőverezési ösztöneit. Mintha csak rálelt volna élete nagy üzletére, amint - gondolta Swanson - valóban rá is talált.
Az akciót a következő három, egymástól elszigetelt feladatra bontotta: a gyémántszállítmány megérkezése és megvizsgálása; ezzel egyidejűleg a giroszkóptervrajzok beható vizsgálata, nyomban kézhezvételüket követően; a szállítmány átrakása a tengeralattjáróra. A Koening-bányákból származó bort- és karbonádó-ládákat titkon elkülönítik a Puerto Nuovo Dársena Norte kerületében levő egyik raktárában. Az áruházban dolgozó kijelölt németek kizárólag Erich Rhinemann-nak jelentenek.
Eugene Lyonst, az aerofizikust, egy őrzött lakásban szállásolják el a San Telmo kerületben (ez a környék nagyjából a New York-i Gramercy Parknak felel meg) - jómódú, exkluzív környezet, eszményien megfelel a szigorú felügyelet követelményének. A fizikus Spauldingnak jelent, amilyen ütemben befutnak a tervrajzrészletek.
Spaulding még Lyons előtt megérkezik Buenos Airesbe, a nagykövetségre osztják be, a Swansonnak alkalmasnak tűnő pozícióba. Megbízatása - legalábbis Spaulding úgy véli majd - arra fog szólni, hogy összehangolja a giroszkóptervrajzok megvásárlását, s ha megállapítják hitelességüket, felhatalmazást adhat a kifizetésre. A felhatalmazás egy Washingtonnak rádión leadott kód alapján történnék, s a föltevés szerint majd a fővárosból engedélyezik az összeg átutalását Rhinemann-nak Svájcba.
Ezt követően Spaulding készenlétben áll majd egy mindkét fél által elfogadott repülőtéren, hogy egy repülőgépen elhagyja Argentínát. A fölszállásra akkor adnak neki engedélyt, ha Rhinemann megkapja az értesítést, hogy a „folyósítás" megtörtént.
Valójában azonban a Spaulding által küldött rejtjeles rádióüzenetjelzés lenne a német tengeralattjárónak, hogy felszínre emelkedjék egy előre meghatározott helyen a tengeren, s ott találkozzék a gyémántszállítmánnyal megrakott kis hajóval. Mind a tengerészeti, mind a légi őrjáratokat eltávolítják ebből a körzetből; ha kételyek merülnének föl a parancsot illetően - ami fölöttébb valószínűtlen -, bevetik az ellenállási mozgalom szökevényeiről szóló konspirációs legendát.
Amint megtörténik az átrakodás a nyílt tengeren, a tengeralattjáró ezt rádió útján közli - ez lenne a Rhinemann-nak szóló „folyósítás". A tengeralattjáró ezután alámerül és elindul útjára haza, Németországba. Ezt követően Spaulding engedélyt kap a fölszállásra, hogy visszatérjen az Egyesült Államokba.
A biztosítékok mindkét fél részére optimálisak voltak az adott körülmények között. Kendall bizonyos volt, hogy „el tudja adni" ezt az akciótervet Erich Rhinemann-nak. Ó is, Rhinemann is bizonyos fokig tárgyilagosak, ami nem mondható el az ügylet többi résztvevőjéről.
Swanson nem vitatta a hasonlóságot; ez ismét csak alátámasztotta, miért kell meghalnia Kendallnek.
Az elgondolás szerint a könyvvizsgáló egy hét múlva repülne Buenos Airesbe, ahol elvégzi az utolsó simításokat is a tranzakción a német emigránssal. Megértetné Rhinemann-nal, hogy Spaulding szerepe a tapasztalt futáré, a hóbortos Eugene Lyons őrzőjéé - s Kendall beismerte, hogy erre nagyon is szükség van. De Spaulding csak ennyi, semmivel sem több. Nem vesz részt a gyémántszállítmány átadásában, fogalma sincsen a tengeralattjáróról. Ő adja majd le az átadáshoz szükséges rejtjeles rádióüzenetet - de nem lesz tudatában ennek. Semmi eshetőség sincsen, hogy tudomást szerezzen a tranzakcióról.
Légmentesen záró, áthatolhatatlan páncélzatú terv - elfogadható.
Swanson újra meg újra elolvasta Kendall „részleteit", de képtelen volt hibát találni bennük. A hiúzszemű könyvvizsgáló egy hallatlanul bonyolult tárgyalást egyszerű eljárások sorozatára és egymástól elkülönített indítékokra bontott le. A maga módján roppant érdekes megtévesztést dolgozott ki. Minden lépést valahol ellenőrizni lehet, minden lépésnek megvan az ellenlépése.
Swanson majd kiegészíti a tervet egy utolsó csalárd fondorlattal: David Spaulding megöli Erich Rhinemannt.
A parancs eredete: a Szövetségesek Központi Hírszerző Szolgálatának utasítása. Rhinemann a tranzakcióban való részvételének jellege folytán túl nagy tehertétel lenne a német ellenállási mozgalomnak. A hajdani lisszaboni ügynök tetszése szerint választhatja meg a módszereit. Orgyilkosokat bérelhet fel, vagy elvégezheti a munkát maga is - attól függően, hogy a helyzet mit követel meg. Csak azt kell biztosítania, hogy Erich Rhinemann meghaljon.
Spaulding majd megérti. Hiszen az elmúlt jó néhány esztendőt az ügynökök és kettős ügynökök árnyékvilágában töltötte, ez töltötte be az életét. David Spaulding - ha hinni lehet a személyi anyagának - helyesen ítéli majd meg a parancsot: ésszerű, profi megoldás.
Ha ugyan életben van Spaulding.
Ó, uramisten! Mi történt? Hol is történt? Lapess, Lajes. Valami istenverte repülőtéren az Azori-szigeteken! Szabotázs. Fölszállás közben fölrobbantották a gépet.
Mi a fenét jelentsen mindez?
A sofőr lekanyarodott az országútról a virginiai föld-útra. Tizenöt percre voltak a Fairfax-tábortól. Swanson azon kapta magát, hogy beszívja az ajkát, sőt beleharapott a lágy húsba, érezte, hogy vékonyan csordogál szájában a vér.
- Kaptunk újabb információt - közölte egy fotótérkép keret előtt álló Edmund Pace ezredes. A térkép az Azori-szigeteki Terceirát ábrázolta. - Spauldingnak semmi baja. Természetesen jól összeverte magát. Zúzódásai vannak, néhány helyen összevarrták, de semmije sem tört el. Én mondom magának, valóságos csoda, hogy megúszta. A pilóta, a másodpilóta, a legénység még egy tagja - valamennyien meghaltak. Csak Spaulding élte túl, meg egy hátsó géppuskás, de ő valószínűleg nem éri meg a reggelt.
-Járóképes? Mármint Spaulding?
- Igen. Hollander és Ballantyne van mellette. Úgy gondolom, azt szeretné, ha kihoznánk onnan...
- Úristen, hát persze! - vágott közbe Swanson.
- Föltétettem egy Új-Fundlandbe induló gépre. Hacsak nem változtatja meg a parancsot, ott egy parti őrjárat gépe veszi föl és hozza le délre. A Mitchell repülőtérre.
- Mikor érkezik?
- Ha az időjárás megengedi, késő éjszaka. Máskülönben csak holnap kora reggel. Kívánja, hogy lehozassam repülőn ide?
Swanson habozott. - Nem... Egy orvos a Mitchellen alaposan vizsgálja meg. De tartsák ott New Yorkban. Ha néhány nap pihenőre van szüksége, helyezzék el szállodában. Egyébként minden marad a régiben.
- Nos... - Úgy tűnt, Pace kissé megorrolt valamiért a feljebbvalójára. - Valakinek találkoznia kellene vele.
- Miért?
- A papírjai. Minden, amit összekészítettünk, odaégett. Egy halom hamu az egész.
- Ó. Hát persze. Erre nem is gondoltam. - Swanson hátat fordított Pace-nek, és az egyszerű, merev íróasztal előtt álló székhez lépett. Leült.
Az ezredes figyelte a dandártábornokot. Láthatóan aggasztotta, hogy Swanson nem tud eléggé összpontosítani a problémára. - Könnyűszerrel összeállíthatunk új anyagot, ez nem probléma.
- Helyes. Legyen szíves, tegye meg. Azután várja valaki Spauldingot a Mitchellen, és adja át neki a papírokat.
- Rendben... De lehetséges, hogy változtatni kíván elgondolásán. - Pace az íróasztal székéhez lépett, de nem ült le.
- Miért? Mivel kapcsolatban?
- Bármi legyen is... A repülőgép ellen szabotázsakciót hajtottak végre, ezt már elmondtam önnek. Emlékezzék csak, azért kértem, hogy fáradjon ki ide, mert váratlan fejleményről kaptunk hírt.
Swanson felipillantott alárendeltjére. - Nehéz hetem volt. S már közöltem önnel, milyen nagy horderejű vállalkozásról van szó. Ne játsszon tehát Fairfax-játékokat velem. Nem állítom, hogy szakértő lennék az ön területén. Csupán segítséget kértem; parancsot adtam rá, ha úgy tetszik. Mondja meg amit akar, de szíveskedjék elhagyni a bevezető köntörfalazást.
- Megkíséreltem megadni önnek ezt a segítséget -közölte Pace hűvös, kimért udvariassággal. - Nem könnyű ez, uram. S éppen most tizenkét órányi időt mentettem meg önnek, miközben mérlegelheti az alternatívákat. Azt a repülőgépet a Hagana robbantotta föl.
- A micsoda?
Pace elmagyarázta, hogy ez egy palesztinai székhelyű zsidó szervezet. Beszéd közben élesen figyelte Swansont.
- De hát ez őrület! Semmi értelme az egésznek! És honnan tudja?
- A kivizsgálócsoport első dolga egy szabotázs helyszínén, hogy megöntözi, átforgatja a törmeléket, keresi a bizonyítékokat, amelyek elolvadhatnak a hőtől, vagy eléghetnek, ha robbanóanyagot használnak. Ez csak előzetes vizsgálat, s igen gyors munkát kell ilyenkor végezni... A gép farrészéhez szegecselve egy Hagana-plakettet találtak. Azt akarták, hogy nyilvánvaló legyen, ki követte el a szabotázst.
- Szentséges úristen! S mit mondtak az azoriaknak?
-Szereztem önnek egy napot, tábornok! Utasítottam Hollandert, hogy kicsinyelje le ezt az összefüggést, és egy szót se szóljon róla Spauldingnak. Sőt mi több, ha valamiképpen mégis kitudódnék a dolog,jelentse ki, hogy a véletlen játékáról van szó. A Hagana fanatikusokból álló független szervezet. A legtöbb cionista szervezet nagy ívben elkerüli. Vademberek bandájának nevezik őket.
- Hogyan tudódhatna ki? - Swansont egészen más idegesítette, mint Pace-t.
- Bizonyára tudja, hogy az Azori-szigetek angol ellenőrzés alatt állnak. A portugálokkal kötött régi szerződésük felhatalmazza őket, hogy használhassák a szigetcsoport katonai berendezéseit.
- Ezt én is tudom -jegyezte meg ingerülten Swanson.
- Az angolok találták meg a plakettet.
- Mit fognak tenni?
- Elgondolkodnak a dolgon. Végül jelenteni fogják a Szövetségesek Központi Hírszerző Szolgálatának.
- De ön már most tud róla.
- Hollander érti a dolgát. Szívességeket tesz, cserében meg neki tesznek szívességeket.
Swanson fóltápászkodott, és céltalanul föl-alá kezdett járni. - Mi a véleménye minderről, Ed? Spauldingnak szánták? - Az ezredesre tekintett.
Pace arckifejezése alapján ítélve Swanson arra gondolt, hogy az ezredes kezdi megérteni, ő miért aggódik. Nem is annyira a vállalkozás jellegét ismerte fel - ez meghaladta a hatáskörét, amit el is fogadott -, hanem hogy egy tiszttársa kénytelen olyan területen dolgozni, amelyről nem bír ismeretekkel, egy olyan területen, amelynek szabályaira nem képezték ki. Ilyen esetekben egy jóérzésű tiszt rokonszenvet érez társa iránt.
- Csak találgatásokkal szolgálhatok, elnagyolt, még csak nem is jó találgatásokkal... Lehet, hogy Spauldingnak szánták. De még ha így is lenne, nem jelenti feltétlenül, hogy az ön vállalkozásával függ össze a dolog.
- Hogyan érti ezt?
- Nem tudom, Spaulding milyen gyakorlati munkát végzett odaát. Legalábbis a részleteit nem ismerem. A Haganában rengeteg a pszichopata - méghozzá a halálos fajtából. Körülbelül annyira ésszerűek, mint Julius Streicher alakulatai. Meglehet, Spaulding kénytelen volt megölni egy portugál vagy egy spanyol zsidót. Vagy föl kellett használnia egy konspirációs csapdában. Egy katolikus országban másra sem vár egy Hagana-sejt... Persze az is lehet, hogy a gép valamelyik másik utasa volt a célpont. Egy tiszt vagy legénységi állományú, akinek valamelyik rokona anticionista, főként ha zsidó anticionista. Még ellenőriznem kell... Ha nem olvasta a szakirodalmat, tulajdonképpen meg sem értheti azokat a biboldókat.
Swanson néhány pillanatig nem szólt semmit. Amikor megszólalt, hangjából érezhető volt, hogy elismeréssel adózik Pace szemléletének. - Köszönöm... De feltehetően nem olyasvalamiről van szó, mint amiről beszélt, ugye? Úgy értem, spanyol zsidók vagy konspirációs csapdák, vagy valamelyik pilóta nagybátyja... Spauldingról van szó.
- Nem tudhatjuk. Persze spekulálhatunk, de nem föltételezünk.
- Egyszerűen képtelen vagyok fölfogni, hogyan történhetett. - Swanson ismét leült, s gátlástalanul, hangosan töprengett. - Mindent egybevetve... - Elgondolkodott, majd elhallgatott.
-Javasolhatok valamit? - Pace a székéhez ment. Nem lett volna helyénvaló, hogy egy tépelődő feljebbvalóhoz felülről szóljon.
- Hát persze - felelte Swanson, az ezredesre pillantva. Szeme hálásan tapadt az akaratos, magabiztos hírszerző tisztre.
- Valljuk be, nem engedélyeztek betekintést az ön vállalkozásába, nem is akarom, hogy engedélyezzék. Hadügyminisztériumi feladat, oda is való. Néhány percre említettem, hogy mérlegelnie kellene az alternatívákat. .. talán mérlegelnie kellene. De csakis, ha közvetlen összefüggést lát. Figyeltem önt, nem tette meg.
- Mert nincsen alternatíva.
- Nem függ össze esetleg az ön ügye - s magam sem látom, figyelembe véve, amit tudok a szondázás és Johannesburg alapján, hogyan függhetne össze - a koncentrációs táborokkal? Auschwitzcal? Belsennel?
- Még közvetve sem.
Pace az íróasztalra könyökölve előrehajolt. - A Hagana ugyanis ezekkel a dolgokkal foglalkozik. A spanyol zsidókon és a konspirációs csapdákon kívül... .ne hozzon most új döntéseket, tábornok. Túlságosan elsietné a dolgot, anélkül, hogy bármi is alátámasztaná az elhatározását.
- Alátámaszt... - Swanson hitetlenkedve meredt az ezredesre. - Egy repülőgépet felrobbantottak. Embereket öltek meg!
- S a farokrészre bárki fölszerelhetett egy plakettet. Nagyon is könnyen elképzelhető, hogy próbára akarják tenni önt.
- De kicsoda?
- Erre nem tudok felelni. Figyelmeztesse Spauldingot; furcsának fogja találni, hiszen ő ott volt azon a gépen. De hadd mondja meg neki az emberem a Mitchell repülőtéren, hogy megismétlődhet az eset; hogy legyen óvatos... ő ott volt, tábornok... A megfelelő módon fog viselkedni... S hadd javasoljam, hogy időközben keressenek pótlást is.
- Pótlást?
- Spaulding helyett. Ha ugyanis valóban megismételnék a dolgot, sikerrel is járhatnak. S akkor ő kiesik.
- Úgy érti, akkor megölik.
- Igen.
- Mondja, miféle világban élnek a magukféle emberek? - kérdezte halkan Swanson.
- Bonyolult dolgok ezek - felelte Pace.

15.	1943. december 29. 
	New York

Spaulding szállodájának a Fifth Avenue-ra és a Central Parkra nyíló ablakából nézte az odalenn hömpölygő forgalmat. A Montgomery egyike volt azoknak a kicsiny, elegáns szállodáknak, amelyekben a szülei szálltak meg, ha New Yorkban tartózkodtak, s ezért kellemes nosztalgia fogta el, hogy most ismét ott lakhat. Az idős portás a recepcióban még néhány könnyet is szétmorzsolt, miközben elvégezte a bejelentkezési formaságokat. Spaulding nem is emlékezett (szerencsére eszébe jutott, mielőtt még megszáradt volna a tinta a bejelentőn), hogy az öreg sok-sok éve gyakran sétálni vitte a parkba. Több mint egynegyed százada!
Séták a parkban. Nevelőnők. A szálloda halljában sofőrök álltak készenlétben, hogy elvigyék szüleit a pályaudvarra, hangversenyre, próbára. Zenekritikusok. Hanglemezgyári igazgatók. Véget nem érő vacsorák, ahol szokás szerint „megjelent", mielőtt ideje volt lefeküdni; apja sokszor biztatta, mondja meg valamelyik vendégnek, hány éves korában komponálta Mozart a tizennegyedik szimfóniáját. Dátumok és adatok bebiflázására kényszerítették, pedig ő édeskeveset törődött ilyesmivel. Viták. Hisztérikus jelenetek egy tehetségtelen karmester vagy egy gyengén sikerült hangverseny, vagy egy igazságtalanul levágó kritika miatt.
Őrület.
S mindig újra feltűnt Aaron Mendel alakja, csillapítva, békítve a háborgó kedélyeket - gyakran apáskodott hatalmaskodó apja fölött, miközben az édesanyja elhalványodva másodhegedűs szerepre kárhoztatva várakozott, noha ez ellentétben állt természet adta erejével.
Azután meg a nyugodalmas időszakok. A vasárnapok - kivéve, amikor hangversenyek voltak -, amikor a szüleinek egyszerre csak eszükbe jutott, hogy ő is létezik, és igyekeztek egyetlen nap alatt kárpótolni, amiért - mint bűntudatosan megvallották ilyenkor -helytelenül nevelőnőkre, sofőrökre és kedves, udvarias szállodaigazgatókra bízták a kisfiút. Ilyenkor, ezekben a békés időszakokban megérezte, hogy apja őszinte, mégis mesterkélt erőfeszítéseket tesz; szerette volna megmondani neki, hogy minden rendben van, nem érzi kifosztottnak magát. Nem kényszerültek arra, hogy őszi napokon állatkertekben és múzeumokban ődöngjenek - az európai állatkertek és múzeumok amúgy is sokkal jobbak voltak. Nyaranta nem kellett volna őt kivinniük a Coney Islandre vagy a New Jersey-i tengerpartra Hiszen egy napon sem lehetett emlegetni ezeket a Lidóval vagy Costa del Santiagóval. De bármikor jártak is Amerikában, szülei kényszert éreztek, hogy beilleszkedjenek „az amerikai apa és anya" sablonjába.
Valóban szomorú, mulatságos, következetlen, képtelen helyzet volt.
Valamiféle tudatalatti oknál fogva az elmúlt esztendőkben sohasem szállt meg ebben a kicsiny, elegáns szállodában. Persze nemigen lett volna rá szüksége, de azért megpróbálhatta volna: az igazgatóság őszintén szerette a Spaulding családot. Most azonban valamilyen oknál fogva helvénvalónak találta, hogy itt szálljon meg. A sokévi távollét után biztonságos helyre vágyott - legalábbis emlékeit illetően biztonságosra.
Spaulding ellepett az ablaktól, az ágyhoz ment, amelyre a boy föltett te új bőröndjét a Rogers Peetnél vásárolt új civil ruhaneművel. Mindent ott vásárolt, még a bőröndöt is. Parr volt annyira előrelátó, hogy pénzt is küldött az őrnaggyal aki elhozta neki a Terceirában odaveszett okmányai pótlását. Nyugtát kellett aláírnia - csak a pénzért, a papírokért nem. Jót derült ezen.
Az őrnagy, aki a Mitchell repülőtér leszállópályáján várta, elkísérte a támaszpont ambulanciájára, ahol egy unott katonaorvos megvizsgálta, majd kijelentette, hogy teljesen rendben van, csak „leromlott"; szakmai bírálatot mondott a varratokról, amelyekkel az angol katonaorvos öltötte össze a sebeit az Azori-szigeteken, de nem látott okot rá, hogy kicserélje azokat; végül javasolta, hogy David négyóránként vegyen be két aszpirint, és pihenjen.
A betegnek nyugalomra van szüksége.
A futár őrnagy a szokásos fairfaxi halandzsát vágta le, és közölte Spauldinggal, hogy a hadosztálynál még mindig elemzik a lajes-i szabotázst; elképzelhető, hogy őellene irányult, s Lisszabonból irányították megtorlásként valamelyik zokon vett akciójáért. Legyen óvatos, minden szokatlan incidenst közvetlenül jelentsen Fairfaxbe Pace ezredesnek. Továbbá, vésse az agyába Alan Swanson dandártábornok, hadügyminisztérium, nevét. Swanson a legfelsőbb kapcsolata, néhány nap múlva, legkésőbb tíz nap múlva érintkezésbe lép majd vele.
Akkor meg minek hívja fel Pace-t? Már ami az „incidenseket" illeti. Miért ne kereshetné meg közvetlenül Swansont? Ha már ő a legfelsőbb kapcsolata?
Így szól Pace utasítása, - felelte az őrnagy; amíg a dandártábornok át nem veszi az irányítást, egyszerűbb így.
Vagy újabb álcázás, gondolta David, s eszébe jutott Paul Hollander, a terceirai Az-Am-ügynök elborult szeme.
Valami történik. A felsőbb kapcsolat átadása nagyon is szokatlan módon történt. Kezdve azokon a rendkívül sürgős rejtjeltáviratokon, amelyeket Lisszabon kapott egészen a rendkívül sajátos parancsig - semmi sem vágott egybe a szokásos stratégiával. Kezdve az óceán közepén átadott okmányokon, amelyeket Az-Am-ügynökök kézbesítettek, közölvén, hogy előbb ki kell faggatniuk, addig a szokatlan parancsig, hogy előzetes eligazítás nélkül New Yorkban két civilnél kell jelentkeznie.
Mindez úgy tűnt, mint egy angolkeringő sasszézása. Vagy nagyon profi, vagy iszonyúan műkedvelő munka volt. Spaulding azt gyanította, hogy valójában a kettő elegye. Érdekes lenne megismerkedni ezzel a Swanson tábornokkal. Sohasem hallott róla.
Leheveredett a szállodai ágyra. Elhatározta, hogy egy órát pihen, azután zuhanyozik, megborotválkozik, és több mint három éve először megnézi az éjszakai New Yorkot. Kíváncsi volt, hogyan hat a háború egy manhattani estére; azt tapasztalta, hogy a nappali órákban alig valami vagy éppenséggel semmi változás sem látszik - kivéve a plakátokat. Jó lenne ma éjszaka nővel aludni. S ha megtörténik, azt szeretné, ha kényelmesen intéznék el, huzavona vagy kapkodás nélkül. Kapóra jönne valami szerencsés véletlen - kellemes, valóban kellemes közjáték. Másrészt viszont esze ágában sem volt átböngészni a telefonkönyvet, hogy mesterségesen teremtsen meg egy ilyen véletlent. Három év és kilenc hónap múlt el, amióta utolszor vette föl a telefonkagylót New Yorkban. Időközben megtanulta, hogy óvatosnak kell lennie, ha napokon belül valami változás következik be, nem is szólva három év kilenc hónap változásairól.
Jólesően idézte föl azoknak az Államokból Lisszabonba áthelyezett beosztottaknak az elbeszéléseit, hogy odahaza milyen könnyen megközelíthetők a nők. Kiváltképpen Washingtonban és New Yorkban, ahol a nagy számok törvénye és az állandóság hiánya elősegítette az egyetlen éjszakára szóló kapcsolatokat. Azután némi derűs beletörődéssel az is eszébe jutott, hogy ugyanezen beszámolók alapján milyen ellenállhatatlan vonzerőt gyakorol a nőkre a tiszti egyenruha, főként az őrnagyoké és annál magasabb rangúaké.
Az elmúlt négy évben összesen háromszor volt rajta egyenruha: a Mayflower Szálloda társalgójában, amikor Ed Pace-szel találkozott; aznap, amikor megérkezett Portugáliába, és aznap, amikor elhagyta Portugáliát.
Most még csak nem is volt egyenruhája.
Összerezzent, mert csöngött a telefonja. Csakis Fairfax és - föltételezte - az a dandártábornok, Swanson tudta, hol tartózkodik. A Mitchell repülőtér orvosi rendelőjéből hívta föl a Montgomeryt, és foglalt szobát; az őrnagy azt mondta, vegye ki hetvenkét órára, szüksége van ennyi pihenésre, senki sem fogja zavarni. S most valaki zavarja.
- Hello?
- David! - Lányhang volt, mély, a Plazában iskolázott hang. - David Spaulding!
-Ki beszél? - David egy pillanatig arra gondolt, hogy nem az előbbi képzelgésének válik-e áldozatául.
- Leslie az, drágám! Leslie Jenner! Úristen, legalább öt éve nem láttalak.
Spaulding lázasan gondolkodott. Leslie Jenner a New York-i társaság tagja, de semmi köze sem volt a rádióhoz; a főiskolát végzettek bandájába tartozott. A Biltmore-nál, az óra alatt szoktak találkozni; hosszú éjszakákat töltöttek a LaRue-ben; azután meg ott voltak a táncdélutánok, amelyekre nem is annyira társasági hovatartozás miatt, inkább csak a hangversenyszólista Spauldingék fiaként hívták meg. Leslie a Miss Porter's-t, a Finch-et és az ifjú szociális munkásokat jelentette.
Csak a neve változott meg. Egy Yale-ben végzett fiúhoz ment feleségül. Nem emlékezett már a nevére.
- Leslie, hát ez... úristen, micsoda meglepetés! Honnan tudod, hogy itt vagyok? - Spaulding igyekezett könnyedén csevegni.
- Semmi sem történik New Yorkban, amit nem tudok meg! Mindenütt van szemem és fülem, drágám! Valóságos kémhálózatot tartok fenn!
David Spaulding érezte, hogy kifut a fejéből a vér - nem volt ínyére a lány tréfája. - Komolyan gondolom, Leslie... Csak mert nem hívtam föl senkit. Még Aaront sem. Honnan tudtad meg?
- Ha már mindenáron tudni akarod, Cindy Bonner - azelőtt Cindy Tottle, aki férjhez ment Paul Bonner-hez -, szóval Cindy Paul valami szörnyűséges karácsonyi ajándékát cserélte éppen vissza a Rogers Peetnél, és megesküdött, hogy észrevett, amint éppen egy öltönyt próbáltál. És tudod, milyen Cindy! Túl félénk, hogy megszólítson...
David nem ismerte Cindyt. Még a nevére sem emlékezett, hát még az arcára. S miközben ezen töprengett, Leslie Jennerből tovább ömlött a szó.
-  ...így azután berohant a legközelebbi telefonfülkébe, és fölhívott engem. Végtére is, drágám, mi igazán nagy szám voltunk!
Ha a „nagy szám" azt jelenti, hogy két hónapon át minden hétvégét East Hamptonban töltött, gondolta David, meg hogy lefeküdt a házigazda lányával, akkor egyet kell értenie vele. De nem értett egyet a meghatározással; átkozottul diszkrét futó kaland volt, s még a lány nagyon is társasági házassága előtt történt.
- Egyáltalán nem bánnám, ha nem tájékoztatnád erről a férjedet...
- Ó, istenem, te kis ártatlan bárány! Jennert mondtam, nem Hawkwoodot! Még a nevét sem tartottam meg. Csak az kéne!
Ez az, villant át David fején. Egy Hawkwood nevű férfihez ment hozzá: valami Roger vagy Ralph a neve. Rögbijátékos vagy teniszező?
-  Sajnálom. Nem tudtam...
- Richard meg én egyszerűen megegyeztünk, hogy nem megy tovább - már száz éve történt. Az a rohadék még a legjobb barátnőimmel is kikezdett! Most Londonban van, a légierőknél, de azt hiszem, valami nagyon titkos dolog. Biztos vagyok, hogy az angol lányok alaposan kiveszik belőle a részüket... komolyan mondom, kiveszik! Én csak tudom!
David ágyéka enyhén bizseregni kezdett. Leslie Jenner úgyszólván fölkínálkozott.
- Nos. végül is szövetségesek - jegyezte meg tréfálkozva Spaulding. - De még mindig nem árultad el, hogyan találtál rám?
- Pontosan négy telefonomba került, te kis ártatlanság. Végigtárcsáztam a szokásos helyeket: Commodore, Biltmore és a Waldorf; azután eszembe jutott, hogy a papád és a mamád mindig a Montgomeryben szállt meg. Egy hajdan volt világban, drágám... Arra gondoltam, hogy amilyen pokolian nehéz nálunk most szobát foglalni, talán eszedbe jutott a régi szálloda. 
-  Jó nyomozó válna belőled, Leslie.
- Csak amikor a nyomozás tárgya megéri, kis ártatlanság... Az biztos, hogy annak idején jól szórakoztunk.
- Hát igen - mondta Spaulding, de gondolatban távol járt. - S nem hagyhatjuk, hogy elfecséreljed hősies emlékezőtehetségedet. Vacsora?
- Ha nem kérdezted volna meg, sikítottam volna.
- Elmenjek érted a lakásodra? Hol laksz?
Leslie a másodperc egy töredékéig habozott. - Találkozzunk egy vendéglőben. Ha idejönnél, soha el nem mennénk.
Hát ez már felkínálkozás, annyi szent.
David egy kis kávéházat nevezett meg az ötvenegyedik utcában, még emlékezett a címére. A Park közelében volt. - Fél nyolckor? Nyolckor?
- Fél nyolc remek, drágám, de ne ott. Már évekkel ezelőtt   bezárt.   Miért   ne   mennénk   a   Gallerybe? A Negyvenhatodikban van. Majd én foglalok asztalt, ismernek ott engem.
- Remek.
- Szegény kis ártatlanságom, már olyan régen nem jártál itthon. Semmit sem tudsz. Majd én vontatókötélre veszlek.
- Tetszik az ötlet. Akkor fel nyolckor.
- Már alig várom. S megígérem, hogy nem fogok sírni.
Spaulding letette a kagylót. Zavarban volt - több tekintetben is. Először is, egy lány nem szokta fölhívni egykori szeretőjét közel négy háborús esztendő múltán, anélkül hogy megkérdezné - kiváltképpen ezekben az időkben -, hol járt, hogy van, de legalábbis megérdeklődné, mennyi ideig marad a városban. Ez nem tűnt természetesnek, a kíváncsiság tagadása volt ezekben a kíváncsiságra olyannyira hajlamos napokban.
Egy másik ok azonban mélységesen nyugtalanította.
A szülei utoljára 1934-ben szálltak meg a Montgomeryben. Ő pedig azóta be sem tette a lábát oda. 1936-ban ismerkedett meg a lánnyal, 1936 októberében New Havenben, a Yale Egyetem előadótermében. Tisztán emlékezett rá.
Leslie Jenner feltehetően mit sem tudhatott a Montgomery Szállodáról. Legalábbis semmit arról, milyen kapcsolat volt a szálloda és a szülei között.
Leslie hazudott.

16.	1943. december 29.
	New York

A Gallery pontosan olyan volt, amilyennek David elképzelte: rengeteg mély tüzű bíborszínű bársony, mindenütt a legváltozatosabb alakú és méretű csillogó rézborítások, amelyek visszaverték a tucatnyi gyertyatartó falikarból áradó tompasárga fényözönt; a világítótesteket olyan magasságban helyezték el az asztalok fölött, hogy az étlapok olvashatatlanok legyenek. A közönség szintén nem okozott meglepetést: fiatalok, gazdagok, tudatosan hányavetiek; rengeteg összehúzott szemöldök, gunyoros mosoly és villanó fogsor. A hangok hol fölerősödtek, hol elhalkultak, a szavak összefolytak, a hangsúlyok hamisak voltak.
Leslie Jenner már ott volt, mire David megérkezett. A ruhatár előtt a karjába vetette magát, vadul, némán szorította magához hosszú perceken át - legalábbis Spaulding így érzékelte az időt. Mindenesetre túl hosszúra sikeredett az ölelés. Amikor a lány visszahajtotta a fejét, a könnyek patakokban csorogtak az arcán. A könnyek igaziak voltak, de volt valami - telt szájának feszes vonala vagy maga a szem? - mesterkélt a lányban. Vagy ővele nem volt rendjén valami? Hiszen már oly hosszú évek óta nem járt ilyen Gallery-féle helyeken, és olyan lányokkal, mint Leslie Jenner.
Minden más tekintetben olyan volt, amilyennek emlékezett rá. Talán idősebb lett, feltétlenül érzékibb - félreismerhetetlen nyomot hagyott rajta a tapasztalat. Sötétszőke haja most már inkább világosbarna volt, tágra nyílt barna szeme finoman kiemelte veleszületett kihívó jellegét, arcán egy parányit elmélyültek a vonások, de még mindig arisztokratikusnak, egy tömbből faragottnak tűnt. David érezte a lány hozzáfeszülő testét, és ettől életre keltek az emlékek. Ruganyosan karcsú, izmos, telt mellű - az egész test a szex szolgálatában állt. A szex formálta a szex céljára.
- Istenem, istenem, istenem! Ó, David! - Ajkát David fülére szorította.
Elindultak az asztaluk felé; a lány David kezét szorongatta, s még amikor ültek, akkor is csak annyi időre engedte el, ameddig rágyújtott egy cigarettára, azután ismét rákulcsolta ujjait a fiú kezére. Gyors szavakkal beszéltek. David nem volt biztos benne, vajon hallgatja-e őt a lány, pedig szüntelenül bólogatott és le nem vette a szemét róla. David elismételte konspirációs történetének egyszerű vázlatát: Olaszország, kisebb sebesülések; leszerelik, hogy elhelyezkedhessek egy fontos iparágban, ahol több hasznot hajthat, mintha puskát cipelne. Fogalma sincsen, meddig marad New Yorkban. (E tekintetben őszinte, gondolta. Valóban fogalma sincs, meddig marad a városban - bárcsak tudná, sóhajtott magában.) Örült a viszontlátásnak.
A vacsora az ágy előjátékául szolgált. Ezzel mindketten tisztában voltak, egyikük sem próbálta titkolni az izgalmat, amit az élet legkellemesebb élményének az újraélesztése okoz neki: a fiatalkori szexének, amit rejtetten, a szülői megrovástól biztonságban élvezhettek. S az élvezetet még fokozta, hogy tiltott, veszedelmes volt.
- A te lakásodra? - kérdezte David.
- Nem, drágám. Együtt lakom a nagynénémmel, anya húgával. Manapság nagyon menő dolog a közös lakás - nagyon hazafias.
David meg sem hallotta az indoklást. - Akkor menjünk hozzám - jelentette ki határozottan.
- David? - Leslie megszorította a kezét, és kis szünetet tartott. - Azok a régi családi bútordarabok, akik a Montgomeryt vezetik, nagyon sok embert ismernek a mi köreinkből. Például Alcottéknak is van lakosztályuk ott, Dewhurstéknek is... Van kulcsom Peggy Webster lakásához a Village-ben. Emlékszel Peggyre? Ott voltál az esküvőjükön. Jack Webster? Ismered Jacket. A haditengerészetnél szolgál; Peggy elment meglátogatni őt San Diegóba. Menjünk Peggy lakásába.
Spaulding élesen figyelte a lányt. Nem felejtette el furcsa viselkedését, amikor telefonon beszéltek, hazugságát a régi szállodáról és a szüleiről. De azért lehetségesnek tartotta, hogy képzelete elragadja - a lisszaboni évek elővigyázatossá tették. Lehetne találni magyarázatot, talán az ő emlékezete is kihagyott. Most azonban a kíváncsisága semmivel sem maradt el a vágya mögött.
Nagyon kíváncsi volt. Nagyon vágyott Leslie-re.
- Hát akkor legyen Peggy lakása - mondta.
Ha a szeretkezésen kívül történt még másvalami is, az elkerülte David figyelmét.
Mihelyt levetették kabátjukat, Leslie a konyhában italokat készített. David pedig újságpapírt gyűrt a kandalló rácsa alá. és figyelte, hogyan fog lángot.
Leslie megállt a konyhaajtóban, és lenézett Davidre, aki guggolva rakosgatta szét a fatuskókat, megpróbálva huzatot csinálni. Kezében poharak voltak, és mosolygott. - Két nap múlva szilveszter lesz. Kicsit elszámítjuk magunkat és szilveszternek tekintjük a mai estét. A mi szilveszterünknek. Remélem, még sok fogja követni.
- Sok - felelte David. Fölállt és a lányhoz lépett.
Nemcsak a neki nyújtott poharat, mindkettőt elvette. - Oda állítom őket. - A kandallóval szemközti kis dívány előtt álló kávézóasztalhoz vitte a poharakat. Villámgyorsan megfordult, s udvariasan a lány szemébe nézett. Leslie nem nézte a poharakat. Az sem érdekelte, hová rakta David a poharakat.
Ehelyett a kandalló elé lépett, és levetette a blúzát. A földre ejtette, azután megfordult, erős mellét kiemelte a szoros, áttetsző, a mellbimbónál csipkés melltartó.
- Vedd le az ingedet, David!
David levetette az ingét, és Leslie-hez lépett. A lány megrezzent, amikor meglátta a kötést, s gyöngéden megérintette az ujja hegyével. Egész testével Davidhoz simult, medencéjét erősen a combjának szorította, s nagy szakértelemmel oldalirányú mozgást végzett. David a lány hátán matatott, és kinyitotta a melltartó kapcsait. Leslie kissé meggörbítette a hátát, amint a fiú lehúzta róla a melltartót, azután megfordult, és mellét fölfelé a fiú testére nyomta. David jobb tenyerét a lány bal mellére szorította, Leslie pedig lenyúlt, és kissé hátralépve kinyitotta a nadrágját.
- Az italokkal ráérünk, David. Szilveszter van. Legalábbis a mi számunkra.
David nem engedte el a lány mellét, ajkával a szemét, a fülét cirógatta. Leslie-ben föllobbant a szenvedély. - Itt, David - nyöszörögte. - Itt, a padlón. -Térdre ereszkedett, szoknyája fölcsúszott a combján, elővillant harisnyakötője.
David lefeküdt mellé, és csókolni kezdte.
- Még emlékszem - suttogta, és gyöngéden elnevette magát. - Az első alkalommal, a csónakház melletti üdülő. A padló. Emlékszem.
- Kíváncsi voltam, emlékszel-e még rá. Én sohasem felejtettem el.
Még csak hajnali háromnegyed kettő volt, amikor David hazavitte a lányt. Kétszer szeretkeztek, jócskán ittak Jack és Peggy Webster príma whiskyjéből, s leginkább a „régi szép napok"-ról beszélgettek. Leslie gátlástalanul számolt be a házasságáról. Richard Hawkwood, a volt férje, olyan férfi volt, aki egyszerűen képtelennek bizonyult az állandó kapcsolatokra. Szexuális tekintetben telhetetlen étvágyú volt, amíg kedve szerint válogathatott; máskülönben nem nagyon vitézkedett. Kudarcot vallott - már amennyire a családja engedte - az üzleti életben is. Hawkwoodot úgy nevelték, hogy évi ötvenezer dollárt költhet el, képességei alapján viszont legföljebb hatezret keresett.
Leslie úgy vélte, hogy a háborút a Richard-féle emberek számára találták ki. Az efféle emberek remekül érvényesülnek a háborúban, s így történt a volt férjével is. Inkább lezuhan valahol tűzcsóva közepette, dicsőséges halált hal, semhogy visszatérjen majdan a polgári élet kudarcai okozta frusztrációhoz. Spaulding túlzottnak találta ezt az ítéletet. Leslie viszont azt állította, hogy még elnéző is volt. Ezen jót nevettek, és újból szeretkeztek.
David egész este éberen figyelt, várta, hogy a lány majdcsak mond valamit, felfed valamit, kérdez valami szokatlant Bármit, ami tisztázná - ha mást nem is - a megtalálásával kapcsolatos korábbi hazugságai mögött meghúzódó okokat. Semmi.
Ismét megkérdezte, úgy tett, mintha hihetetlennek tartaná, hogy emlékezne a szüleire és a Montgomeryre. De Leslie ragaszkodott hozzá, hogy tévedhetetlen az emlékezete, s csupán annyit tett hozzá, hogy „a szerelem még alaposabb kutatásra késztet".
Ismét hazudott; David bizonyos volt ebben. Ami közöttük van, nem szerelem.
Leslie a taxiban elbúcsúzott tőle, nem akarta, hogy feljöjjön hozzá. A nénje bizonyára alszik, mondta, jobb ez így.
Abban egyeztek meg, hogy másnap ismét találkoznak. A Websters’-ben. Este tíz órakor; Leslie-nek vacsorameghívása van, majd igyekszik korán megszabadulni. Azonkívül lemondja megbeszélt programját a valódi szilveszterestére. Az egész napot együtt töltik majd.
Amint a portás beengedte a lányt a kapun és a taxi elindult felfelé a Fifth Avenue-n, Davidnak első ízben jutott eszébe, hogy Fairfax utasítása szerint holnapután kell megkezdenie megbízatása teljesítését a Meridian Aircraftnél. Szilveszter napján. Arra gondolt, bizonyára csak fél napot dolgoznak majd.
Sajátos. Szilveszter. Karácsony.
Eddig még csak nem is gondolt karácsonyra. Nem feledkezett meg róla, hogy ajándékokat küldjön szüleinek Santiagóba, de ez még azt megelőzően történt, hogy elindult volna az északi országrészbe. Baszkföldre és Navarrába.
A karácsony mit sem jelentett a számára. A New York-i utcákon csengettyűikkel csilingelő Mikulások, az áruházi kirakatok díszei - mindez közömbösen hagyta.
Elszomorodott emiatt. Régebben mindig nagyon élvezte az ünnepeket.
David fizetett a sofőrnek, üdvözölte a Montgomery éjszakai portását, és beszállt a liftbe. Fölérve kilépett a felvonóból, és az ajtajához indult. Szeme fáradt volt, de ujjával automatikusan megpattintotta a zár alatt függő „Ne zavarjanak!" táblát.
S akkor megérezte a fát és lepillantott; fölkattintotta az öngyújtóját, hogy jobban lásson.
A terepszínű cérna eltűnt.
A második természetévé vált óvatosság, és Fairfax éberségre intő utasításai arra késztették, hogy „cérnázza" a szállodai szobáját. Láthatatlan barna és fekete gépselyemszálakat helyezett el vagy féltucatnyi helyen, s ha ezek eltűntek vagy elszakadtak, az azt jelenti, hogy valaki behatolt a szobába.
Nem volt nála fegyver, azt viszont nem tudhatta, nincs-e még mindig valaki a szobájában.
Visszament a felvonóhoz, és megnyomta a gombot.
Megkérdezte a liftkezelőt, van-e álkulcsa, mert az ajtaja nem nyílik. A liftkezelőnél nem volt álkulcs, levitte Davidet az előcsarnokba.
Az éjszakai portás készségesnek bizonyult, szólt a liftkezelőnek, maradjon a recepcióban, amíg ő Mr. Spaulding segítségére lesz, hogy boldoguljon elakadt zárjával.
Amint a két férfi kilépett a liftből és elindult a folyosón, Spaulding távolról hallotta, hogy elfordítanak egy kilincset, majd csöndben, de félreérthetetlenül bezárnak egy ajtót. Gyorsan jobbra-balra pillantott, végigpásztázta a folyosót, megkísérelvén megállapítani, honnan eredt a zaj.
De mindenütt csak csukott szállodaszoba-ajtókat látott.
Az éjszakai portás könnyűszerrel kinyitotta az ajtót. Sokkalta nehezebben értette meg, miért öleli át Mr. Spaulding a vállát és tessékeli be az egyágyas szobába.
David gyorsan körülnézett. A fürdőszoba és a beépített szekrények ajtajai nyitva álltak, pontosan, ahogyan távozásakor hagyta őket. Másutt nem rejtőzhetett el valaki. Elengedte a portást, öt dollár borravalót adott neki.
- Nagyon köszönöm! Zavarban vagyok, attól tartok, túl sokat ittam.
- Semmiség, uram. Köszönöm, uram! - A portás távozott, s behúzta maga mögött az ajtót.
David gyorsan nekifogott a cérnaellenőrzésnek. A szekrényben: zakója belső zsebében, kifelé, középen.
Cérnának nyoma sem volt.
A komód: az első és a harmadik fiók - becsípve.
Mindkét cérnaszál kihullott. Az első befelé esett egy zsebkendőre, a második két ing közé szorult.
Az ágy: oldalvást elhelyezve a takaró mentén, mintegy beleolvadva a mintába.
Sehol. Semmi.
Az ablak alatt álló csomagtartón elhelyezett bőröndjéhez lépett. Letérdelve vizsgálgatta a jobb oldali zárat; a cérnaszálat belülről a fémkapocs a parányi zsanér alá szorította. Ha kinyitották a bőröndöt, el kellett szakadnia.
El is szakadt, csak a fele maradt meg.
A bőrönd belsejében is volt egy cérnaszál, hátul: három ujjnyira a bőrönd bal szélétől keresztezte a rugalmas pántot.
Eltűnt.
David fölemelkedett. Odalépett az éjjeliszekrényhez, és benyúlt az alsó polcra a telefonkönyvért. Semmi értelme sem lett volna halogatni a dolgot; egyetlen előnye a meglepetés lehetett. A szobáját nagy szakértelemmel kutatták át, úgy képzelték, nem fogja észrevenni.
Elhatározta, hogy megnézi Leslie Jenner telefonszámát, visszatér a bérházhoz, ahová hazavitte a lányt, keres a kapu közelében egy telefonfülkét - ha szerencséje van, a fülkéből szemmel tarthatja a házat. Azután fölhívja, valami fantasztikus történetet ad elő, mindegy, hogy mit, s megkéri, hogy találkozzanak. Meg sem említi a szoba átkutatását vagy az immár megalapozott gyanúját. Teljesen kizökkenti a nyugalmából és élesen fülel majd, hogyan reagál. Ha beleegyezik a találkozásba - minden rendben van. Ha nem, akkor szükség esetén akár egész éjszaka figyeli a lakását.
Leslie Jennernek bizonyára lenne mit mondania, s ő majd ki is húzza belőle, hogy mit tud. A lisszaboni ügynök nemhiába töltött három évet az északi tartományokban, komoly tapasztalatokat szerzett.
A bérház címén nem talált Jennert a telefonkönyvben.
Hat manhattani Jenner volt fölsorolva.
Egyenként megadta a számukat a szálloda telefonosának, ám a föltárcsázottak - az álmosság vagy fölháborodás különféle fokozataiban - óhatatlanul ugyanazt válaszolták.
Nem tudnak semmiféle Leslie Jennerről. A nevét sem hallották.
Spaulding letette a kagylót. Mindvégig az ágy szélén ült, most fölállt, és járkálni kezdett a szobában.
Elmegy a bérházba. döntött, és kifaggatja a portást. Lehetséges, bár valószínűtlen, hogy a lakás a nagynéni nevén van. Leslie Jenner, ha csak egy módja van rá, bizonyára betétetné nevét és telefonszámát a magánelőfizetők névjegyzékébe; az ő számára a telefon nem kényelmi, hanem létfontosságú eszköz. Ha most elmenne a lakására és kérdezősködni kezdene, ez ésszerű aggályoskodásnak tűnne. Márpedig erre nem hajlandó.
Ki is volt az a lány a Rogers Peetnél? Aki karácsonyi ajándékokat cserélt be. Cynthia? Cindy...? Cindy. Cindy Tuttle... Tottle De nem. nem Tottle... Bonner. Paul Bonnerhez ment férjhez. „Paul szörnyűséges ajándékait" cserélte vissza.
Ismét az ágyhoz lépett és fölvette a telefonkönyvet.
Paul Bonner neve szerepelt a könyvben: Park Avenue 480. szám. A cím megfelelőnek tűnt. Megadta a telefonszámot a telefonosnak.
Egy álomittas női hang jelentkezett. - Igen... Halló?
- Mrs. Bonner?
-  Igen. Tessék! Mrs. Bonner beszél.
- David Spaulding vagvok. Ma délután ön látott engem a Rogers Peetnél: a férje számára cserélt be ajándékokat, én pedig öltönyt vásároltam... Elnézést a zavarásért, de ez nagyon fontos. Együtt vacsoráztam Leslie-vel... Leslie Jennerrel. Ön fölhívta őt. Nemrég váltunk el a lakása előtt: úgy volt. hogy holnap találkozunk, s most rádöbbentem, hogy nem tudok elmenni. Ostobaság, de elfelejtettem elkérni a telefonszámát, és nem találom a teleíonkönyvben. Arra gondoltam...
- Mr. Spaulding.     A lány félbeszakította Davidet, hangja élessé vált. már nem hangzott álomittasan. -Ha tréfál, úgy vélem, nagyon ízléstelen a tréfája. Valóban emlékszem a nevére... De nem láttam ma délután, és nem cseréltem be semmit... nem is voltam a Rogers Peetben. A férjem négy hónapja elesett. Szicíliában...
Nem beszéltem Leslie Jennerrel... Hawkwooddal, úgy gondolom... már több mint egy éve. Kaliforniába költözött, azt hiszem, Pasadenába. - Nem érintkezünk. S valószínűtlen, hogy a jövőben érintkezni fogunk.
David egy hirtelen kattanást hallott, amint a vonal túlsó végén letették a kagylót.

17.	1943. december 31.
	New York

Szilveszter napjának reggele.
Ez volt Spaulding első „alkalmazotti" napja a Meridian Aircraft tervrajzosztályán.
Előző nap szinte ki sem mozdult szállodai szobájából, csak rövid időre ugrott ki ebédelni és újságokért; a vacsorát a szobájába kérte, végül értelmetlenül taxiba vágta magát, és a Greenwich Village-be hajtatott, jóllehet tudta, hogy Leslie Jenner nem fog megjelenni a megbeszélt időpontban, este tíz órakor.
Két oknál fogva nem távozott egész nap a szállodából. Részint, mert bebizonyosodott, hogy a Mitchell repülőtér orvosának a diagnózisa helyes volt: valóban kimerült. A másik ok azonban épp ennyire fontos volt. Fairfax ellenőrizte Leslie Jenner Hawkwoodot, Cindy Tottle Bonnert és egy Jack vagy John Webster nevű haditengerészeti tisztet, akinek a felesége alkalmasint Kaliforniában tartózkodik. David szerette volna megkapni mindezeket az adatokat, mielőtt ismét lépne, s Ed Pace megígérte neki, hogy amennyire a negyvennyolc órás határidő engedi, a lehető legalaposabb vizsgálatot folytatják majd.
Spaulding meghökkent azon, amit Cindy Bonner mondott Leslie Jennerről.
Kaliforniába költözött, azt hiszem, Pasadenába...
Egy semmitmondó telefonbeszélgetés a Greenwich Village-i lakás gondnokával - s kiderült, hogy Websterék valóban ott laknak; a férj a haditengerészetnél szolgál, a feleség éppen látogatóba utazott hozzá valahová Kaliforniába. Postájukat a gondnok gyűjti.
Valahová Kaliforniába.
Kaliforniába költözött...
Van-e itt valami összefüggés? Vagy csak egyszerű véletlen egybeesés az egész?
Spaulding az órájára pillantott. Nyolc óra volt. Szilveszter napjának reggele. Másnap már 1944 lesz.
Ezen a reggelen azonban jelentkeznie kell egy bizonyos Walter Kendallnél és egy bizonyos Eugene Lyons-nál a Meridian harmincnyolcadik utcai ideiglenes irodájában.
Vajon miért tart fenn az Egyesült Allamok egyik legnagyobb repülőgépgyártó vállalata „ideiglenes" irodát?
Megcsördült a telefon. David a kagylóért nyúlt.
- Spaulding?
- Hello, Ed!
- Megszereztem, amit tudtam. De nem áll össze valami értelmes egésszé. Először is, semmi nyoma annak, hogy Hawkwoodék elváltak volna. A férfi valóban Angliában van. A nyolcadik légi hadtestnél, de semmiféle bizalmi beosztásban. Pilóta, a tizedik bombázókülönítménynél, odalenn Surreyban.
- S mi igaz abból, hogy a nő Kaliforniában él?
- Tizennyolc hónapja elutazott New Yorkból, és egy nénjéhez költözött Pasadenába. Nagyon gazdag néni, egy bizonyos Goldsmith felesége; bankár, szerepel az előkelőségek névjegyzékén, a pólózó társaságba tartozik. Amennyire sikerült megtudnunk - s információnk nagyon is hézagos -, a nő egyszerűen csak élvezi az életet Kaliforniában.
- Helyes. S mit tudunk erről a Websterről?
- Kipipálva. A Saratogán tüzértiszt. A hajó befutott San Diegóba, hogy helyrehozzák harci sérüléseit. Előreláthatólag két hét múlva fut ki ismét, az időpontot kötelezőnek tekintik. Addig is rengeteg negyvennyolc és hetvenkét órás eltávozást engedélyeznek, de huzamosabb szabadságot nem adnak. Felesége, Margaret, két napja érkezett meg a hadnagyához. A Greenbrier Szállodában lakik.
Megtudtak valamit Bonnerékről?
- Csak annyit, amennyit maga is tud, kivéve, hogy a férfi becsületes ember volt, aki hősi halált halt. Halála után megkapta a gyalogsági ezüstcsillagot. Egy őrjárat során esett el, miközben csapdába esett társai visszavonulását fedezte. A szicíliai partraszálláskor.
- Ez minden?
- Ez minden. Nyilván mindannyian ismerik egymást, de nem találok semmit, ami bárhogyan is összefüggne a maga megbízatásával.
- De hát nem maga a kapcsolatom, Ed. Azt mondta, hogy nem is tudja, mi a megbízatás.
-  Így igaz. De a töredékek alapján, amelyeket igenis ismerek, nem tudok megállapítani semmit.
-  Átkutatták a szobámat. Itt nem lehet tévedés.
-  Talán tolvaj volt. Gazdag katona egy előkelő szállodában, hosszú távollét után visszatérőben. Meglehet, valaki arra számított, nagy összegű hátralékos zsold, leszerelési pénz van magánál.
- Kétlem. Túlságosan profi munka volt.
- Sok profi dolgozik azokban a szállodákban. Csak az alkalmat lesik, hogy a pasasok elinduljanak egy görbe estére és...
Spaulding félbeszakította. - Szeretnék valaminek utánajárni.
- Minek?
- A Bonner lány azt mondta, „valószínűtlen", hogy érintkezni fog Leslie Jennerrel, s nem tréfált. Fura kijelentés,  nem  gondolja?  Szeretném  tudni,  miért mondta.
- Folytassa! A maga szállodai szobája volt, nem az enyém... Tudja, mi jár az eszemben? Törtem a fejemet rajta, nem is tehettem mást.
- Mire gondol?
- Azt, hogy a New York-i társaság sűrűn ugrál egyik ágyból a másikba. Nos, jóllehet maga nem részletezte, de nem tartja-e logikusnak, hogy a hölgy néhány napig New Yorkban tartózkodott, talán ő látta meg, vagy ismert valakit, aki meglátta magát, s úgy gondolta, miért is ne? Úgy értem, arra gondolt, bánja a fene, úgyis indul vissza Kaliforniába, valószínűleg soha többé nem találkozik magával...
- Nem, ez nem logikus. A lány túlságosan bonyolultan viselkedett, pedig nem kellett volna. Távol akart tartani a szállodától.
- Nos, maga volt ott...
- Ott voltam, annyi szent. Tudja, fura dolog ez. Az őrnagya szerint, aki a Mitchell repülőtéren várt rám, maga úgy véli, az azori dolog ellenem irányult...
- Azt mondtam, maga ellen irányulhatott - vetette közbe Pace.
- Én meg nem hiszem. Most meg itt állok, és meggyőződésem, hogy a tegnap éjszakai micsoda ellenem irányult, maga meg nem hiszi. Lehet, hogy mindketten kezdünk kimerülni.
- Tudja, aggódom a maga felsőbb kapcsolata miatt is. Ez a Swanson nagyon ideges - nem a megszokott pályáján játszik. Nem hiszem, hogy elviselne sok további bonyodalmat.
- Hát akkor ne traktáljuk vele. Legalábbis most ne. Majd tudni fogom, ha meg kell tennem.
Spaulding figyelte a zilált öltözékű könyvvizsgálót, amint az vázolta a Buenos Aires-i akciót. Még sohasem találkozott Walter Kendallhez hasonló emberrel. A pasas kétségtelenül piszkos volt. Kellemetlen testszagát csak részben nyomta el a bőségesen használt arcszesz illata. Inggallérja mocskos, öltönye vasalatlan volt, s David megbabonázva nézte, amint egyidejűleg lélegzett szájon-orron át. A terceirai ügynök azt mondta, hogy Eugene Lyons „fura alak"; ha ez a Kendall „normális", gondolta David, akkor milyen lehet a tudós...
A Buenos Aires-i akció eléggé egyszerűnek tűnt, sokkal kevésbé bonyolultnak, mint a lisszaboni munka. Voltaképpen annyira egyszerűnek találta, hogy fölháborodott, amiért ennek a kedvéért visszahívták Lisszabonból. Ha valaki vette volna a fáradságot, és néhány héttel korábban tájékoztatja, rengeteg tervezést és feltehetően pénzt is megtakaríthatott volna Washingtonnak. Együtt dolgozott a német ellenállási mozgalommal, amióta ez a szervezet egyesítette különböző frakcióit, és ütőképes erővé vált. Ha ez az Erich Rhinemann meg tudta vásárolni és ki tudta csempészni a tervrajzokat a peenemündei komplexumból, akkor ő - a lisszaboni ügynök - ki tudta volna hozni azokat Németországból. Valószínűleg biztonságosabban, mint hogy kicsempésszék azokat az Északi-tenger vagy a La Manche valamelyik kikötőjéből. Ezeket a kikötőket légmentesen lezárták, és eszelősen őrizték. Ha nem így lett volna, munkájának jó része fölöslegessé vált volna. Az egész akció egyetlen valóban figyelemre méltó mozzanata az volt, hogy Rhinemann meg tudta szerezni a tervrajzokat vagy bármi egyebet, ami Peenemündére vonatkozott. Ez rendkívüli teljesítmény volt. Peenemünde földbe süllyesztett beton- és páncélterem. Ráadásul az eddig tervezett legbonyolultabb biztonsági és ellenőrzési rendszert dolgozták ki. Egyszerűbb lenne onnan kicsempészni - bármely kitalált ürüggyel - egy embert, mint akár egyetlen ív papirost.
Továbbá a peenemündei laboratóriumokat elszigetelték egymástól, a döntő fontosságú szakaszokat a Gestapo által ellenőrzött maroknyi elit tudományos munkatárs hangolta össze. A Buenos Aires-i akció fényében ez annyit tett, hogy Erich Rhinemann képes volt 1.: megkörnyékezni és megvásárolni különböző laboratóriumok vezetőit, méghozzá szisztematikus sorrendben ; 2.: megkerülni vagy megvásárolni (ez lehetetlen) a Gestapót; vagy 3.: megszerezni annak a maroknyi tudósnak az együttműködését, akiknek a hatásköre túlterjed az egyes laboratóriumokon.
David tapasztalatai alapján arra a következtetésre jutott, hogy elveti a második két lehetőséget; túl sok alkalom adódott volna az árulásra. Rhinemann nyilván a laboratóriumi vezetőkre összpontosította erőfeszítéseit; ez is éppen elég veszélyesnek, de inkább megvalósíthatónak tűnt.
Miközben Kendall tovább beszélt, David úgy döntött, hogy következtetéseit nem közli vele. Majd föltesz számos kérdést, egykettőre valóban választ szeretett volna kapni, de egyelőre még nem kívánt társas viszonyra lépni Walter Kendall-lel. Nem volt nehéz döntés. Kevés annyira visszataszító emberrel találkozott életében, mint Kendall.
- Van-e valami különleges oka annak, hogy a tervrajzokat szakaszosan kell leszállítani? - firtatta Spaulding.
- Nem feltétlenül. Csakhogy Rhinemann szakaszosan csempészi ki azokat. Mindenkinek pontos ütemezése van; szerinte így biztonságosabb. Az ő közlései alapján úgy számítjuk, hogy egy hét alatt megérkezik valamennyi rajz.
- Helyes, ez logikusnak tűnik... S ez a Lyons nevű pasas meg tudja állapítani, hogy hitelesek-e a rajzok?
- Nála jobb szakember nincs. Néhány perc múlva majd rátérek; van itt néhány dolog, amiről tudnia kell. Mihelyt megérkezik Argentínába, az ön tulajdona.
- Ez vészjóslóan hangzik.
- El tud bánni vele. Lesz majd segítsége is... A lényeg az, hogy mihelyt ő jóváhagyta azokat a tervrajzokat, ön elküldi a rejtjelet, Rhinemann pedig megkapja a pénzét. Egy perccel sem korábban.
- Nem értem. Miért csináljuk ennyire bonyolultan? Ha bebizonyosodik, hogy az eredeti rajzokról van szó, miért nem fizetjük ki Őt Buenos Airesben?
- Nem akarja, hogy a pénz argentin bankba kerüljön.
- Jókora összeg lehet. 
- Az.
- Ami keveset tudok erről a Rhinemannról, annak alapján sajátosnak tűnik, hogy együttműködik a német földalatti mozgalommal.
- Rhinemann zsidó.
- Ezt el ne mondja senkinek, aki megjárta Auschwitzot. Nem hinnének önnek.
- A háború kényszerű kapcsolatokat hoz létre. Vegyük csak magunkat. Együttműködünk a vörösökkel. Ugyanaz: azonosak a célok, felejtsük el a nézeteltéréseket.
- Ez esetben a dolog kissé túlontúl hűvös fejjel kiterveltnek tűnik.
- Az ő problémájuk, nem a mienk.
- Nem feszegetem tovább a kérdést... De felmerül egy nyilvánvaló kérdés. Mivel úton vagyok Buenos Airesbe, az ottani nagykövetségünkre, miért kell megszakítanom az utamat New Yorkban? Nem lett volna egyszerűbb közvetlenül átmennem Lisszabonból Argentínába?
- Attól tartok, a legeslegutolsó pillanatban döntöttek így. Kínos, mi?
- Hát nem a legsimább megoldás, annyi biztos. Áthelyezési listán vagyok?
- Micsodán?
- Külszolgálati áthelyezési listán. Külügyminisztérium. Katonai attasé.
- Fogalmam sincs. Miért?
- Szeretném megállapítani, vajon köztudomású-e, hogy eljöttem Lisszabonból. Vagy köztudomású lehet-e. Nem hiszem, hogy ez lett volna az elképzelés.
- Hát akkor nem volt az. Miért?
- Csak hogy tudjam, mihez tartsam magam. Ennyi az egész.
- Úgy gondoltuk, jó lenne, ha néhány napot azzal töltene, hogy megismerkedjék a dolgokkal. Találkozzék Lyonsszal, velem; áttanulmányozza a tervet, azt, hogy mit is akarunk, meg más ilyesmit.
- Nagyon figyelmes. - David észrevette, hogy Kendall kérdő pillantást vet rá. - Nem. valóban így értem. Oly gyakran megtörténik, hogy a nyakunkba sóznak gyakorlati problémákat, amelyek hátteréről alig tudunk valamit. - Magam is megtettem az embereimmel... Ezek szerint a leszerelésem, az olaszországi frontszolgálat csak a lisszaboni tevékenységem elkonspirálását szolgálja? Csakis New York számára.
- Eeeegen, gondolom, így van. - Kendall, aki eddig íróasztala szélén ült, most fölállt és az asztal mögötti székéhez lépett.
- Meddig menjek el?
- Miben? - Kendall elkerülte a hivatali díványon előrehajolva ülő David szemét.
- A konspirációban. Az okmányok az ötödik hadsereget említik - ez Clark; a harmincnegyedik hadosztály száztizenkettedik zászlóalját s a többi. Utánaolvassak a dolognak? Nem sokat tudok az olaszországi frontról. Állítólag Salerno alatt sebesültem meg; van valami különleges körülmény?
- Ezek katonai dolgok. Rám csak annyi tartozik, hogy ön öt-hat napig lesz itt, azután találkozik Swansonnal, aki majd leküldi Buenos Airesbe.
- Helyes, akkor hát várok Swanson tábornokra. - David fölismerte, hogy semmi értelme G-2-formaságokba bocsátkoznia Kendall-lel... Részben profi, részben amatőr. Megint csak az angolkeringő-sasszézás.
- Elutazásáig belátása szerinti időt tölt majd Lyonsszal. Az ő irodájában.
- Remek. Szeretnék találkozni vele. - David fölállt.
- Üljön csak le, ma nincs itt. A titkárnőn kívül ma egy teremtett lélek sincsen itt. Egészen egy óráig. Szilveszter van. - Kendall besüppedt a székébe, és előhúzott egy cigarettát, a végét meglapogatta. - Beszélnem kell önnel Lyonsról.
- Helyes. - David visszament a díványhoz.
- Iszákos. Négy évet töltött sitten, börtönben. Alig tud beszélni, mert a torkát kiégette a tömény szesz... Ezenkívül a legértelmesebb kurafi az aerofizika területén.
Spaulding néhány pillanatig némán meredt Kendallre. Amikor megszólalt, meg sem kísérelte eltitkolni megdöbbenését. - Nem gondolja, hogy ez egy kissé ellentmondásos ajánlás?
- Azt mondtam, hogy értelmes.
- Bellevue-ben az őrültek fele szintén értelmes. De üzemképes-e? Mivel - hogy az ön szavával éljek - az én „tulajdonom" lesz, szeretném tudni, mi a fenét adott itt nekem. S az sem mellékes, hogy miért?
- Ő a legjobb.
- Ez nem válasz a kérdéseimre. A kérdéseimre.
- Ön katona. Parancsot teljesít.
- De adok is parancsot. Fölösleges így kezdenie.
- Hát rendben van... Rendben. Gondolom, joga van hozzá.
- Meghiszem azt!
- Eugene Lyons írt egy könyvet az aerodinamikáról; ő lett a Massachusetts Institute of Technology legfiatalabb kinevezett egyetemi tanára. Meglehet, túl fiatal volt ehhez; gyorsan lejtőre került. Pocsék házasság, rengeteg pia, rengeteg adósság; az adósságok adtak be neki, ez már így szokott lenni. Ez és a túl sok ész, amit senki sem akar megfizetni.
- Mi az, hogy beadott neki?
- Becsavarodott, egy héten át szakadatlanul ivott. Amikor egy dél-bostoni szállodában felébredt, a lány, akivel együtt aludt, már halott volt... Kurva volt, így azután nem sokat törődtek vele; de hát mégiscsak ő követte el. Előre meg nem fontolt szándékkal elkövetett gyilkosságnak minősítették, az MIT pedig jó ügyvédet szerzett neki. Négy évet leült, azután kiszabadult, de senki sem volt hajlandó alkalmazni, nagy ívben elkerülték... Ez 1936-ban történt. Föladta, és beállt a „csúszda" csavargói közé. Úgy értem, valóban beállt közéjük. - Kendall mosolyogva elhallgatott.
Davidet nyugtalanította a könyvvizsgáló mosolya; a történet egyáltalán nem tűnt mulatságosnak. - Nyilván nem maradt ott közöttük - mondta, mert más nem jutott eszébe.
- Pedig ottmaradt, jó három évet. Kiégett a torka ott, a Houston Streeten.
- Nagyon szomorú történet.
- Ennél jobb dolog nem is történhetett vele. A kórházban feljegyezték a történetét, és az egyik orvos fölfigyelt rá. Átszállították az istenverte központi bíróságra, ott az ésszerűség határai között rehabilitálták, és amikor nőtt a háborús veszély, katonai kutatásokra alkalmazták.
- Ezek szerint most már egyenesben van. - Spaulding jó szándékúan tette ezt a kijelentést. Ezúttal sem jutott eszébe okosabb, amit mondhatna.
- Egy embert nem lehet máról holnapra kipucolni. De még két év alatt sem... Néha rohamok jönnek rá, olykor újra alámerül az italba. Mivel bizalmas anyagokon dolgozik, saját személyi smasszereivel kasztlizzák be ilyenkor, így például itt New Yorkban saját szobája van a Szent Lukács Kórházban. Úgy hozzák-viszik, mint a maguk társaságbeli alkoholistákat... Kaliforniában a Lockheed kertes villalakást bérel neki huszonnégy órás férfiápolókkal, ha éppen nem a laborban dolgozik. Voltaképpen nagyon jó dolga van.
- Nyilván nagyon értékes lehet. Sok gondot jelent...
- Már megmondtam - szakította félbe Kendall. -Ő a legjobb. Csak állandóan szemmel kell tartani.
- S mi történik, amikor egyedül van? Úgy értem, ismertem alkoholistákat, gyakran zseniálisak abban, hogy elslisszoljanak.
- Nem probléma. Italhoz hozzájut - valahányszor csak megkívánja, e tekintetben nagyon leleményes. De nem teszi ki a lábát egyedül az utcára. Nem megy sehová, ahol emberekkel találkozhatna, érti ugye, mire gondolok.
- Nem vagyok biztos benne.
- Nem beszél. Legföljebb rekedt suttogásra képes; ne feledje, a torkát szétmarta az alkohol. Kerüli az embereket... És ez nagyon jól van így. Ha nem iszik - márpedig rendszerint nem iszik -, olvas és dolgozik. Gyakran hosszú napokat tölt a laboratóriumban tök józanul, s ki sem teszi a lábát onnan. Minden a legnagyobb rendben.
- De hát hogyan érintkezik az emberekkel? A laborban? Értekezleteken?
- Blokk és ceruza, néhány suttogva elmondott szó, kézjelek. Többnyire blokk és ceruza segítségével. Különben is csak számokról, egyenletekről, diagramokról van szó. Ebből áll a nyelvezete.
- Az egész nyelvezete?
- Úgy van... Ha arra gondol, hogy majd elbeszélget vele, verje ki a fejéből. Tíz éve teremtett lélekkel sem beszélgetett.

18.	1943. december 31.
	New York

Spaulding sietős léptekkel ment végig a Madison Avenue-n, egészen a B. Altman áruház sarkáig. Szállingózott a hó; a taxik elszáguldottak a kapuk előtt integető néhány járókelő mellett. A jobb fuvarok az áruház bejárata előtt várakoztak taxira, hogy elszállítsák az utolsó percben szilveszterre vásároltakat. Azok, akik szilveszter délutánján az Altmanban vásárolnak, príma kuncsaftok. Csak nem fognak kis senkikre benzint pazarolni, gondolták a sofőrök.
David azon kapta magát, hogy a kelleténél jobban szaporázza lépteit; nem tartott sehová, nem igyekezett valamely adott helyre, ahol okvetlenül meg kell jelennie egy adott időpontban. Csak szeretett volna minél gyorsabban minél messzebbre kerülni Walter Kendall-től.
Kendall azzal fejezte be eligazítását Eugene Lyons-ról, hogy a tudóst két „gorilla" fogja elkísérni Buenos Airesbe. A szétmart torkú néma remete nem kap majd semmi szeszesitalt; a férfi ápolóknak mindig ott lapul a zsebében a „kijózanító pirula". S ha Eugene Lyons nem juthat italhoz, végeláthatatlan órákat fog tölteni a munkájából adódó problémák megoldásán. Miért is ne? Hiszen semmi mást nem tesz. Beszélgetésről szó sem lehet, tűnődött el David.
Azzal az ürüggyel utasította el Kendall ebédmeghívását, hogy családja barátait keresi föl. Végtére is, több mint három éve nem tehette meg... Január 2-án majd megjelenik a hivatalban.
Az igazság azonban az volt, hogy Spaulding egyszerűen csak szeretett volna megszabadulni ettől az embertől. S volt még egy oka: Leslie Jenner Hawkwopd.
Nem tudta még, hol kezdje, de azt igen, hogy nagyon gyorsan el kell kezdenie. Nagyjából egy hete maradt arra, hogy tisztázza, mi húzódik meg a két napja lezajlott hihetetlen éjszakai történet hátterében. A kezdetbe beletartozik egy Bonner nevű özvegy is, ezt most már tudta.
Talán Aaron Mandel a segítségére lehet.
Zsebéből előhúzott egy egydolláros bankót, és az Altman előtt posztoló portáshoz lépett, aki nem egészen egy perc alatt szerzett neki egy taxit.
A kifelé vezető utat a sofőr szüntelen fecsegése közepette tette meg; úgy tűnt, a pasasnak szinte minden elképzelhető kérdésről önálló véleménye van. Davidet idegesítette a sofőr; gondolkodni szeretett volna, az pedig nem engedte. De egyszerre csak hálát érzett iránta.
- Úgy terveltem, elkapom a szilveszteri tömeget, az olyasféléket, akik ott tolonganak a Plazán, érti ugye, mire gondolok? Nagy borravalók hullanak odaát azoknál a háborús segély izéknél. De az asszony asszonta, hogy nem. Asszonta, gyere haza, igyál meg egy kis bort, asztán meg imádkozz, hogy a fiunk megússza ezt az évet. Most meg itt vagyok. Úgy értem, ha bármi történne, arra gondolnék, a szilveszteri borravalók miatt történt. Babonák! A fenébe is, a kölök irodista Fort Dixben.
David megfeledkezett a legkézenfekvőbbről. Nem, nem is feledkezett meg róla; csak nem vette figyelembe a lehetőségeket, mert azoknak nem volt közük őhozzá. Vagy neki azokhoz. New Yorkban van. Szilveszter este. Ez pedig mulatságokat, táncos helyeket, jótékonysági bálokat jelent, nem is szólva a háború teremtette végtelen sokféle ünnepségről tucatnyi bálteremben és városházán.
Mrs. Paul Bonner bizonyára ott lesz ezek közül valamelyiken, egyik vagy másik estélyen. Négy hónapja esett el a férje. Az adott körülmények között, háborús időkben ennyit elegendőnek tekintettek gyászidőnek. A barátnői - más asszonyok, olyanok, mint Leslie Jenner, de persze nem Leslie Jenner - majd elmagyarázzák ezt neki. Ez volt a szokás a manhattani társaságban. Mindent egybevetve, eléggé ésszerű viselkedés.
David arra gondolt, nem okozhat nagy nehézséget megtudni, hová megy az asszony. S ha megtalálja, rátalál majd másokra is... kiindulási pontként megfelel.
Borravalót adott a sofőrnek, és besietett a Montgomery előcsarnokába.
- Ó, Mr. Spaulding! - visszhangzott az idős portás hangja a márványcsarnokban. - Üzenet van az ön számára.
David a recepció pultjához lépett. - Köszönöm! -Elolvasta a cédulát: Mr. Fairfax telefonált. Szíveskedjék a lehető legsürgősebben visszahívni.
Ed Pace tehát igyekezett elérni őt.
Az ajtózár alatt érintetlen volt a cérna. Belépett a szobájába, és egyenesen a telefonhoz ment.
- Sikerült valamit szereznünk a Hawkwood lányról - mondta Pace. - Gondoltam, érdekli.
- Mit tudtak meg? - Miért, ó, miért kezdi Pace mindig így a beszélgetéseit? Talán azt várja, hogy majd azt mondja, nem. nem vagyok kíváncsi semmire, és lerakja a kagylót.
- Attól tartok, az információ egybevág a tegnapi éjszakával kapcsolatos véleményemmel.
- Az isten szerelmére, Ed, amikor csak akarja, kitüntetést tűzök a mellére. Miről van szó?
- Szórakozik a nagysága. Sűrű szexuális életet él Los Angeles térségében. Diszkrétet, de sűrűt. Előkelő kurva, ha nem sértem az érzéseit.
- Nem sérti. Mi a forrás?
- Először is több tiszttársunk - haditengerészet és légierők. Azután néhány filmcéhbeli, színészek meg egy-két műterem-igazgató.   Meg a társadalmi-ipari banda: Lockheed, Sperry Rand. Nem mondhatnám, hogy a Santa Monica Yacht Club megtisztelve érezné magát, ha megjelenne ott.                                    
- Van valami G-2 összefüggés?
- Ez volt az első, aminek utánanéztünk. Negatív. Bizalmas beosztásban levők nem fordultak meg az ágyában. Csak magas rangúak: katonák és civilek. S valóban itt van New Yorkban. Tapintatos nyomozásunk kiderítette, hogy hazament meglátogatni a szüleit karácsonyra.
- A telefonkönyvben nem szerepel egyetlen Jenner sem, aki hallott volna róla.
- S Bernardsville-ben. New Jerseyben?
- Ott nem néztem - felelte lemondóan David. -Manhattan. Ha jól értettem. New Yorkot mondott.
- Próbálja meg Bernardsville-t. Ha meg akarja találni. De ne nyújtson be nekünk költségszámlákat; nem az északi országrészben van futárúton.
- Nem. Bernardsville vadászterület.
- Micsoda?
- Roppant előkelő terület. Kürtjel lovak lecsutakolására és Szent János áldása... Köszönet, Ed! Nagyon sok munkát takarított meg nekem.
- Szóra sem érdemes. Egyszerűen csak arról van szó, hogy a Szövetséges Hírszerzés információs központja megoldotta a maga nemi életének a problémáit. Megkísérelünk alkalmazottaink szolgálatára állni.
- Ígérem, hogy ismét bevonulok, mihelyt ennek az egésznek vége lesz. Még egyszer köszönet.
- Dave?
- Engem nem vontak be a Swanson-akcióba, ezért ne mondjon részleteket, de mik a benyomásai?
- Megeszem a fejemet, ha értem, miért rekesztették ki magát. Egyszerű vásárlásról van szó, amit néhány -de legalábbis egy - hóbortos alak bonyolít le... nem is, tudomásom szerint ketten vannak. Az, akivel találkoztam, fantasztikus alak. Az a benyomásom, túl bonyolulttá tették a dolgot, de csak mert újoncok még a játszmában... Mi jobban csináltuk volna.
- Találkozott már Swansonnal?
- Még nem. Azt mondják, majd az ünnepek után. A fenébe is, csak nem zavarjuk meg a dandártábornok karácsonyi szabadságát. Az iskola csak január első hetében kezdődik.
A vonal túlsó végén Pace elnevette magát - Boldog új évet, Dave!
- Magának is, Ed. És nagyon köszönöm!
Spaulding letette a kagylót. Az órájára pillantott, negyed kettő volt. Úgy gondolta, valahonnan igényelhetne egy katonai kocsit, vagy kölcsönkérhetne egy autót Aaron Mandeltől. Bernardsville vagy egyórányi útra volt New Yorktól, az Oranges-től nyugatra, ha ugyan nem csal az emlékezete. A legokosabb az lenne, ha megjelenése teljes meglepetésként érné Leslie Jennert, hogy még lehetősége se legyen a menekülésre. Másrészt viszont azon feltételezése alapján, amelyet még Pace jelentkezése előtt állított fel, Leslie feltehetően New Yorkban van, s készülődik a neki ígért szilveszterestére. Valahol, ki tudja hol. Egy lakásban vagy egy villában, vagy egy olyasféle szállodaszobában, amilyen az övé.
Spaulding egy pillanatra eltűnődött, nincs-e igaza Pace-nek. Vajon nem olyasmiért próbálja-e fölkutatni Leslie-t, aminek semmi köze a gyanújához? A hazugságok, a szoba átkutatása... Lehetséges. Miért is ne? Csakhogy egy két-három órás autóút Nyugat-Jerseybe és vissza nem vinné közelebb egyik céljához sem, lett légyen az nyomozati vagy freudi. Ha nem találja ott.
Leszólt a Montgomery telefonközpontjába, hogy szerezzék meg neki a New Jersey állambeli Bernardsville-ben a Jenner-lakás számát. Ne hívják fel, csak szerezzék meg a telefonszámot. Meg a címet. Azután fölhívta Aaron Mandelt.
Amíg csak lehetett, halogatta a hívást; Aaron bizonyára könnybe lábadt szemmel számtalan kérdést tenne föl neki, és fölajánlana mindent, amit Manhattanben meg lehet kapni. Ed Pace elmondta neki, hogy mielőtt megkörnyékezte volna Davidet a lisszaboni megbízatás ügyében, jó négy évvel ezelőtt elbeszélgetett az idős hangversenyrendezővel; márpedig ez azt jelenti, hogy feltűnés nélkül kitérhet a munkájával kapcsolatos hosszadalmas beszélgetés elől.
Aaron esetleg segíteni tud neki, ha szüksége lenne az öregúr különleges támogatására. Mandel New York-i kapcsolatai szinte kimeríthetetlenek voltak. David többet tud majd, ha eljutott Bernardsville-be, s kevésbé lesz kínos, ha ezen a kötelességszerű látogatáson még azelőtt túlesik, mielőtt szívességet kell kérnie Aarontól.
Spaulding az első pillanatban azt hitte, az idős úr szívszélhűdést kap a telefonnál. Megbicsakló hangja megdöbbenést, aggodalmat és szeretetet sugárzott. Gyorsabban tett föl kérdéseket, semhogy David válaszolhatott volna rájuk - apjáról, anyjáról, saját hogylétéről.
Mandel egy szót sem kérdezett David munkájáról, de azt sem hitte el, hogy a fiú annyira egészséges, amilyennek feltüntette magát. Ragaszkodott a személyes találkozáshoz, ha nem ezen, hát a rá következő estén feltétlenül.
David beleegyezett. Délelőtt, késő délelőtt. Isznak egyet, talán egy könnyű ebédre is sort kerítenek, és együtt köszöntik az újévet.
- Istennek hála. Szóval jól vagy. Akkor hát eljössz holnap?
- Ígérem - mondta David.
- Te sohasem szegtél meg egyetlen nekem tett ígéretet sem.
- Most sem fogom. Holnap. És Aaron...
- Igen?
- Lehet, hogy ma éjszaka meg kell találnom valakit. Tulajdonképpen nem tudom, hol keressem, de feltehetően az előkelő társaság körében. Milyenek az összeköttetéseid a Park Avenue-n?
Az öregúr a maga csöndes, derűs, kissé arrogáns módján kuncogott, amire David még oly jól emlékezett. - Én vagyok az egyetlen zsidó, akinek a Szent János-katedrálisban tórahelye van. Mindenki művészt szeretne - természetesen ingyen. Vöröskereszt, zöldkereszt, elsőbálozók a frontra küldendő kötszerért, bálok a fura nevű francia kitüntetések hősei tiszteletére. Csak egy szó, és Mandel már szállítja is. Ma este három koloratúr-énekesnőm, két zongoristám és öt broadwayi baritonom lép fel „a fiaink" tiszteletére. Mind a felső East Side-on.
- Lehet, hogy rövidesen fölhívlak. Bent leszel még az irodában?
- Hát hol lennék? Mikor van szabadnapjuk a katonáknak és a hangverseny rendezőknek?
- Te nem változtál.
- A fő, hogy te jól vagy...
David éppen csak letette a kagylót, máris csöngött a telefon.
- Megszereztem az ön által kért bernardsville-i telefonszámot és címet, Mr. Spaulding.
- Legyen szíves, diktálja!
A telefonkezelő közölte az adatokat, s Spaulding felírta a telefonkészülék mellett mindenkor készenlétben fekvő jegyzettömbre.
- Hívjam a számot, uram?
David habozott, azután azt mondta: - Igen, legyen szíves. Tartom a vonalat. Kérje Mrs. Hawkwoodot!
- Mrs. Hawkwoodot. Igen, uram! De majd visszacsöngetek, ha bejött a hívott fél.
-  Inkább vonalban maradok... - David elharapta a szót, de nem elég idejében. Nem volt komoly elszólás, de a telefonkezelő megerősítette.
- Természetesen, Mr. Spaulding - felelte fontoskodva. - Úgy gondolom, ha valaki más, nem Mrs. Hawkwood veszi föl a kagylót, meg akarja szakítani a hívást, igaz?
-  Majd szólok.
A telefonkezelő úgy érezvén, hogy valamiféle szexuális összeesküvés részese, határozottan és ügyesen játszotta el a szerepét. Föltárcsázta a távhívást intéző kezelőt, s néhány pillanat múlva már hallatszott a New Jersey-beli Bernardsville-ben a telefoncsengés. Egy nő szólt a telefonba - nem Leslie volt az.
-  Mrs. Hawkwooddal szeretnék beszélni. .
-  Mrs... - A bernardsville-i vonal végén jelentkező hang habozott.
- Mrs. Hawkwoodot kérem. Távhívás - közölte a Montgomery telefonosa, mintha a telefonközpontból közvetítene meghívásos beszélgetést.
-  Mrs. Hawkwood nem tartózkodik itt.
-  Meg tudná, kérem, mondani, mikorra várják?
- Hogy mikorra? Isten látja a lelkemet, nem várjuk. Legalábbis én nem tudtam róla, hogy...
A Montgomery telefonosnője nem zökkent ki nyugalmából, hanem udvariasan félbeszakította a hangot. - Tudna-e kérem, mondani egy számot, ahol elérhetem Mrs. Hawkwoodot?
- Nos... - A bernardville-i hang most már rémülten csengett. - Gondolom, Kaliforniában...
David elérkezettnek látta az időt, hogy közbelépjen.
- Beszélni akarok a hívott fellel, kisasszony! -Nagyon helyes, uram!  - Kattanás hallatszott,
amint a szállodai telefonközpont kilépett a vonalból.
- Mrs. Jenner?
- Igen, Mrs. Jenner beszél - válaszolta Bernardsville, hallható megkönnyebbüléssel, hogy az ismerősebb nevet hallja.
- A nevem David Spaulding, Leslie egyik barátja vagyok és... - Úristen! Elfelejtette a férj keresztnevét.
- ...Hawkwood századosé is. Ezt a számot kaptam... -Nahát, David Spaulding! Hát hogy van, kedvesem? Madge Jenner beszél, maga feledékeny kisfiú! Szentséges ég, már nyolc-tíz éve is lehet! Hogy van az édesapja és az édesanyja? Hallom, hogy Londonban élnek. Milyen bátor emberek!
Jesszus!, gondolta Spaulding, mert nem föltételezte, hogy Leslie anyja még emlékezik arra a két East Hampton-i hónapra, amelyet közel egy évtizede náluk töltött. - Ó, Mrs. Jenner... Pompásan vannak. Sajnálom, hogy zavartam...
- Maga sohasem zavar bennünket, maga drága kisfiú. Mi úgy élünk, kettesben itt az isten háta mögött, mint két béres. Mindent magunk csinálunk, ma már senki sem akar lovakat tartani... Azt hitte, Leslie itt van?
- Igen, azt hallottam.
- Sajnos, nincsen itt. Az igazat megvallva, csak nagy ritkán hallunk felőle. Tudja, Kaliforniába költözött.
-  Igen, a nagynénjéhez.
- Csupán fél nagynénjéhez, drágám. A mostohahúgomhoz; sajnos, nem jöttünk ki jól egymással. Egy zsidóhoz ment férjhez. Goldsmithnek nevezi magát -, ami, ugyebár, alig-alig álcázza a Goldberget vagy Goldsteint. Meggyőződésünk szerint a feketepiacon üzletel, harácsol, ha tudja, mire gondolok.
- Ó? Igen, értem... Ezek szerint Leslie nem jött át Keletre, meglátogatni önöket karácsonykor?
- Úristen, dehogyis jött! Szinte még az is nehezére esett, hogy egy levelezőlapot küldjön...
David már-már azon volt, hogy fölhívja Fairfaxben Ed Pace-t, s közölje a hírszerzőszolgálat főnökével, hogy a kaliforniai G-2 Bernardsville-ben teljes kudarcot vallott. De azután belátta, hogy ennek semmi értelme. Leslie Jenner Havvkwood New Yorkban van.
Rá kell jönnie, miért van itt.
Ismét fölhívta Mandelt, és két nevet adott meg neki: Leslie-ét és Cindy Tottle Bonnerét, Paul Bonner hősi halott özvegyéét. Nyíltan nem mondta ugyan, de utalt rá, hogy kíváncsiságának sokkalta inkább hivatalos, semmint személyes a természete. Mandel semmit sem kérdezett, nyomban munkához látott.
Spaulding jól tudta, hogy könnyűszerrel fölhívhatná Cindy Bonnert, udvariasan mentegetőzhetne, és találkozót kérhetne tőle. De nem kockáztathatta meg az elutasítást - márpedig feltehetően ez történne, figyelembe véve azt a bárdolatlan telefonhívást, amit két éjszakával korábban követett el. Egyszerűen kifutott az időből. Találkoznia kell vele, bízva a személyes kapcsolat meggyőző erejében.
S még akkor is megtörténhet, hogy az asszony mit sem tud mondani neki. Az évek során azonban David-ben kifejlődtek bizonyos ösztönök, amelyekre bízvást hagyatkozhatott. Kifordított, tekervényes, irracionális... Atavisztikus.
Húsz perc telt el, háromnegyed három volt. S ekkor csöngött a telefon.
- David?
- Aaron.
- Erről a Hawkwood nevű hölgyről semmi nyom. Mindenki azt mondja, hogy Kaliforniába költözött, és senki sem hallott róla semmit... Mrs. Paul Bonner: ma éjszaka zárt körű estély van a Hatvankettedik utcában, bizonyos Warfieldéknél. A 212-es szám alatt.
-  Köszönöm! Majd a kapu előtt várok, azután a legúribb modorban betörök.
- Fölösleges. Van meghívód. Személyesen a ház asszonyától. A neve Andrea, és el van ragadtatva, hogy vendégei között üdvözölheti a híres tudod-már-kicsoda katona-fiát. Azonkívül februárban egy szoprán kell neki, de ez már az én gondom.

19.	1943. december 31.
	New York

A Gallery közönsége egy az egyben átköltözhetett volna a Hatvankettedik utca Warfield-villájába. David feltűnés nélkül elvegyült a vendégek között. A hajtókájára tűzött kis aranyjelvény megtette a hatását; így magától értetődően fogadták be, s ő is közvetlenebbül viselkedett. Bőségesen szolgáltak fel ételt-italt, a kis dzsesszcombo egyenesen kiváló volt.
David az egyik sarokban akadt rá Cindy Bonnerre, aki ott várt az italbárhoz távozott kísérőjére, egy hadnagyra. Filigrán termetű, vöröses hajú, nagyon világos, már-már sápadt bőrű nő volt. Úgy tartotta magát, mint a Vogue-modellek, karcsú testét nagyon drága, nagyon szerény szabású ruha fedte. Elmélázva meredt maga elé, de arckifejezése nem volt szomorú. David nem így képzelte el a hős özvegyét, semmi heroikusat nem talált benne. Egy gazdag kislány állt előtte.
- Elnézését kell kérnem - szólította meg. - Remélem, megbocsát.
- El sem tudom képzelni, miért. Azt hiszem, mi még nem találkoztunk. - Az asszony halványan elmosolyodott, mintha David jelenléte valamiféle meghatározhatatlan emléket idézne föl benne. Spaulding észrevette az arckifejezését, és megértette, miről van szó. A hangja volt az. A hangja, amivel valaha csinos összegeket keresett.
- A nevem Spaulding. David...
- Akkor maga telefonált tegnap éjszaka - szakította felbe az asszony villámló szemmel. - Paul karácsonyi ajándékai. Leslie...
- Ezért kérek bocsánatot. Szörnyű félreértés történt. Nem szoktam efféle tréfákat megengedni magamnak; ugyanolyan dühös voltam, mint maga. - Nyugodtan beszélt, közben egyenesen az asszony szemébe nézett. Ez meg is tette a hatását; Cindy pislogni kezdett, megpróbálta megérteni, amit a férfi mond neki, s közben már csillapodott a haragja. Egy pillantást vetett a hajtókáján virító parányi aranyszínű sasra, a kis jelvényre, ami bármit jelenthetett.
- Tegyük fel, hogy hiszek magának.
- Higgyen. Beteges tréfa lett volna, márpedig bennem semmi beteges sincs.
Két pohárral a kezében megjelent a hadnagy. Részeg volt, ellenségesen viselkedett. Cindy röviden bemutatta őket egymásnak, de a hadnagy szinte ügyet sem vetett az előtte álló civilre. Táncolni akart, Cindy-nek viszont nem volt kedve. A váratlanul kialakult helyzet egyre feszültebbé vált.
David egy árnyalatnyi szomorúsággal a hangjában megszólalt. - Mrs. Bonner férjével szolgáltam. Szeretnék vele néhány percig beszélni. Rövidesen távoznom kell, a feleségem a város túlsó végén vár rám.
A tények, bizonygatások kombinációja nemcsak meghökkentette, de ki is engesztelte a részeg hadnagyot. S mivel David a lovagiasságára apellált, pityókásan meghajolt és visszaimbolygott az italbárhoz.
- Szép munka volt -jegyezte meg Cindy. - Még az sem lepne meg, ha valóban várná a város túlsó végén egy Mrs. Spaulding. Azt mondta, az estét Leslie-vel töltötte; ez rávall.
David gyors pillantást vetett a lányra. Bízzál fejlett ösztöneidben, gondolta. - Nincsen semmiféle Mrs. Spaulding. De igenis volt egy Mrs. Hawkwood tegnap éjszaka. Ügy veszem észre, nem nagyon szíveli.
- Ő és a férjem, hogy finoman fejezzem ki magam, „együtt voltak". Nagyon sokáig. Akadnak, akik azt állítják, én kényszerítettem, hogy Kaliforniába költözzön.
- Akkor fölteszem a kézenfekvő kérdést. Ilyen körülmények között vajon miért használta fel a maga nevét? Azután meg nyoma veszett. Bizonyára sejtette, hogy megpróbálom megkeresni magát.
- Ha jól emlékszem, az előbb a „beteges" jelzőt használta. Hát ő beteges?
- Vagy pedig megpróbált ilyenformán értésemre adni valamit.
David röviddel az új év beköszönte előtt hagyta el a Warfield-villát. Amikor elért a Lexington Avenue sarkára, délnek fordult. Nem volt mit tennie, járnia, gondolkodnia kellett, hogy összerakja a részleteket, amelyeket megtudott, s találjon valami értelmes magyarázatot.
Képtelen volt rá. Cindy Bonner elkeseredett özvegy volt; az, hogy a férje elesett a fronton, megfosztotta a lehetőségtől, hogy elégtételt vegyen Leslie-n. Azt állította, egyszerűen csak felejteni akar. De a seb ennél mélyebb volt. Leslie és Paul Bonner nemcsak „együtt voltak", ennél többről volt szó. Odáig fejlődött a dolog, hogy - ismét csak Cindy szerint - kölcsönösen válókeresetet adtak be. De amikor David gondolatban szembesítette a két nő állításait, akkor nem állt össze Paul Bonner története; Leslie Jenner Hawkwoodnak ugyanis esze ágában sem volt elválnia a férjétől.
Az egész egy ragacsos, kínos, előkelő társaságbeli zavaros história volt; Ed Pace „ágycserélgetősdije".
De akkor miért használta fel Leslie Cindy nevét? Ez nemcsak provokatívnak és ízléstelennek, hanem értelmetlennek is tűnt.
Amint átvágott az ötvenkettedik utcán, beköszöntött az éjfél. A mellette elsuhanó gépkocsikból rátrombitáltak. A távolból harangszó kongott és sípolás harsant; a bárokból kihallatszott a zajongók éles kiáltozása és zűrzavaros lármája. Három mocskos egyenruhás tengerész torkaszakadtából gajdolt a járókelők derültségére.
Spaulding nyugat felé indult a Madison és az ötödik Avenue közötti kávéházsorok között. Arra gondolt, talán betér a Shor's-hoz vagy a 21 -be... majd úgy tíz perc múlva. Amikor már eltelt elég idő, hogy az újévi ünneplés kissé lecsillapodjék.
- Boldog új évet, Spaulding ezredes.
Az éles hang egy sötét kapualjból hallatszott.
- Micsoda? - David megtorpant és szemét a homályba fúrta. Világosszürke felöltőt viselő magas férfi állt ott mozdulatlanul, arcára árnyékot vetett kalapjának karimája. - Mit mondott?
- Boldog új évet kívántam - mondta a férfi. - Talán fölösleges mondanom, hogy követtem. Néhány perce haladtam el maga mellett.
A férfi idegenes kiejtéssel beszélt, de David nem tudta megállapítani, hová valósi lehet. Kiejtésén érződött, hogy Angliában tanulhatott, hazája valahol Közép-Európában lehetett. Talán a Balkánon.
- Roppant szokatlan közlésnek találom ezt és... talán fölösleges mondanom..., meglehetősen nyugtalanítónak. - Spaulding nem moccant; nem volt nála fegyver, és azon tűnődött, vajon a kapualjba húzódó férfi titkon fegyvert szegez-e rá. Nem tudta megállapítani. - Mit akar?
- Először is üdvözölni szeretném hazatérte alkalmából. Hosszú ideig volt távol.
- Köszönöm... S most, ha nincs ellenére...
-De ellenemre van! Ne mozduljon, ezredes! Csak álldogáljon, mintha egy régi barátjával társalogna. Ne hátráljon, a 45-ösöm egyenesen a mellkasára céloz.
Több járókelő a járdáról lelépve megkerülte Davidet. Egy lakásbejáratból egy pár lépett ki tíz yardnyira a homályba borult kapualjtól; sietős lehetett a dolguk, gyors léptekkel haladtak el Spaulding, és a láthatatlan fegyvert szorongató magas férfi között. David egy pillanatig kísértésbe jött, hogy fölhasználja a párt, de két meggondolás visszatartotta ettől. Egyrészt, nagy veszélynek tette volna ki őket, másrészt a pisztolyos férfinek nyilvánvalóan valami mondanivalója volt. Ha meg akarta volna ölni, már rég megtette volna.
- Nem mozdulok... Miről van szó?
- Tegyen két lépést előre. De csak kettőt. Egy tapodtnyival se többet.
David engedelmeskedett. Most már jobban kivette az arcot, de még mindig nem látta világosan. Vékony, megnyúlt, barázdált arc, mélyen ülő szemekkel, a szemek alatt sötét árnyak. Fáradt szemek. David leginkább még a pisztoly csövének tompa mázát tudta megkülönböztetni. A férfi minduntalan bal felé, Spaulding háta mögé tekintett. Keresett valakit. Várt valakire.
- Rendben van. Két lépést. Most már nyugodtan elbeszélgethetünk... Vár valakit?
- Hallottam, hogy a lisszaboni rezidensnek nagy az Önuralma. Igazat mondtak. Igen, várok valakit. Hamarosan értem jön egy kocsi.
- Magával kell mennem?
- Nem lesz rá szükség. Üzenetet adok át, ez minden. .. A lajes-i incidens. Sajnálatos közjáték volt, vakbuzgók műve. Mégis, tekintse figyelmeztetésnek. Nem mindig tudjuk szabályozni a mélyről feltörő dühöt; ezzel bizonyára maga is tisztában van. Fairfaxnek is tisztában kell lennie ezzel. S Fairfax tudni is fogja, mielőtt még véget ér az új év első napja. Talán már most is... Megjött a kocsim. Lépjen mellém jobboldalt, magának balra. - David megtette, miközben a férfi pisztolyát a kabátja alá rejtve a járda felé oldalazott. - Fogadja meg a tanácsunkat, ezredes. Nem lesz semmiféle tárgyalás Franz Altmüllerrel. Azoknak végük!
- Várjon egy percig! Fogalmam sincs, miről beszél. Nem ismerek semmiféle Altmüllert!
- Végük van! Vonja le Fairfax tanulságait! Vakító fényszórós, nagy, barna kocsi fékezett a járda
mellett. Amint megállt, valaki kinyitotta a hátsó ajtót, a magas férfi a járókelők között átrohant a járdán, és beugrott a kocsiba, amely villámgyorsan indított.
David a járda széléhez sietett. Legalább az autó rendszámát szerette volna megállapítani.
A kocsinak nem volt rendszáma. Egyáltalán nem volt hátsó rendszámtáblája.
De a kocsi ovális hátsó ablakából egy arc meredt rá. A döbbenettől elállt David lélegzete. A másodperc egy töredékéig arra gondolt, nem képzelődik-e, nem csalja-e meg a szeme, valamennyi érzéke, amikor visszaröpítik Lisszabonba.
Futni kezdett a kocsi után, végigrohant az utcán, szüntelenül kerülgetve a gépkocsikat és az istenverte újévi részegeket.
A barna túrakocsi északnak fordult a Madison Avenue-ra és elviharzott. Spaulding zihálva állt az úttest közepén.
A hátsó ablakban annak a férfinak az arcát látta, akivel együtt dolgozott odaát Portugáliában és Spanyolországban a legtitkosabb akciókban.
Marshall. A lisszaboni rejtjelfőnök.
A taxisofőr vállalta, hogy teljesíti David kívánságát, és öt perc vagy még rövidebb idő alatt elviszi a Montgomerybe. Igaz, hét percbe tellett, de tekintetbe véve a Fifth Avenue forgalmát, Spaulding öt dollár borravalót nyomott a markába, és berohant a szállodába.
Nem várta üzenet.
Mielőtt elindult a szállodából, nem bajlódott azzal, hogy megcérnázza az ajtózárat; tudatos figyelmetlenség, vélte. Akár a takarítónők voltak a tettesek, akár mások, leplezetlenül újabb látogatásra szólította volna föl - ha módjában áll - azokat, akik két napja átkutatták a szobáját. Az ismétlés gondatlanságra csábíthatta volna őket, valamiből következtethetne a tettesek személyére.
Ledobta a kabátját, a komódhoz lépett, amelyen egy üveg skót whisky volt. Az üveg mellett ezüst tálcán két tiszta pohár állt. Úgy határozott, szüksége van arra a pár másodpercre, amíg tölt magának egy pohárral, mielőtt fölhívná Fairfaxet.
- Nagyon boldog új évet - mondta tagoltan, és a szájához emelte a poharat.
Odament az ágyhoz, fölvette a telefont, és bemondta a telefonosnak a virginiai számot. A Washingtonba vezető vonalak túlzsúfoltak voltak; percekig is eltarthat, közölte a telefonos, amíg sikerül kapcsolnia.
Mi az isten csudáját jelentett ez? Vonja le Fairfax tanulságait. Mi a fenét fecsegett az a férfi? Ki az az Altmüller...? Mi is volt a keresztneve...? Franz. Franz Altmüller.
Ki az?
Ezek szerint a lajes-i merénylet valóban őellene irányult. Az isten szerelméért, miért?
S Marshall. Nem vitás, Marshall volt az a kocsi hátsó ablakában! Nem tévedett!
- Hadosztály-parancsnokság - szólalt meg monoton hangon a Virginia állambeli, Fairfax megyei állomás.
- Edmund Pace ezredest kérem.
A vonal túlsó végén rövid hallgatás állt be. David meghallotta az olyannyira ismerős igen halk zúgást.
A rendszerint magnetofonhoz erősített telefonlehallgató zaját.
- Ki keresi Pace ezredest?
Most viszont David habozott. Arra gondolt, hátha régebben nem hallotta a lehallgató zaját. Teljesen elképzelhető volt, s Fairfax végtére is... nos, Fairfax volt.
- Spaulding. David Spaulding alezredes.
- Átadhatok egy üzenetet az ezredesnek, uram? Értekezleten van.
- Nem, nem adhat át üzenetet. Azt teheti, hogy igenis kapcsolja nekem az ezredest.
- Sajnálom, uram. - Kezdett kínossá válni Fairfax habozása. - Szíveskedjék megadni egy telefonszámot...
-  Ide figyeljen, katona !. a nevem Spaulding. Az azonosításiengedély-számom  négv-nulla, s ez egy négy-nulláselsőbbségi hívás. Ha ezek a számok nem jelentenek semmit a maga számára. kérdezze meg a lehallgatója mögött ülő kurafit. Értse meg. rendkívül sürgős ügyről van szó. Azonnal kapcsolja Pace ezredest!
Hangos, kettős katonás hallatszott a vonalban. Azután egy mély, érdes hang szólalt meg.
-  Itt pedig Barden ezredes beszél. Spaulding ezredes. Én is négy-nullás vagvok. és minden négy-nullást ez a kurafi igazol. Nézze, semmi kedvem valamiféle rangidősség marhaságra. Mit akar?
- Tetszik a közvetlensége, ezredes - mondta David, és bármennyire is sürgetőnek tekintette a dolgot, elmosolyodott. - Kapcsoltassa nekem Edet. Valóban rendkívül sürgős ügvről van szó, Fairiaxre vonatkozik.
-  Nem kapcsolhatom, ezredes. Nincsenek vonalaink, higgye el. nincs kedvem tréfálni. Ed Pace halott, Egy órával ezelőtt golyót eresztettek a fejébe. Egy átkozott rohadék, itt, a tábor közepén végzett vele.

20.	1944. január.
	Fairfax, Virginia

Hajnali fél öt volt, amikor Spaulding a katonai gépkocsin Fairfax kapujához ért.
Az őrséget már jó előre értesítették, a polgári öltönyös, igazoló okmanvok nélküli Spauldingot nyilvántartási dossziéjában levő képe alapján azonosították, s intettek, hogy mehet. David már-már azon volt, hogy elkérje a fényképet - legjobb tudomása szerint négy éve készült. Mihelyt beértek, a kocsi nagy ívben balra kanyarodott és a hatalmas tábor déli vége felé tartott. Vagy fél mérföldet tettek meg a murvás úton, majd amikor már elhaladtak a könnyűfém barakkok sora között, az autó egy kaszárnyaépület előtt megállt. Ez volt a fairfaxi adminisztráció épülete.
A bejárat két oldalán egy-egy tizedes állt. Az őrmester sofőr kiszállt, és intett a tiszthelyetteseknek, engedjék be Spauldingot, aki már közvetlenül ott állt előttük.
Egy második emeleti irodába vezették. Odabenn ketten várták: Ira Barden ezredes és egy McCleod nevű, századosi rangban levő orvos. Barden  zömök, alacsony, rögbi-védőjátékos alkatú, rövidre nyírt, fekete hajú férfi volt. A hajlott hátú, törékeny, szemüveges McCleod a töprengő értelmiségi jellegzetes típusának tűnt.
Barden  a lehető legkevesebb időt fecsérelte a bemutatkozásra. Mihelyt ez megtörtént, nyomban rátért a lényegre.
- Mindenütt megkettőztük az őrjáratokat, végig a kerítés mellé K-9-esekkel fölfegyverzett őröket állítottunk. Meggyőződésem, hogy senki sem juthat ki. Egy dolog aggaszt bennünket: nem jutott-e ki valaki még ennek előtte?
- Hogyan történt?
- Pace-nél néhány vendég volt, akiket szilveszterre hívott meg. Pontosabban, tizenkét vendége volt. Négyen a saját barakkjából, hárman a nyilvántartásból, a többiek az adminisztrációból. Nagyon mértékletesen folyt  minden...   a fenébe is,  Fairfaxben  vagyunk. Amennyire meg tudjuk állapítani, éjfél után körülbelül húsz perccel kiment a hátsó ajtón. Azt hisszük, szemetet vitt ki; az is lehet, hogy csak szippantani akart egy kis friss levegőt. Nem jött vissza... Odalentről az útról följött egy őr: lövést hallott, mondta. Senki más nem hallotta. Legalábbis odabent senki.
- Szokatlan. Ezek a lakóházak nem zajszigeteltek.
- Valaki bekapcsolta a gramofont.
- Azt hittem, mértéktartó társaság volt.
Barden  éles pillantást vetett Spauldingra. Nem haragot, inkább mélységes aggodalmat tükrözött a tekintete. - A lemezjátszó nem egészen harminc másodpercig szólt. A gyilkossághoz használt fegyver - s ezt megerősítik a ballisztikai vizsgálatok - 22-es kaliberű gyakorló-puska volt.
- Egy éles csattanás, nem több annál -jegyezte meg David.
- Pontosan. A gramofon jelzés volt.
- Odabenn. A vendégségben - tette hozzá Spaulding.
- Igen... McCleod a támaszpont pszichiátere. Mindenkit megtárgyaltunk, aki odabenn tartózkodott...
- Pszichiáter? - kérdezte zavartan David. Szerintem ez nem orvosi, hanem biztonsági probléma volt.
- Ed önfejű, erőszakos ember volt, ezt maga éppoly jól tudja, mint én. Hiszen ő képezte ki magát... Utánanéztem magának, Lisszabon. Ez az egyik szempont. Most mérjük fel a többit.
- Nézzék - vetette közbe az orvos -, maguknak kettőjüknek megbeszélnivalójuk van, nekem pedig át kell néznem kartotékokat. Fölhívlak reggel, úgy értem később délelőtt, Ira. Örülök, hogy megismerkedtünk, Spaulding. Sajnálom, hogy egy ilyen alkalomból.
- Egyetértek - mondta Spaulding, és kezet rázott a századossal.
A pszichiáter felnyalábolta az ezredes asztaláról a tizenkét dossziét, és távozott.
Az ajtó bezárult mögötte. Barden  kezével helyet mutatott Spauldingnak. David a szemét dörzsölve leült. - Pokoli szilveszter, igaz? - szólalt meg Barden .
- Volt jobb - felelte Spaulding.
- El akarja ismételni, mi történt magával?
- Nem hiszem, hogy lenne értelme. Valaki megállított; már elmondtam magának, mi hangzott ott el. Most már nyilvánvaló, hogy Ed Pace „Fairfax tanulsága". A szálak egy Swanson nevű dandártábornok kezébe futnak össze a Hadügyben.
- Attól tartok, nem így van.
- így kell lennie.
- Negatív. Pace-nek semmi köze sem volt a Hadügy dolgához. A szerepe kizárólag az volt, hogy magát beszervezte - egyszerű áthelyezés.
Davidnek eszébe jutottak Ed Pace szavai: Nem vagyok beavatva... ehhez mit szól? Találkozott Swansonnal? Barden-re pillantott. - Akkor valaki úgy hiszi, hogy köze volt hozzá. Ugyanaz az indíték. Összefügg a lajes-i szabotázzsal. Az Azori-szigeteken.
- Hogyan?
- Az a rohadék ezt mondta, ott, az Ötvenkettedik utcán! Öt órája... Nézze, Pace halott; az adott körülmények között ez bizonyos fokig szabad kezet ad magának. Ellenőrizni akarom Ed négy-nullás dossziéit. Mindent, ami összefügg az áthelyezésemmel.
- Már megtettem. A telefonhívása után értelmetlen lett volna megvárnom egy vizsgálóbiztos érkezését. Ed volt az egyik legjobb barátom...
- És?
- Nincsenek dossziék. Egy se.
- De kell lenniük! Kell lennie valamiféle nyilvántartásnak Lisszabonról. Rólam.
- Van is. Megállapítja, hogy egyszerű áthelyezés történt a Hadügybe. Semmi név. Mindössze egy szó. Egyetlen szó: „Tortugas."
- S mi van a maguk által összeállított dokumentumokkal? A leszerelő papír, az orvosi nyilvántartó lap; ötödik hadsereg,  száztizenkettes zászlóalj?  Olaszország...? Azokat a papirosokat nem állíthatták elő a fairfaxi dosszié nélkül!
- Most hallok róluk először, Ed páncélszekrényében semmi nyomuk.
- Egy őrnagy – ha jól emlékszem, Winston a neve - várt rám a Mitchell légi támaszponton. Egy parti őrjárati gépen érkeztem Új-fundlandról. Ő hozta nekem a papírokat.
- Egy lepecsételt borítékot és szóbeli utasításokat kapott tőle. Mindössze ennyit tud.
- Úristen! Mi a fene történt az úgynevezett fairfaxi hatékonysággal?
- Erre válaszoljon maga! S ha már itt tartunk, ki gyilkolta meg Ed Pace-t?
David gyors pillantást vetett Bardenre. A gyilkosság kifejezés eddig nem jutott az eszébe. Az ember nem követ el gyilkosságot; igaz, öl, ez is hozzátartozik. De gyilkolni ? Márpedig ez igenis gyilkosság volt.
- Ezt nem tudom megmondani magának. De azt megmondhatom, hol kezdje a kérdezősködést.
- Lekötelezne.
- Riassza Lisszabont. Tudja meg, mi történt egy Marshall nevű rejtjelezővel.

1944. január 1.
Washington, D. C.

Pace meggyilkolásának a híre közvetve jutott el Alan Swansonhoz; hatása megsemmisítő volt.              
Éppen Arlingtonban tartózkodott egy szűk körű szilveszteri vacsorán, amelyet a hadtápszolgálat rangidős tábornoka adott, amikor befutott a telefonértesítés. Sürgős hívás volt egy másik vendég, a vezérkari főnökök egyesített bizottságában dolgozó vezérőrnagy számára. Swanson a könyvtárszoba ajtaja közelében állt, amikor a tábornok visszajött; a vezérkari tiszt halálsápadtan, hitetlenkedve motyogta maga elé: - Úristen! Valaki lelőtte Pace-t odalenn Fairfaxben. Meghalt!
Az Arlingtonban összegyűlt kis társaság tagjai valamennyien a legmagasabb rangú tisztek közül kerültek ki; nem lett volna értelme titkolózni, hiszen előbb-utóbb valamennyiükkel közlik majd a hírt.
Swanson első hisztérikus gondolatai Buenos Airesszel voltak kapcsolatosak. Lehetséges, hogy bármilyen összefügés van a dolgok között? Némán hallgatta a dandártábornokok és az egy- meg kétcsillagos tábornokok fegyelmezett, mégis izgatott találgatásait. Csak szavak jutottak el a tudatáig... beszivárgók, bérgyilkosok, kettős ügynökök. Elképesztették a vad találgatások... amelyeket olyannyira ésszerűen adtak elő... hogy a gyilkosság mögött Pace valamelyik titkos ügynökét kell keresni. Valahol lefizettek egy átállót, hogy menjen vissza Fairfaxbe; valahol egy gyönge láncszem van a megvásárolt hírszerző láncban.
Pace nemcsak elsőrangú hírszerzőtiszt volt, hanem egyenesen a legjobbak közé tartozott a Szövetségesek Központi Hírszerző Szolgálatában. Olyannyira, hogy két ízben is kérvényezte: dandártábornoki csillagát csak hivatalosan regisztrálják, de a kinevezés tényét ne tegyék közzé - a feltűnés elkerülése végett.
Csakhogy mégsem sikerült eléggé elkerülnie a feltűnést. A Pace-vágású rendkívüli emberek fejére rendkívül nagy díjat tűznek ki. S ezt tudják Sanghajtól Bernig mindenütt; a hallatlanul szigorú fairfaxi biztonsági rendszabályok ismeretében nyilván hosszú hónapokon át készítették elő a gyilkosságot. Hosszú távú tervként agyalták ki, amelyet belülről kell végrehajtani. Semmilyen más módon nem hajthatták végre. Pillanatnyilag több mint ötszázan tartózkodtak a tábor területén, köztük a soknemzetiségű, gyakran cserélődő, kiképzés alatt álló kémalakulatok. Ilyen körülmények között a világ egyetlen biztonsági rendszere sem lehet százszázalékos. Elegendő, ha csak egyetlen ember is átcsúszik a hálón.
Hónapokig tervezték... egy átalló, akinek sikerült visszajutnia Fairfaxbe... egy kettős ügynök... egy gyönge láncszem a hírszerző szolgálat láncában vagyont ér. Sanghajtól Bernig.
Hosszú távú terv!
Ezeket a szavakat, kifejezéseket és véleményeket hallotta tisztán Swanson, mert ezeket akarta hallani.
Ezek a szavak elhatárolták az indítékokat Buenos Airestől. Pace halálának semmi köze sem volt Buenos Aireshez, mert az időtényező kizárta ezt.
A Rhinemann-tranzakciót alig három hete agyalták ki; elképzelhetetlen, hogy Pace meggyilkolásának bármi köze lehessen hozzá. Ahhoz, hogy mégis így legyen, neki magának kellett volna megtörnie a titoktartást.
Rajta kívül az égegyvilágon senki sem tudott Pace szerepéről. S még Pace is alig ismert a tervből valamit.
Csak töredékeket.
A lisszaboni ügynökre vonatkozó minden írásos feljegyzést eltávolítottak Pace páncélterméből. Csak a Honvédelmi Minisztériumba történt áthelyezésének dokumentuma maradt ott.
Töredék.
S ekkor eszébe jutott valami. Eltűnődött, milyen hűvös fejjel képes mérlegelni a fondorlatokat. Bizonyos értelemben dermesztő volt, hogy ez elkerülhette agytekervényeinek rejtekeit. Edmund Pace halálával már Fairfax sem képes összerakosgatni a Buenos Aireshez vezető események sorát. Az Egyesült Államok kormánya ismét egy lépéssel távolabb jutott az ügytől.
Mintha csak eltűnődve támogatást keresett volna, megjegyezte egyenrangú társai kis csoportjának, hogy a közelmúltban kapcsolatba lépett Fairfaxszel, pontosabban magával Pace-szel, egy kisebb jelentőségű hatásköri ügy kapcsán. Valójában jelentéktelen ügyről volt szó, mondta, de nagyon reméli...
Nyomban megkapta a várt támogatást. A vezérkari vezérőrnagy, két dandártábornok és egy háromcsillagos tábornok mind kibökte, hogy ők maguk is fölhasználták Pace-t.
Gyakran. Nyilván jóval többször, mint ő.
- Rengeteg időt meg lehetett takarítani, ha az ember közvetlenül Eddel intézte a dolgát - mondta a vezérkari. - Ügyet sem vetett a bürokráciára, kapásból elküldte a bizalmas anyagba való betekintésre szóló engedélyt.
Egy lépéssel távolabb jutott az ügytől.
De mihelyt visszatért washingtoni lakásába, ismét rátörtek a kételyek. Kételyek is, lehetőségek is. Pace meggyilkolása potenciális problémát jelentett, mert halála lökéshullámokat indít majd el. Nagy vizsgálat kezdődik, minden csatornát ellenőriznek. Másrészt viszont minden szem Fairfaxra irányul. Teljesen lefoglalja majd a szövetségesek Központi Hírszerzését. Legalábbis egy időre. Most kell lépnie. Walter Kendallnek el kell utaznia Buenos Airesbe, és meg kell kötnie a megállapodásokat Rhinemann-nal.
A peenemündei vezérlőberendezés tervrajzai. Csakis a tervrajzok számítanak.
De előbb még itt van a mai éjszaka, a reggel. David Spaulding. Eljött az ideje, hogy közölje a volt lisszaboni ügynökkel a megbízatását.
Swanson fölvette a telefonkagylót. Remegett a keze.
Bűntudata kezdett elviselhetetlenné válni.

1944. január 1.
Fairfax, Virginia

- Marshallt egy Valdero-tanya nevű helytől néhány mérföldre ölték meg. Baszkföldön. Csapdába futott.
- Ostoba halandzsa! Marshall sohasem ment az északi országrészbe! Nem volt kiképezve, fogalma sem lett volna, mit kell tennie! - David fölpattant a székéből, és Barden  elé plántálta magát.
- A szabályok változnak. Maga most nem a lisszaboni rezidens... Marshall elment északra, megölték.
- Forrás?
- Maga a nagykövet.
- És az ő forrása?
- A maguk szokványos csatornái, legalábbis föltételezem. Azt mondta, megerősítették a hírt. Visszahozták az azonosításra szolgáló tárgyakat.
- Nem számít!
- Mit akar? Egy holttestet?
- Talán meglepi, Barden, de egy kéz vagy egy ujj nem lenne rossz. Az már azonosításra szolgálhat... Fényképek vannak? Közelfelvételek, sebek, a szemek? Bár még azokkal is lehet manipulálni.
- Nem jelzett semmi ilyesmit. Mi a fenén rágódik? Értse meg, megerősítették.
- Valóban? - David Bardenre meredt.
- Az isten szerelmére, Spaulding! Mi a fene az a... „Tortugas"? Ha emiatt ölték meg Ed Pace-t, tudni akarom, mi az! És istenemre mondom, meg is fogom tudni! Szarok a lisszaboni rejtjelezőkre!
Barden  asztalán megcsörrent a telefon; az ezredes csak egy pillantást vetett a készülékre, azután ismét Spauldingra szegezte tekintetét.
- Vegye föl - mondta David. - Előbb-utóbb jelentkezni fog a Veszteség Osztály. Pace családos... volt.
- Ne komplikálja a szükségesnél jobban az életemet. - Barden  visszament az íróasztalához. - Ednek e hét pénteken fedezettel szabadságra kellett volna mennie. Elhalasztok minden telefont... holnapig... Igen? - Az ezredes néhány pillanatig némán a füléhez szorította a kagylót, majd Spauldingra pillantott. - Az utazási ügyeket intéző New York-i telefonközpontos, az, aki a maga vonalát is figyelte. Az a Swanson tábornok próbálta elérni magát. Most is a vonalban van. Akarja, hogy kapcsolja az öregurat?
Davidnak eszébe jutott, hogyan jellemezte Pace az ideges dandártábornokot. - Meg kell neki mondania, hogy itt vagyok?
- Hogy a fenébe kellene.
- Akkor kapcsoltassa.
Barden  ellépett az íróasztaltól; Spaulding átvette a kagylót, és többször elismételte: „Igen, uram." Végül a helyére tette a kagylót. - Swanson azt kívánja, még ma délelőtt jelenjek meg a hivatalában.
- Tudni akarom, mi a fenének ráncigálták ki magát Lisszabonból - mondta Barden .
David visszaült a székébe, s egy ideig nem válaszolt. Amikor végül megszólalt, igyekezett elkerülni a katonai szólamokat és a fontoskodás látszatát. - Nem vagyok biztos benne, hogy bármi köze van... bármihez. Nem akarom kerülgetni a forró kását; másrészt viszont bizonyos fokig kénytelen vagyok. De szeretnék nyitva tartani néhány választási lehetőséget. Nevezhetjük ösztönnek is, magam sem tudom... Van egy Altmüller nevű férfi. Franz Altmüller... Hogy kicsoda, hol van - fogalmam sincs. Német-e, svájci-e, nem tudom... Próbáljon megtudni róla, amit csak lehet négy-nullás alapon. Hívjon fel New Yorkban a Montgomery Szállodában. A hét hátralevő részében mindenképp ott leszek. Azután elutazom Buenos Airesbe.
- Megteszem, ha eltekint a szolgálati titoktartástól,... és elmondja nekem, mi a fene folyik itt.
- Nem lesz kedvére való. Ha ugyanis megteszem, és valóban van összefüggés a dolgok között, ez azt jelenti, hogy a fairfaxi rejtjeleket folyékonyan olvassák Berlinben.

1944. január l
New York

A menetrendszerű személyszállító gép megtette az előkészületeket a La Guardia repülőtéri leszálláshoz. David az órájára pillantott; néhány perccel múlt dél. Minden tizenkét óra alatt zajlott le: Cindy Bonner, az idegen az ötvenkettedik utcán, Marshall, Pace meggyilkolása, Barden, a valderói hír... s végül a kínos tárgyalás az amatőr felső kapcsolattal, Alan Swanson hadügyminisztériumi dandártábornokkal.
Tizenkét óra.
Negyvennyolc órája szinte le sem hunyta a szemét. Feltétlenül alvásra van szüksége, hogy valamiféle távlatra tegyen szert, összerakosgassa a megfoghatatlan képet. Nem azt, amelyik amúgy is világos.
Erich Rhinemannt meg kell ölni.
Természetesen meg kell ölni. Davidet csak az lepte meg, hogy a dandártábornok milyen fontoskodó nagyképűséggel adott erre parancsot. Nem volt szükség semmiféle magyarázkodásra vagy mentegetődzésre. S ez - végre-valahára - rávilágított, miért helyezték át Lisszabonból. Ezzel magyarázatot kapott a rámeredő nagy miértre. Hiszen nem giroszkópszakember - az egésznek nem volt semmi értelme. De most már összeállt a kép. Jól tették, hogy őt választották; Pace alapos, profi döntést hozott. Alkalmas erre a feladatra - ráadásul két nyelvet beszélő összekötő lesz a néma giroszkópszakember, Eugene Lyons és Rhinemann tervrajzügynöke között.
Ez a kép tiszta; David megkönnyebbülve állapította meg, hogy teljesen éles.
De aggasztotta a másik, a homályos kép.
Marshall, a nagykövetségi rejtjelező, aki öt napja a Lisszabon melletti eső áztatta repülőtéren várta. Az az ember, akit igenis látott, amint őt nézte a kocsi ablakából az Ötvenkettedik utcán; az az ember, akit állítólag csapdába csaltak és megöltek valahol fent északon, ahová azelőtt sohasem merészkedett. Vagy nem merészkedett volna.
Leslie Jenner Hawkwood. A leleményes hajdani szerető, aki hazudott neki és távol tartotta szállodai szobájától, aki ostobán a Cindy Bonner-trükkel élt, meg az elszeretett, de azóta elesett férj ajándékai becseréléséről szóló mesével traktálta. Leslie nem idióta. Feltétlenül közölt vele valamit.
De mit?
Azután meg Pace. Szegény, humortalan Ed Pace, akit az Egyesült Államok legbiztonságosabb táborában mészároltak le.
Fairfax tanulsága, amit hihetetlen pontossággal - szinte másodpercre - jövendölt meg egy magas, szomorú szemű férfi a homályba borult Ötvenkettedik utcán.
Ezek ők, az elmosódott kép alakjai.
David nyersen beszélt a dandártábornokkal. Követelte - természetesen szakmai okoknál fogva -, hogy közölje vele a pontos dátumot, mikor hozták meg a döntést Erich Rhinemann likvidálására. Ki hozta a döntést? Hogyan továbbították a parancsot? Ismert-e a tábornok egy Marshall nevű rejtjelezőt? Említette-e Pace valaha is ezt a nevet? Említette-e bárki is ezt a nevet? Meg azután az az Altmüller nevű férfi. Franz Altmüller. Mond-e neki valamit ez a név?
A válaszoktól nem lett okosabb. S isten tudja, Swanson nem hazudott-e? Nem volt elég profi ahhoz, hogy rezzenéstelenül hazudjon.
Nem ismerte sem a Marshall, sem az Altmüller nevet. A Rhinemann kivégzéséről szóló döntést néhány óra alatt hozták meg. Ed Pace semmiképpen sem tudhatott róla; nem kérték ki a véleményét, de senki másét sem Fairfaxben. A döntés a Fehér Ház pincéiből eredt; sem Fairfaxben, sem Lisszabonban nem avattak be senkit: David szemében éppen ez, hogy senkit sem vontak be, volt a lényeges tényező. Egyszerűen azt jelentette, hogy az egész életlen képnek semmi köze sincsen Erich Rhinemannhoz. Vagyis, amennyire ezt el lehetett dönteni, semmi köze sincsen Buenos Aireshez. David gyorsan úgy határozott, hogy nem osztja meg következtetéseit az ideges dandártábornokkal. Pace-nek igaza volt: ez az ember nem visel el semmifele további bonyodalmat. Majd Fairfaxet használja, vigye az ördög a felső kapcsolatot.
A repülőgép földet ért; Spaulding bement az utasok várócsarnokába, és kereste a TAXI föliratot. A dupla ajtón át kiment a peronra; a hordárok az üres bérkocsik útirányát harsogták. Bármilyen furcsa, egyedül a közös taxik juttatták eszébe, hogy a La Guardia repülőtéren is tudják, valahol távol háború van.
Ugyanakkor fölismerte, milyen ostobaságokat gondol. Meg azt, mennyire nagyképű ez a gondolat.
Egy tőből levágott lábú katonát segítettek be egy taxiba. A hordárok is, a civilek is meghatottan segítették.
A katona részeg volt. Ami megmaradt belőle, a roncs, elveszítette biztonságát.
Spaulding három férfivel osztotta meg a taxiját; azok jóformán csak a legfrissebb olaszországi jelentésekről beszéltek. David úgy döntött, megfeledkezik konspirációs történetéről, ha felmerülnek az elkerülhetetlen kérdések. Semmi kedve sem volt megvitatni a salernói mondabeli küzdelmet. De senki sem kérdezett semmit. Azután rádöbbent, miért nem.
A mellette ülő férfi vak volt; amint megmozdult, a délutáni napfényben megvillant valami a hajtókáján. Egy kitüntetésszalag parányi fémmásolata volt: Csendes-óceán, déli front.
David ismét megállapította, hogy teljesen kimerült. Arra gondolt, hogy bizonyára ő a legfigyelmetlenebb ügynök, akire valaha is rábíztak egy akciót.
A Fifth Avenue-n szállt ki a taxiból, három utcasarokra a Montgomerytől. Jóval többet fizetett a rá jutó résznél; remélte, hogy a másik két férfi majd beszámítja a vak veterán fuvardíjába, hiszen annak öltözéke láthatóan nem Leslie Jenner kedvenc Rogers Peet áruházából származott.
Leslie Jenner... Hawkwood.
Egy Marshall nevű rejtjelező.
Az elmosódott kép.
Mindezt száműznie kell az agyából. Aludnia, felejteni; hadd ülepedjenek le a dolgok, mielőtt ismét törni kezdi a fejét. Másnap reggel találkozik Eugene Lyons-szal, és akkor majd... elölről kezdi. Készen kell állnia a találkozásra azzal az emberrel, aki tömény szesszel szétmarta a torkát és tíz éve nem beszélgetett már senkivel.
A lift megállt a hatodik meleten. A szobája a hetediken volt. Éppen szólni akart a liftkezelőnek, amikor észrevette, hogy a lift ajtaja nem nyílt ki.
A liftkezelő viszont hátrafordult. Kezében egy rövid csövű Smith & Wesson pisztoly volt. Hátranyúlt a fogantyús szabályozóhoz, és balra nyomta, mire a zárt doboz megrándult és megindult fölfelé.
- Ilyenformán az előcsarnokban levő jelzőfények kialusznak, Spaulding ezredes. Halljuk majd a csengőket, de szükséghelyzetekben egy másik liftet használnak. Senki sem fog zavarni bennünket.
Ugyanaz a kiejtés, gondolta David. Angol felhangok. Közép-Európa. - Nagyon örülök. Úgy értem, istenem, már oly régen volt.
- Nem találom magát mulatságosnak.
- Én sem magát... ez nyilvánvaló.
- Virginiában, Fairfaxben járt. Kellemesen telt az útja?
- Rendkívül jó a hírforrása. - Spaulding nemcsak időt akart nyerni a beszélgetéssel. Ira Bardennel megtették a szükséges óvintézkedéseket. Még ha a Montgomery telefonközpontja mindent jelentett is, amit beszélt, semmi sem bizonyíthatta, hogy Virginiába repült. Az előkészületeket telefonfülkékből bonyolították le, a Mitchell-támaszpontról az Andrews-ra álnéven, a legénységi lajstromon regisztrálva repült. Még a Montgomery recepcióján meghagyott manhattani számnak is New York-i címe volt, s állandóan figyelték. A fairfaxi táborban pedig csakis a biztonsági kapuszolgálatnál adták le a nevét; mindössze négyen vagy talán öten látták.
- Megbízható   információs   forrásaink   vannak... Ezek szerint első kézből vonta le Fairfax tanulságait, igaz?
- Megtudtam, hogy meggyilkoltak egy tisztességes embert. Gondolom, most már közölték a feleségével és a gyermekeivel is.
- Háborúban nincs gyilkosság, ezredes. Helytelen szóhasználat. S ne beszéljen velünk...
A csengő berregése megszakította a férfi mondanivalóját. Röviden, udvariasan csöngetett valaki.
- Ki az a „velünk"? - kérdezte David.
- Majd időben megtudja, ha együttműködik velünk. Ha nem hajlandó erre, az sem baj; megöljük... Amit mondunk, sohasem üres fenyegetőzés. Gondoljon csak Fairfaxre.
Ismét megszólalt a berregő hang. Ezúttal már hosszabban, s nem is annyira udvariasan nyomta valaki a csengőt.
- Hogyan képzelik az együttműködést? Miben kellene együttműködnünk?
- Tudnunk kell pontosan, hol van Tortugas. Spaulding gondolatban visszaszáguldott hajnali öt
órára. Fairfaxben, Ira Barden  azt mondta, hogy a „Tortugas" név volt az egyetlen szó, amelyet áthelyezési parancsára feljegyeztek. Semmi más adat, semmi, csak egy szó: „Tortugas." S ezt is mélyen eltemették Pace „páncélbarlangjába". Acélajtók mögé zárt szekrények, amelyekhez csakis a legmagasabb rangú hírszerzőtisztek férhetnek hozzá.
- Tortugas egy Florida partjai előtt húzódó szigetcsoport része. Rendszerint Száraz Tortugasként történik rá utalás. Rajta van minden térképen.
Ismét a berregő. Most már újra meg újra rövid, dühös sorozatokat csöngetett valaki.
- Ne legyen ostoba, ezredes!
- Nem vagyok én semmilyen. Nem tudom, mjről beszél.
A férfi Spauldingra meredt. David észrevette, hogy elbizonytalanodott, de fékezi a haragját. Most már megszakítás nélkül szólt a felvonó csengője; alulról is, felülről is hangok hallatszottak.
-Jobb szeretném, ha nem kellene megölnöm magát, de meg fogom tenni. Hol van Tortugas?
Egyszerre csak harsogva megszólalt egy férfihang, alig tízlábnyira a hatodik emeleti liftajtótól. - Itt van fenn! Elakadt! Nincs semmi bajuk odabenn?
A férfi pislogni kezdett, az ordítozás kihozta a sodrából. David erre az alkalomra várt. Jobb kezét átlósan előrelendítette, megragadta a férfi jobb karját, és teljes erővel a fémajtóba vágta. Testtel beleugrott a férfi mellkasába, s térdét egyetlen lendülettel, iszonyú erővel az ágyékába nyomta. A férfi felordított fájdalmában; Spaulding bal marokkal átfogta hátraívelő nyakát, és tépni kezdte a gégefő körüli ereket. Még kétszer térddel beleugrott a férfi ágyékába, amíg az a szörnyű fájdalomtól már ordítani sem tudott, csak halkan, el-nyújtottan, fájdalmasan nyöszörgött. Teste elernyedt, a pisztoly a földre hullott, és a férfi lecsúszott a lift fala mentén.
Spaulding arrább rúgta a fegyvert, két kézzel megragadta a férfi nyakát, s előre-hátra rázta a fejét, hogy ne veszítse el az eszméletét.
- Most pedig te mondod el nekem, te rohadék! Mi az a „Tortugas"?
Időközben az emberek már tomboltak odakinn a lift előtt. A megkínzott liftkezelő ordítása nyomán hisztérikus zűrzavar tört ki. A szállodaigazgatóért kiáltoztak. Meg a rendőrséget követelték.
A férfi felpillantott Davidre, az iszonyú fájdalomtól könnyek patakzottak az arcán. - Miért nem ölsz meg, te disznó - szólalt meg fájdalmasan elfúló hangon. -.. .Egyszer már megpróbáltad.
David zavarba jött. Soha életében nem látta ezt a férfit. Északon? Baszkföldön? Navarrában?
De most nem volt ideje töprengeni.
- Mi az a „Tortugas"?
- Altmüller, te disznó. Altmüller, a disznó... - A férfi elveszítette eszméletét.
Ismét ez a név.
Altmüller.
Spaulding föltápászkodott az eszméletlen test mellől, és megragadta a felvonó irányítókarját. Teljes ívben kilendítette bal felé, a lehető legnagyobb sebességre kapcsolt. A Montgomery tízemeletes épület volt: a műszerfal jelzőlámpái azt mutatták, hogy a vendégek az első, a harmadik és a hatodik emeleten csöngettek. Ha sikerülne elérnie a tizedikre, mielőtt a hisztérikus hangok tulajdonosai a nyomába érnének, akkor esetleg kijuthatna a liftből, végigrohanhatna a folyosón egy sarokig, majd ismét visszarohanhatna a tömegbe, amely addigra már bizonyára odagyűlne a nyitott liftajtók köré.
A földön fekvő eszméletlen férfi köré.
Lehetségesnek kell lennie! Nem kockáztathatta meg, hogy kapcsolatba kerüljön a New York-i rendőrséggel.
A férfit hordágyra rakták és elszállították; Davidet csak egészen röviden kérdezték ki.
Nem, nem ismerte afelvonókezelőt. Tíz-tizenkét perce engedte ki a liftből az ő emeletén. A szobájában tartózkodott és a nagy kiáltozásra jött ki onnan.
Ugyanazt gondolja, mint a többiek.
Hová züllik New York?
David hetedik emeleti szobájához ért, bezárta maga mögött az ajtót, és az ágyára meredt. Úristen, mennyire kimerült! De az agya mégis lázasan tovább dolgozott.
Elhatározta, hogy mindent elhalaszt, amíg ki nem pihente magát - kivéve két dolgot. Ezekkel most azonnal kell foglalkoznia. Nem várhattak, amíg kialussza magát, mert megszólalhat közben a telefon, vagy valaki bejöhet a szállodai szobájába. S neki már jó előre döntenie kell. Föl kell készülnie.
Az első probléma az, hogy Fairfaxet többé nem használhatja forrásként. Olyan, mint a szita, beszivárogtak mindenüvé. Fairfax nélkül kell dolgoznia, ami jószerint olyan, mintha egy nyomoréknak azt mondanák, hogy mankó nélkül kell járnia.
Másrészt viszont ő nem nyomorék.
A második probléma az Altmüller nevű férfi. Meg kell találnia egy Franz Altmüller nevű férfit, meg kell tudnia, kicsoda ő, mi a jelentősége a homályos kép szempontjából.
David hanyatt vágta magát az ágyon; annyi ereje sem volt, hogy levetkőzzék, akárcsak a cipőjét lehúzza. Karjával igyekezett védeni a szemét a szállodaablakokból beáradó délutáni napfény ellen. Az új év, 1944 első napjának délutáni napfénye ellen.
Egyszerre csak tágra nyitotta a szemét. Még egy harmadik probléma is volt. S ez elválaszthatatlanul összefonódott az Altmüller nevű férfival. Mi a fenét jelenthet „Tortugas"?
21.	1944. január 2
	 New York

Eugene Lyons a rajzasztalánál ült egy kopár irodában. Ingujjban. Az iroda asztalait tervrajzok borították. A fehér falakról visszaverődő éles reggeli napfény egy nagy kórterem steril jellegét kölcsönözte a szobának.
Eugene Lyons arca és teste szintén ezt a képzettársítást erősítette.
David Kendall nyomában belépett a szobába; szorongott a rá váró bemutatkozástól. Legszívesebben mit sem tudna Lyonsról.
A tudós hátrafordult támlátlan székén. Spaulding még életében nem látott hozzá hasonlóan sovány embert. Csontjait csak körülvette, de nem védte hús. Kezét, karját, nyakát és halántékát sűrűn behálózták a kidudorodó világoskék erek. Bőre nem öregnek - el-használtnak tűnt. Mélyen ülő szemei azonban távolról sem voltak tompák, életlenek; pillantása éber, a maga módján átható volt. Egyenes szálú ősz haja éveihez képest korán megritkult - Lyons korát csak húszéves időhatárok között lehetett volna megbecsülni.
Volt azonban ebben az emberben egy olyan vonás, amely egyedien jellegzetesnek tűnt: a közöny. Tudomásul vette a betolakodást, nyilvánvalóan tudta, ki David, de esze ágában sem volt megszakítani összpontosított töprengését.
Kendall erőszakkal szakította meg foglalatoskodását. - Eugene, ez Spaulding. Mutassa meg neki, hol fogjon neki.
Szólt, sarkon fordult és távozott; az ajtót határozottan behúzta maga mögött.
David a szoba távoli végében állt, szemben Lyons-szal. Néhány lépést tett feléje és kezet nyújtott neki. Pontosan kitervelte, mit fog mondani.
- Megtiszteltetés számomra, hogy megismerkedhe-tem önnel, dr. Lyons. Nem vagyok szakértő az ön területén, de hallottam, milyen munkát végzett MIT-en. Szerencsésnek érzem magam, hogy tudásából részesülhetek, még ha csak rövid időre is.
Alig észrevehető, másodpercnyi érdeklődés villant fel Lyons szemében. David arra tett, hogy egyszerű szavakkal üdvözölje a csont és bőr tudóst, de ezzel több dolgot is tudomására hozzon, többek között, hogy ő, David, ismeri Lyons bostoni tragédiáját - következésképpen élettörténetének többi részletét is -, és hogy ez csöppet sem teszi elfogulttá.
Lyons lanyhán fogott kezét, közönye nyomban ismét úrrá lett rajta. Közöny, ami nem feltétlenül jelentett gorombaságot. Valahol a kettő határvonalán mozgott.
- Tudom, hogy kevés az időnk, s én újonc vagyok a giroszkópiában - mondta Spaulding, eleresztve a tudós kezét, és a rajzasztal túlsó oldalára hátrált. - De úgy tudom, nem kell elsajátítanom mást, mint a legelemibb ismereteket, és szavakba kell öntenem németül azokat a kifejezéseket és képleteket, amelyeket ön kiír nekem.
David hangsúlyozta - alig-alig adva nyomatékot hangjának megemelésével - a szavakba öntenem... amelyeket ön kiír nekem. Figyelte Lyonst, vajon reagál-e valamiképpen arra, hogy nyíltan kijelentette, ismeri a tudós hangproblémáját. Úgy vélte, egy árnyalatnyi megkönnyebbülést fedezett föl Lyons arcában.
Lyons fölpillantott rá. Vékony ajka rásimult a fogaira; szája szögletében egy pillanatra ránc képződött. Bólintott. Sőt mi több, a mélyen ülő szemekben valami parányi elismerésféle is megcsillant. Fölállt a székéről, és odament a hozzá legközelebb álló asztalhoz, amelyen tervrajzok, s azokon több könyv hevert. Fölemelte a legfelső kötetet, és átnyújtotta Spauldingnak. A címlapon ez állt: Diagramatika: tehetetlenségi erő és előrehaladás.
David tudta, hogy egyenesbe jöttek.
Elmúlt már hat óra.
Kendall korábban távozott; a portás fölriadt, amikor az óra ötöt ütött, s megkérte Davidet, zárja be az ajtókat, ha ő távozna utolsóként. Ha nem, szóljon a többieknek.
„A többiek" Eugene Lyons és két férfi ápolója volt.
Spaulding futólag találkozott velük - a férfi ápolókkal - az előtérben. Hal és Johnny volt a nevük. A két tagbaszakadt férfi közül Hal volt a beszédes, a főnök pedig Johnny, egy hajdani tengerészgyalogos.
- Az öregfiú most nagyon jó passzban van - állapította meg Hal. - Nincs miért aggódni.
- Itt az ideje, hogy visszavigyük a Szent Lukácsba - mondta Johnny. - Diliznek, ha elkésik a vacsoráról.
A két férfi bement Lyons irodájába, és kihozták a tudóst. Udvariasan, de határozottan bántak a halálsápadt fizikussal. Eugene Lyons közönyösen tekintett Spauldingra, vállat vont, majd némán távozott két őrével.
David várt, amíg meghallotta az előtérben a felvonó zúgását. Ekkor a portás asztalára letette a Diagramatika kötetet, amelyet a fizikus adott neki, s átment Walter Kendall irodájába.
Az ajtó zárva volt, amit David sajátosnak talált. Kendall útban volt Buenos Aires felé, talán hetekig sem tér vissza. Zsebéből egy apró tárgyat húzott elő és letérdelt. A kezében tartott szerszám első pillantásra drága, ezüst zsebkésnek tűnt, amilyet gyakran látni méregdrága kulcsláncok végén fityegni, kiváltképpen roppant előkelő férfiklubokban. A londoni Ezüst Páncélszobában készült, egyik lisszaboni MI-5 partnerétől kapta ajándékként.
David kicsavart egy lapos végű apró hengert, és behelyezte a zárba. Nem egészen harminc másodperc múlva meghallotta a várt kattanásokat, és kinyílt az ajtó. Belépett a szobába, az ajtót tárva hagyta.
Kendall irodájában nem voltak kartotékdobozok, szekrények, könyvespolcok; sehol semmi rejtekhely, kivéve az íróasztalfiókokat. David fölgyújtotta az itatós-mappa mögött álló fénycsöves olvasólámpát, és kihúzta a legfelső középső fiókot.
Alig bírta elfojtani szívből jövő kacagását. Különféle kapcsok, fogpiszkálók, fájdalomcsillapítók és jegyzettömbök kusza összevisszaságától övezve két pornográf magazint pillantott meg. Viszonylag frissek voltak, de mindkettőn már számtalan piszkos ujjnyom látszott.
Kellemes karácsonyi ünnepeket, Walter Kendall, gondolta szomorkásán David.
Az oldalsó fiókok üresek voltak, legalábbis semmi érdemlegeset nem talált bennük. A legalsó fiókban összegyűrt sárga jegyzetpapirosívek feküdtek, értelmetlen irkafirkák borították őket; a papirost átdöfő kemény ceruzával készültek.
David már azon volt, hogy föláll és elmegy, azután mégis úgy határozott, hogy még egyszer szemügyre veszi az összegyűrt papír összefüggéstelen rajzait. Semmi egyebet nem talált; Kendall nyilván pusztán reflex-szerűen zárta kulcsra irodájának ajtaját, noha semmi szükség sem volt erre. S talán ismét csak reflexszerűen dobta a sárga papírlapokat a fiókba, nem pedig a papírkosárba, amelyben csak kiürített hamutartók tartalmát találta David. Ne legyenek szem előtt.
David tudta, hogy vaktában tapogatózik. De nem volt más választása, hiszen még abban sem volt bizonyos, mit keres.
Két papírlapot az itatósmappára tett, tenyerével laposra simította őket.
Semmi.
Vagyis... valami. Női mellek és nemi szervek körvonalai. Különféle nagyságú körök és nyilak, diagramok - valóságos paradicsom egy pszichoanalitikus számára.
Kiemelt egy újabb papírlapot, és elsimította. Megint csak körök, nyilak, mellek. Azután oldalt felhők gyermekded körvonalai - hullámzók, árnyékszerűek; átlós jelek, amelyek lehettek esőpászmák vagy akár gyönge villámlást ábrázoló ismételt rajzok.
Semmi.
Újabb papírlap.
Valami megragadta David figyelmét. A piszokfoltos sárga lap alján, a cikcakkos ceruzafirkák között alig kivehetően egy nagy horogkereszt körvonalai jelentek meg. Alaposan megnézte. A jelvény jobb oldali csúcsain a horogkereszten köröket fedezett föl, amelyek továbbgyűrűztek, mintha a művész a Palmer-féle írásgyakorlatok oválisait másolta volna le. S ezekből az oválisokból félreismerhetetlen kezdőbetűk folytak ki. JD. Azután Joh D... J Diet... Minden ovális vonal végén újra meg újra ezek a betűk jelentek meg. S minden ilyen mező utolsó betűi fölé gondosan odarajzoltak valamit. De mit?
???
David gondosan összehajtogatta a papírlapot, és zakója zsebébe süllyesztette.
A fiókban még két papírlap maradt, ezeket egyszerre emelte ki. A tőle balra kifektetett lapon mindössze egyetlen nagy, kibetűzhetetlen firkát látott - ez is inkább kör alakú volt, mintha haragosan vetették volna papírra - és ez ismét csak értelmetlennek tűnt. De a második papírlapon, újra a lap alja táján, egész sor kacskaringós vonal volt, amelyeket J-k-ként és D-k-ként lehetett értelmezni; hasonlítottak azokhoz a betűkhöz, amelyeket a második lapon talált a horogkereszt csúcsai után. Az utolsó D-vel szemközt sajátos vízszintes obeliszk volt, amelynek elvékonyodó csúcsa jobb felé mutatott. Oldalt vonalak látszottak, mintha valaminek a peremei lennének... Talán egy lövedék, furatjelzésekkel. Alatta, a bal oldali papírlap következő során ugyanazok az ovális mozgásábrázolások tűntek fel, amelyek a Palmer-gyakorlatokat juttatták David eszébe. Csakhogy itt határozottabbak voltak, erősebben belenyomódtak a sárga papirosba.
David egyszerre csak rádöbbent, mit is vizsgál.
Walter Kendall tudattalanul egy felmeredő hímvessző és két heregolyó obszcén karikatúráját vetette papírra.
Boldog új évet. Mr. Kendall - gondolta Spaulding.
A papírlapot gondosan betette a másik mellé a zsebébe, a többit pedig visszarakta, majd bezárta a fiókot. Leoltotta a lámpát, a nyitott ajtóhoz lépett, hátrafordult, hogy megnézze, mindent úgy hagyott-e, ahogy eredetileg volt, azután kilépett az előtérbe. Behúzta maga mögött Kendall ajtaját, s egy pillanatig azt latolgatta, vajon ráfordítsa-e a reteszt is.
Úgy döntött, hogy értelmetlen lenne további időt vesztegetni. Ósdi, egyszerű zár volt; akár bármelyik más New York-i épületben, a házfelügyelőknek nyilván itt is kulcsuk volt hozzá, ráadásul reteszeket kinyitni sokkal egyszerűbb, mint a helyükre csappantani. A pokolba velük!
Amikor fél óra múltán egy pillanatra eszébe jutott ez a jelenet, arra gondolt, hogy feltehetően ez a döntése mentette meg az életét. Az a hatvan vagy kilencven, vagy száz-egynéhány másodperc, amivel ezáltal késleltette távozását, célpont helyett megfigyelővé tette.
Belebújt a Rogers Peetnél vásárolt felöltőbe, leoltotta a villanyt, s a folyosóra kilépve a felvonók felé indult. Hét órára járt már. szilveszter utáni nap volt, az épületben gyakorlatilag senki sem tartózkodott már. Egyetlen felvonó működött. A lift már elhagyta azt az emeletet, amelyen David várakozott, tovább ment felfelé, s úgy tűnt. hogy ott időzik. David már-már elindult gyalog a lépcsőn - az irodák a harmadik emeleten lévén arra gondolt, talán gyorsabban leér gyalog -, amikor több felfelé tartó láb dobogását hallotta meg a lépcsőházból. Ez a zaj teljességgel képtelenségnek tűnt. A felvonó néhány másodperce még a lenti előcsarnokban volt, s miért rohanna két - vagy több mint két - ember fölfelé a lépcsőn este hét órakor? Tucatnyi ésszerű magyarázat lehetett erre, de David ösztöne azt súgta, foglalkozzék az ésszerűtlen magyarázatokkal.
Hangtalanul végigrohant a rövid emelet túlsó végébe, ahol egy keresztező folyosó átvezetett az épület déli szárnyában levő más irodákhoz. Befordult a sarkon és a falhoz lapult. A Montgomeryben lezajlott támadás óta fegyerrel - kis Beretta pisztollyal - járt, amelyet a ruhája alatt a mellkasára szíjazott. Kinyitotta felöltőjét, majd kigombolta zakója és inge gombjait is. Szükség esetén így gyorsan, hatékonyan használhatta a fegyverét.
Feltehetően nem lesz rá szükség, gondolta, amint a léptek elhaltak.
Azután fölismerte, hogy a léptek nem vesztek el a távolban, csupán elhalkultak, sétává lassultak - az illetők csöndes, óvatos járásra váltottak át. S azután meghallotta a hangokat: suttogó, kivehetetlen hangokat. A fal szélén túlról hallatszottak, a jelölés nélküli Meridian-iroda szomszédságából, alig harminc lábnyira tőle.
Arccal oldalt az éles betonsarokhoz lapult, ugyanakkor jobb kezével az inge alá nyúlva megmarkolta a Beretta agyát.
Két férfi állt háttal neki, szemben a jelöletlen irodaajtó sötét üvegével. Az alacsonyabbik nekinyomta arcát az üvegtáblának, két kezét a halántékára szorítva árnyékolta a szemét a folyosói fény elől. Azután hátralépett, a társára nézett, és tagadólag ingatta a fejét.
A magasabbik férfi kissé elfordult, s ez elég volt, hogy Spaulding fölismerje.
Az idegen volt az, az Ötvenkettedik utca félreeső, homályos kapualjából. A magas, szomorú szemű férfi, aki lágyan, elkorcsosított balkáni angolsággal beszélt, s aki egy zömök, nagy tűzerejű fegyvert fogott rá.
A férfi felöltője bal zsebébe nyúlt, egy kulcsot vett elő, és átadta a barátjának. Jobb kezével pisztolyt húzott elő az övéből. Félelmetes katonai 45-ös volt. David tudta, hogy közelről elsütve darabokra tépné az embert. A férfi bólintott, s halkan, de érthetően megszólalt: - Bent kell lennie. Nem távozott. El kell kapnom. - Az alacsonyabbik férfi a zárba illesztette a kulcsot, és nekifeszült az ajtónak. Az ajtó lassan kinyílt. A két férfi belépett.
Ebben a pillanatban hallatszott, amint a felvonó rácsos ajtaja kinyílik, fémkeretének nyikorgása hangosan visszhangzott a folyosón. David látta, hogy a két férfi megdermed a sötét előszobában, majd a nyitott ajtó felé fordul és gyorsan behúzza.
- Szentséget Úúúúristen! - hangzott a dühös felvonókezelő haragos kiáltása, amint a felvonó rácsos ajtaja döngve becsapódott.
David tudta, hogy cselekednie kell. Néhány másodperc múlva a sötét Meridian-irodában valamelyik férfi rádöbben, hogy a felvonó megállt a harmadik emeleten, mert valaki megnyomta a gombot. Egy láthatatlan valaki, akivel nem találkoztak a lépcsőházban. Valaki, aki még mindig az emeleten tartózkodik.
Kiugrott a falforduló mögül, és végigrohant a folyosón a lépcsőház felé. Nem nézett hátra; arra sem ügyelt, hogy zajtalanul fusson - ez csökkentette volna a sebességét. Egyetlen cél lebegett a szeme előtt: le kell jutnia a lépcsőn, ki a házból. Kettesével véve a lépcsőket száguldott lefelé a derékszögű lépcsőházban, leugrott a lépcsőpihenőre, és villámgyorsan befordult a sarkon.
Hirtelen megtorpant.
Pontosan alatta, a korlátnak dőlve ott állt a harmadik férfi. David tudta, hogy néhány perce több mint két pár lábat hallott fölrohanni a lépcsőn. A férfi elképedt, a döbbent fölismeréstől kerekre nyílt a szeme jobb keze hátralendült a kabátzsebéhez. Spauldingnak semmi kétsége sem lehetett, mi után nyúl.
Leugrott a pihenőről, egyenest a férfire, még ugrás közben előrelendült a keze, megragadta a férfi nyakát és jobb karját. Megmarkolta a bal füle alatt a nyakbőrt, nagyot rántott rajta, s közben a betonfalba verte a férfi fejét. David súlyosabb teste odacsapódott az őrnek kijelölt férfi mellkasához; ellenfele jobb karját majd kicsavarta a vállából.
A férfi felordított és összerogyott; fejbőre fölszakadt, fejéből, onnan, ahol beverte a falba, patakzott a vér.
David kiszabadította beszorult lábát az eszméletlen test alól, és lerohant az utolsó lépcsőszakaszon az előcsarnokba. A felvonóból egy pillanattal ezelőtt szálltak ki a házból kifelé igyekvők, az utolsók éppen ekkor léptek ki a kapun. Ha esetleg hallotta is valamelyikük a leütött férfi elnyújtott ordítását odafentről a lépcsőházból, vagy hatvan láb távolságból, valamennyien úgy tettek, mintha mi sem történt volna.
David gyorsan a kifelé igyekvők közé keveredett, és kinyomakodott a széles, dupla szárnyú kapun az utcára. Nyomban keletnek fordult, és inaszakadtából futni kezdett.
Több mint negyven háztömbnyit gyalogolt már -Baszkföldön ez jóleső két mérföldes sétának számított, de itt, a városban távolról sem volt olyan kellemes túra.
Több problémát illetően is döntésre jutott. A kérdés csak az volt, hogyan valósítsa meg, amit elhatározott.
Tudta, nem maradhat New Yorkban anélkül, hogy nyilvánvalóan elfogadhatatlan kockázatot ne vállalna. S nyomban el kell jutnia Buenos Airesbe, mielőtt még New York-i üldözői rádöbbennének, hogy a madár kirepült a kalitkából.
Mert üldözői most már vadásznak rá - efelől nem volt kétsége.
Öngyilkosságszámba menne, ha visszatérne a Montgomerybe. Vagy akárcsak a jelöletlen Meridian-irodába másnap reggel. Mindkettőt telefonon át elrendezheti. A szállodával majd közli, hogy váratlanul áthelyezték Pennsylvaniába, s lennének szívesek összecsomagolni és raktározni a holmiját? Majd később telefonál és rendezi a számláját...
Kendall útban volt Argentínába, így azután mit sem számít, kimenti-e magát a Meridian-irodában, vagy sem.
Egyszerre csak eszébe jutott Eugene Lyons.
Kissé sajnálta Lyonst. Nem is az embert (hát persze, hogy az embert, helyesbített gyorsan gondolatban, de e tekintetben nem az ember nyomorúságát), hanem azt, hogy nemigen lesz módja bármiféle kapcsolatot is kialakítani vele, mielőtt Buenos Airesbe nem ér. Lyons a távolmaradását esetleg egy hosszú elutasítássorozat újabb láncszemének tekintheti. Márpedig a tudósnak feltehetően valóban szüksége lesz az ő segítségére Buenos Airesben, legalábbis ami a németre fordítást illeti. David úgy döntött, hogy meg kell szereznie a Lyons által a számára kiválasztott könyveket; a lehető legjobban el kell sajátítania Lyons nyelvezetét.
S ekkor átvillant az agyán, merrefelé is terelik a gondolatai.
A legközelebbi néhány órában számára a legbiztonságosabb hely egész New Yorkban a Meridian iroda és a Szent Lukács Kórház. Úgy döntött, hogy miután elment mindkét helyre, kimegy a Mitchell támaszpontra, és fölhívja onnan Swanson dandártábornokot.
Az elmúlt hét nap erőszakkal terhes rejtélyének (kezdve az Azori-szigeteken egészen egy Harmincnyolcadik utcabeli ház lépcsőházáig) a válaszát Buenos Airesben kell megkeresnie.
Swanson nem ismeri a választ, nem is segíthet rajta; Fairfaxbe beszivárgott az ellenség, semmit sem közölhet az ottaniakkal. S ebből megértett valamit.
Magára van utalva. Az ilyen dilemmába jutott embernek két választási lehetősége van: kivonja magát az akcióból, vagy igyekszik azonosítani a szereplőket és fölrúg minden konspirációs szabályt.
Az első lehetőséget semmiképpen sem választhatja. Swanson, a dandártábornok paranoiásként viselkedik a giroszkóptervrajzok kérdését illetően. S Rhinemann? Szó sem lehet róla, hogy kivonja magát az akcióból.
Marad tehát a második lehetőség: meg kell állapítania, kik húzódnak meg a rejtély hátterében.
Egyszerre csak olyan érzés rohanta meg, amit már hosszú évek óta nem tapasztalt: váratlanul úgy érezte, hogy alkalmatlan erre a feladatra. Olyan hallatlanul szövevényes problémával került szembe, amelyhez hasonlóval vagy hasonló bonyolultságúval nem találkozott az északi tartományokban. Nem bogozhatta ki a rejtélyt azokkal a lépésekkel és ellenlépésekkel, melyeket oly tökéletesen elsajátított Baszkföldön és Navarra-ban.
Hirtelen egy másik háború kellős közepébe csöppent. Egy olyan háborúba, amelyet nem ismert, s amely kételyeket támasztott benne önmagával szemben.
Megpillantott egy üres taxit, a tetején homályosan villogott a szabad jelzés, mintha kínos lenne közhírré tennie, hogy nincs fuvarja. Az utcatáblát kereste tekintetével; a Sheridan Square-en tartózkodott, ez magyarázta meg a pincékből kiszűrődő és a zsúfolt mellékutcákon végigáradó tompa dzsesszzenét. A Village készült az esti forgalomra.
Föltartott kézzel jelzett a taxinak; a sofőr nem vette észre. Amint a kocsi továbbhaladva a sarki jelzőlámpához közeledett, utánavetette magát. Hirtelen észrevette, hogy a tér túlsó oldaláról -valaki az üres taxi felé rohan; közelebb volt a kocsihoz, mint Spaulding, jobb kezével hadonászott.
David számára roppant fontosnak tűnt, hogy elsőként érjen a taxihoz. Gyorsított, járókelőket kerülgetve lerohant az úttestre, ahol egy pillanatra eltorlaszolta útját két szorosan egymás mögött álló kocsi. Széttárt karral rátámaszkodott az egyik kocsi orrára, a másiknak a farára, s átvetette magát rajtuk az úttest közepére, majd tovább rohant a célja felé.
A cél felé.
Alig fél másodperccel a másik után ért a taxihoz.
Az isten verje meg! Az útját eltorlaszoló két autó miatt történt!
Eltorlaszolás.
Odakapott a kilincshez, megakadályozta, hogy a másik kinyissa az ajtót. A férfi felpillantott Spaulding arcába, a szemébe.
- Szent isten! Majd megvárom a következőt - mondta gyorsan.
David zavarba jött. Voltaképpen mit csinál? A kételyek? Azok az istenverte kételyek.
- Nem, dehogyis. Szörnyen sajnálom - motyogta mentegetőzve, és kínosan elmosolyodott. - Csak vigye el. Nem sietek... Még egyszer elnézését.
Sarkon fordult és gyorsan átvágott az úton, elvegyült a Sheridan Square-en kavargó tömegben.
Megkaphatta volna a taxit. Csakis ez számított. Úristen! Sohasem kerül ki a taposómalomból.

Második rész

22.	1944.
	Buenos Aires, Argentína

A Pan American tengerentúli gépe reggel nyolc órakor szállt föl Tampából; a menetrend szerint Caracasban, Sao Luisban, Salvadorban és Rio de Janeiróban kell leszállnia, mielőtt nekivág az utolsó ezerkétszáz mérföldnek Buenos Airesig. David az utaslistán Mr. Donald Scanlan, Ohio állambeli, cincinnati lakosként szerepelt, foglalkozása bányamérnök. Ezt a fedőnevet átmenetinek szánták, csakis az utazás időtartamára. Miután a gép a Buenos Aires-i Aeroparque-ban földet ér, „Donald Scanlan" eltűnik. A fedőnév kezdőbetűi megegyeztek a valódi nevével, azon egyszerű oknál fogva, hogy az ember könnyűszerrel megfeledkezhet valami monogramos ajándékról vagy egy sebtében odavetett aláírás kezdőbetűiről. Kiváltképpen ha más jár az eszében, vagy fáradt... vagy fél.
Swanson már-már elvesztette a fejét, amikor David fölhívta a New York-i Mitchell repülőtér irányítótornyából. Felsőbb kapcsolat létére nagyjából olyan határozott volt, mint egy szűkölő vadászkutya. Minden, ami eltért Kendall ütemezésétől - voltaképpen Kendall utasításaitól - páni rémülettel töltötte el. Ráadásul Kendallnek csak a következő nap reggelén kellett elrepülnie Buenos Airesbe.
David nem fogott bonyolult magyarázatokba a tábornoknak. Ami őt illeti, három merényletet követtek el ellene - legalábbis így lehetett értelmezni a kísérleteket -, s ha a tábornok igénybe óhajtja venni szolgálatait Buenos Airesben, akkor okosabb, ha ő, Spaulding minél előbb odaér, amíg egy darabban van és akcióképes.
Vajon a kísérletek - a támadások – összefüggésben voltak-e Buenos Airesszel? Swanson úgy tette föl ezt a kérdést, mintha félne kiejteni az argentin főváros nevét. David őszintén válaszolt: fogalma sincs. A választ Buenos Airesben kell keresni. Ésszerű latolgatni ennek eshetőségét, de nem szabad ebből a feltételezésből kiindulni.
-  Ezt mondta Pace is - felelte Swanson. - Figyelembe venni, nem föltételezni.
-  Ednek rendszerint igaza volt az efféle ügyekben.
- Azt mondta,  maga lisszaboni működése során gyakran zűrzavaros gyakorlati ügyekbe keveredett.
- Igaz. De kétlem, hogy Ed ismerte volna a részleteket. Abban azonban igaza volt, amit megpróbált az ön értésére adni. Portugáliában és Spanyolországban sokan vannak, akik szívesebben látnának halottnak, mint élőnek. Vagy legalábbis ezt gondolják. Soha semmi bizonyosat nem tudhattak, így szokás ez, tábornok.
A vonal washingtoni végén hosszú hallgatás következett. - Bizonyára tisztában van vele, Spaulding - szólalt meg végül Swanson -, hogy esetleg más emberrel kell helyettesítenünk magát.
- Természetesen. Ha kedve tartja, akár azonnal is.
-  David komolyan gondolta, amit mondott. Nagyon szeretett volna visszatérni Lisszabonba. Újra elmenni az északi országrészbe. A Valdero-tanyára. Hogy mindent megtudjon egy Marshall nevű rejtjelezőről.
- Nem... Nem, a dolog már túlságosan előrehaladt. A tervrajzok. Ez a lényeg. Semmi más nem számít.
A beszélgetés hátralevő részében az utazást, amerikai és argentin valutáris kérdéseket, a legfontosabb ruházati cikkek és bőröndök beszerzését tárgyalták meg. Azokat a logisztikai kérdéseket, amelyek nem tartoztak a tábornok hatáskörébe, s amelyekért David vállalta a felelősséget. A végső parancsot - s nem kérést - nem a tábornok, hanem Spaulding mondta ki. Fairfaxet nem szabad tájékoztatni hollétéről. Egyébként senki mást sem, kivéve a Buenos Aires-i nagykövétséget; de mindent meg kell tenni, hogy ez a tájékoztatás ne jusson el Fairfaxbe.
De hát miért? Vajon Spaulding azt hiszi...
- Rés van a fairfaxi biztonságban, tábornok. S ezt közölheti a Fehér Ház alagsorával is.
- Lehetetlen!
- Mondja ezt Ed Pace özvegyének!
David kinézett a repülőgép ablakán. Néhány pillanattal előbb a pilóta arról tájékoztatta az utasokat, hogy az uruguayi Mirim hatalmas part menti sávja fölött repülnek. Hamarosan Montevideo fölött lesznek, s onnan már csak negyven perc Buenos Airesig.
Buenos Aires. Az életlen kép, Leslie Jenner Hawkwood, Marshall, a rejtjelező, egy Franz Altmüller nevű férfi elmosódott alakjai; különös, de meggyőződéses emberek az Ötvenkettedik és a Harmincnyolcadik utcán - egy homályos kapualjban, egy üzletházban munkaidő után, egy lépcsőházbán. A felvonóban a férfi, aki annyira nem félt a haláltól. Egy ellenség, aki hallatlan bátorságról... vagy félrevezetett vakbuzgóságról tett tanúbizonyságot. Egy szenvedélyes őrült.
A rejtély kulcsa Buenos Airesben, alig egyórányi légi útra van. A város mindössze egy órára van, a válasz sokkal távolabbra. De három hétnél nem távolabb, ha nem csal az ösztöne. Amikor leszállítják a giroszkóptervrajzokat.
Lassan fog majd a munkának, mindig így jár el, amikor új gyakorlati problémával szembesül. Először megpróbál beolvadni a környezetbe, magába szívja konspirációs énjét; könnyedén, gátlástalanul kell mozognia kapcsolatai során. Ez bizonyára nem esik majd nehezére. Konspirációs énje csupán a lisszaboni meghosszabbítása volt: gazdag, három nyelvet beszélő attasé, akit neveltetése, szülei és háború előtti ismeretségei Európa legdivatosabb központjaiban bármely nagykövet vacsoraasztalánál szívesen látott társaságbeli hírharanggá avatták. Egy semleges főváros kényes világában kellemes változatosságot jelentett; s ha akadnak, akik úgy vélik, hogy valaki valahol pénzt és összeköttetést nem kímélve szerzett neki egy ilyen fronttól távol eső munkaalkalmat, hát legyen. Az ilyesmit határozottan, de nem szenvedélyesen tagadta - a kettő nem egy és ugyanaz.
A Buenos Aires-i „meghosszabbított szolgálat"-ra való átvezénylés közvetlenül és szigorúan titkos minősítéssel történt. Eszerint összekötőként szerepel majd New York-i meg londoni bankkörök és Erich Rhinemann között. Természetesen Washington beleegyezésével; a háború után az újjáépítésnek és az ipar fóltámasztásának a finanszírozása bizonyára nemzetközi probléma lesz. Rhinemannt nem lehet kihagyni a számításból, legalábbis Bern és Genf kifinomult modort lehellő márványcsarnokaiban.
David gondolatban visszatért az ölében tartott könyvhöz. A Eugene Lyons által számára kiválogatott hat könyv második kötetét olvasta.
„Donald Scanlon" fennakadás nélkül jutott át az Aeroparque vámvizsgálatán. Szemmel láthatóan még a nagykövetség összekötője - aki valamennyi amerikai bejelentését végezte - sem sejtette kilétét.
David egyetlen bőröndjével a kezében kiment a taxiállomásra, s a betonperonon álldogálva nézegette a kocsijaik mellett őgyelgő sofőröket. Egyelőre még nem kívánta fölvenni a Spaulding nevet, s nem akart egyenesen a nagykövetségre sem hajtatni. Bizonyosságot akart, hogy elfogadják „Donald Scanlan"-t annak, aminek a papírjai feltüntették: bányamérnöknek, semmi egyébnek - az ilyen ember nem kelt semmilyen rendhagyó érdeklődést. Ha pedig mégis, úgy ez a David Spauldingnak, a katonai hírszerzőnek, Fairfax és Lisszabon kiképzettjének szólna.
Egy kövérkés, rokonszenves külsejű sofőrt választott ki; az első sor negyedik kocsijának a vezetőjét. Az előtte levők tiltakoztak, de David úgy tett, mintha nem értené. Meglehet, „Donald Scanlan" ért néhány szót spanyolul, de bizonyára nem ismeri azokat a jelzőket, amelyekkel az elvesztett fuvar miatt Fieldühödött sofőrök illették.
Mihelyt beült a kocsiba, hátradőlt az ülésen, és megadta utasításait a kövér sofőrnek. Közölte vele, hogy majdnem egyórányi elütni való ideje van, mielőtt érte jönnek - a találkozás helyszínét nem említette -, és megkérdezte, hajlandó lenne-e rövid körutazást tenni vele a városban. Az útnak kettős célt szánt: úgy ülhet a kocsiban, hogy állandóan megfigyelhesse, követik-e, másrészt pedig megismerkedhetne a város legfontosabb helyeivel.
Az utasa művelt, nyelvtanilag kifogástalan spanyoljától elkápráztatott sofőr vállalta az idegenvezető szerepét, s a repülőtér kacskaringós útjait elhagyva kihajtott a hatalmas Parque 3 de Febrero kapuján, amelynek közepén terült el a repülőtér.
Harminc perc múltán David már tucatnyi jegyzetlapot írt tele. A város olyan volt, mint egy európai betoldás a déli földrészen. Párizs, Róma és Közép-Spanyolország sajátos keverékének tűnt. Az utcák nem nagyvárosi utcák, hanem körutak, széles, színes szegélyű utak voltak. Lépten-nyomon szökőkutak és szobrok. Az Avenida 9 de Julio akár a Via Veneto vagy a Saint-Germain-des-Prés nagyobb léptékű változata is lehetett volna. A járdára kinyomuló kávéházak, amelyek fölött hatalmas, színes ponyvák feszültek, és amelyeket sok száz, virágládába ültetett zöld növény díszített, élénk, nyár délutáni forgalmat bonyolítottak le. David szemében az is megerősítette, hogy Argentínában valóban nyár van, hogy átizzadta gallérját és ingét. A sofőr elmondta: szokatlanul meleg napot fogott ki, a hőmérő higanyszála jóval meghaladta a hetven Fahrenheitet.
David azt kérte, hogy vigye el, többek között, a San Telmo nevű kerületbe. A taxitulajdonos jelentőségteljesen bólintott, mintha csak azt kívánta volna kifejezésrejuttatni, hogy helyesen becsülte meg a gazdag amerikait. Spaulding hamarosan megértette, miért. San Telmo pontosan olyan volt, amilyennek Kendall leírta: elegáns, a város zajától távol eső, mindenütt kifogástalanul rendben tartott régi házak és lakótömbök kovácsoltvas erkélyekkel, a tiszta utcákat pedig teljes virágzásban álló pompás virágok szegélyezték.
Lyons bizonyára jól érzi majd itt magát.
San Telmóból a sofőr vad iramban hajtott vissza a belvárosba, s a városnéző körutat a Rio de la Plata partján kezdte.
A Plaza de Mayo, a Cabildo, a Casa Rosada, a Calle Rivadavia. A nevek megtöltötték David noteszát: ezek azok az utcák, terek, helyek, amelyek hamarosan a vérévé válnak.
La Boca. A várostól délre elterülő partszakasz; ez, mondta a sofőr, nem turistáknak való hely.
A Calle Florida. Egész Dél-Amerika legelőkelőbb bevásárlónegyede. A sofőr azt mondta, elviheti az amerikaiját több olyan bolttulajdonoshoz, aki személyes jó ismerőse - nagyon jutányosan vásárolhatna.
Sajnálja, nincsen annyi ideje. De David noteszába feljegyezte, hogy a Calle Floridáról ki van tiltva minden járműforgalom.
Ezután a sofőr végigrobogott az Avenida Santa Fe-n a Palermo felé. A Palermo volt Buenos Aires páratlan látványossága.
Ám Davidet minden szépségénél jobban érdekelte az óriási park, pontosabban a parkok láncolata meg a csöndes, nagy mesterséges tó, a sokhektáros fűvészkert és a hatalmas állatkertkomplexum a ketrecek és épületek hosszú sorával.
Szépség - hát igen. De ami még ennél is fontosabb: a kapcsolatfelvétel biztonságos területe. A Palermo még nagyon jól jöhet neki.
Eltelt egy óra; a taxit nem követte semmiféle gépkocsi. „Donald Scanlan"-t nem figyelték, megjelenhetett a színen David Spaulding.
Feltűnés nélkül.
Szólt a sofőrnek, hogy kiszáll a Palermo állatkert bejárata előtti taxiállomáson. Ott találkozik majd azzal, aki várja. A sofőr csalódottan meredt rá. Hát nem szállodába megy? Hol fog lakni?
Spaulding nem válaszolt, csak megkérdezte, menynyivel tartozik, és gyorsan átnyújtotta az összeget. Minden további kérdés fölösleges volt.
David még egy negyedórát töltött az állatkertben, őszintén élvezte a látványt. Egy árustól fagylaltot vett, elsétált a selyemmajmok és az orangutánok ketrecei előtt - meglepően emlékeztették némely barátjára és ellenségére, s amikor már teljesen fölszabadultnak érezte magát (amilyen fölszabadultnak csak egy aktív munkát végző ügynök érezheti magát), kisétált a taxiállomásra.
További öt percet várt, miközben anyák, nevelőnők és gyerekek ültek be az üres kocsikba. Végül rákerült a sor.
- Az amerikai nagykövetségre, por favor. Henderson Granville nagykövet fél órát szánt az új
attaséra. Majd máskor kényelmesen üldögélve hosszasan elbeszélgethetnek, de vasárnaponként lázas tevékenység folyik. Buenos Aires lakosságának többi része esetleg templomban vagy sportpályán lehet, a diplomáciai testület azonban dolgozik. A nagykövetnek még ezen a napon két garden partyn kell megjelennie, telefonálnak majd, mikor érkeznek oda és távoznak onnan a német és a japán vendégek; az ő érkezéseit és távozásait ezeknek megfelelően kell majd ütemezni. A második „kerti unalom" után vacsora lesz a brazil nagykövetségen, ahová sem német, sem japán vendégeket nem várnak. Brazília a tengelyhatalmakkal való nyílt szakítás küszöbén áll.
- Tudja, az olaszok - mosolygott a nagykövet Davidre - már nem számítanak. Voltaképpen sohasem számítottak, legalábbis idelenn nem. Idejük javát azzal töltik, hogy elkapnak bennünket vendéglőkben, vagy nyilvános telefonállomásokról fölhívnak és elmondják, Mussolini tönkretette a hazájukat.
- Nemigen különbözik a helyzet a lisszabonitól.
- Attól tartok, ezzel, vége is a kellemes párhuzamnak... Nem untatom azzal, hogy hosszadalmasan tájékoztassam, milyen zűrzavarokon estünk át, de egy rövid, vázlatos - és hangsúlyos - beszámoló segít majd önnek a beilleszkedésben. Feltételezem, eleget olvasott az itteni helyzetről.
- Kevés időm volt rá. Alig egy hete jöttem el Lisszabonból. Annyit tudok, hogy megdöntötték a Castillo-kormányt.
- Tavaly júniusban. Elkerülhetetlen volt... Ramón Castillo volt Argentína legkevésbé rátermett elnöke, márpedig bőviben voltak a ripacsoknak. A gazdasági helyzet katasztrofálisan alakult: a mezőgazdaság és az ipar gyakorlatilag leállt; a kormány még csak kísérletet sem tett, hogy betöltse a Nagy-Britannia hadba lépésével előállott űrt a marhapiacon, jóllehet az itteni többség úgy vélte, John Bulinak vége, s megérdemli, hogy kidobják innen... Sajnos, ami azután megjelent - pontosabban szólva, ami zárt sorokban masírozott végig a Rivadavián - nemigen könnyíti meg az életünket.
- Most katonai tanács van uralmon, ugye? A junta?
Granville egy mozdulatot tett finom metszésű kezével, korosodó, arisztokratikus arcának szinte vésővel formált vonásai gúnyos fintorba torzultak. - A Grupo de Officiales Unidos! A díszlépésben masírozó opportunisták lehető legkellemetlenebb bandája... állítom, hogy nincs párjuk a világon. Természetesen tudja, hogy az egész hadseregüket a Wehrmacht tisztikara képezte ki. S ha ehhez a derűs kiindulási ponthoz még hozzáadja a latin vérmérsékletet, a gazdasági káoszt, a kikényszerített semlegességet, amelyben azonban senki sem hisz, akkor mi marad? A politikai gépezet megbénult, nincsenek ellensúlyok, nincsen egyensúly. Egy korrupció által elrohasztott rendőrállam.
- Mi tartja fenn a semlegességet?
- Legfőképpen a széthúzás, a viszálykodás. A GOU - így nevezzük - több frakcióra oszlik, mint a '29-es Reichstag. S valamennyien a hatalmi pozíciókat próbálják megkaparintani. Azonkívül természetesen rettegnek az amerikai flottától és légierőtől, amely úgyszólván itt áll a küszöbükön... Az elmúlt öt hónapban a GOU felülvizsgálta helyzetértékelését. Az ezredesek most már kezdenek eltűnődni tanácsadóik ezeréves keresztes hadjáratán; hallatlanul nagy hatást gyakorol rájuk termelési és ellátási gépezetünk.
- Meghiszem azt! Nekünk...
- De van még egy vetülete a kérdésnek - szakította félbe elgondolkodva Granville. - Él itt egy kicsiny, nagyon vagyonos zsidó közösség. Például az ön Erich Rhinemannja. A GOU nem hajlandó nyíltan kiállni Julius Streicher megoldásai mellett... Már eddig is fölhasznált zsidó tőkét a Castillo által nagymértékben eltékozolt hitelforrások nyitva tartására. Az ezredesek félnek a pénzügyi manipulációktól, hiszen a legtöbb katona tart az ilyesmitől. Csakhogy ebben a háborúban rengeteg pénzt lehet keresni. S az ezredesek eltökélték, hogy keresnek is... Világos a kép?
- Bonyolult.
- Meghiszem azt... Van itt egy elterjedt mondás, ami nagyon találó. A mai barátod holnapra föltehetően a Tengely zsoldjában áll; s fordítva, Berlin tegnapi futára talán már jövő héten megvásárolható. Biztosítson magának szabad választási lehetőséget, és tartsa meg magának a véleményét. Nyilvánosan pedig... engedjen meg egy csipetnyivel több rugalmasságot, mint amit egy másik állomáshelyen helyeselnének. Itt ez megengedett.
- És elvárt? - kérdezte David.
- Mindkettő.
David rágyújtott. Szerette volna másra terelni a beszélgetést; az öreg Granville egyike volt azoknak a természetüknél fogva tanáros nagyköveteknek, akik naphosszat képesek voltak elemezni állomáshelyük finom árnyalatait, ha akad hallgatójuk. Rendszerint ezek a legjobb diplomaták, de nem mindig a legkívánatosabb összekötők az aktív gyakorlati munka során. Henderson Granville tisztességes ember volt, bár aggodalma- s ez jogos aggodalom volt - ott ült a szemében.
-  Úgy vélem, Washington vázolta jövetelem célját.
- Igen. Bárcsak azt mondhatnám, hogy egyetértettem vele. Nem önről beszélek; önnek megvannak az utasításai. S úgy vélem, a nemzetközi pénzvilág folytatja majd tevékenységét jóval azután is, hogy elhalt Hitler úr halálhörgése... Meglehet, én sem érek többet a GOU-nál. A pénzügyletek roppant undorítóak is lehetnek.
- Gondolom, kiváltképpen ezek.
- Ismét csak igennel válaszolhatok. Erich Rhinemann megrögzött szélkakas. Hogy pontosan megértse: jelentős erőt képvisel, de lelkiismeretlen - annyi az erkölcsi érzéke, mint egy hurrikánnak. Kétségkívül a legkevésbé tisztességes ember, akivel valaha is összeakadtam. Szerintem bűnös dolog, hogy pénzforrásai miatt elfogadható partnernek tekintik Londonban és New Yorkban.
- Talán a szükséges megfelelőbb szó.
- Bizonyos vagyok, hogy legalábbis ezzel igazolják a dolgot.
- Én igazolom ezzel.
- Természetesen. Nézze el egy idős ember elavult felfogását a szükségességről. De közöttünk nincs vita. Önnek megbízatása van. Mit tehetek Önért? Úgy vettem ki, hogy nagyon keveset.
- Valóban nagyon keveset, uram. Csak vétessen fel a nagykövetség személyi állományába; bármilyen hivatali helyiség megteszi, csak ajtaja és telefonja legyen. S szeretnék találkozni a rejtjelezőjével. Rejtjeles táviratokat kell majd küldenem.
- Nocsak, ez már baljóslatúan hangzik - mosolygott Granville, de mosolya nem tűnt derűsnek.
- Rutindolog, uram. Washingtoni adás, egyszerűen csak igenek és nemek.
- Helyes. Vezető rejtjelezőnk neve Ballard. Rendes fickó; hét vagy nyolc nyelven beszél, és valóságos varázsló, ha társasjátékokra kerül sor. Mindjárt megismerkedik majd vele. Van még egyéb is?
- Szeretnék egy lakást...
- Igen, ezt tudjuk- szakította félbe Granville barátságosan, s rövid pillantást vetett a faliórára. - Mrs. Cameron talált egyet, úgy véli, meg fogja nyerni a tetszését... Washington természetesen mit sem közölt itt-tartózkodása időtartamáról. Mrs. Cameron ezért három hónapra bérelte ki.
- Ez jóval hosszabb idő a szükségesnél. Majd elintézem. .. Azt hiszem, ez nagyjából minden, nagykövet úr. Tudom, hogy nagyon elfoglalt.
- Sajnos, igaza van.
David fölállt, Granville követte példáját. - Ó, még valami uram! Van Ballardnak listája a nagykövetség beosztottairól? Szeretném megtanulni a nevüket.
- Nincsenek olyan sokan - mondta Granville, s tekintetét hosszasan Daviden nyugtatta; hangja alig észrevehetően neheztelő árnyalatot kapott. - Nyolcan vagy tízen lehetnek, akikkel általában kapcsolatba kerülhet. S biztosíthatom, megvannak a saját biztonsági rendszabályaink.
David tudomásul vette a rendreutasítást. - Nem úgy értettem, uram. Valóban szeretem megtanulni a neveket.
- Persze, persze. - Granville megkerülte az íróasztalt, és az ajtóhoz kísérte Spauldingot. - Beszélgessen néhány percet a titkárnőmmel. Megkeresem Ballardot, valahol a közelben kell lennie.
-Köszönöm, uram! - Spaulding kezet nyújtott Granville-nek; csak most vette észre, milyen magas férfi.
- Tudja - mondta a nagykövet, miközben elengedte David kezét -, lett volna nekem is egy kérdésem, de a felelettel várnunk kell egy másik alkalomig. Máris késésben vagyok.
- Mi lett volna a kérdés?
- Azon tűnődtem, hogy a fiúk ott a Wall Streeten és a Stranden miért önt küldték. Elképzelhetetlennek tartom, hogy vészes hiány lenne bankárokból New Yorkban vagy Londonban.
- Feltehetően nincsen. De én csak üzeneteket közvetítő összekötő vagyok;  olyan  információkat  hozok-viszek, amelyeket, gondolom, legjobb titokban tartani. S e területen vannak tapasztalataim... semleges országban.
Granville ismét elmosolyodott, de ezúttal sem csillant meg jókedv a szemében. - Igen, hát persze. Bizonyosra vettem, hogy van valami indíték.
Ballardban megvan a rejtjelezőkre jellemző két tulajdonság, gondolta David: kiapadhatatlan hírforrás és egyidejűleg könnyedén cinikus. Ezek a tulajdonságok, vélte Spaulding. az évek hosszú során alakulnak ki a rejtjelezőkben, akik mások titkainak megfejtésével foglalkozva rádöbbennek, hogy a titkok nagyrészt jelentéktelenek. Emellett a sors a Robert keresztnévvel verte meg, ami önmagában elfogadható, de ha utána a Ballard név következik, óhatatlanul Bobbyvá zsugorodik. Bobby Ballard. Úgy hangzik, mint egy húszas évekbeli aranyifjúnak vagy egy képregénysorozat főhősének a neve.
Ballard távolról sem volt az. Matematikus agyú nyelvész volt, akinek közepes termetű, izmos testét vörös hajbóbita koronázta. Egészében véve nagyon rokonszenves férfi volt.
- Hát ez az otthonunk - jelentette ki Ballard. - Most már látta a munkahelyeket - jó nagyok, zegzugosak, barokkok és átkozottul melegek ebben az évszakban. Remélem, van annyi esze, hogy önálló lakást vesz ki.
- Hát maga? Csak nem itt lakik?
- Így egyszerűbb. A tárcsáim kíméletlenek, éjjel-nappal zümmögnek. Egyszerűbb, mintha le kellene botorkálnom Chacaritából vagy Telmóból. S nem is olyan rossz, nemigen zavarjuk egymást.
- Ó? Szóval sokan laknak itt?
- Nem. És cserélődnek is. A két szárnyban, a keletiben meg a déliben. Granville-éi az északi lakosztályok. Rajta kívül Jean Cameron és én vagyunk csak állandó lakók. Majd holnap találkozik Jeannel, hacsak bele nem botlunk, amikor éppen távozik az öregúrral Rendszerint elkíséri a dipiunalmakra.
- A mikre?
- A dipiunalmakra. Az öreg szavajárása... szóösszevonás. Meglep, hogy nem hallotta tőle. Nagyon büszke rá. A dipiunalom az elkerülhetetlen nagykövetségi csapás. - Tágas, üres fogadószobában beszélgettek; Ballard kinyitotta a kis erkélyre nyíló szárnyas ajtót. A távolban a Rio de la Plata hömpölygött, s látszott Buenos Aires fő kikötője, a Puerto Nuovo torkolati medencéje is. - Szép a kilátás, igaz?
- De mennyire. - David kilépett az erkélyre a rejtjelező mellé. - Ez a Jean Cameron és a nagykövet... úgy értem...
- Jean és az öregúr ?- Ballard hangosan, jóindulatúan fölkacagott. - Úristen, dehogyis...! Ami azt illeti, nem is tudom, miért találtam a megjegyzését olyan mulatságosnak. Gondolom, sokan hiszik ezt róluk. S ez valóban mulatságos.
- Miért?
- Szomorúan mulatságos, azt hiszem, helyesebb lenne így mondani - folytatta Ballard megszakítás nélkül. - Az öregúr családjának is és a Cameronoknak az eredete is visszanyúlik a kezdeti nagy marylandi vagyonokig. Keleti parti yachtklubok, elegáns ruhák, reggelente tenisz, tudja, hogy van ez: amolyan diplomatarezervátum. Jean családja is közéjük tartozott. Férjhez ment ahhoz a Cameronhoz; ismerte, amióta csak papás-mamást játszottak Abercrombie-ban a babaházaikban. Gazdag emberek románca, gyerekkori szerelem. Összeházasodtak, azután jött a háború, a férfi otthagyta a jogászságot, pilóta lett egy repülőgép-anyahajón. A Leyte-öbölben esett el. Tavaly. Jean kicsit becsavarodott, talán a kicsinél jobban is.
-  Szóval... és Granville lehozta ide?
-  Így van.
-  Jó kis terápia, ha az ember megengedheti magának.
- Jean valószínűleg egyetértene magával. - Ballard visszalépett a fogadóterembe. Spaulding követte. - De a legtöbben azt mondanák, hogy megfizeti a kezelés árát. Átkozottul sokat dolgozik, és ért is ahhoz, amit csinál. Persze vannak rohadt nehéz órái is; tudja, azok a dipiunalmak.
- S hol van Mrs. Granville?
- Fogalmam sincs. Tíz-tizenöt éve, hogy elvált az öregúrtól.
-  Mégis azt mondom, kellemes dolog, ha sikerül ilyen munkát elkapni. - David futólag arra a sok százezer asszonyra gondolt, akiknek elesett a férje, s napról napra ennek az emlékével küszködnek. De azután elhessegette ezeket a gondolatokat - mi köze az egészhez.
- Nos, ő alkalmas erre a munkára.
-  Micsoda? - David jóformán oda sem figyelt, egy falba süllyesztett, rokokó stílusú sarokoszlopot nézegetett.
-Jean mindent egybevetve négy évet töltött itt gyerekként. Az apja diplomata volt; ha kitartott volna emellett, ma már feltehetően nagykövet lenne...Jöjjön, megmutatom, melyik irodát jelölte ki Granville magának. Már biztosan kitakarították - mondta mosolyogva Ballard.
- Ezek szerint az egész csak elterelő hadművelet volt a maga részéről - nevetett David, és a rejtjelező mögött kilépett egy másik előcsarnokba.
- Nem tehettem mást, el kellett ütnünk az időt. A szobája a ház hátulsó részén van. Olyannyira hátul, hogy azt hiszem, eddig raktárnak használták.
- Nyilván nagy hatást tehettem Granville-re. 
- Így van. Nem tudja, mit gondoljon magáról... S hogy én? Meg sem próbálom. - Ballard balra fordult egy keresztező folyosóra. - Ez itt a déli szárny. Az első és a második emeleten irodák vannak; nem sok, minden emeleten három. A harmadikon meg a negyediken lakások vannak. A tetőn remekül napozhat, ha kedveli az ilyesmit.
- Az a társaságtól függ.
Egy széles lépcsőházhoz értek, s éppen balra akartak fordulni a lépcső mögött, amikor egy női hang kiáltott le nekik a második lépcsőpihenőről.
- Bobby, maga az?
- Jean az - mondta Ballard. - Igen - kiáltott föl. - Spauldinggal vagyok. Jöjjön le és ismerkedjék meg az újoncunkkal, akinek akkora a befolyása, hogy azonnal saját lakást kap.
- Csak várjon, amíg meglátja a lakást!
Jean Cameron megjelent a lépcsőfordulóban. Közepesen magas, karcsú nő volt, élénk színű, de egyszerű szabású, földig érő koktélruhát viselt. Tömött, lazán fésült világosbarna haja a vállára omlott. Arcának megnyerő vonásai finom egésszé álltak össze; tágra nyílt, élénk, kék szeme; vékony, éles metszésű orr; közepesen telt ajak; úgy tűnt, mintha szája körül állandóan félmosoly játszadozna. Nagyon világos bőre bronzbarnára sült az argentin napon.
David észrevette, hogy Ballard figyeli, előre látván, hogyan fog ő reagálni a csinos, fiatal nő megjelenésére. Arckifejezése derűsen gunyoros volt, s Spaulding szinte leolvasta róla, mit akar mondani neki: mások is jártak már a kútnál, de kiderült, hogy a forrás kiapadt - legalábbis azok számára, akik néhány csöpp hideg víznél többre vágytak. Ballard most már a hölgy barátja volt, okosabb annál, semhogy többre törekedjék.
Jean Cameron - úgy tűnt - zavarba jött a lépcsőházi bemutatástól. Gyors léptekkel közeledett lefelé, ajka ragyogó mosolyra nyílt - David évek óta nem látott ennél őszintébb mosolyt. Őszinte és minden kétértelműségtől mentes volt.
-  Isten hozta! - mondta kezet nyújtva. - Micsoda szerencse, hogy elnézését kérhetem, mielőtt még belép abba a lakásba. Ha meggondolná magát, azonnal visszaköltözhet ide.
- Annyira rossz? - David megfigyelte, hogy Jean közelről nem annyira fiatal, ahogyan a lépcsőházban látszott. Jócskán elmúlt már harmincéves. Észre is vette, hogy a férfi méregeti, és mit sem érdekelte, vajon előnyére dől-e el a mustra, vagy sem.
- Ó, rövid tartózkodásra megfelel. Ilyen föltételek mellett csak ezt kaphatja, legalábbis, ha amerikai. De az igaz, hogy kicsi.
Erős, már-már férfias a kézfogása, gondolta Spaulding. - Nagyon hálás vagyok, hogy fáradozott az érdekemben. Sajnálom, hogy gondot okozok önnek.
- Az itteniek közül mások csak szállodaszobát tudtak volna szerezni magának - jegyezte meg Ballard, s kezét könnyedén a fiatal nő vállára tette. Vajon védelmezőnek szánta-e a mozdulatot, tűnődött David. - A porteñók Cameron Anyában megbíznak. De bennünk nem.
- Porteñók - felelte Jean, Spaulding kérdő arckifejezésére válaszolva - azok, akik BA-ban élnek...
- De most nehogy azt is elkezdje megmagyarázni, hogy BA nem Montevideót jelent - vágott közbe Spaulding.
- Nahát, micsoda okos fiút küldtek nekünk - mondta gunyorosan Ballard.
- Majd megszokja - folytatta Jean. - Az amerikai és angol kolóniában mindenki csak BA-ként emelgeti. Természetesen Montevideót - tette hozzá mosolyogva.
- Feltehetően annyiszor látjuk jelentésekben, hogy már automatikusan így mondjuk.
- Tévedés - szólt közbe Ballard. - Csupán arról van szó, hogy a „Buenos Aires" magánhangzó-torlódása kényelmetlen az angol beszédben.
- Ez is olyasmi, amit majd megtanul itt-tartózkodása során, Mr. Spaulding - mondta Jean Cameron, és gyöngéden Ballardra pillantott. - Óvakodjék határozott kijelentésektől Bobby jelenlétében. Előszeretettel mond ellent.
- Szó sincs róla - tiltakozott a rejtjelező. - Egyszerűen csak érzek annyi rokonszenvet rabtársaim iránt, hogy fölvilágosítsam őket. Fölkészíteni őket az amnesztia után rájuk váró külvilágra.
- Nos, nekem éppen ideiglenes szabadulási papírom van, és ha nem megyek át azonnal a nagykövet dolgozószobájába, akkor összekavarja azt az átkozott iratrendezőt... Még egyszer, isten hozta, Mr. Spaulding!
- Nagyon kérem... David a nevem.
- Az enyém meg Jean. Viszlát! - mondta a fiatal nő, és elsietett a folyosón, de közben még visszakiáltott Ballardnek. - Bobby? Megvan a cím és a kulcs? David... lakásáé?
- Eegen. Csak eridjen, leihatja magát felelőtlenül, majd én mindent elintézek.
Jean Cameron eltűnt a jobboldalt nyíló ajtó mögött.
- Nagyon csinos - szólalt meg Spaulding -, és maguk ketten láthatóan jó barátok. Elnézését kell kérnem, amiért...
- Csak ne kérjen elnézést - szakította félbe Ballard. Nincs miért. Elhamarkodott ítéletet alkotott néhány összefüggéstelen adat alapján. Én is ugyanezt tettem, gondoltam volna. Nem mintha megváltoztatta volna a véleményét, voltaképpen nincs is oka rá.
- Nincsen vele semmi baj. Maga ellenkezik... mielőtt még tudná, mivel nem ért egyet, és azután kétségbe vonja az ellenkezését. S ha így folytatja, valószínűleg kétségbe vonja legutóbbi állítását is.
- Tudja mit? Értem, amit mond. Félelmetes, ugye?
- Maguk különleges emberfajta - nevette el magát David, s Ballard nyomán elindult a rövidebb folyosón.
- Vessünk egy futó pillantást szibériai cellájára, azután átmehetünk a másik zárkájába. A Cordóbán van, ez itt a Corrientes. Úgy tíz percre van innen.
David még egyszer köszönetet mondott Bobby Ballardnek, majd becsukta a lakás ajtaját. Azt mondta, nagyon elfáradt az úton, amit túlságosan hosszú búcsúzkodások előztek meg odahaza New Yorkban - isten látja a lelkét, ez igaz is volt -, és lenne szíves Ballard elfogadni egy bármikor beváltható vacsorameghívást?
Magára maradva alaposan szemügyre vette a lakást; egyáltalán nem tűnt elviselhetetlennek. Igaz, kicsi volt: hálószoba, nappali, konyha, fürdőszoba. De volt a lakásnak olyan előnye, amit Jean Cameron nem említett. A szobák az első emeleten voltak, hátulról pedig egy parányi, téglával kirakott zárt udvar nyílott, amelyet magas betonfal övezett; dúsan csüngtek le róla szőlőindák, a szegélyén fölállított hatalmas cserépedényekből pedig virágzuhatagok omlottak a földre. A kis udvar közepén göcsörtös gyümölcsfa állt, amelyről nem tudta megmondani, mifajta lehet; a törzse körül három, jobb napokat látott, de igen kényelmesnek tűnő háncsfonatú széket helyeztek el. Ami őt illeti, gondolta, a kilátás messze ellensúlyozza a lakást.
Ballard fölhívta a figyelmét, hogy az Avenida Cordóbának ez a szakasza éppen hogy valamivel túl esik a város kereskedelmi központján, Buenos Aires „belvárosi" kerületén. Úgyszólván lakónegyed, de azért elég közel van az áruházakhoz és vendéglőkhöz, hogy egy újonnan érkezett is otthonosan érezze magát.
David fölvette a telefonkagylót: a búgó hang kissé késve, de mégiscsak befutott. Visszarakta a hallgatót, és a kis szoba túlsó végében álló hűtőszekrényhez ment; amerikai Sears Roebuck gyártmány volt. Kinyitotta és elmosolyodott. A Cameron lány - vagy valaki más -számos létszükségletéről gondoskodott: tejet, vajat, kenyeret, tojást és kávét talált a hűtőben. Nagy boldogan két palack bort is fölfedezett: egy Orfila tintát és egy Colon blancót. Becsukta a hűtőszekrényt, és visszament a hálószobába.
Kicsomagolta egyetlen bőröndjét, előhúzott egy üveg skót whiskyt; azután eszébe jutott, hogy másnap délelőtt ki kell egészítenie ruhatárát. Ballard fölajánlotta, hogy elmegy vele egy férfi divatüzletbe a Calle Floridán - föltéve, hogy az istenverte tárcsái nem fognak zümmögni. Az Eugene Lyonstól kapott könyveket elhelyezte az éjjeliszekrényen. Kettőn már átrágta magát, s kezdett megismerkedni az aerofizikus nyelvével. De ahhoz, hogy valóban biztonságosan mozogjon e szakterületen, megfelelő német tanulmányokat is folytatnia kell majd, gondolta. Másnap majd köröz egy kicsit a németek lakta kerület könyvüzletei körül; nem meghatározott könyveket keres, csupán olyan olvasmányokat, amelyek segítségével megértheti a szakkifejezéseket. Azzal tisztában volt, hogy megbízatásának ez csupán másodrendű fontosságú része.
Egyszerre csak eszébe jutott Walter Kendall. A könyvvizsgáló most már vagy Buenos Airesben tartózkodik, vagy órákon belül megérkezik. Nagyjából egy időben indultak New Yorkból, de Kendall közvetlenebb járattal jön, amely alig egy-kétszer szakítja csak meg az útját.
Arra gondolt, nem mehetne-e ki a repülőtérre, hátha megpillantja ott Kendallt. Ha még nem érkezett volna meg, megvárhatná; ha pedig megérkezett már, nem jelentene nagy gondot végigkérdezni a szállodákat - Ballard szerint alig három-négy jó szálloda akad csak a városban.
Másrészt viszont minden perc, amit a feltétlenül szükséges időnél tovább tölt az agyafúrt könyvvizsgáló társaságában, nyűgnek tűnt fel a számára. Kendall bizonyára megdöbbenne, hogy ott találja őt Buenos Airesben, mielőtt még erre utasította volna Swansont. Minden bizonnyal alaposabb magyarázatot követelne, mint amilyenre David hajlandó lenne, s föltehetően felháborodott táviratokkal bombázná a már amúgy is az idegösszeomlás szélére jutott dandártábornokot.
Végül úgy döntött, hogy semmi előny sem származnék Kendall fölkutatásából, amíg az nem készül föl a találkozásukra. Csak hátrányára válna.
Volt elég más dolga: a homályos kép. Ezt a kutatást egyedül sokkal eredményesebben kezdheti meg.
David visszament a nappali-étkezőbe, magával vitte a whiskyt, s kivett egy jégkockás tálcát a hűtőből. Töltött magának, közben kinézett a parányi belső udvarra nyíló szárnyas üvegajtón. Arra gondolt, hogy néhány nyugalmas percet tölt el a januári Buenos Aires szellős nyárdélutánján.
A nap utolsó sugarait lövellte a városra; a narancsszínű sugarak átszűrődtek az ismeretlen gyümölcsfa sűrű lombján. David leült a fa alá egy háncsfonatú székbe, és kinyújtóztatta a lábát. Arra gondolt, ha akár csak egy pillanatra is lehunyja a szemét, órák hosszat nem ébredne föl. Márpedig erre vigyáznia kell; a hosszú szolgálat a tűzvonalban megtanította arra, hogy alvás előtt ajánlatos ennie valamit.
Az evés már régóta elvesztette számára a vonzerejét - csupán az energiaszintjével közvetlenül összefüggő szükséglet volt. Eltűnődött, vajon valaha is visszatér-e az evés gyönyöre, meg hogy visszatér-e oly sok minden, amit elfojtott magában. - Az egyetlen New York kivételével az amerikai és az európai földrész valamennyi nagyvárosa közül valószínűleg Lisszabon nyújthatta a legjobb ellátást - ételt, lakást, kényelmet. S most egy harmadik világrészen tartózkodott, egy olyan városban, amely hamisítatlan, mesés fényűzésével kérkedett.
Az ő számára azonban csak a terepet jelentette - akárcsak Spanyolországban az északi országrészek. Akárcsak Baszkföld és Navarra, a dermesztő éjszakák a galíciai hegyekben, vagy a verejtékes némaság a szurdokokban, várva a járőrök feltűnését - várva, hogy végezzen velük.
Ennyi az egész. És teljesen idegen.
Előrehajolt, hosszan kortyolt a poharából, majd fejét hátrahajtotta a szék kemény keretére. A fa közepe táján egy kis madár csicsergett, mintegy fölháborodva az idegen behatolásán. David visszaemlékezett, hányszor hallgatta hasonló madarak énekét az északi országrészben. Ők jelezték a még láthatatlan emberek közeledtét, gyakorta ütemet váltottak, s ő kezdte - vagy legalábbis azt hitte, hogy kezdi - ennek alapján fölismerni a láthatatlan, közeledő járőrök létszámát.
Egyszerre csak észrevette, hogy a csattogó madárkát nem ő izgatja. Fölfelé ugrált a gallyakon, s közben továbbra is élesen rikoltozott, csakhogy egyre gyorsabban, egyre harsányabban.
Volt ott még valaki.
David félig lehunyt szemmel fölpillantott a lombon túlra. Közben meg sem mozdította a testét vagy a fejét, úgy tett, mintha elérkezett volna az elalvás előtti utolsó pillanat.
A négyemeletes lakóház tetője láthatóan enyhén lejtett, valamiféle barnásrózsaszínű terrakotta cseréppel volt fedve. A David fölött levő szobák ablakai majdnem mind nyitva voltak, hogy beengedjék a Rio de la Plata felől lengedező fuvallatot. David elkapott néhány halk beszédfoszlányt, de semmi fenyegető erős vibrálás nem érződött a hangokban. Ballard szerint ez volt a szieszta órája Buenos Airesben; merőben különbözött a római délutánoktól vagy a párizsi ebédidőtől. A világ többi városához képest BA-ban nagyon későn vacsoráztak. Este tíz óra, fél tizenegy, de még későbbi időpont sem tűnt szokatlannak.
A harsogó kis madarat nem nyugtalanították a Cordóba utcai épület lakói, mégsem hagyta abba egy pillanatra sem fülsiketítő vészjelzését.
S akkor David meglátta riadalmának okát.
A tetőn, a gyümölcsfa ágai által csupán félig eltakarva, két férfi körvonala rajzolódott ki.
Összekuporodtak, úgy kémleltek lefelé. David bizonyosra vette, hogy őt figyelik.
Fölmérte a keresztező főág helyzetét, azután egy parányit elgörgette a fejét, mintha elnyomná a rég várt álom, nyaka kimerültén jobb vállára billent, ernyedt keze alig-alig tartotta meg a poharat néhány milliméterre a téglapadozattól.
így már jobb volt; valamivel élesebben látott, bár még mindig nem jól. Ahhoz azonban elég volt, hogy kivegye egy puskacső éles, egyenes körvonalát, amelynek fekete acéljáról visszaverődött a narancsszínű napsugár. A jobboldalt álló férfi tartotta mereven, rögzítetten a hóna alatt. Egyetlen mozdulatot sem tett, hogy fölemelje, célozzon - rezdülés nélkül szorította be a hóna alá.
Valamiképpen így fenyegetőbbnek tűnik, gondolta Spaulding. Mintha egy gyilkos hajlamú fegyőr tartaná, aki biztosra veszi, hogy az őrzött rab nem tudja átvetni magát a falon - amúgy is elég ideje marad vállához emelni a puskát és tüzelni.
David végigjátszotta a szerepét. Kicsit megemelte a kezét, és elejtette a poharat. A halk csörrenésre „fölriadt", kirázta fejéből a tettetett álmot, ujjaival dörgölte a szemét. Eközben mintegy véletlenül fölemelte az arcát. A két alak a tetőn hátralépett a terrakotta cserepekre. Nem lesz itt semmiféle lövöldözés. Legalábbis őrá nem fognak lőni.
David fölemelt néhány üvegcserepet, fölállt a székből, és úgy ballagott be a lakásba, mint a saját gondatlanságán bosszankodó fáradt ember. Lassan, alig elfojtott ingerültséggel lépkedett.
Mihelyt átlépte a küszöböt és kijutott a tetőn figyelők látómezejéből, az üvegcserepeket bedobta a szemétládába, és besietett a hálószobába. Kihúzta a komód legfelső fiókját, félretolt néhány zsebkendőt, és előhúzta a pisztolyát.
Bedugta az övébe, majd fölvette a zakóját, melyet érkezésekor egy székre dobott. Belebújt, s elégedetten nyugtázta, hogy eltakarja a fegyverét.
Kilépett a nappaliba, a lakásajtóhoz lopakodott, és csöndesen kinyitotta.
A lépcső a bal kéz felőli fal mellett vezetett; David némán káromkodott, átkozta ennek az Avenida Cordóba-i háznak az építészét, illetve azt, hogy Argentína olyan bőviben van a fának. A lépcsők ugyanis fából készültek, s bármennyire is fényesre viaszkolták őket, ez nem feledtethette azt a nyilvánvaló tényt, hogy ősrégiek és feltehetően pokolian csikorognak.
Behúzta maga mögött a lakásajtót, elindult a lépcső felé, és az első lépcsőfokra helyezte a lábát.
Megreccsent, akár a régiségkereskedésekben a patinás bútorok.
Négy lépcsőfordulónyit kellett megtennie; az első három érdektelen volt. Kettesével vette a lépcsőt, közben rájött, ha erősen megkapaszkodik a falban, a lehető leghalkabbra csökken a léptei okozta zaj.
Hatvan másodperc múltán egy zárt ajtó elé ért, amelyen egy táblán istenverte cirkalmas kasztíliai betűkkel ez állt:
El Techo.
Tetőkibúvó.
Nemcsak a lépcső, az ajtó is ősrégi volt. Az évszakos hőség és nedvesség évtizedei következtében a fa bedagadt a zsanérok körül, a deszkaszéleket beerőltették a keretbe.
Tudta, bármilyen lassan nyitja is ki, világgá nyikorogja majd az érkezését.
Nem maradt más választása, kihúzta övéből a fegyverét, majd egy lépést hátrált a parányi lépcsőpihenőn. Fölmérte a roskatag faajtót övező ajtókeretet - a betonfalakat -, mélyet lélegzett, meghúzta a kilincset, kirántotta az ajtót, rézsútosan a jobb oldali falhoz ugrott, és hátával a betonhoz lapult.
A két férfi döbbenten sarkon perdült. Harminc lábra voltak Davidtól, a lejtős tető peremén álltak. A puskát tartó férfi habozott, azután tüzelésre emelte fegyverét derékmagasságba. Spaulding egyenesen a szívére célzott a pisztolyával. A puskás emberen azonban látszott, hogy nem fogja elhúzni a ravaszt; habozása szándékos volt, egyáltalán nem tűnt rémültnek vagy határozatlannak.
A második férfi spanyolul kiáltott fel (David fölismerte kiejtését: nem argentin, hanem délspanyol volt):
- Por favor, senor!
Spaulding angolul felelt, hogy megállapítsa, megértik-e egymást, vagy sem. - Engedje le azt a puskát! Azonnal!
Az első férfi engedelmeskedett, a tusánál fogva lóbálta fegyverét.
- Ön téved - szólalt meg akadozva angolul. - Voltak itt... hogyan is mondják, ladrones... tolvajok a szomszédságban.
David a fémkeretes szellőztetőablakon átlépve a tetőre állt. Pisztolyát a két férfire szegezte. - Nem hangzik túl meggyőzően. Se dan corte, amigos. Maguk nem Buenos Aires-iek.
- Ezen a környéken nagyon sok hozzánk hasonló él: menekültek, senor. Ez a... nem itt születettek környéke
- mondta a második férfi.
- Azt állítják, hogy nem miattam voltak itt fenn? Nem is figyeltek engem?
- Csak véletlenül történt, biztosíthatom önt - mondta a puskás ember.
- Es la verdad - erősítette meg a másik. - Az elmúlt héten két habitaciones-ba törtek be. A rendőrség nem tesz semmit; mi... extranjerók vagyunk, idegenek, így azután magunk védjük meg magunkat.
Spaulding feszülten figyelte a két férfit. Egyikük arckifejezésében sem fedezett föl habozást, semmi jel sem utalt arra, hogy hazudnának. S nem is rettegtek.
- Az amerikai nagykövetségen dolgozom - vetette oda nekik David kurtán. Egyik extranjero sem válaszolt egy szót sem. - Kénytelen vagyok elkérni a személyazonossági igazolványukat.
- Qué cosa? - kérdezte a puskás.
- A papírjaikat. A nevüket... Certificados.
- Por cierto, en seguida. - A második férfi hátranyúlt a nadrágzsebéhez; Spaulding fenyegetően kissé megemelte a pisztolyát.
A férfi habozott, arcára most már kiült a félelem. - Csak egy registro, senor. Mindenkinél ott kell lennie... Tessék. A carterámban.
David kinyújtotta a bal kezét, a második férfi meg átadott neki egy olcsó bőrtárcát. David némi lelkiismeret-furdalással kinyitotta. Volt valami kiszolgáltatottság a két extranjeróban; ezerszer látta már ezt az arckifejezést. Franco falangistái nagyon értettek hozzá, hogyan kell az emberek arcára varázsolni ezt a kifejezést.
Gyors pillantást vetett a levéltárca celofánablakára - töredezett, ősrégi volt.
Váratlanul nagy erővel lecsapott jobb csuklójára a puskacső; iszonyú fájdalom hasított Davidbe. Azután a kezét nagy szakértelemmel be- és lefelé csavarták; kénytelen volt elengedni a fegyvert, de megpróbálta távolabb rúgni a lejtős tetőn. Ha megkísérelte volna tovább fogni, eltörték volna a csuklóját.
Miközben arrébb rugdalta a pisztolyt, bal karját - ismét csak nagy szakértelemmel - karkulcsba fogták a tarkóján. A karját fogó fegyvertelen extranjero felé rúgott. Gyomron találta, s amint a férfi előregörnyedt, David áthelyezte a testsúlyát és újból rúgott; támadója megtántorodott, és lefelé kezdett gurulni a lejtős cseréptetőn.
David hátrafelé, a karkulcs szorítása irányába esett, s amint az első támadója igyekezett az ellenkező irányba elrántani, hátrafelé ütött a könyökével, egyenesen a férfi lágyékába. Az extranjero megpróbálta visszanyerni egyensúlyát, ám eközben kénytelen volt elengedni David karját.
De nem volt elég gyors: Spaulding balra ütött, térdével pedig a férfi torkába rugott. A puska csörömpölve hullott a cserepekre és lefelé gurult. A férfi összeroskadt, szájából - ott, ahol fogai átharapták az ajkát - vér csurgott.
Spaulding meghallotta a zajt a háta mögül, és megfordult.
Elkésett. A második extranjero rávetette magát, s David még hallotta, hogy saját pisztolya süvítve szeli a levegőt fölötte, majd lecsap a koponyájára.
Minden elsötétedett. David belezuhant az űrbe.
- A valóságos helyzetet, de a város egy másik kerületét írták le - mondta Ballard. Szemközt ült egy karosszékben Daviddel, aki jeges tömlőt szorított a fejére. -Az extannjerók - zömmel a La Boca kerület nyugati részein élnek. A bűnözés iszonyú arányokat öltött odaát. A policía szívesebben járőrözik a parkokban, mint azokon az utcákon. A Grupo - a GOU - pedig nemigen szíveli az extranjérákat.
- Ezzel nem sokra megyek - állapította meg Spaulding, miközben körözni kezdett a jégtömlővel a tarkóján.
- Nos, nem akarták megölni magát. Akár le is dobhatták volna, vagy egyszerűen otthagyhatták volna a tető szélén; öt az egyhez, hogy legurult volna, egyenest a négyemeletnyi mélységbe.
-  Tudtam, hogy nem akarnak megölni...
- Könnyűszerrel megtehették volna már előbb is. Azt hiszem, arra vártak, hogy elmenjek otthonról. Már kicsomagoltam; szabadon grasszálhattak volna a lakásban.
- Minek?
- Hogy átkutassák a holmimat. Egyszer már megtették.
- Kik?
- A pokolba is, honnan tudnám.
- Nos, most meg én nem megyek semmire ezzel.
- Sajnálom... Mondja csak, Bobby, pontosan kik tudtak arról, hogy ma érkezem? Hogyan kezelték ezt az információt?
- Válasz az első kérdésre: hárman. Természetesen jómagam, hiszen ott ülök a tárcsánál. Nyilvánvalóan Granville is tudott róla. Meg Jean Cameron; az öregúr megkérte, nézzen lakás után... de hát ezt úgyis tudja. Válasz a második kérdésre: szigorúan bizalmas. Tudja, az  utasításai  éjszaka  futottak  be.   Washingtonból. Granville éppen Jeannel sakkozott a lakásán, amikor bevittem neki a dupla kulcsot...
- A micsodát? - szakította félbe David.
- A dupla kulcsot; a rejtjel külön jelöléssel érkezett. Washington a magára vonatkozó üzenetet duplázott kóddal adta le rádión. Ez azt jelenti, hogy csak én vagy az első beosztottam fejtheti meg és adhatja át a nagykövetnek.
- Rendben. Hát aztán?
- Semmi. Úgy értem, nincsen semmi, amiről ne tudna.
- Azért mondja csak el.
Ballard hosszan, hangosan, megvetően fújt egyet. - Nos, hármunkon kívül nem volt ott senki; a fenébe is, fölolvastam a dupla rejtjelt, az utasítások egyértelműek voltak a lakást illetően. Granville tehát nyilván úgy vélte, hogy kézenfekvő: Jean a legmegfelelőbb személy, aki elvégezhetné a Fielderítést. Közölte vele, hogy maga megérkezik, s tegyen meg mindent, ami ilyen rövid idő alatt lehetséges. - Ballard végigpillantott a szobán és a zárt udvarra nyíló ajtókon. - Nem is választott rosszul,
- Akkor hát így áll a dolog: az egész városra kiterjed a hálózatuk, nincsen ebben semmi szokatlan. Figyelik az üresen álló helyeket: lakásokat, szobákat kiadó házakat; a szállodák jelentik a legkevesebb gondot.
- Azt hiszem, nem egészen értem - mondta Ballard, bár nagyon igyekezett megérteni David mondanivalóját.
- Bármilyen agyafúrtak legyünk is, Bobby, két alapvető szükségletünkről nem mondhatunk le: kell valahol aludnunk és fürödnünk.
- Ó, ezt értem, de az adott helyzetre ezt nem vonatkoztathatja. Holnaptól fogva nem titok az itt-tartózkodása - de holnapig az. Washington azt mondta, saját szakállára érkezik; fogalmunk sem volt róla, pontosan mikor vagy hogyan... Jean nem magának vette ki ezt a lakást. Azaz nem a maga nevére.
- Ó? - Davidet sokkal jobban aggasztotta, amit hallott, mint amennyit arckifejezése elárult. Ezek szerint a két extranjero már az érkezése előtt is fent tartózkodott a tetőn. Vagyis legalábbis percekkel az érkezése után már ott voltak. - Akkor meg hogyan bérelte ki? Kinek a nevében? Semmi szükségem konspirációra; nem is kértük ezt maguktól.
-Jesszusom, eddig azt hittem, hogy én hadarok. Vasárnap az vasárnap, hétfő az hétfő. Vasárnap még nem ismertük magát, hétfőn már igen. Ezt közöltet velünk Washington. Nem akartak semmiféle előzetes értesítést az érkezéséről, sőt mi több, ha maga úgy határozott volna, hogy nem mutatkozik, nekünk alkalmazkodni kellett volna a kívánságához. Biztos vagyok, hogy Granville meg fogja kérdezni, mit akar csinálni délelőtt... Hogyan bérelte ki Jean a lakást? Ismerve őt, feltehetően sejtetni engedte, hogy a nagykövetnek van egy barátnője, vagy valami hasonló. A porteñók nagyon simpatico, ha ilyesmit hallanak; Dél-Amerika Párizsa s a többi... De egyet tudok -Jean semmiképpen sem adta meg a maga nevét. Vagy bármi más kézenfekvő fedőnevet. Akkor már inkább a saját nevét használná.
- A keservit! - mondta fáradtan Spaulding; leemelte a jégtömlőt, és megtapogatta a tarkóját. Az ujjaira pillantott: véraláfutásosak voltak.
- Remélem, nem játssza meg a hőst azzal a sebbel. Orvoshoz kellene mennie.
- Semmi hősködés. - David elmosolyodott. – Úgyis ki kell szedni néhány varratot. Sort keríthetnék rá akár ma este is, ha meg tudja szervezni.
- Meglesz. Hol varrták össze?
- Balesetem volt az Azori-szigeteken.
- Úristen, maga azután sokfelé jár, mi?
- Meg előttem is jár valaki.

24.

- Mrs. Cameron az én felkérésemre tartózkodik itt, Spaulding. Jöjjön be! Beszéltem Ballarddel és az orvossal. Most, hogy kiszedték a varratokat és újakat öltöttek be, nyilván úgy érzi magát, mint egy tűpárna.
Granville barokk íróasztala mögött ülve, kényelmesen hátradőlt magas támlájú székében. Jean Cameron a bal oldali falnál álló díványon ült; az íróasztal elé tolt egyik széket szemmel láthatóan Spaulding számára készítették oda. Úgy határozott, nem ül le, amíg Granville nem szólítja fel erre. Állva maradt; még nem döntötte el magában, kedveli-e a nagykövetet, vagy sem. A számára kijelölt hivatali helyiség valóban az épület legvégén volt, és eddig raktárként használták.
- Semmi komolyabb sérülés nem történt, uram. Ha másként lenne, megmondanám. - Spaulding odabólintott Jeannek, s észrevette, hogy az aggódik érte. Legalábbis ezt vélte kiolvasni a szeméből.
- Ostobaság is lenne, ha nem tenné meg. Az orvos azt mondja, a fejére mért ütés szerencsére az agyrázkódást előidéző területek között érte. Máskülönben rossz bőrben lenne.
- Tapasztalt ember ütött le.
- Persze, értem... Orvosunk nem volt valami nagy véleménnyel a kiszedett varratokról.
- Úgy látszik, ebben megegyezik az orvosok véleménye. De betöltötték a feladatukat, semmi baja a vállamnak. Rögzítette.
- Hát igen... Üljön már le! David leült. - Köszönöm, uram!
-  Úgy tudom, az a két férfi, aki tegnap este megtámadta,  provinciano volt, nem porteño.
Spaulding egy pillanatra megadóan elmosolyodott, majd Jean Cameronhoz fordult. - Azt már tudom, hogy mi a porteño; gondolom, a provinciano azt jelenti, amit szó szerint jelent. A vidékieket? A városon kívülieket.
- Úgy van - mondta halkan Jean. - A város. BA.
-  Két merőben különböző kultúra - folytatta Gran-ville. - A provincianók ellenségesek, s nagyon is joggal azok. Valóban meglehetősen kizsákmányolják őket; így azután fellángol a haragjuk. A GOU mit sem tett e helyzet enyhítésére, csak a legalacsonyabb sarzsiknak sorozza be őket.
- De azért a provincianók argentinok, nem?
-  Feltétlenül. Az ő szemszögükből sokkalta inkább azok, mint a Buenos Aires-iek, a porteñk. Kevesebb bennük az olasz meg a német vér, nem is szólva a portugál, balkáni és zsidó vérről. Tudja, egymást követő bevándorlási hullámok voltak...
- Akkor viszont, nagykövet úr - szakította félbe David, remélve, hogy gátat emelhet a tanáros hajlamú diplomata újabb helyszínelemzésének -, ezek nem voltak provincianók. Extranjeróknak mondták magukat. Úgy értettem, ez menekülteket jelent.
- Az extranjero meglehetősen gúnyos kifejezés. Visszájára fordított gúny. Mintha a mi Washingtonunkban egy rezervátumi indián használná ezt a kifejezést. Idegen a saját hazájában, érti mire gondolok?
- Ezek az emberek nem voltak argentinok -jegyezte meg halkan David, válasz nélkül hagyva Granville kérdését. - A beszédmódjuk nagyon is idegenesen hangzott.
- Ó? Szóval maga szakértő ezen a területen?
- Úgy van. Az efféle ügyekben.
- Értem. - Granville előrehajolt. - Ön szerint a támadás összefügg a nagykövetséggel? A szövetségesekkel?
- Nem vagyok biztos efelől. Véleményem szerint én voltam a célpont. Szeretném Fielderíteni, honnan tudták meg, hogy itt vagyok.
- Mindent alaposan átgondoltam, David - szólalt meg a díványról Jean Cameron. Egy pillanatra elhallgatott, mert észrevette, hogy a nagykövet gyors pillantást vetett rá. amikor meghallotta, hogy keresztnevén szólítja Spauldingot. - A maga lakása volt a negyedik, amelyet megnéztem. Reggel tízkor indultam útnak, és két óra körül értem oda. Azonnal kivettem. Sajnos be kell vallanom, éppen a zárt udvar ragadott meg.
David rámosolygott.
- Szóval, elmentem egy ingatlanügynökséghez Viamontéban. A tulajdonosa Geraldo Baldez, valamennyien ismerjük. Fenntartás nélkül a mi hívünk, nem állja a németeket. Elmagyaráztam neki, hogy egyik munkatársunk számára akarom kivenni a lakást, aki most a nagykövetségen lakik, de őszintén szólva, béklyóba verve érzi magát a nagykövetségi megkötöttségek miatt. Elnevette magát, és azt mondta, bizonyára Bobby az. Nem cáfoltam meg.
- De hát rövid időre szóló bérlet volt - vetette ellen David.
- Csak kifogásként mondtam, hátha nem tetszik magának a lakás. A szokásos három hónapos bérleti szerződés.
- De Bobby - vagy bárki más - miért ne maga járna a saját lakása után?
- Sok oka lehet ennek. Azonkívül itt... ez amolyan szokás. - Jean elmosolyodott. David úgy vélte, kissé kényszeredettre sikerült a mosolya. - A legtöbbjüknél jobban ismerem a várost, évekig éltem itt. Azonkívül némi része van a dologban a megélhetési pótléknak; én meg nagyon értek az alkudozáshoz. Ráadásul Bobbynak meg a többieknek sürgős feladataik vannak. Az én munkaidőm rugalmasabb - sok a szabadidőm.
- Mrs. Cameron túlságosan szerény, Spaulding. Felbecsülhetetlen értékű a kis közösségünk számára.
- Bizonyos vagyok benne, uram... Ezek szerint úgy gondolja, senki sem gyaníthatta, hogy egy érkező attasé számára kerestet lakást.
- Semmiképpen sem. Az egész olyan... könnyedén történt, ha érti, mire gondolok.
- Mit tud a ház tulajdonosáról? - kérdezte David.
- Sohasem találkoztunk. A legtöbb lakás gazdag tulajdonosa a Telmo vagy a Palermo kerületben lakik. Mindent ingatlanügynökségeken keresztül bonyolítanak le.
David Granville-hez fordult. - Kerestek-e engem telefonon? Hagytak-e üzeneteket?
- Nem. Legalábbis nincsen tudomásom róla, és ha történt volna ilyesmi, bizonyára tudnék róla. Természetesen értesítettük volna.
- Egy Kendall nevű férfi...
- Kendall? - szakította félbe a nagykövet. - Ismerős a név... Kendall. Úgy van, Kendall. - Granville az íróasztalán fekvő papírok között lapozgatott. - Megvan. Egy bizonyos Walter Kendall tegnap éjszaka érkezett meg. A tíz-harmincas gépen. Az Alverában szállt meg; ez a Palermo-park közelében van. Előkelő, régi szálloda. - Granville gyors pillantást vetett Spaulding-ra. - Ipari közgazdászként szerepel az utaslistán. Nos, ez meglehetősen átfogó meghatározás, ugyebár? Csak nem az a bankár, akire tegnap utaltam?
- Bizonyos dolgokat fog elrendezni az utasításaim alapján. - David nem leplezte, hogy nem kíván részletekbe bocsátkozni Walter Kendallt illetően. Másrészt viszont azon kapta magát, hogy ösztönösen mentegeti magát Jean Cameron előtt. - Feladatom itt legfőképpen abban áll, hogy az összekötő szerepét töltsem be New York-i és londoni pénzemberek és itteni, buenosi... úgy értem, BA-bankérdekeltségek között. - Elmosolyodott;   remélte,   ugyanolyan   őszintén,   ahogyan Jean. - Azt hiszem, kissé ostoba szerepkör. Hiszen meg sem tudom különböztetni a tartozást a követeléstől. De hát Washington jóváhagyta. A nagykövetet aggasztja, hogy túlságosan tapasztalatlan vagyok.
Spaulding gyorsan Granville-re pillantott, mintegy emlékeztetve az öregurat, hogy a „bankérdekeltségek" a maximum, ameddig szóhasználatában elmehet. Erich Rhinemann nevének említéséről szó sem lehetett.
- Úgy van, megvallom, hogy valóban... De hát ez mit sem számít. Mit kíván tenni a tegnapi este ügyében? Úgy vélem, hivatalosan panaszt kellene emelnünk a rendőrségen. Bár ezzel azután semmire sem megyünk itt.
David néhány pillanatig hallgatott, megpróbálta latolgatni, mi szól Granville javaslata mellett, s mi szól ellene. - írna rólunk a sajtó?
- Alig valamit - felelte Jean.
- A nagykövetségi attaséknál rendszerint van pénz - mondta Granville. - Máskor is kirabolták már őket. Rablási kísérletnek minősítik majd. Feltehetően az is volt.
- Csakhogy a Gruppo nemigen kedveli az efféle híreket. Nem illik bele az ezredesek világképébe, márpedig ők ellenőrzik a sajtót. -Jean hangosan gondolkodott, közben Davidre függesztette a szemét. - Jelentéktelen esetnek minősítik majd.
- Viszont ha nem emelünk panaszt - feltételezvén, hogy nem rablásról volt szó -, akkor bevalljuk, hogy úgy véljük: valami más történt. Erre pedig nem vagyok hajlandó -jelentette ki Spaulding.
- Akkor  tehát  mindenképpen   hivatalos  panaszt emelünk még ma délelőtt. Lenne szíves lediktálni és aláírni egy jelentést az incidensről? - Granville láthatóan szerette volna befejezni a tanácskozást. - S hogy őszinte legyek, Spaulding, hacsak nem tapogatózom sötétben, úgy vélem, itt valóban csak egy újonnan érkezett gazdag amerikai kirablására történt kísérlet. Úgy tudom, a repülőtéri taxisofőrök valóságos tolvaj-maffiát alakítottak. Extranjerók pompásan beleillenének ebbe a képbe.
David fölállt, s legnagyobb örömére Jean is követte. - Elfogadom a véleményét, nagykövet úr. A Lisszabonban eltöltött évek túlságosan is... aggályoskodóvá tettek. Alkalmazkodni fogok.
- Remélem is. És feltétlenül írja meg a jelentését!
- Szerzek majd neki egy gyorsírót - mondta Jean. -Kétnyelvűt.
- Fölösleges. Majd spanyolul diktálom le.
- Ó, megfeledkeztem róla. - Jean rámosolygott. -Bobby megmondta, hogy okos fickót küldtek nekünk.
David szerint azzal az első ebéddel kezdődött. Jean később elmondta, hogy már sokkal előbb, de David nem hitt neki. Jean azt állította, akkor kezdődött, amikor David kijelentette: eddig azt hitte, BA az Montevideót jelenti - olyan ostobán hangzott, semmi értelme sem volt.
Aminek azonban volt értelme - s ezt mindketten fölismerték, anélkül hogy megpróbálták volna szavakba foglalni -, az a tökéletes fölszabadultság volt, amelyet egymás társaságában éreztek. Ilyen egyszerű volt az egész. Remek, megnyugtató érzés: hallgatásaik sohasem tűntek kínosaknak, nevetésük könnyed, azonos hullámhosszúságú humorukból fakadt, nem pedig valamiféle kényszeredett válasz volt.
Egészen rendkívüli volt. S még inkább azzá tette, gondolta David, hogy egyikük sem számított rá, egyikük sem törekedett rá. Mindkettőjüknek jó oka lett volna arra, hogy kerüljön minden olyan kapcsolatot, ami nem felszínes vagy legföljebb csak kicsit hatol be a felszín alá. David tartós kapcsolatokat nem ismerő férfi volt, csak azt remélhette, hogy átvészeli a háborút, s utána tiszta fejjel és elfojtott emlékekkel elölről kezdheti az életét. Számára ez létfontosságú volt. S azt is tudta, hogy Jean még mindig olyan mélységesen gyászol egy férfit, hogy valószínűleg képtelen lenne - anélkül, hogy elviselhetetlen bűntudatot ne érezne - tudatosan száműzni érzelmeiből ennek a férfinak az arcát, a testét és a gondolatait.
Jean részben el is mondta neki, miért van ez így. Férje távolról sem volt annak a jóvágású, merész hivatásos pilótának a megtestesítője, aki oly gyakran jelent meg a haditengerészet toborzóplakátjain. Iszonyúan félt - nem attól, hogy meghalhat, hanem hogy ki kell oltania mások életét. Ha nem vehette volna bizonyosra, hogy marylandi feleségét és marylandi családját közmegvetésnek teszi ki, Cameron lelkiismereti okokra hivatkozva bizonyára megtagadta volna a katonai szolgálatot. S az is lehetséges, hogy nem volt elég mersze vállalni saját meggyőződését.
S miért lett éppen pilóta?
Cameron már tizenéves kora óta repült. Magától értetődőnek tekintette, hogy a légierőkhöz jelentkezzék, s úgy vélte, hogy a polgári életben szerzett gyakorlatának köszönhetően kifoghat egy biztonságos oktatói kuckót az Egyesült Államokban. Hallani sem akart róla, hogy katonai ügyésznek jelentkezzék; túl sok olyan jogásztársáról tudott, aki erre törekedve egyszeriben a gyalogságnál vagy egy csatahajó fedélzetén találta magát. A hadseregnek elegendő ügyésze volt - pilótára viszont szükségük volt.
David úgy érezte, érti, miért beszél neki Jean olyan részletesen a halott férjéről. Két oka is volt. Először, mivel ezt ennyire nyíltan tette, alkalmazkodott ahhoz, amiről úgy érezte, kezd kialakulni kettejük között, s az is lehet, hogy talán vezekelni akart érte. A második ok kevésbé tűnt világosnak, de legalább ennyire fontos volt. Jean Cameron gyűlölte a háborút; gyűlölte azért, amit elrabolt tőle. S azt akarta, hogy David tudja ezt.
Már csak azért is - s ezzel David tisztában volt -, mert ösztönösen érezte, hogy ő nagyon is aktívan vesz részt a háborúban. Márpedig ő, Jean, semmiképpen sem kívánt belebonyolódni - ennyivel tartozott Cameron emlékének.
Egy, a Dársena Sud mólói közelében levő vendéglőben ebédeltek, ahonnan ráláthattak a Riachuelo kikötő-öböl víztükrére. Jean javasolta a vendéglőt is, az ebédet is. Látta, hogy David még mindig kimerült; ha nagy nehezen elaludt, az éles fájdalom minduntalan felriasztotta. Jean bejelentette, a férfinak kiadós, pihentető ebédre van szüksége, utána azonnal haza kell mennie, lefeküdnie és egy álló napig csak erőt szabad gyűjtenie.
Fel sem ötlött benne, hogy vele menjen.
Davidnek sem jutott eszébe, hogy Jean vele jöjjön.
- Ballard rendes fickó - mondta Spaulding, miközben kitöltötte az áttetsző, fehér Colónt.
- Bobby aranyos fiú - helyeselt Jean. - Nagyon jó ember.
- Nagyon rokonszenvez magával
- Én meg vele... Ami a maga eszében jár, az teljesen természetes, nagyon sajnálom, hogy le kell hűtenem a tüzesebb dallamot. Helyesen mondom, hogy dallamot? Granville elmondta nekem, kik voltak a maga szülei. Nagy hatással volt rám.
- Nyolcéves korom óta nem vagyok hajlandó kottát olvasni. De a „dallam" szó tökéletesen helyénvaló. Csak eltűnődtem.
- Bobby nagy szakértelemmel kísérletezett nálam, roppant megnyerően és derűsen. Egy rendesebb lány minden bizonnyal nem utasította volna el. Joggal lehetett volna dühös... Szívesen vettem a társaságát, de nagyon keveset nyújtottam neki cserébe.
- Elfogadta a maga feltételeit - erősítette meg David.
- Mondtam, nagyon jó ember.
- Bizonyára van itt még tíz másik fickó...
- Valamint a tengerészgyalogos-őrség - vetette közbe Jean, és bájos, nagyon nem katonás tisztelgést utánzott.
- Akkor hát száztíz. Maga Deanna Durbin.
- Aligha. A tengerészgyalogosokat a La Bocától délre levő támaszpontról küldik váltogatva; a nagykövetségieket pedig, azokat, akiknek se feleségük, se gyerekük, a nagykövetségi szindróma gyötri.
- Az meg micsoda?
- A külügyes betegség... A remegés. Feltűnően hiányzik magából ez a tulajdonság.
- Nem tudom, hiányzik-e belőlem, vagy sem. Egyszerűen nem tudom, mi az.
- S ez, ugye, sok mindent elárul nekem magáról?
- Mit árul el magának?
- Maga nem külügyminisztériumi törtető. A külügyes szindróma az, hogy az ember óvatosan mozog és mindig arra törekszik, a fölöttesei - kiváltképpen a nagykövet - elégedettek legyenek a legőszintébb erőfeszítéseivel. - Jean elvigyorodott, akár egy boxerkutya-kölyök, törékeny állát előrenyomta, szemöldökét összevonta, úgy ejtette ki gúnyosan a szavakat. Spaulding elnevette magát; a fiatal nő megsemmisítő élethűséggel utánozta a nagykövetségiek arckifejezését és hangját.
-Jesszusom, beviszem magát a rádióba! - Ismét elnevette magát. - Jól leírta a szindrómát. Úristen, látom magam előtt! Látom!
- De magát nem fertőzte meg. -Jean abbahagyta az utánzást és David szemébe nézett. - Figyeltem, amikor Granville-lel beszélt; éppen hogy csak udvarias volt. Nem törekszik, hogy kedvező jelentést csatoljanak a lapjához, igaz?
David viszonozta a pillantását. - Nem, nem igyekeztem... S hogy válaszoljak a kérdésére, amely oly hangosan zakatol bájos fejecskéjében, hogy szinte már visszhangzik - nem vagyok hivatásos külügyes. Kizárólag a háború idejére szolgálok ott. Valójában a nagykövetségeken kívül dolgozom, a legkülönfélébb megbízatásokat kapom - s mindezt több oknál fogva. Négy nyelven
beszélek, s a magára oly nagy hatással levő szüleimnek köszönhetően kapcsolataim vannak - ez az eufemisztikus kifejezés - fontos emberekhez kormány- és gazdasági körökben. S mivel nem vagyok teljesen idióta, gyakran helyezek el bizalmas információkat különböző országok nagy cégeinél. Az olyan kellemetlen csekélységektől, amilyen a háború, a piaci sürgés-forgás még nem áll le... Ennyivel járulok hozzá a háborús erőfeszítésekhez. Nem vagyok rá túlságosan büszke, de hát ezt rótták ki rám.
Jean felvillantotta őszinte mosolyát, és David keze után nyúlt. - Én pedig azt hiszem, hogy bármit csinál is, azt nagyon értelmesen és jól csinálja. Nem sokan állíthatják ezt magukról. Isten látja a lelkemet, nem sok a választási lehetőségünk.
- „Mit csináltál a háborúban, apu...?" „Nos, fiam" - David megpróbálta karikírozni magát. - „Egyik helyről a másikra mentem, és elmondtam a Chase Bank barátainak, hogy adjanak el drágán és vásároljanak olcsón, s vágjanak zsebre tisztes hasznot." - Nem engedte el Jean kezét.
- Meg hogy megtámadták argentin háztetőkön és... mik is voltak a vállában azok a varratok?
- Az a teherszállító gép, amelyen az Azori-szigetekre érkeztem, nagyon rosszul ért földet. Azt hiszem, a pilóta és az egész legénység tökrészeg lehetett.
- No látja. Éppoly veszélyesen él, mint bármelyik frontkatona... Ha találkozom azzal a kisfiúval, akinek mindezt elmondja, majd fölvilágosítom.
Tekintetük összefonódott; Jean zavarba jött és elhúzta a kezét. Spaulding számára azonban csakis az számított, hogy Jean hisz neki. Kérdés nélkül fogadta el konspirációs történetét. Davidnek átvillant a fején, hogy ettől ő nagyon megkönnyebbült, de ugyanakkor valamilyen sajátos módon sajnálta is a dolgot. Nem érzett semmiféle szakmai büszkeséget, hogy sikeresen hazudik Jeannek.
- Most már tudja tehát, hogyan kerültem el a külügyminisztériumi szindrómát. Még mindig nem egészen értem, miért lényeges ez. A fenébe is, száztíz férfi és tengerészgyalogos...
- A tengerészgyalogosok nem számítanak. Érdeklődésüket bőségesen kielégíthetik idelenn, La Bocában.
- De hát a nagykövetségiek - azok, akiknek nincsenek „feleségeik és gyerekeik" -, lehetetlen, hogy valamennyien remegnének.
- Dehogyisnem, én meg hálás vagyok érte. Szeretnének valamikor eljutni a londoni nagykövetségig.
- Most meg agytornát végeztet velem. Nem tudom követni, amit mond.
- Dehogyis tornásztatom. Csak azt akartam megállapítani, Bobby elmondta-e magának. Ezek szerint nem mondta el. Említettem, hogy nagyon jó ember... Lehetőséget adott nekem, hogy magam mondjam el.
- Mondja meg, mi az?
- A férjem Henderson Granville mostohafia volt. Nagyon közel álltak egymáshoz.
Valamivel négy óra után távoztak a vendéglőből, megkerülték a Dársena Sud partján sorakozó dokkokat, mélyeket lélegeztek a sós levegőből. Davidnek az volt a benyomása, hogy Jean annyira jól érzi magát, mint már nagyon régen nem. Ez is része volt annak a közöttük azonnal kialakult fesztelenségnek, gondolta, és még annál is tovább ment. Mintha valamiféle gyönyörűséges fölszabadultság szellője érintette volna meg Jeant.
Megnyerő báját már a legelső pillanatban fölismerte, amikor meglátta a lépcsőházban, de visszagondolt a rövid bemutatkozásukra, rájött, mi a különbség. Jean Cameron akkor szívélyes, barátságos... maga a megtestesült kedves „istenhozott" volt. De volt még valami más is: az önuralomból fakadó szenvtelenség. Tökéletes önuralom. A tekintély patinája, aminek semmi köze sincs a nagykövetségen betöltött státusához vagy bármilyen más előnyhöz, ami abból származott, hogy a nagykövet mostohafiához ment feleségül. Kizárólag a saját döntésével, saját életszemléletével volt kapcsolatos.
Egész délelőtt figyelte ezt a tartózkodó, tekintélyt parancsoló tartást - amikor Jean bemutatta a nagykövetség beosztottainak; amikor utasítást adott a titkárnőjének; amikor telefonon beszélt és gyors elhatározással intézkedett.
Még a Bobby Ballarddel lezajlott kis jelenetet is zökkenőmentesen irányította, tisztában lévén, hogy ő szabja meg a mértéket. Ballard nyugodtan odakiálthatta neki: „felelőtlenül leihatja magát", mert elképzelhetetlen volt, hogy Jean ilyesmit megengedjen magának.
Jean szigorúan kordában tartotta önmagát.
Ez a szigor kezdett most enyhülni.
David előző nap alaposan szemügyre vette, s megállapította, hogy meglátszik rajta az idő múlása; Jean eközben egyáltalán nem jött zavarba, a hiúság semmilyen jele sem mutatkozott rajta. De most, amint végigsétáltak a dokkok mentén és belekarolt a férfibe, kellemesen érintették a pillanatok, amelyek az ott tömegesen őgyelgő kikötői bacamók vetettek rá. Spaulding tudta, Jean reméli, hogy ő is észreveszi ezeket a pillantásokat.
- Nézze csak. David! - kiáltott föl Jean izgatottan. -Az a két hajó mindjárt összeütközik.
Több száz yardra odakinn az öbölben két halászhajó vészesen közeledett egymáshoz, gőzkürtjeik harcias vijjjogása betöltötte a levegőt, a két hajó legénysége pedig a jobb, illetve a bal oldali korlát mentén fölsorakozva szidalmazta egymást.
- Az ott a jobb oldalon, el fog fordulni.
Így is történt. Igaz. az utolsó pillanatban, számtalan torokhangú átok és izgatott hadonászás közepette.
- Honnan tudta? - kérdezte Jean.
- Egyszerűen előnyszabályról van szó; a tulajdonosra jó nagy kártérítést sóznának. De azért hamarosan tömegverekedés lesz valamelyik mólón.
-  Ne várjuk meg. Magának már elég része volt ilyesmiben.
Otthagyták a kikötőnegyedet, betértek La Boca szűk sikátoraiba, ahol egymást érték a kis halpiacok, s lépten-nyomon véres kötényű kövér kereskedőkbe és ordítozó vevőkbe ütköztek. Már beérkezett a délutáni fogás, befejeződött a napi munka odakinn a tengeren. Most már csak az eladás, az áldomásivás és az elmúlt tizenkét óra balszerencséjének az elpanaszolása volt hátra.
Egy parányi térre értek ki, amely valamely érthetetlen oknál fogva a Plaza Ocho Calle nevet viselte, holott nem volt itt semmiféle nyolc utca, sem említésre méltó tér. A sarkon habozva megállt egy taxi, kiszállt az utasa, a kocsi újra nekiindult, de útját elállták az efféle járművekre ügyet sem vető járókelők. David kérdően pillantott Jeanre, aki mosolyogva bólintott. David rákiáltott a sofőrre.
Amikor már bent ültek a kocsiban, megadta a címét. Eszébe se jutott, mi mást is tehetne.
Percekig némán ültek egymás mellett, válluk összeért, Jean keze a férfi hóna alatt.
- Mire gondol? - kérdezte David, amikor észrevette Jean merengő, de boldog arckifejezését.
- Ó, csak arra, milyennek képzeltem el magát, amikor tegnap este Henderson elolvasta a dupla kódot... Igen, én Hendersonnak hívom, mindig is így szólítottam.
- El sem tudom képzelni, hogy bárki, akár az elnök is Hendersonnak szólítsa.
- Maga nem ismeri. A Racquet Club zakó alatt szeretetre méltó Henderson rejlik.
- Milyennek képzelt el?
- Egészen másmilyennek.
- Mihez képest?
- Maga... Először is nagyon alacsonynak képzeltem. Egy David Spaulding nevű attasé, aki valamiféle pénzügyi mágus, és aki tárgyalásokat fog folytatni bankokkai és az ezredesekkel pénzdolgokról - az alacsony, legalább ötvenéves és alig van haja. Azonkívül keret nélküli okulárét - nem szemüveget - hord, az orra pedig vékony. Valószínűleg valamiféle allergiája is van, rengeteget tüsszent, és szüntelenül fújja az orrát. Végül, rövid, elharapott mondatokban beszél; nagyon precíz és meglehetősen ellenszenves.
- Azonkívül hajkurássza a titkárnőket, ezt semmiképpen se felejtse ki.
- Mr. David Spaulding nem hajkurássza a titkárnőket. Pornókönyveket olvas.
Davidbe belenyillalt valami. Ha még hozzávesszük a gondozatlan külsőt, a mocskos zsebkendőt, a keret nélküli szemüveget pedig az időnként föltett pápaszemmel helyettesítjük, akkor Jean leírása pontosan ráillett Walter Kendallre.
- A maga Spauldingja kellemetlen fráter.
- Az igazi nem az - mondta Jean, és megszorította, a karját.
A taxi a Cordóbán levő lakóház bejárata előtt a járdához kanyarodott. Jean Cameron habozott, egy pillanatra rámeredt a bérház kapujára. David halkan, szinte hangsúlytalanul megkérdezte:
- Elvigyem a nagykövetségre? Jean feléje fordult. - Nem - mondta. David kifizette a sofőrt, és bementek a házba.
A cérnaszál láthatatlanul kilógott az ajtógomb alól, kitapogatta, érezte.
Bedugta a kulcsot a zárba, és amint kinyitotta az ajtót, ösztönösen, gyöngéden félretolta Jeant. A lakásban mi sem változott, amióta reggel eltávozott. David tudta, hogy Jean megérzi, mennyire megkönnyebbült. Tárva tartotta számára az ajtót. Jean belépett és körülnézett.
- Tulajdonképpen nem is olyan rossz, igaz? - kérdezte.
- Szerény, de otthonos. - Nyitva hagyta az ajtót, és egy mosollyal, egy kézmozdulattal, de szavak nélkül megkérte, maradjon ott, ahol van. Gyorsan bement a hálószobába, visszatért, majd a kétszárnyú ajtón át kilépett parányi, magas fallal övezett üdvarába. Fölnézett, és tekintetével gondosan végigpásztázta az ablakokat és a tetőt. A gyümölcsfa ágai alatt állva ismét rámosolygott Jeanre. Jean megértette, becsukta az ajtót, és kijött hozzá.
- Ezt nagyon profi módon csinálta, Mr. Spaulding.
- A legnagyobb fokú gyávaság legjobb hagyományainak szellemében, Mrs. Cameron.
Abban a szempillantásban, hogy kimondta, rádöbbent a hibájára. Ez nem volt alkalmas perc, hogy asszonynevén szólítsa Jeant. S mégis, valamiféle közvetett módon Jean hálásnak tűnt érte. Egy lépést tett előre, és közvetlenül előtte megállt.
- Mrs. Cameron köszöni önnek.
David két kézzel átölelte a derekát. Jean karját lassan, David vállára tette; két kezébe fogta az arcát, és a szemébe nézett.
David nem mozdult. Tudta, hogy a döntést, az első lépést Jeannek kell megtennie.
Jean ajkával lassan David ajkához közelített. Szájának tapintása lágy és érzéki volt, földön járó angyaloknak szánta. Jean hirtelen megremegett, mintha egyszerűen nem bírná tovább. Ajka szétnyílt, teste váratlan erővel tapadt David testéhez, karja rákulcsolódott a nyakára.
Azután elrántotta a száját, arcát David mellébe fúrta, és vad elszántsággal ölelte magához.
- Ne mondjál semmit - suttogta. - Ne mondjál semmit se... Csak tégy a magadévá.
David szótlanul fölemelte és bevitte a hálószobába. Jean továbbra is a mellére szorította arcát, mintha félne a fénybe vagy akárcsak őrá is nézni. David gyöngéden az ágyra tette, és behúzta az ajtót.
Néhány pillanat múlva már meztelenek voltak, és David magukra húzta a takarót. Párás, gyönyörűséges félhomály ölelte körül őket. Gyönyörrel teli fölszabadultság.
- Szeretnék mondani valamit - szólalt meg Jean; ujjával David szájvonalát követte, arcával föléje hajolt, melle szinte ártatlanul érintette a férfi mellkasát. Az az igazi, őszinte mosolya játszadozott a szája körül.
- Tudom. A másik Spauldingot akarod. Azt a sovány, szemüvegest. - Végigcsókolta az ujjbegyeit.
- Eltűnt valami robbanásfélében.
- Nagyon képszerűen írja le a dolgokat, ifjú hölgyem.
- Nem is olyan ifjú... Éppen erről akarok beszélni.
- Nyugdíj. Ki akarsz fogni valamilyen öregkori biztosítást. Majd meglátom, mit tehetek az érdekedben.
- Beszélj már komolyan, te buta kisfiú.
- Nem is vagyok olyan buta...
- Semmiféle kötelezettség sincsen, David - szakította félbe Jean. - Azt akarom, hogy tudjad... Nem tudom másképpen mondani. Minden olyan gyorsan történt.
- Minden nagyon magától értetődően történt. Felesleges a magyarázkodás.
- Nos, én úgy hiszem, azért valamilyen magyarázatra szükség van. Eszem ágában sem volt idejönni.
- Nem számítottam rá, hogy eljössz. Talán reméltem, ezt bevallom... de nem terveztem - egyikünk sem tervezte.
- Nem is tudom, azt hiszem, én terveztem. Azt hiszem, amikor tegnap megláttalak, valahol a lelkem mélyén már döntöttem. Nagyon pimaszul hangzik?
- Ha eltervezted, az csak azt jelenti, hogy már régen megérett a döntés.
- Igen. azt hiszem, így van. - Jean hanyattdőlt, magára húzta a takarót. - Nagyon önző vagyok. Elkényeztetett és önző, és igazán nagyon csúnyán viselkedem.
- Mert nem feküdtél le összevissza mindenkivel? -
Most már David fordult hasra és érintette meg Jean arcát. Megcsókolta mindkét nyitott szemét; a sötétkék pettyeket még kékebbé, még sötétebbé tette a redőny résein át bezuhogó késő délutáni napfény. Jean elmosolyodott; tökéletes fehér fogai nedvesen megcsillantak, ívelt ajka szívből jövő őszinte humorát tükrözte.
- Fura dolog. Nyilván nem vagyok hazafias. Elzártam bájaimat, csak azért, hogy végül egy civilt ajándékozzak meg velük.
- A vízigótok nem helyeselték volna tettedet. Úgy tudom, náluk a harcosok elsőbbséget élveztek.
- Ne áruljuk el nekik. -Jean magához húzta a férfi arcát. - Ó, David, David, David!

25.

- Remélem, nem ébresztettem föl. Nem zavarnám, de úgy gondoltam, bizonyára így tartaná helyesnek.
Granville nagykövet hangja a telefonban aggályoskodóbbnak tűnt, mint amire David számított. Miközben válaszolt, a karórájára pillantott. Délelőtt tíz óra előtt három perc volt.
-Ó...! Dehogyis, uram! Éppen fölkeltem. Sajnálom, hogy így elaludtam.
A telefonasztalkán pár soros üzenet hevert Jeantől.
- A barátja érintkezésbe lépett velünk.
- A barátom? - David szétnyitotta a levelet. Drágám!
-  Olyan remekül aludtál, megszakadt volna a szivem, ha megzavartalak volna. Hívtam egy taxit. Délelőtt találkozunk. A Bastille-nál. A te kiszabadított főnixed. David visszagondolt Jean mosolyára, és maga is elmosolyodott.
-  ...a részletek, és ebben bizonyos vagyok, nem garantálhatók. Granville ezek szerint mondott valamit, ő pedig nem figyelt oda.
-  Sajnálom, nagykövet úr! Nagyon rossz a vonal; a hangja állandóan elhalkul. - Az Atlanti-óceánon túl a telefonok, lett légyenek a kontinens északi, középső vagy déli részén, kivétel nélkül akaratos készülékek. Ez vitathatatlan igazság.
- Vagy - attól tartok - valami másról van szó - mondta ingerülten Granville, nyilvánvalóan a lehallgatásra célozva. - Mihelyt beér a nagykövetségre, kérem, keressen föl.
- Igen, uram. Rövidesen ott leszek.
Fölvette Jean levélkéjét, és ismét elolvasta.
Az éjjel azt mondta, hogy komplikálja az életét. De nincsen semmi kötelezettség - ezt is mondta.
Mi a fene lehet az a kötelezettség? Semmi kedve sem volt a fejét törni ezen. Nem akart gondolni arra a meghökkentő felfedezésre sem - hogy mindketten nyomban csodálatos fölszabadultságot éreztek. Nem olyan időket élünk, gondolta.
De tagadni ezt annyit jelentene, hogy elutasít egy váratlan valóságot. Márpedig arra képezték ki, hogy mindig a valóság fogalmaiban gondolkodjék.
Nem akart töprengeni ezen.
A „barátja" fölvette a kapcsolatot a nagykövetséggel.
Walter Kendall.
Ez is a valóság, egy másik valóság. S nem tűrt halasztást.
Dühösen elnyomta a cigarettáját, közben figyelte, ujjai hogyan gyömködik a fém hamutartóba a csikket.
Miért dühös?
Ezen sem kívánta a fejét törni. Feladata van, el kell végeznie. Remélte, hogy elegendő elkötelezettséget érez feladata iránt.
- Jean azt mesélte, alig tudott ébren maradni vacsora alatt, meg hogy alapos éjszakai alvásra volt szüksége. Úgy látom, most már sokkal jobb bőrben van. - Mihelyt David belépett a hatalmas, díszes dolgozószobába, a nagykövet fölemelkedett székéből, és íróasztalát megkerülve eléje sietett és üdvözölte. David kissé meghökkent. Az idős diplomata láthatóan aggódott érte, együttérzése meghazudtolta két nappal korábbi leplezetlen helytelenítését. Persze lehetséges, csupán az keltette ezt a benyomást, hogy Jeant keresztnevén, nem pedig a merev-hivatalos Mrs. Cameronként említette.
- Nagyon kedves volt. Nélküle még egy tisztességes vendéglőt sem találtam volna.
- Meghiszem azt... De nem akarom tartóztatni, jobban teszi, ha elcseveg ezzel a Kendall-lel.
- Ön azt említette, hogy fölvette a kapcsolatot...
- Tegnap este, pontosabban ma korán reggel. Az Alvearban van, s úgy vettem ki, meglehetősen izgatott, legalábbis a telefonközpontosunk szerint. Ma hajnalban fél háromkor ordítozva követelte, mondjuk meg, ön hol tartózkodik. Természetesen nem adjuk ki ezt az információt.
- Hálás vagyok érte. Helyesen mondta, rám fért az alvás. Kendall bizonyára nem lett volna tekintettel rá. Megvan a telefonszáma? Vagy keressem ki a telefonkönyvből?
- Nem, dehogyis, itt van. - Granville az íróasztalához lépett, és fölvett egy jegyzetpapírt. David követte, és a nagykövet átnyújtotta neki.
- Köszönöm, uram! Fölhívom. - Sarkon fordult és az ajtó felé indult, de Granville megállította.
- Spaulding?
- Igen, uram?
- Mrs. Cameron bizonyára szeretné látni. Gondolom, meg akarja állapítani, mennyire szedte össze magát. Az irodája a déli szárnyban van. A kaputól az első ajtó jobbra. Tudja, merrefelé van az?
- Megtalálom, uram.
- Semmi kétségem. Később találkozunk.
David kilépett a súlyos barokk ajtón, és behúzta maga mögött. Vajon képzelődött-e, vagy Granville valóban vonakodva bár, de jóváhagyta Jean és az ő váratlan... kapcsolatát? A szavak jóváhagyólag hangzottak, a hangvétel azonban vonakodást sejtetett.
Végigment a déli szárny felé vezető összekötő folyosón. Amikor odaért az ajtóhoz, megpillantotta Jean réztáblára vésett nevét az ajtótoktól balra. Az előző nap nem vette észre.
Mrs. Andrew. Cameron.
Tehát Andrew volt a férje neve. Spaulding nem kérdezte meg férje keresztnevét, Jean pedig nem említette.
Miközben a réztáblát nézte, azon kapta magát, hogy nagyon sajátos reakció megy végbe benne. Zavarta Andrew Cameron; zavarta az élete, a halála.
Az ajtó nyitva volt, belépett. Jean titkárnője szemmel láthatóan argentin lehetett. Porteña. Fekete spanyol haját feszes kontyban viselte, arcvonásai latin vérről tanúskodtak.
- Mrs.    Cameronnal   szeretnék   beszélni.    David Spaulding.
- Fáradjon be! Várja önt. - David az ajtóhoz lépett, és fordított egyet az ajtógombon.
Az volt a benyomása, hogy Jean meglepődött. Az ablaknál állt, a nagykövetség déli oldali pázsitját nézte, kezében egy papírívet tartott, szemüvegét föltolta a homlokára, világosbarna hajára.
Meglepve leemelte szemüvegét, és mozdulatlanul állva maradt. Lassan, mintha életében először venné alaposan szemügyre Davidet, elmosolyodott.
Davidet elfogta a félelem. Egy pillanatra ez még félelemnél is több volt. De amikor Jean megszólalt, megszűnt a váratlan szorongás, helyébe hallatlan megkönnyebbülés lépett.
- Ma reggel felébredtem és utánad tapogatóztam. Nem voltál mellettem, már attól féltem, hogy elsírom magam.
David odasietett hozzá. Átölelték egymást, nem szóltak egy szót sem. A csönd, az ölelés - visszatért a csodálatos fölszabadultság érzése.
- Granville az előbb úgy yiselkedett, mint egy kerítő - szólalt meg végül David. Átfogta Jean vállát, és csak nézte kékpettyes szemét, amelyben értelmes humor szikrázott.
- Ugye megmondtam, hogy szeretetre méltó. Nem hittél nekem.
- Viszont nem mondtad meg nekem, hogy együtt vacsoráztunk. Meg hogy alig bírtam ébren maradni.
- Reméltem, hogy elszólod magad, legalább lett volna miről elgondolkodnia.
- Nem értem őt. Talán még téged sem.
- Hendersonnak van egy problémája... Én. Nem tisztázta magában, hogyan kezelje ezt - mármint engem. Túlságosan védelmező, mert azt a benyomást keltettem benne, hogy szükségem van erre a védelemre. Valóban én voltam az, egyszerűbb volt így. Csakhogy egy férfi, akinek három felesége és az évek során legalább kétszer annyi szeretője volt, az nem viktoriánus... S azt is tudja, hogy te nem maradsz itt sokáig. Ahogy ő mondaná: valósághűen vázolom a helyzetet?
- Meghiszem azt - felelte David a nagykövet angolos szófordulatával.
- Utálatos vagy - nevetett Jean. - Feltehetően nem helyesli eljárásodat, ami nagyon megnehezíti, hogy elfogadjon.
David elengedte Jeant. - A fenébe is, nagyon is tisztában vagyok vele, hogy nem helyesli... Ide figyelj, el kell intéznem néhány telefont; el kell mennem, találkoznom kell valakivel...
- Csak úgy... valakivel?
- Egy lélegzetelállító szépséggel, aki majd bemutat engem más lélegzetelállító szépségeknek. Köztünk maradjon, ki nem állhatom a pasast. De találkoznom kell vele... Együtt vacsorázunk?
- Igen, veled vacsorázom, így is terveztem. Voltaképpen nem is volt más választásod.
- Igazad van, pimasz vagy.
- Megmondtam neked. Te fölrúgtál minden szabályt, én meg felröppenek a saját, személyes hamvaimból... Pompás a levegő.
- Meg kellett történnie... Itt voltam. - David maga sem tudta, miért mondja ezt, de meg kellett mondania.
Walter Kendall úgy járt fel-alá a szállodaszobában, mint a ketrecbe zárt vad. Spaulding a díványon ülve figyelte, s azon tűnődött, vajon milyen állatra emlékezteti Kendall; több is az eszébe jutott, az öleb nem tartozott közéjük.
- Hát most figyeljen rám! - mondta Kendall. - Ez nem katonai akció. Maga nem adja, hanem teljesíti a parancsokat.
-Sajnálom; attól tartok, félreért engem. - David már-már azon volt, hogy Kendallhez hasonló ingerült modorban válaszol, de úgy határozott, hogy eláll ettől.
- Még hogy félreértem, egy frászt! Maga azt mondta Swansonnak, hogy valamiféle bajba keveredett New Yorkban. Ez a maga problémája, nem a mienk.
- Én nem lennék annyira biztos ebben.
- Hát én az vagyok! Maga megpróbálta ezt bemagyarázni Swansonnak, ő meg bevette. Maga minket is beránthatott volna!
- No álljon meg a menet! - Spaulding úgy vélte, teljes joggal tiltakozhat - azon határok között, amelyeket gondolatban kitűzött Kendall számára, - Azt mondtam Swansonnak, hogy véleményem szerint a New York-i probléma esetleg összefüggésben lehet Buenos Airesszel. Nem azt mondtam, hogy így is van, hanem azt, hogy lehet.
- Elképzelhetetlen!
- Hogy a fenébe lehet ennyire biztos efelől?
- Mert az vagyok. - Kendall nemcsak izgatott, gondolta David, hanem türelmetlen is. - Üzleti ajánlatról van szó. Egyezségre jutottunk. Senki sem próbálja meggátolni. Senki nem akar keresztbe tenni nekünk.
- Az ellenségeskedések nem szűnnek meg attól, hogy valami egyezséget kötöttek. Ha a német főparancsnokság megneszelné a dolgot, fölrobbantaná egész Buenos Airest, hogy meggátolja a dolgot.
- Eeeegen... nos, ez lehetetlen.
- Ezt maga tudja?
- Mi tudjuk... Szóval ne beszélje tele annak az ostoba tökfilkó Swansonnak a fejét. Értsünk szót. Szigorúan pénzügyi tárgyalásról van szó. Befejezhettük volna anélkül, hogy bármiféle washingtoni segítséget vegyünk igénybe, de ők - mármint Swanson - ragaszkodtak hozzá, hogy legyen itt egy emberük. Rendben van, maga az. Segítségünkre lehet; maga ki tudja vinni innen a papírokat, beszéli a szükséges nyelveket is. De ez minden, amit tennie kell. Ne vonja magára a figyelmet. Nem akarunk senkit megrémiszteni.
David kelletlenül ugyan, de kezdett rádöbbenni, mennyire finom és világos Swanson dandártábornok manipulációja. Swanson egyértelmű helyzetbe manőverezte őt. Erich Rhinemann megölése - függetlenül attól, hogy saját kezűleg teszi-e, vagy orgyilkost bérel fel - teljességgel váratlan lesz majd. Swanson távolról sem az az ostoba tökfilkó, aminek Kendall véli. Vagy amilyennek David is tekintette.
Swanson ideges. Kezdő. De átkozottul jól végzi a dolgát.
- Rendben van. Elnézést kérek! - mondta Spaulding őszinteséget tettetve, bár egyáltalán nem gondolta komolyan. - Meglehet, eltúloztam azt a New York-i dolgot. Nem tagadhatom, szereztem ellenségeket Portugáliában... Tudja, konspirációs úton jutottam ki.
- Micsoda?
- Elképzelhetetlen, hogy New Yorkban bárki is tudhatná, hogy elhagytam a várost.
- Biztos ebben?
- Épp annyira biztos, mint maga abban, hogy senki sem próbálja meggátolni a tárgyalásait.
- Eeegen... Rendben. Nos, minden elő van készítve. Menetrendet dolgoztam ki.
- Találkozott Rhinemann-nal?
- Tegnap. Egész nap tárgyaltunk.
- S Lyonsszal mi van? - kérdezte David.
- Swanson a hét végén indítja útnak. Az ápolóival. Rhinemann arra számít, hogy a tervrajzok vasárnap vagy hétfőn érkeznek.
- Szakaszosan vagy egyszerre?
- Feltehetően két nagy részletben. De nem biztos felőle. Egyébként teljesen mindegy; keddre az egész anyag itt lesz. Ezt garantálta.
- Ezek szerint gyorsult az ütem. Maga három hétre számított. - David nyilallást érzett a gyomrában. Tudta, ennek semmi köze Walter Kendallhez vagy Eugene Lyonshoz, vagy a nagy magasságú giroszkópok tervrajzaihoz. Jean Cameronról van szó, meg arról a puszta tényről, hogy alig egy hetet tölthet csak vele.
Ez nagyon aggasztotta, s egy pillanatra eltűnődött, mi lehet az oka ennek az aggodalomnak.
De nyomban ráébredt, hogy nem engedheti meg magának ezt a fényűzést; a két világ nem érintkezhet, a két világot el kell különíteni.
- Rhinemann szilárdan a kezében tartja az ügyeket - mondta Kendall a legőszintébb tisztelet hangján. -Nagy hatást gyakorolnak rám a módszerei. Roppant precíz.
- Ha így véli, akkor nincs is szüksége rám. - David néhány másodpercnyi időt próbált nyerni, hogy másfelé terelje a beszélgetésüket. Szónoki kijelentés volt.
- Nincs is, ezt mondtam már az előbb is. De rengeteg pénzről van szó, s mivel a hadügyminisztérium ilyen vagy olyan módon, de jeletős részben állja a cechet, Swanson azt akarja, hogy fedezve legyenek a számlái. Nem kárhoztatom ezért. Üzletről van szó.
Spaulding fölismerte, hogy eljött az ő pillanata. -Akkor térjünk rá a rejtjelekre. Nem vesztegettem el a három napomat idelenn. Amolyan barátságfélét kötöttem a nagykövetség rejtjelesével.
- Kicsodával?
- A rejtjelezők vezetőjével. Ó küldi majd el a rejtjel-táviratot Washingtonba, a fizetési fölhatalmazást.
- Ó... Eeeegen, hát persze. - Kendall egy cigarettát lapogatott, készült rágyújtani. Nem túlságosan érdeklik a rejtjelek meg a rejtjelezők, gondolta David. Pusztán körítésnek tekinti az ilyesmiket, a fő események alárendelt,  elkerülhetetlen  részleteinek.  Vagy talán csak megjátssza magát? - tűnődött el Spaulding.
Majd egy-két perc múlva megtudja, gondolta.
- Amint maga is említette, tetemes összegről van szó. Ezért úgy döntöttünk, hogy dupla kódot alkalmazunk, s tizenkét óránként változtatjuk a kódot. Ma éjszaka készítjük el a rejtjelütemtervet, holnap pedig az őrjárati futárszolgálattal elküldjük Washingtonba. Az eredeti lemez tizenöt órát vesz számításba... A vezérszó természetesen „Tortugas" lesz.
Spaulding figyelte az elhanyagolt külsejű könyvvizsgálót.
Semmiféle reagálást nem észlelt.
- Rendben... Eeegen, rendben. - Kendall leült egy hintaszékbe. Úgy tűnt, hogy gondolatai távol járnak.
- Úgy látom, ezzel maga is egyetért?
- Hát persze. Miért is ne? Csak játszadozzon kedvére. Engem csak egyetlen dolog érdekel: hogy Genf rádióüzenetben leadja a megerősítést, maga meg repüljön el innen.
- Igen, csakhogy úgy gondoltam, az utalásnak tartalmaznia kell... a rejtjeltényezőt.
- Mi a fenét fecseg maga?
- „Tortugas". Nem „Tortugas"-nak kell-e lennie?
- Miért? Mi az a „Tortugas"?
A pasas nem színészkedett. David bizonyos volt ebben. - Lehet, hogy félreértettem valamit. Azt hittem, hogy „Tortugas" a felhatalmazási rejtjel szerves része.
- Jesszusom! Maga és Swanson! Valamennyien. Katonai lángelmék! Uram Jézus! ...Nézze! Amint Lyons közli magával, hogy minden rendben van, akkor szóljon. Azután hajtson ki a repülőtérre... egy Mendarro nevű kis reptérre... ott majd Rhinemann emberei megmondják magának, mikor szállhat föl. Rendben? Megértette?
- Igen, megértettem - válaszolta Spaulding, de egyáltalán nem volt meggyőződve róla.
Amikor kilépett az utcára, céltalanul őgyelgett Buenos Aires utcáin. Odaért a Plaza San Martin szökő-kutas, fehér murvás utakkal átszelt, békés rendetlenséget árasztó hatalmas parkjához.
Leült egy padra, és megkísérelte összeilleszteni az egyre bonyolultabbá váló rejtvény tünékeny mozaikjait.
Walter Kendall nem hazudott, „Tortugas" mit sem mondott neki.
S mégis, New Yorkban, a felvonóban egy férfi az életét kockáztatta, hogy megtudjon valamit „Tortugas"-ról.
Fairfaxben Ira Barden  elárulta neki, hogy a hadügyminisztériumi áthelyezési parancson Ed Pace páncélszekrényében a neve mellett mindössze egyetlen szó áll: „Tortugas."
Meglehet, minderre van egy nyilvánvaló válasz. Ed Pace halála meggátolta ugyan, hogy megbizonyosodjék a valódi összefüggésekről, de azok létezése igencsak reális.
Berlinnek elárulták a peenemündei tárgyalást - de már oly későn, hogy nem tudták megakadályozni a tervrajzok ellopását -, s most mindent elkövetnek, hogy meggátolják az eladásukat. S nemcsak megakadályozni kívánják, hanem szeretnék kinyomozni mindazoknak a személyazonosságát, akik valamiképpen részt vesznek ebben a tranzakcióban. Az egész Rhinemann-hálózatot tőrbe akarják csalni.
Ha ez a magyarázat (s vajon miféle egyéb valószínűsíthető magyarázat létezik?), akkor a Pace által adott fedőnevet, a „Tourtugas"-t Fairfaxbe történt beszivárgás révén juttatták el Berlinbe. Teljesen nyilvánvaló, hogy Fairfax biztonsági rendszerében jókora lyuk tátong; ezt bizonyítja Pace meggyilkolása.
Berlin könnyűszerrel rájöhetett az ő szerepére, gondolta David. A lisszaboni rezidenst egyszerre csak áthelyezik Buenos Airesbe. Az a szakértő, akinek szakmai tudása sok száz kémakcióban bebizonyosodott, akinek saját hálózata könyörtelen sikerességével felülmúlta Dél-Európa valamennyi hasonló szervezetét, nem hagyja faképnél saját alkotását, hacsak szakértelmére nincsen múlhatatlanul szükség másutt. Már régóta beletörődött abba, hogy Berlin nemcsak gyanakszik rá, hanem ennél többet is tud róla. Ez egyfajta védelmet is nyújtott neki, hiszen nem mindig ő húzta a szerencsés lapot. Ha az ellenség megölné, másvalaki lépne a helyére. Az ellenségnek mindent elölről kellene kezdenie, ó már ismert áru... s jobb elfogadni a fölismert ördögöt.
Spaulding alaposan, részletekbe menően átgondolta, mit tenne ő az ellenség helyében. Milyen lépésekre szánná el magát a dolgok mai állásánál?
Az ellenség csak tévedésből ölné meg őt, vagy ha vakrémületben cselekednék. De most semmiképpen nem. Egyedül az ő halála ugyanis nem tudná meggátolni a tervrajzok szállítását, így viszont nyomra vezetheti ellenfeleit a szállítás időpontját és helyét illetően.
Hol van Tortugas?
A kétségbeesett... hisztérikus férfi a Montgomery felvonójában ezt kérdezte kiáltva, s inkább meghalt, semhogy elárulja, kiknek a parancsát hajtja végre. A nácik valósággal kéjelegnek az efféle fanatizmusban. S mások is, más okoknál fogva.
Őt - Spauldingot - ezért äusserste Überwachung, vagyis százszázalékos megfigyelés alá fogják helyezni: a nap huszonnégy óráján át három-négy fős csoportok lesik majd minden lépését. Ez meg is magyarázná, miért toboroztak Berlin zsoldjában álló külföldi ügynököket. Németország határain kívül már évek óta működtek - fizetség fejében - ügynökök. Anyanyelvük, kiejtésük
más-más; mély illegalitásban élő ügynökök büntetlenül mozoghattak semleges fővárosokban, mert semmiféle Gestapo-, vagy Gehlen-, vagy Nachrichtendienst- előéletük nem volt.
A Balkánon vagy a közép-keleti országokban bőségesen akad megvásárolható emberanyag az efféle feladatokra. Igaz, ezek az emberek drágák, de a szakma legjobbjainak számítanak. Egyetlen erkölcsi elvük a font sterling és az amerikai dollár.
A huszonnégy órás megfigyelésen kívül Berlin bizonyára különleges rendszabályokkal él majd, hogy meggátolja őt saját Buenos Aires-i hálózata kiépítésében. Ez pedig azt jelentené, hogy be kell szivárogniuk az amerikai nagykövetségre. Berlin bizonyára nem hagyná figyelmen kívül ezt a lehetőséget. Nyilván hatalmas pénzösszegeket kínálnának.
Vajon ki vásárolható meg a nagykövetségen?
Ha egy túlságosan magas beosztásban levő személyt, próbálnának meg korrumpálni, az bumerángnak bizonyulhatna; végül is ő. Spaulding jutna veszélyes információkhoz... Olyasvalaki jöhet tehát szóba, aki nem túl magasan helyezkedik el a ranglétrán; valaki, aki hozzáférhet ajtókhoz, zárakhoz és íróasztalba beépített páncélszekrényekhez. Meg rejtjelekhez... Egy közepes beosztású attasé. Olyasvalaki, aki minden bizonnyal amúgy sem vinné soha a londoni nagykövetségig, s aki kiegyezne egy másmilyen természetű biztonság kedvéért. Nagyon nagy áron adná el magát.
A nagykövetségi beosztottak közül valaki tehát Spaulding ellensége lesz.
Berlin végül kiadná a parancsot, hogy öljék meg őt. Természetesen csak egy lenne a számos áldozat közül. Spauldingot a szállítás pillanatában ölnék meg, miután az äusserste Überwachung révén maximális információhoz jutottak. 
David fölállt a zöldre festett padról, nyújtózkodott és körülnézett a gyönyörű Plaza San Martin parkban. Lelépett az ösvényről, a füvön át egy mesterséges tó partjára ment; a sötét vízen, mint fekete tükrön lebegtek a park fái. Két fehér hattyú siklott el alabástrom fensőbbséggel. A rövid kis parti szakaszon egy nagy kő mellett egy kislány térdelve tépkedte egy sárga virág szirmait.
Spaulding elégedetten nyugtázta, hogy megfelelőképpen elemezte ellenfelei legközelebbi lehetséges húzásait. Lehetőségeiket és cselekedeteik feltehető irányát. Zsigereiben elégedettséget érzett - nem lelkesedett, csupán nem volt rossz a közérzete.
Most már saját ellenstratégiáját kell kidolgoznia. Alkalmaznia kell mindazokat a tapasztalatokat, amelyekre a Lisszabonban eltöltött évek során tett szert. Csakhogy roppant kevés idő áll a rendelkezésére, így azután tisztában volt vele, hogy ezúttal a legkisebb hiba is végzetesnek bizonyulhat.
Közömbösen - de távolról sem közönyösen - körbehordozta tekintetét a park útjain és a füvön járkáló rengeteg emberen, a sötét vizű tavacskán kis csónakokban ladikázókon és utasaikon. Melyikük lehet az ellenség?
Kik azok, akik figyelik, akik megkísérlik végiggondolni mindazt, amit ő gondol?
Meg kell találnia őket - legalábbis néhányat közülük -, legkésőbb egy-két napon belül.
így született meg az ellenstratégiája.
Elszigetelni és megtörni.
David rágyújtott, és átsétált egy parányi hídon. Beindult a motorja. Egy személyben üldöző és üldözött volt. Egész teste alig észrevehetően megrezdült: keze, karja, lába - izomzata a végsőkig éberen megfeszült. Ismerte ezt az érzést. Mintha csak ismét az északi területeken lenne.
S ebben a dzsungelben otthonosan mozgott. E téren felülmúlhatatlan volt. Ezen a területen építette föl építészeti emlékműveit, tömör beton- és acélépítményeit. Az agyában.
Néha nem is volt egyebe.

26.

Az órájára pillantott. Öt óra harminc perc volt; Jean azt mondta, hogy hat óra körül jön el a lakására. Már közel két órája rótta az utcákat, s elért a Viamonte sarkára, alig néhány utcasaroknyira a lakásától. Átvágott az úttesten, egy áruház bejárati ponyvája alatti kioszkhoz lépett, és vásárolt egy újságot.
Végiglapozta az első oldalakat, s derűsen vette tudomásul, hogy a kevéske háborús hírt a lap aljára száműzték, számos hír szomszédságába, amely a Grupo de Oficiales Argentínának nyújtott legújabb jótéteményeiről számolt be. Fölfigyelt arra, hogy egy ezredes, bizonyos Juan Perón nevét három alcímben is megemlítették.
Összehajtogatta és a hóna alá csapta az újságot, s mivel észrevette, hogy figyelme elkalandozott, ismét az órájára pillantott.
Nem tudatosan tette. Vagyis nem szándékosan fordult meg hirtelen, hanem csak azért, mert a napsugár éles szögben esett a karórájára és el vakította; akaratlanul is jobb felé fordult egész testével, bal karját kinyújtotta, ekképpen árnyékolva az óráját.
Figyelmét azonban egyszerre csak elvonta valami az órájáról. Szeme sarkából hirtelen, éles törést vett észre a járda forgalmában. Harminclábnyira tőle, az utca túloldalán két férfi gyorsan megfordult, s összeütközve a szembejövő gyalogosokkal, mentegetőzve lelépett az úttest kocsiáradatába.
A bal oldali férfi nem volt elég gyors, vagy túlságosan nemtörődöm volt, vagy éppen túlságosan tapasztalatlan, így megfeledkezett arról, hogy elfordítsa a fejét, vagy észrevétlenül fölhúzza a vállát és beleolvadjon a tömegbe.
Nem tudott elrejtőzni, s David fölismerte.
A Cordóbán levő lakása háztetőjén leselkedő egyik férfi volt. Társát nem ismerte föl világosan, de őróla semmi kétsége sem lehetett. Még enyhe sántítását sem álcázta; David alaposan helybenhagyta a tetőn.
Ezek szerint követik - ezt kedvező jelnek tekintette.
Kiindulási pontja még a vártnál is helyesebbnek bizonyult.
Vagy tíz lépést haladt tovább, és elvegyült a Cordóba sarka felé tartó nagyobb járókelőcsoportban. Oldalazva tört előre a karok, lábak és a csomagok sűrűjében, s belépett egy kis ékszerboltba, amelyben csiricsáré, olcsó árukat kínáltak. Odabenn több kiszolgálónő buzgón segédkezett az ajándék kiválasztásában egy távozó titkárnőnek. Spaulding rámosolygott a kétségbeesett tulajdonosra jelezve, hogy várhat, nem siet. A tulajdonos tehetetlenül széttárta a karját.
Spaulding a kirakat mellett állt, az ajtókeret eltakarta testét a kíváncsi szemek elől.
Nem telt bele egy perc, s ismét meglátta a két férfit. Még mindig az utca túloldalán voltak, Davidnek a meg-megszakadó gyalogosfolyamon át kellett szemmel tartania haladásukat. Izgatottan beszélgettek, a második férfi láthatóan dühös volt sántító társára. Mindketten megpróbáltak a körülöttük hömpölygők feje fölött átkémlelni, lábujjhegyre álltak, nevetségesen festettek. Amatőrök, gondolta David. 
Úgy számított, hogy a sarkon majd jobbra fordulnak és kelet felé indulnak el a Cordóbán, a lakása felé. így is történt, mire Spaulding - az ékszerüzlet tulajdonosának tiltakozása ellenére - gyorsan kilépett az utcára, s ügyet sem vetve a kocsikra és fölháborodott vezetőikre, átszaladt az Avenida Gallon. Tudta, át kell jutnia az utca túloldalára, kívül kell maradnia a két férfi látómezején. A zebrákat tehát nem használhatta. Túlságosan könnyű dolga lenne annak a kettőnek, túlságosan logikusan adódnék, hogy hátrapillantsanak, ahogy azt rendszerint azok az ügynökök teszik, akik szem elől tévesztették a megfigyelés alatt álló személyt.
David most már tudta, mi a teendője: külön kell választania üldözőit, azután el kell kapnia a sántikálót. El kell kapnia, és kényszerítenie, hogy válaszoljon.
Ha némi tapasztalattal rendelkeznek, latolgatta, mihelyt odaérnek a lakásához, elválnak, az egyik óvatosan bemegy és a ajtónál hallgatózik, hogy megbizonyosodjék, tartózkodik-e valaki odabenn, a másik meg kint marad, kellő távolságban a kaputól, hogy ne legyen szembetűnő. A józan ész azt diktálná, hogy a David által nem ismert férfi hatoljon be a lakásba.
Spaulding kibújt a zakójából, és maga elé emelte az újságot - nem nyitotta ki, összehajtva tartotta; nem feltűnően, hanem nemtörődöm módon, mintha nem egészen értene egy furcsán szövegezett címet - s a többi gyalogos között átment a Córdoba északi oldalára. Jobbra fordult, és nyugodt, egyenletes léptekkel kelet felé haladt, lehetőleg egészen belül a járdán.
Nem egészen másfél utcasaroknyira volt csak a lakásától. Látta a két férfit; időnként valóban hátra-hátra-pillantgattak, de csak az utca azon oldalát figyelték, ahol ők voltak.
Amatőrök. Ha ő tanítaná nekik a megfigyelést, megbuktatná őket a vizsgán.
A két férfi közeledett a lakáshoz, és feszülten figyelte a bejáratot. David tudta, hogy most kell cselekednie. Voltaképpen ez volt az egyetlen kockázatos pillanat; az a néhány másodperctöredék, amikor valamelyik megfordulhat és megláthatja az utca túloldalán, alig néhány yardnyira tőlük. De elkerülhetetlen hazardírozás volt. Túl kellett jutnia a bérház kapuján. Ez volt a csapdája lényege.
Néhány testhosszal előtte egy középkorú porteña háziasszony zöldséget cipelt a szatyrában; sietett, láthatóan igyekezett hazafelé. Spaulding melléje lépett, s anélkül, hogy lépései ütemén változtatott volna, legválasztékosabb kasztíliai kiejtésével érdeklődni kezdett, hol van egy bizonyos utca, s többek között megjegyezte, hogy tudja, jó irányban halad, de már elkésett valahonnan. Fejét elfordította az úttesttől.
Külső szemlélők csak azt láthatták, hogy a háziasszony és a rövid ujjú inges férfi, egyik hóna alatt a zakójával, a másik alatt az újsággal, nyilvánvalóan barátok lévén együtt sietnek valahová.
Húsz yarddal elhagyhatták már a túloldali kaput, amikor Spaulding elköszönt a mosolygó porteñától, és behúzódott egy ponyvatetős kapualjba. A falhoz lapulva visszanézett az utca túloldalára. A két férfi ott állt a járda szélén, majd ahogy várta, különváltak. Az ismeretlen férfi belépett abba a házba, ahol David lakása volt; a sántikáló fel-alá nézelődött a járda hosszában, figyelte az arra haladó járműveket, majd elindult át az úttesten a Córdoba északi oldalára. David oldalára.
Spaulding tudta, hogy alig néhány másodperc múlva a sántikáló férfi elhalad előtte. Ismét csak a logika, a józan ész. A férfi továbbmegy majd keletnek - nem változtatja meg az útirányát - és az utca feltúrt szakaszán megáll egy előnyös kilátást biztosító helyen, ahonnan figyelheti, kik közelítenek nyugat felől a lakáshoz. Hátha David közelít.
A férfi nem vette észre Davidet, amíg az el nem kapta könyök fölött a bal karját, vízszintes helyzetbe rántotta, azután lefelé szorította a csuklóját, úgy hogy a lehető legkisebb erőfeszítéssel elviselhetetlen fájdalmat okozott a férfinek.
- Indulj szép nyugodtan, különben lecsapom a kezedet - szólalt meg angolul David, és jobb felé lökte a járdán a férfit, hogy elkerüljék a Córdobán nyugatnak tartó járókelőket.
A férfi arca eltorzult a fájdalomtól; David olyan gyors ütemet diktált, hogy a foglya időnként megbotlott - ilyenkor még erősebben sántított -, ami még inkább fokozta a csuklójába nyilalló fájdalmat.
- Eltöri a karomat. Eltöri! - kiáltott fel a meggyötört férfi, s szaporázta a lépteit, hogy enyhítsen valamelyest a kínján.
- Tarts lépést velem, vagy valóban eltöröm - mondta nyugodtan, sőt udvariasan David. Elértek az Avenida Parana sarkára; Spaulding balra fordult és magával rántotta a férfit is. Egy régi irodaépület (olyan, amilyenben már alig működik iroda) széles, boltíves kapuja előtt álltak. David megpörgette a férfit - egy pillanatra sem lazított a szorításon - és mélyen a kapualjba lökte, egyenest fejjel a falnak. Elengedte a karját. A férfi kificamodott csuklójához kapott. Spaulding kihasználta ezt a pillanatot, szétrántotta a férfi zakóját, karjait lefelé nyomta, majd elvette bal csípője fölé erősített nagy pisztolytáskába dugott fegyverét.
Lüger típusú pisztoly volt. Nem egészen egy éve kezdték gyártani.
David bedugta az övébe, azután alkarját oldalról a férfi torkának nyomta, és ismét a falba verte a fejét, miközben átkutatta a zakója zsebeit. Talált egy nagy, európai típusú, négyszögletes levéltárcát. Kinyitotta, elvette alkarját a férfi torkáról, ugyanakkor bal válját belenyomta a mellkasába, és kíméletlenül a falhoz lapította. Mindkét keze fölszabadult - előhúzogatta a férfi személyazonossági okmányait. Német vezetői engedély; egy autópályára jogosító gépjárműengedély; Oberführerek által ellenjegyzett élelmiszerjegyek, amelyek fölhatalmazzák a tulajdonosukat, hogy a birodalom egész területén beválthassa ezeket - ezt a kiváltságot csakis felsőszintű kormányhivatalnokok, vagy ezeknél magasabb rangú személyek élvezhették.
S azután megtalálta.
Fényképes belépő a tájékoztatásügyi, a fegyverkezési, a légügyi és a hadianyagügyi minisztériumba.
Gestapo.
- Te vagy a legtehetségtelenebb zöldfülű, akit Himmler valaha is kiképezett - mondta David. Őszintén így vélte. A levéltárcát a hátsó zsebébe süllyesztette. - Bizonyára megfelelő a rokonságod... Was ist „Tortugas"? - suttogta váratlanul rekedten. Elhúzta a vállát a férfi mellkasáról, azután olyan erővel vágott két bütyökcsonttal a náci mellcsontjába, hogy a német kö-
högni kezdett - az erős ütés majd hogy nem megbénította. - Wer ist Altmüller? Was wissen Sie über Marshall? - David a bütyökcsontjaival újra meg újra odavágott a férfi bordái közé, újabb meg újabb fájdalomhullámokat indítva el a Gestapo-ügynök mellkasában. - Sprechen Sie! Sofort!
-Nein! Ich weiss nichts! - felelte a férfi levegő után kapkodva. -Nein!
Spaulding ismét meghallotta. A kiejtést. Szó sem lehetett berliniről; még csak hegyvidéki bajorról sem. Valami más.
Mi lehet?
- Noch 'mal! Újra! Sprechen Sie!
S akkor a férfi valami egészen elképesztőt csinált. Kínjában, rettegésében nem németül szólalt meg. Angolul beszélt. - Nem tudok arról, amit akar! Parancsot teljesítek... Ez minden!
David bal felé vitte a kezét, hogy elfedje a nácit az időnként a kapu előtti járdán arra haladók kíváncsi pillantása elől. A kapualj azonban mély és homályos volt, senki sem állt meg. Arra gondolhattak, hogy azok ott bent ismerősök, s egyikük, vagy éppenséggel mindketten kissé becsíptek.
Spaulding ökölbe szorította jobb kezét, bal könyökét nekifeszítette a falnak, bal kezét fölemelte, hogy rászorítsa a német szájára. Nekitámaszkodott a lécezett falnak, és öklével olyan erővel ütötte meg ellensége gyomrát, hogy az ügynök előrebukott; csak David tartotta talpon, belemarkolva a hajába.
- Megtarthatlak így, amíg apróra nem zúzok benned mindent. S ha végeztem veled, beleváglak egy taxiba, és kidoblak a német nagykövetség előtt, de előbb még egy cédulát tűzök rád. Akkor aztán mindkét részről megkapod a magadét, igaz...? Most pedig ki vele, elmondod, amit tudni akarok! - David ökölbe szorított kezét a férfi torkának szorította, és kétszer megnyomta a gégéjét.
- Hagyja abba... Mein Gott! Hagyjon!
- Miért nem köpsz? Tudod, hogy ordíthatsz, ahogy a torkodon kifér... Persze akkor viszont el kell altatnom téged, és hagynom, hogy rád találjanak a saját embereid. Természetesen meg kell fosztanom téged a papírjaidtól... Hát rajta! Ordíts! - David öklével ismét megnyomta a férfi torkát. - Most pedig elkezdesz beszélni. Mi az a „Tortugas"? Kicsoda Altmüller? Hogyan kaptátok el a Marshall nevű rejtjelezőt?
- Esküszöm az Istenre! Semmit sem tudok! David újra ütött. A férfi összerogyott. Spaulding
fölrántotta, a falnak támasztotta, nekidőlt, mintegy elrejtve az utca elől. A Gestapo-ügynök kinyitotta a szemét, tekintete zavarosan meredt a semmibe.
- Öt másodperced van. Utána kitépem a nyelvedet.
- Ne...! Kérem! Altmüller... Fegyverkezési... Peenemünde...
- Mi van Peenemündével?
- A felszerszámozás... „Tortugas".
- Mit jelent ez?! - David két begörbített ujját a férfi szeme elé tolta. A német a fájdalom puszta emlékére is megdermedt. - Mi az a „Tortugas"?
Az ügynök szeme egyszerre csak megrebbent, megpróbálta tekintetét ráirányítani valamire. Spaulding látta, hogy az ő válla fölött bámul valamire. Nem cselből tette, már olyan állapotban volt, hogy nem törhette trükkökön a fejét.
S akkor David megérezte, hogy valaki ott van mögötte. Csalhatatlan érzéke volt erre, az utóbbi években fejlődött ki benne. Sohasem tévedett.
Megfordult.
Az éles argentin napfényből a megfigyelőcsoport második tagja lépett be a homályos kapualjba, az a férfi, aki néhány perce bement a házba, ahol az ő lakása volt. Termete megegyezett Spauldingéval - magas, erős izomzatú.
A fény és a feléje rohanó alak láttán David összerezzent.
Elengedte az ügynököt, és arra készült, hogy a szemközti falhoz ugorjék.
Nem tudta megtenni!
A Gestapo-ügynök utolsó erejével belekapaszkodott a karjába.
Lefogta a karját, két kezével átfogta David mellkasát, és teljes erőből rácsimpaszkodott!
Spaulding a támadója felé rúgott, és könyökével hátraütve a németet a falnak vágta.
De már elkésett, s ezt ő is tudta.
Még látta a hatalmas kezet, amint szétterpesztett ujjakkal nyomul az arcába. Olyan volt, mintha egy kísérteties film lassítottan peregne a szeme előtt. Érezte, hogy az ujjak belemarkolnak a bőrébe, és még az is átvillant az agyán, hogy a fejét most nagy erővel a falnak verik.
A nyaka fölötti iszonyú fájdalommal egyidejűleg úgy érezte, hogy alámerül, zuhan és pörög a nagy semmiben.
Megrázta a fejét; elsőként az iszonyú bűz jutott el a tudatáig. Teljesen elborította, öklendeznie kellett.
A mély kapualjban feküdt, embriótesthelyzetben összehúzódva, közvetlenül a fal mellett. Nedvességet érzett: arcáról csurgott valami, inge és nadrágja átnedvesedett az ágyéka körül.
Olcsó whisky volt. Nagyon ócska. S igen bőkezűen öntözték meg vele.
Ingét gallértól derékig föl tépték; egyik lábán sem zokni, sem cipő nem volt. övét kioldották, sliccén felig lehúzták a villámzárat.
Rajzolni sem lehetett volna züllöttebb emberroncsot.
Fölhúzta magát ülő testhelyzetbe, s amennyire csak tudta, igyekezett rendbe hozni a külsejét. Az órájára pillantott.
Pontosabban: oda, ahol az órája szokott lenni. Eltűnt.
A tárcája is. Meg a pénze. S minden egyéb, ami a zsebében volt.
Föltápászkodott. A nap lement, kora estére járt; az Avenida Paranán már nem jártak sokan.
Azon tépelődött, hány óra lehet. Úgy vélte, nemigen telhetett el több mint egy óra.
Vajon Jean vár-e még, tűnődött.
Jean lehámozta róla a ruháját, jeges borogatást rakott a tarkójára, s ragaszkodott hozzá, hogy hosszasan zuhanyozzon forró vízzel.
Amikor David kijött a fürdőszobából, Jean italt töltött neki, azután szorosan melléje ült a kis díványra.
- Henderson ragaszkodni fog hozzá, hogy beköltözzél a nagykövetségre. Ezzel tisztában vagy, ugye?
- Nem tehetem.
- Hát az sem lehet, hogy naponta félholtra verjenek. És csak azt ne mondd nekem, hogy tolvajok voltak. Te magad sem vetted be ezt, amikor Henderson is, Bobby is megpróbálta bemagyarázni a háztetőn lévő emberekről !
- Az más volt. Az isten szerelmére, Jean, mindent, ami nálam volt, elraboltak! - David komolyra fogta a hangját. Fontosnak tartotta, hogy Jean most higgyen neki. S nagyon is lehetségesnek vélte, hogy mostantól fogva kerülnie kell őt. Ez is fontos lehet. S nagyon fájdalmas.
- Emberek nem rabolnak ki másokat csak azért, hogy utána leöntsék őket whiskyvel!
- Megteszik, ha időt akarnak nyerni, hogy eltűnjenek a környékről. Nem új fogás. Mire a pasas el tudja hitetni a rendőrökkel, hogy józan állampolgár, a tolvajok hetedhét határon túl járnak.
- Nem hiszek neked, sőt még azt sem feltételezem, hogy ezt elvárod tőlem. - Jean felült és a férfi szeme közé nézett.
- De igenis elvárom tőled, mert ez az igazság. Az ember nem dobálja el a tárcáját, a pénzét, az óráját... csak, hogy megpróbáljon meggyőzni egy lányt arról, hogy igaz, amit hazudik. Ugyan már, Jean! Szörnyen szomjas vagyok, és még mindig sajog a fejem.
Jean vállat vont, nyilván fölismerte, hogy kár a vitáért.
- Attól tartok, hogy elfogyott a skót whiskyd. Elmegyek veszek neked egy üveggel. A Talcahuano sarkán van egy italbolt. Nincs messze...
- Nem! - szakította félbe David, visszaemlékezve a hatalmas tenyerű férfire, aki bent járt a házban. -Majd én. Adjál kölcsön pénzt.
- Együtt megyünk - felelte Jean.
- Tessék... ? Nagyon kérlek, várjál meg! Lehet, hogy telefonál nekem valaki; szeretném, ha megmondanád az illetőnek, hogy azonnal itt leszek.
- Ki az?
- Egy Kendall nevű ember.
Mihelyt kilépett az utcára, megkérdezte az első szembejövőt, hol található a legközelebbi telefonfülke. Több saroknyira volt, a Rodriguez Peñán, egy újságkioszkban.
David inaszakadtából rohant.
A szállodaboy az étteremben találta meg Kendallt. A könyvvizsgáló még rágott, amikor beleszólt a telefonba. Spaulding maga elé képzelte a pasast, az obszcenitásokkal telefirkáit papírlapokat, az állati szuszogást. De uralkodott magán. Walter Kendall beteg ember.
- Lyons három nap múlva érkezik - közölte Kendall. - Az ápolóival együtt. Szereztem neki lakást abban a San Telmo kerületben. Csöndes utcában csöndes lakást.    Megsürgönyöztem    a    címet    Swansonnak. Ö majd átadja az ápolóinak, azok pedig beköltöztetik. Érintkezésbe fognak lépni magával.
- Úgy tudtam, én fogom elhelyezni.
- Arra gondoltam, hogy maga csak komplikálná a dolgokat - vágott a szavába Kendall. - Szart se vesztettünk ezzel. Majd fölhívják magát. Vagy én hívom. Itt leszek egy ideig.
- Örvendek... Mert hogy a Gestapo is itt van.
- Micsoda?
- Azt mondtam, hogy a Gestapo is itt van. Kendall, maga kissé pontatlanul végezte a számításait. Valaki igenis megpróbál keresztbe tenni magának. S nem is csodálkozom rajta.
- Bassza meg, maga megőrült!
- Dehogyis.
- Mi történt?
David tehát tájékoztatta Kendallt mindarról, ami történt, s rövid ismeretségük során első ízben érezte, hogy a könyvvizsgáló fél.
- Valahol rés keletkezett Rhinemann hálózatában. Ez persze nem jelenti azt, hogy a tervrajzok nem fognak megérkezni. Csupán annyit, hogy akadályok tornyosulnak az utunkba - ha Rhinemann valóban olyan príma, ahogyan maga állítja. Az elgondolásom szerint Berlin rájött, hogy ellopták a tervrajzokat. Tudják, hogy jelenleg Európán keresztbe vagy hossziránt csurognak, vagy az isten tudja, hogyan próbálja Rhinemann kicsempésztetni azokat. A főparancsnokság megneszelte a tranzakciót. A birodalmi vezetők nem fogják ezt kikürtölni a rádión, hanem megpróbálják elfogni a küldeményt. A lehető legnagyobb csöndben. De száz az egyhez fogadom, hogy Peenemündében jó néhány embert kivégeztek.
- Őrület... - Alig hallatszott Kendall hangja. Azután motyogott valamit, de David nem értette a szavakat.
- Mit mondott?
- A telmói címet. Lyonsét.  Három szoba. Hátsó bejárat. - Kendall továbbra is halkan, szinte kivehetetlenül beszélt.
A pasas már a pánik határán jár, gondolta Spaulding. - Alig hallom magát, Kendall... Ide figyeljen, nyugodjon már meg! Nem gondolja, itt az ideje, hogy bemutatkozó látogatást tegyek Rhinemann-nál?
- A telmói cím. Terazza Verde tizenöt... csöndes hely.
- Ki Rhinemann összekötője?
- Nem tudom...
- Az isten szerelmére, Kendall, öt óra hosszat tanácskozott Rhinemann-nal!
- Majd felhívom magát...
David egy kattanást hallott. Meghökkent. Kendall letette a kagylót. Azt fontolgatta, ne hívja-e fel ismét, de azután úgy döntött, Kendall hisztérikus állapotában ez csak rontana a dolgon.
Ezek az istenverte amatőrök! Mi a fenét képzelnek? Talán hogy Albert Speer személyesen lép majd érintkezésbe Washingtonnal, és kölcsönad a légierőnek néhány tervrajzot, mert értesült róla, hogy az emrikaiaknak nehézségeik támadtak?
Úristen!
David dühösen kicaplatott a felefonfíilkéből és a kioszkból, s kilépett az utcára.
Hol a fenében van? Hát persze, a Whisky. Jean azt mondta, hogy a bolt a Talcahuanónál van. Négysaroknyira nyugat felé. Az órájára akart pillantani, de persze nem volt órája.
Az isten verje meg!
- Sajnálom, hogy ilyen sokáig elmaradtam. Eltévedtem. Vagy kétsaroknyit az ellenkező irányba mentem. - David lerakta a whiskys és szódavizes üvegeket a mosogatóra. Jean a díványon ült; úgy tűnik, valami aggasztja, gondolta David. - Keresett valaki?
- Nem az, akit vártál - felelte halkan Jean. - Másvalaki. Azt mondta, majd holnap fölhív.
- Nocsak? Meghagyta a nevét?
- Igen, megmondta. - David fölfigyelt arra, hogy Jean hangjában kérdés és félelem bujkál. - Heinrich Stoltz volt az.
- Stoltz? Nem ismerem.
- Pedig  ismerned  kellene.   Másodtitkár  a  német nagykövetségen... David, mit művelsz te?

27.

- Sajnálom, senor. Mister Kendall tegnap este kijelentkezett. A kijelentőlapja szerint tíz óra harminckor.
- Hagyott-e valami címet, vagy telefonszámot, ahol meg lehet találni Buenos Airesben?
- Nem, senor. Azt hiszem, visszautazott az Egyesült Államokba. Éjfélkor indult a Pan American egyik járata.
- Köszönöm. - David letette a kagylót, és cigaretta után nyúlt.
Hihetetlen! Kendall az első nehézség hallatán olajra lépett.
Vajon miért?
Csengett a telefon, David Összerezzent.
- Halló?
- Herr Spaulding?
- Én vagyok.
- Heinrich Stoltz. Hívtam tegnap este, de nem találtam otthon.
- Igen,  tudom...  Ügy értesültem, hogy a német nagykövetségen dolgozik. Remélem, mondanom sem kell, igen szokatlannak találom, hogy fölhív engem. S nem csekély mértékben ízléstelennek.
- Ugyan már, Herr Spaulding. A lisszaboni ügynök? Ön tart valamit szokatlannak? - Stoltz halkan, de nem sértően elnevette magát.
- Gazdasági kérdésekre szakosodott nagykövetségi attasé vagyok. Semmi egyéb. Ha bármit tud is rólam, ezzel bizonyára tisztában van... Nos, elkésem...
- Kérem - szakította félbe Stoltz. - Nyilvános telefonállomásról beszélek. Ez bizonyára jelent valamit az ön számára.
Aminthogy természetesen így is volt.
- Nem tárgyalok telefonon.
- A magáé tiszta, alaposan utánanéztem.
- Ha találkozni akar velem, adjon meg egy időpontot és egy címet... Valahol a belvárosban. Ahol sok az ember. S nem az isten háta mögött.
- Van egy vendéglő, a Casa Langosta del Mar, parque Lezamától néhány saroknyira északra. Nem túl forgalmas, de nincs az isten háta mögött. Vannak hátsó termek is. Csak függönyök, ajtók nincsennek; a helyiségek nem elszigetelhetők. Csupán csöndesek, elkülönítettek.
- Az időpont?
- Fél egy.
- Cigerettázik? - kérdezte David élesen.
- Igen.
- Attól a pillanattól fogva, hogy kiszáll a kocsiból, tartson a kezében - egy csomag amerikai cigarattát. A bal kezében. A csomag egyik végéről tépje le a hártyaburkolatot, két cigaretta hiányozzék a pakliból.
- Fölösleges. Ismerem magát. Fölismerem.
- Semmi közöm hozzá. Én nem ismerem magát. - David gyorsan letette a kagylót. Korán érkezik majd a vendéglőbe - mindig ezt tette ilyen találkák esetében -, lehetőleg a szolgálati bejáraton át, és a lehető legelőnyösebb helyet foglalja el, hogy megfigyelhesse a kapcsolata érkezését. A cigaretta csak lélektani fogás volt: a kapcsolatot nyugtalanítja, hogy tudja, azonosított céltábla. Célpont. A megjelölt kapcsolat nemigen akar bajt keverni. Ha ez lenne a célja, akkor el sem jön.

Jean Cameron végigment a folyosón, a pincébe vezető acéllépcső felé tartott. A lépcső felé, amely a „barlang"-ba vezetett. A „barlang"-ok (ezt az elnevezést használják viszolyogva a diplomaták, bárhol is szolgálnak a világon) azok a föld alatti termek, amelyekben az iratszekrényeket tartják az amerikai nagykövetségeken. Az itt tárolt dossziékban feljegyzéseket őriznek nagyjából mindenkiről, akinek valaha is a legcsekélyebb - ismert és nem ismert, baráti vagy ellenséges - kapcsolata volt az adott nagykövetséggel. Tartalmaznak kimerítő vizsgálatokat és ellenőrző vizsgálatokat a nagykövetség valamennyi alkalmazottjával kapcsolatban; szolgálati lapokat, külügyminisztériumi értékeléseket, fejlődési beszámolókat. Semmit sem hagynak ki, ami csak megszerezhető.
A „barlang"-ba csakis két aláírás ellenében léphetett be bárki is: az egyik a nagyköveté, a másik a vezető beosztásban levő attaséé, akinek valamilyen információra volt szüksége.
Ezt a rendelkezést némelykor áthágták, ha a helyzet sürgőssége és fontossága így kívánta. Az őrszolgálatot adó tengerészgyalogos tisztet rendszerint meg lehet győzni róla, hogy egy fontos beosztásban lévő attasénak feltétlenül azonnal szüksége van valamiféle dokumentációra; ilyenkor a tengerészgyalogos följegyezte az ellenőrző lap hátára mind a nagykövetségi beosztott, mind a keresett személy nevét, majd ott állt, amikor a dossziét kiemelték. Ha az ügynek bármely következménye lett, ez már az attasé felelőssége volt.
Soha nem volt semmiféle következménye. Az effajta szabálysértésekért feltétlenül Ugandába történő áthelyezés járt. Az ellenőrző lapot naponta lepecsételték, és csakis a nagykövetnek küldték meg.
Jean csak nagy ritkán élt nagykövetségi ügyekben azzal a lehetőséggel, hogy rokonságban van Henderson Granville-lel. Valójában csak nagy ritkán került sor ilyesmire, s akkor is csupán jelentéktelen ügyekről volt szó.
De ez a mostani ügy nem volt jelentéktelen. Jean elszánta magát arra, hogy maradéktalanul él családi státusával, és kihasználja azt is, hogy a nagykövetség köztiszteletnek örvendő munkatársa. Granville ebédelni ment valahová a városba, órákba telik, amíg visszatér. Jean elhatározta, azt mondja a tengerészgyalogos őrnek, hogy „apósom, a nagykövet" kérte meg, diszkréten nézzen utána egy újonnan áthelyezett beosztottnak.
A neve: Spaulding, David.
Ha Henderson felelősségre akarja majd vonni, megmondja neki az igazat. Nagyon, nagyon közeli viszonyba került a titokzatos Mr. Spauldinggal, s ha Henderson ezt nem vette észre, akkor kötöznivaló bolond.
A tengerészgyalogos őrség parancsnoka egy, a La Bocától délre levő amerikai támaszponton állomásozó fiatal hadnagy volt. A támaszpontról az őrszemélyzetet polgári ruhában a lehető leggyorsabban szállították a városon át nagykövetségi állomáshelyére; a korlátozott létszámú kis támaszpontot engedélyező szerződés előírta, hogy a katonák csakis a támaszponton és a nagykövetségen viselhetnek egyenruhát. E korlátozás következtében a fiatal tisztek általában tisztában voltak vele, milyen funkcionális, arctalan szerepre vannak kárhoztatva, így azután érthető, hogy amikor a nagykövet menye nevén szólította a tisztet és bizalmasan beszélt neki egy kényes ügyről, a tiszt további kérdezősködés nélkül teljesítette kívánságát.
Jean rámeredt David szolgálati lapjára. Ijesztő volt. Még sohasem látott ehhez hasonló személyi lapot. Nem volt itt semmiféle jellemzés, semmifele küíügyminisztériumi anyag, jelentés, értékelés, kihelyezési fölsorolás.
Egyetlen lapból állt az egész anyag.
Ezen Spaulding neme, magassága, testsúlya, hajszíne és egyéb testi adatai szerepeltek.
E felületes adatok alatt, három soremelésnyivel lejjebb a következő állt:
Hadügymin. Áthelyezés. Titkos megbízás. Pénzügy. Tortugas.
Mindössze ennyi.
- Megtalálta, amire szüksége volt, Mrs. Cameron? -kérdezte a vasrácsos ajtóban várakozó tiszt.
- Igen... Köszönöm! - Jean visszacsúsztatta a vékony dossziét az irattartó szekrénybe, rámosolygott a tisztre, és kiment a teremből.
A lépcsőhöz érve lassan elindult fölfelé. Beletörődött, hogy David valamiféle titkos megbízatást teljesít - beletörődött, de gyűlölte a dolgot, irtózott a titkosságától, a nyilvánvaló veszélytől. De tudatosan fölkészült a legrosszabbra - és meg is találta. Nem volt biztos abban, hogy meg tud birkózni azzal, amit megtudott, de elhatározta, hogy megpróbálkozik vele. Ha nem tud vele mit kezdeni, önző módon kiélvezi a perc gyönyörét, határozta el, azután megcsókolja David Spauldingot és elbúcsúzik tőle. Így döntött - voltaképpen tudattalanul. Több gyötrelmet nem bírt volna elviselni.
S volt még valami. Csupán olyan, mint egy homályos árny egy rosszul megvilágított szobában, ami azonban újra meg újra magára vonzza a tekintetet. Az a szó volt az.                                                          „Tortugas."
Jean tudta, hogy látta már korábban is. Nemrégiben. Alig néhány napja.
Azért figyelt föl rá, mert a Száraz-Tortugas jutott az eszébe... s a néhány alkalom, amikor Andrew-val arra vitorláztak.
Hol is volt? Hát persze... most már emlékezett.
Egy teljességgel szakszerű bekezdés volt egy területellenőrzési jelentésben, amit Henderson Granville íróasztalán látott. Szórakozottan olvasta el egy reggel... alig néhány napja. De nem elég figyelmesen böngészte végig. A területellenőrzési jelentéseket rövid, szűkre szabott, csupán az információkra szorítkozó mondatokban fogalmazták, nem volt bennük sem ritmus, sem színesség. Olyanok írták ezeket, akikben nem volt semmiféle képzelőerő, s csakis az érdekelte őket, hogy röviden, adatokkal teletűzdelt mondatokban közöljék megfigyeléseiket.
Odalenn volt, La Bocában.
Valami halászhajó kapitányát emlegette a jelentés... és a rakományát. A rakományt a Tortugákon kell majd felvenni. Ez megsérti a parti vizek határát; a halászhajó kapitánya érvénytelenítette az úti célt, nyilvánvaló tévedésnek minősítette.
Ám a fuvarlevélen mégiscsak Tortugas állt.
S David Spaulding bizalmas megbízatásának - titkos akciójának - a fedőneve „Tortugas".
S Heinrich Stoltz a német nagykövetségről telefonon fölhívta Davidet.
S Jean Cameron egyszerre csak félni kezdett.

Spaulding biztosra vette, hogy Stoltz egyedül jött. Jelt adott a németnek, hogy kövesse a vendéglő távoli végébe, abba a függönnyel elkülönített kis helyiségbe, amelyet David fél órával korábban foglalt le a pincérnél.
Stoltz belépett, bal kezében ott volt a pakli cigaretta. Spaulding megkerülte a kerek asztalt, és arccal a függöny felé leült.
- Foglaljon helyet - mondta, és a szemközti székre mutatott. Stoltz mosolyogva nyugtázta, hogy a bejáratnak háttal fog ülni.
- A lisszaboni ügynök óvatos ember. - A német hátrahúzta a széket, leült, és maga elé rakta az asztalra a cigarettacsomagot. - Biztosíthatom, hogy nincs nálam fegyver.
- Helyes. Nálam van.
- Túlságosan óvatos. Az ezredesek nem nézik jó szemmel azokat a hadviselőket, akik fegyverrel járkálnak semleges fővárosukban. A nagykövetségnek figyelmeztetnie kellett volna magát erre.
- Úgy értesültem, hogy gyorsabban tartóztatnak le amerikaiakat, mint maguk közül valakit.
Stoltz vállat vont. - Miért is ne? Végtére is, mi képeztük ki őket. Maguk csak a marhahúsukat vásárolják meg.
- Egyébként most nem fogunk ebédelni. Kifizettem az asztalt a pincérnek.
- Sajnálom... A langusztát... a homárt kitűnően készítik itt. Talán igyunk valamit?
- Semmi ital. Csak tárgyalás.
- Üdvözletet hoztam Buenos Airesbe érkezése alkalmából - szólalt meg szenvtelen hangon Stoltz. - Erich Rhinemanntól.
David rámeredt a szemben ülőre. - Maga?
-  Igen. Én vagyok az összekötőjük.
- Hát ez érdekes.
- Így dolgozik Erich Rhinemann. Megfizeti a hűséget.
- Bizonyítékot akarok.
- Ez természetes. Magától Erich Rhinemanntól... Elfogadható?
Spaulding bólintott. - Mikor? Hol?
- Azért jöttem el, hogy ezt megbeszéljük. Rhinemann éppolyan óvatos, mint a lisszaboni ügynök.
- A diplomáciai testület tagja voltam Portugáliában. Ne próbáljon többet belemagyarázni.
- Sajnálom, de meg kell mondanom az igazat. Herr Rhinemannt nagyon nyugtalanítja, hogy Washingtonban az illetékesek úgy találták helyénvalónak, hogy magát küldjék összekötőnek. Buenos Aires-i jelenléte feltűnést kelthet.
David a Stoltz által az asztalra tett cigarettacsomag után nyúlt. Rágyújtott... A németnek természetesen igaza van; Rhinemann-nak igaza van. Annak, hogy őt választották, az a tehertétele, hogy az ellenségnek feltehetően tudomása van az ő lisszaboni tevékenységéről. Ed Pace - efelől bizonyos volt - mérlegelte a kérdésnek ezt a vetületét, de elvetette a problémát a mindennél fontosabb ügy túlsúlya miatt. Bárhogyan van is, ez nem olyan kérdés, amit Heinrich Stoltzcal kellene megvitatnia. A német attasé továbbra is bizonytalan tényező.
- Fogalmam sincs, mire célozgat. Azért vagyok Buenos Airesben, hogy átadjam New York-i és londoni bankkörök előzetes javaslatait a háború utáni újjáépítési tárgyalásokra. Nézze, mi valóban hiszünk abban, hogy győzni fogunk. S az ilyen tervezett tárgyalások kapcsán nem lehet figyelmen kívül hagyni Rhinemannt.
- A lisszaboni ügynök igazi profiként viselkedik.
- Nagyon kérem, ne ismételgesse ezt az ostobaságot...
- És meggyőzően - szakította félbe Stoltz. - Ez a konspirációs szerep a sikerültebbjei közül való. Nagyobb kaliberű, mint a gyáva amerikai aranyifjúé... Még Herr Kendall is egyetért ezzel.
David nem válaszolt azonnal. Stoltz kerülgeti a kását, de hamarosan bizonyítékot fog szolgáltatni. - írja le Kendallt - mondta végül csöndesen.
- Röviden?
- Mindegy.
Stoltz halkan elnevette magát. - A lehető legrövidebben szeretném. Rendkívül kevéssé vonzó kétlábú. Nyilván igen tehetséges a számok területén; semmiféle egyéb okát nem látom, miért maradna vele az ember egy szobában.
- Egy szobában tartózkodott vele?
- Sajnos négy óra hosszat. Rhinemann-nal együtt... Nos. Beszélhetünk?
- Folytassa.
- A maga embere, Lyons, holnapután érkezik. Mindent nagyon gyorsan le tudunk bonyolítani. A tervrajzokat egyetlen csomagban szállítják le, nem kettőben, ahogy Kendall gondolja.
- Valóban így gondolja?
- Legalábbis ezt mondta.
- Miért?
- Mert egészen tegnap késő estig Herr Rhinemann így gondolta. Magam is csak ma délelőtt értesültem a változásról.
- Akkor miért hívott föl tegnap este?
- Walter Kendall utasítására.
- Szíveskedjék ezt megmagyarázni.
- Szükséges? A két dolognak semmi köze sincsen egymáshoz. Herr Kendall hívott föl engem. Ezt megelőzően nyilván éppen magával beszélt. Azt mondta, váratlanul   visszahívták   Washingtonba,   meg   hogy azonnal lépjek magával érintkezésbe, nehogy megszakadjon a kapcsolat. A leghatározottabban ragaszkodott hozzá.
- És Kendall azt mondta, hogy visszatér az Egyesült Államokba?
- Nem. Én pedig nem láttam semmi okot, hogy firtassam a dolgot. Itteni munkája befejeződött. Semmi közünk hozzá. Végtére is, magánál vannak a rejtjelek, nem nála.
David a terítőre szegezte a szemét, és elnyomta a cigarettáját. - Mi a beosztása a nagykövetségen?
Stoltz elmosolyodott. - A ranglétrán a harmadik... a negyedik - szerény becslés szerint. Hűségem azonban a Rhinemann-érdekeltségnek szól. Gondolom, ez nyilvánvaló.
- Ezt, ugye, akkor tudom majd meg, amikor beszélek Rhinemann-nal? - David fölpillantott a németre. - Mit keresnek Buenos Airesben a Gestapo emberei?
- Nincsenek itt... Hát persze van itt egyvalaki, de voltaképpen nem egyéb hivatalnoknál. Mint minden gestapós, azt hiszi magáról, hogy személyesen ő a birodalom szóvivője, s túlterheli a futárokat - akik, egyébként, együttműködnek velünk. Ahogy maguk, amerikaiak mondják, egy vadbarom. Mások nincsenek.
- Bizonyos ebben?
- Természetesen. Én lennék az első, aki tudna róluk; biztosíthatom, még a nagykövet előtt. Szükségtelen ez a játék, Herr Spaulding.
- Okosabban tenné, ha megszervezné azt a találkozást Rhinemann-nal... ez nagyon is szükséges.
- Igen. Persze... S ezzel visszakanyarodtunk Rhinemann aggályaira. Miért jött a lisszaboni ügynök Buenos Airesbe?
- Attól tartok, kénytelen volt. Maga mondta. Óvatos vagyok. Tapasztalt vagyok. S nálam vannak a rejtjelek.
- De miért éppen maga? Az, hogy magát elhozzák Lisszabonból, drága mulatság. Ezt ellenségként is, meg Rhinemann-nal szövetkezett tárgyilagos semlegesként is mondom. Van valamilyen mellékkérdés, amelyről nem tudunk?
- Ha van, akkor magam sem tudok róla - felelte Spaulding, s farkasszemet nézett az őt kérdő pillantással méregető Stoltzcal. - Beszéljünk nyíltan: jóvá akarom hagyatni azokat a tervrajzokat, azután elküldöm a rejtjeleket a maguk istenverte pénze ügyében, és már itt sem vagyok. S mivel a pénzt túlnyomórészt a kormány folyósítja, Washington nyilván úgy véli, én vagyok a legalkalmasabb arra, hogy ellenőrizzem, nem csapnak-e be minket.
Néhány pillanatra mindketten némán ültek. Végül elsőként Stoltz szólalt meg.
- Hiszek magának. Maguk, amerikaiak, örökösen amiatt aggályoskodnak, nem csapják-e be magukat, igaz?
- Beszéljünk Rhinemannról. Haladéktalanul találkozni akarok vele. Addig nem hiszem el, hogy Kendall megállapodásai egyértelműen rendben vannak, amíg ezt Rhinemann saját szájából nem hallom. S amíg erről meg nem győződtem, nem szervezem meg Washingtonnal a rejtjelütemtervet.
- Nincs ütemterv?
- Nem is lesz addig, amíg nem találkozom Rhinemann-nal.
Stoltz mélyet lélegzett. - Maga... hogy úgy mondjam. .. alapos ember. Találkozni fog Rhinemann-nal... De sötétedés után kell történnie, kétszer járművet kell cserélnie, s a találkozás az ő házában lesz. Rhinemann nem kockáztathatja meg, hogy bárki együtt lássa magukat. .. Aggályosnak tartja ezeket az elővigyázatossági rendszabályokat?
- Csöppet sem. Rejtjelek nélkül semmiféle pénzt sem utalnak át Svájcba. Ügy vélem, Herr Rhinemann roppant vendégszerető lesz.
- Igen, egészen bizonyosan...  Nos, rendben van. Ezek szerint megállapodásra jutottunk. Ma este fölvesszük magával a kapcsolatot. Odahaza lesz?
- Ha nem lennék, üzenetet hagyok a nagykövetség telefonközpontjában.
- Dann auf Wiedersehen, mein Herr. - Stoltz fölállt és diplomatikusan bólintott. - Heute Abend.
- Heute Abend - felelte Spaulding, miközben a német szétnyitotta a függönyt és kilépett a helyiségből. David észrevette, hogy Stoltz az asztalon hagyta a cigarettáit; kis ajándék, vagy kis sértés. Kihúzott egy cigarettát a csomagból, s azon kapta magát, hogy úgy lapogatja a végét, ahogyan emlékezete szerint Kendall szokta -valahány cigarettára rágyújtott a könyvvizsgáló, mindig ezt tette. David lehámozta a cigarettáról a papírt, s a dohányt a hamutartóba szórta. Minden undorította, ami csak Kendallra emlékeztette. De most nem elmélkedhetett Kendallről és félelem sugallta hirtelen elutazásáról.
Másról kellett gondolkodnia.
Heinrich Stoltz, a német nagykövetség ranglétráján „a harmadik, negyedik ember" voltaképpen nem volt olyan magas beosztásban, ahogyan képzelte. A náci nem hazudott - valóban nem tudta, hogy a Gestapo itt van Buenos Airesben. Márpedig, ha nem tud erről, ez azt jelenti, hogy valaki nem árulta el neki.
A sors iróniája, tűnődött David, hogy végül is együtt fog működni Erich Rhinemann-nal. Természetesen azt megelőzően, hogy megöli.

Heinrich Stoltz leült az íróasztalához, és fölvette a telefonkagylót. Kifogástalan irodalmi németséggel adta ki az utasítását. - Kapcsolja nekem Herr Rhinemannt, Lujánban!
Letette a kagylót, s mosolyogva hátradőlt a székében. Néhány pillanat múlva zümmögni kezdett a jelzője. 
- Herr Rhinemann... ? Heinrich Stoltz... Igen, igen, minden simán ment. Kendall igazat mondott. Ez a Spaulding semmit sem tud Koeningről vagy a gyémántokról; csakis a tervrajzokkal törődik. Egyetlen adu van a kezében - hogy nem fizetnek. Gyermekded játékokba kezdett, nekünk azonban szükségünk van a rejtjelekre. Az amerikai haditengerészeti őrhajók parancsot kaphatnának, hogy zárják el a kikötő bejáratát; a halászhajónak ki kell majd jutnia... Képzelje csak el! Ezt a Spauldingot csakis az érdekli, hogy ne csapják be!

28.

Először azt hitte, hogy téved... Nem, ez nem egészen így történt, gondolta; nem ez volt az első gondolata. Nem is volt első gondolata, csak reakciója.
Elképedt.
Leslie Hawkwood!
A taxija ablakából pillantotta meg; a Plaza de Mayo szökőkútjának déli végén tárgyalt egy férfival. A taxi csak lassan jutott előre a nagy forgalmú, hatalmas téren. Spaulding utasította a sofőrt, hajtson át a másik oldalra, és álljon meg.
Fizetett és kiszállt. Pontosan szemközt, a szökőkút túlsó végén állt Leslie és a férfi, A vízpermeten át látta elmosódott alakjukat.
A férfi egy borítékot nyújtott át Leslie-nek, és európai módon meghajolt. Azután sarkon fordult, a járdaszegélyre lépett, és fölemelt kézzel jelzett a taxiknak. Egy kocsi odakanyarodott hozzá, ő beült, s a taxi eltűnt a kocsiáradatban. Leslie a zebrához ment, várta, hogy zöldre váltson a lámpa.
David óvatosan megkerülte a szökőkutat, és éppen akkor ért a járda szélére, amikor zölden villant a lámpa.
Félreugrott az ijedten fékező kocsik elől, a vezetők dühösen tülköltek és átkozodtak. Balra oldalazott, nehogy Leslie megpillantsa, ha megfordul a zűrzavaros lármára. Legalább ötven yarddal járt előtte; Spaulding biztos volt benne, hogy nem veheti észre.
A körúton Leslie nyugat felé, az Avenida 9 de Julio irányába indult. David csökkentette a közöttük levő távolságot, de vigyázott, hogy a tömeg fedezékében maradjon. Leslie egy-egy pillanatra meg-megállt kirakatok előtt, két ízben láthatóan habozott, belépjen-e az üzletbe, vagy sem.
Mindez nagyon is jellemző volt rá; mindig kínszenvedést jelentett neki. ha nern vásárolhatott meg valami újdonságot.
De azért nem állt le sehol. Egy ízben a karórájára pillantott, azután északnak fordult a Julión, ellenőrizte két áruházi bejárat címét, nyilván meg akart győződni róla, merrefelé nőnek a számok.
Leslie Hawkwood még sohasem járt Buenos Airesben.
Ráérősen sétálva folytatta útját észak félé, gyönyörködött a körút elképesztő színpompájában és méreteiben. Elérkezett a Corrientes sarkára, itt volt a színházi negyed központja, elsétált a hirdetőtáblák előtt, nézegette a színészek fényképeit.
Spaulding csak most ébred! tudatára, hogy az amerikai nagykövetség alig két utcasarknvira van onnan - a Supacha és az Esmaralda Avenidák között. Nem volt vesztegetni való ideje.
Leslie meglátta, mielőtt még mondhatott volna valamit. Szeme kitágult, álla leesett, egész testében remegni kezdett. Napbarnította arcából kifutott a vér.
- Két választásod van, Leslie - szólalt meg Spaulding, amikor közvetlen eléje ért és letekintett a lány rémült arcába. - Itt van a közelben a nagykövetség; az az Egyesült Államok felségterülete. Letartóztatnak, mint amerikai állampolgárt, aki veszélyezteti a nemzetbiztonságot, de az is lehet, hogy kémkedésért. Vagy pedig eljössz velem... és válaszolsz a kérdéseimre. Melyiket választod?
Taxin a repülőtérre hajtattak, ott Spaulding „Donald Scanlan, bányamérnök" néven kocsit bérelt. Mindig ehhez hasonló papírok voltak nála, ha olyasféle emberekkel találkozott, mint Heinrich Stoltz.
Erősen fogta Leslie karját, mintegy figyelmeztetve, hogy ne próbáljon szökni. A foglya volt, s ezt Spaulding halálkomolyan vette. Leslie egyetlen szót sem szólt egész úton a repülőtérig; kibámult az ablakon, kerülte Spaulding tekintetét.
A kocsikölcsönzés közben is mindössze ennyit kérdezett: - Hová megyünk?
Spaulding szűkszavúan válaszolt: - Ki Buenos Aires-ből.
A folyó menti úton haladtak az északi külvárosok, a város fölé emelkedő hegyek felé. Néhány mérföldet tettek meg Santa Fé tartományban, azután a Rio Luján nyugatnak kanyarodtak. Spaulding leereszkedett a meredeken lejtő úton a vízparttal párhuzamos országúira. Ez már a gazdag argentinok birodalma volt. A part mellett jachtok voltak kikötve, más vitorlások lassan úsztak a vízen; a legkülönfélébb osztályú vitorlások álltak be a folyó sodrával ellentétes irányú szélbe, méltóságteljes fordulatokat végeztek a parányi zöld szigetek között, amelyek buja kertekként emelkedtek ki a vízből. Az országútról magánutak nyíltak - itt már enyhén nyugatnak kanyarodtak, a víztől távolodva. A parton elszórva óriási villák emelkedtek; kivétel nélkül gondosan úgy tervezték őket, hogy pompás látványt nyújtsanak.
Spaulding észrevette, hogy bal kéz felől indul egy út az egyik hegyre. Ráfordult, s egy mérföld után megszakadt az utat szegélyező erdő. Egy murvával fölszórt sík terület előtt útjelző állt: Vigia Tigre.
Kilátó. A turisták kényelmére.
Kocsijával a parkoló elejére hajtott, s megállt a korlát előtt. Hétköznap lévén, egyetlen más kocsi sem volt a parkolóban.
Az egyórás autóút alatt Leslie egyszer sem szólalt meg. Remegő kézzel cigarettázott, kínosan kerülte, hogy David szemébe nézzen. David tapasztalatai alapján tudta, milyen .előnye származik ilyen körülmények között abból, ha hallgat.
Leslie már-már megtört.
- Rendben van. Most következnek a kérdések. - Spaulding ültében oldalt fordult, és szembenézett Leslie-vel. - S hidd el nekem, egy pillanatig sem haboznék átadni téged a katonai hatóságoknak, ha megtagadnád a válaszokat.
Leslie hirtelen feléje fordult és dühös pillantást vetett rá - de a rettegés továbbra sem tűnt el a szeméből. -Miért nem tetted meg egy órával ezelőtt?
- Két oknál fogva - válaszolta magától értetődően _ Spaulding. - Ugyanis mihelyt bevonnám a nagykövetséget, a szolgálati út foglya lennék; nem én döntenék. Én pedig túlságosan kíváncsi vagyok ahhoz, hogy megfosszam magam a döntés jogától... Másodszor, kedves barátnőm, úgy gondolom, bizonyos értelemben nyakig benne ülsz a pácban. Miről van szó, Leslie? Mibe keveredtél?
Leslie szájához emelte a cigarettát, és olyan mélyet szívott belőle, mintha az élete függne a füsttől. Egy pillanatra lehunyta a szemét, s amikor megszólalt, szinte suttogott. - Nem mondhatom meg neked. Ne kényszerítsél.
Spaulding sóhajtott. - Úgy látom, nem érted, miről van szó. A titkosszolgálathoz beosztott hírszerző tiszt vagyok - de hát ezt amúgy is tudod. Lehetővé tetted, hogy átkutassák a szállodai szobámat; hazudtál; elrejtőztél; amennyire tudom, felelős voltál több ellenem elkövetett merényletért, s csak hajszálon múlott, hogy életben maradtam. Most pedig egyszerre csak megjelensz Buenos Airesben, négyezer mérföldre attól a Park Avenue-i lakástól. Négyezer mérföldre követtél...! Miért?
- Nem mondhatom meg neked! Nem mondták meg nekem, mit közölhetek veled!
- Nem mondták meg... Úristen! Az, amit össze tudnék rakosgatni - amit eskü alatt vallhatnék -, azért húsz év börtönt sózhatnának rád!
- Szeretnék kiszállni a kocsiból. Szabad? - kérdezte halkan Leslie, miközben elnyomta a cigarettáját a hamutartóban.
- Hát persze. Menj csak! - David kinyitotta a feléje eső ajtót, kiszállt, és gyorsan megkerülte a kocsit. Leslie a korláthoz ment; messze alattuk a Rio Lujan hömpölygött.
- Ugye, milyen gyönyörű innen a kilátás?
- Igen... Te próbáltál el tétetni engem láb alól?
- Ó, istenem! - Leslie sarkon perdült, és szinte kiszakadtak belőle a szavak. - Megpróbáltam megmenteni az életedet! Azért vagyok itt, mert nem akarom, hogy megöljenek!
Hosszú másodpercekig tartott, amíg David összeszedte magát azután, hogy elhangzott Leslie kijelentése. A lány haja kuszán leomlott, sűrűn pislogva igyekezett visszaszorítani a könnyeit, ajka remegett.
- Azt hiszem, jobban tennéd, ha megmagyaráznád ezt - mondta Spaulding halk, szenvtelen hangon.
Leslie elfordult tőle, lepillantott a folyóra, a villákra és a vitorlásokra. - Olyan, mint a Riviéra, igaz?
- Elég legyen, Leslie!
- Miért? Ez is hozzátartozik. - Rátámaszkodott a korlátra. - Valaha ez volt minden. Semmi más nem számított. Innen hová megyünk? Kivel? Milyen remek parti...! S te is beletartoztál.
- Tulajdonképpen sohasem. Tévedsz, ha ezt hitted. Ahogyan most is tévedsz... Nem tudod elterelni a figyelmemet.
- Meg sem próbálom. - Erősebben megmarkolta a korlátot; ezzel a mozdulattal szinte jelezte szavainak határozatlanságát. - Megpróbálok mondani neked valamit.
- Azt, hogy azért követtél, mert meg akartad menteni az életemet? - kérdezte hitetlenkedve David. - Ha jól emlékszem, New Yorkban is pompásan alakítottál. Vártál, mennyi ideig is? Öt, hat, nyolc évet, hogy ismét lefektessél a csónakház padlójára. Ringyó vagy.
- Te pedig egy jelentéktelen figura vagy! - Vérig sértetten vágta a fejéhez e szavakat. De gyorsan úrrá lett magán. - Nem rád értettem... nem rád. Csak minden egyébhez viszonyítva így gondoltam. Ebben az értelemben valamennyien jelentéktelen figurák vagyunk.
- A hölgy tehát egy ügyért harcol.
Leslie hosszú pillantást vetett rá, s végül halkan ezt mondta: - Egy ügyért, amelyben mélységesen hisz.
- Akkor viszont ne legyenek gátlásaid, és magyarázd meg nekem, miről van szó.
- Meg fogom tenni, ígérem. De most nem tehetem... Higgyél nekem!
- Hát persze - vetette oda neki közönyösen David. Azután váratlanul odakapott Leslie táskájához, amely bőrszíjon lógott a válláról. Leslie megpróbált ellenkezni, de elég volt David egy pillantása, s abbahagyta, csak Fieldúltan zihált.
Spaulding kinyitotta a táskát, és kivette a borítékot, amelyet az a férfi adott át Leslie-nek, a Plaza de Mayo szökőkútjánál. Eközben észrevett a táska alján egy selyemkendővel letakart kidudorodást. Ujjai között tartva a borítékot, lenyúlt érte. Lefejtette a kendőt a tárgyról - egy kis Remington pisztolyt emelt ki. Szótlanul megvizsgálta a tárat és a biztosítóreteszt, majd zsebre vágta a fegyvert.
- Megtanultam bánni vele - szólalt meg habozva Leslie.
- Príma -felelte Spaulding, és kinyitotta a borítékot.
- Legalább  megtudod,   milyen jól  dolgozunk -mondta Leslie, és a folyó felé fordult.
A papírlapon nem volt fejléc, nyoma sem volt annak, hogy a jegyzetet ki vagy milyen szervezet írta. A papírlap tetején ez állt:
Spaulding. David. Hírszerző alezredes, U. S. Hadsereg. Regisztrálás 4. 0.
Fairfax.
Alatta öt bekezdésben részletesen fölsorolták minden lépését azóta, hogy szombat délután belépett a nagykövetség kapuján - attól fogva szemmel tartották. David elégedetten vette tudomásul, hogy „Donald Scanlon"-ról nem történt említés; ezek szerint sikerült átjutnia a vámon és kijutnia a repülőtérről anélkül, hogy fölfedezték volna.
Minden egyebet fölsoroltak: a lakását, a telefonját, nagykövetségi irodáját, az incidenst a córdobai háztetőn, ebédjét Jean Cameronnal La Bocában, találkozását Kendallel a szállodában, a támadást az Avenida Paranán, telefonbeszélgetését az áruházból a Rodriguez Penán.
Mindent.
Még az „ebédet" is Heinrich Stoltzcal és a Lezuma határán levő Langosta dél Marban. Stoltzcal való találkozásának időtartamát „legkevesebb egy órára" becsülték.
Mindez megmagyarázta, miért sétált Leslie olyan ráérősen az Avenida de Mayón. Csakhogy David röviden tárgyalt; ebédre pedig nem került sor. Most azon töprengett, vajon a nyomába szegődtek-e azt követően, hogy kilépett a vendéglőből. Akkor nem foglalkozott ezzel. Gondolatban Heinrich Stoltzcal foglalkozott, meg azzal, hogy a Gestapo megjelent a színen, s hogy Stoltz erről mit sem tud.
- Az embereid nagyon alaposak. Nos, kik ők?
- Férfiak... és nők, akiknek küldetésük van. Céljuk. Nagy küldetésük.
- Nem ezt kérdeztem tőled...
Autózúgás hallatszott, a kocsi a parkoló alatti térség felől közeledett hegynek felfelé. Spaulding a zakójába nyúlt a pisztolyáért. Ekkor megjelent a kocsi, tovább tartott fölfelé, elhaladt mellettük. A kocsiban ülők nevettek. David ismét Leslie-re fordította figyelmét.
- Arra kértelek, hogy bízzál bennem - mondta Leslie. - Éppen úton voltam azon az utcán, a Julio nevű körúton levő címre. Egy óra harminckor kellett volna ott lennem. Bizonyára nem értik, hol lehetek.
- Szóval nem akarsz válaszolni?
- Csak egyetlen módon. Azért vagyok itt, hogy meggyőzzelek, tűnj el Buenos Airesből!
- Miért?
- Bármi legyen is az, amit csinálsz - és én nem tudom, mi az, nem mondták meg nekem -, nem történhet meg. Nem engedhetjük meg, hogy megtörténjék. Mert rossz dolog.
- Ha nem tudod, mi az, hogyan állíthatod, hogy rossz dolog?
- Mert azt mondták nekem. És ez elég!
- Ein Volk, ein Reich, ein Führer-jegyezte meg csöndesen David. - Szállj be a kocsiba!
- Nem. Meg kell hallgatnod engem! Tűnj el Buenos Airesből! Mondd meg a tábornokaidnak, hogy nem lehet megcsinálni!
- Szállj be a kocsiba!
Megint motorzúgás hallatszott, ezúttal az ellentétes irányból, felülről közeledett egy kocsi. David ismét a zakójába nyúlt, de azután könnyedén ki is húzta a kezét. Ugyanaz a kocsi volt a viháncoló turistákkal, amely néhány perce haladt el mellettük. A kocsi utasai még mindig nevetgéltek, hadonásztak; feltehetően becsíptek az ebédnél fogyasztott bortól.
- Nem vihetsz a nagykövetségre! Nem teheted meg!
- Ha nem szállsz be a kocsiba, majd ott ébredsz fel! Gyerünk!
Autókerekek csikorogtak a murván. A lefelé tartó gépkocsi hirtelen fordult és - az utolsó pillanatban -élesen bekanyarodott a parkolóba, majd megállt.
David felpillantott, és halkan elkáromkodta magát, kezét már nem tudta kihúzni zakója belső zsebéből.
A kocsi nyitott ablakaiban két nagy tűzerejű fegyver jelent meg. Pontosan rá meredtek.
A bent ülő három férfi fejét selyemharisnya borította, arcuk ellaposodott, szinte nevetségesen hatottak az áttetsző álarcok alatt. Az egyik puskát a vezető melletti férfi, a másikat a hátsó ülésen kuporgó alak tartotta.
A hátul ülő férfi kinyitotta az ajtót, de fegyverét eközben sem engedte el. Nyugodt hangon, angolul adta ki az utasítását: - Szálljon be a kocsiba, Mrs. Hawkwood... Ön pedig, ezredes, két ujjal emelje ki agyánál fogva a pisztolyát!
David megtette.
- Most menjen a korláthoz - parancsolta a hátsó ülésről a férfi -, és dobja le a korláton át az erdőbe!
David engedelmeskedett. A férfi kiszállt a kocsiból, hogy beengedje Leslie-t. Azután ő is visszaült, és becsukta az ajtót.
Fieldübörgött az erős motor, és ismét felhangzott a laza murván felpörgő kerekek surrogó hangja. A kocsi megugrott, kirobogott a parkolóból és lefelé száguldott a hegyről.
David mozdulatlanul állt a korlát mellett. Elhatározta, hogy átmászik a korláton, és megkeresi a pisztolyát. Értelmetlen lett volna megpróbálni követni a kocsit, amelyben Leslie Hawkwood ült a három harisnyaálarcos férfival. Bérkocsija nyomába sem érhetett egy Düsenbergnek.

29.

A vendéglőt Jean választotta. A város északi részének egy kevéssé forgalmas helyén volt, túl a Palermo parkon, eszményi találkahelynek tűnt. A boxok mellett a falban telefondugók voltak, a pincérek szüntelenül hozták-vitték a készülékeket az egymástól elkülönített asztalok között.
Davidet kissé meglepte, hogy Jean ilyen vendéglőket is ismer. S hogy éppen ilyet választott kettejük számára.
- Hol voltál ma délután? - kérdezte Jean, amikor észrevette, hogy David a boxukból végigpásztázza a félhomályos termet.
- Két konferencián is részt kellett vennem. Szörnyen unalmasak voltak. A bankárok előszeretettel húzzák-halasztják a tárgyalásokat, amikor lényegében már nincs is miről beszélni. A Strand vagy a Wall Street egyre megy. - Jeanre mosolygott.
- Persze... Talán csak megpróbálkoznak azzal, hogy az utolsó dollárt is kicsikarják.
- Semmi „talán". Pontosan erről van szó... Egyébként, milyen csöndes hely ez. Lisszabonra emlékeztet.
- Rómára - mondta Jean. - Inkább Rómához hasonlít. Kívül esik a forgalmon. Via Appia. Tudtad, hogy Buenos Aires lakosságának több mint harminc százaléka olasz?
- Csak azt tudtam, hogy sokan vannak.
- A dőlt betűs írást itt úgy mondják: az olasz kézírás. .. Állítólag rosszat jelent.
- Vagy ravaszságot. Nem feltétlenül rosszat. Rendszerint irigykedve emlegetik a „finom, dőlt betűs írást".
- Bobby hozott ide egy este... Azt hiszem, rengeteg lányt cipel el ide.
- Olyan... diszkrét hely.
- Azt hiszem, tartott tőle, Henderson rájön, hogy tisztességtelen szándékai vannak. Ezért aztán ide hozott.
- Ami megerősíti, milyen szándékai lehettek.
- Hát igen... Szerelmeseknek való hely. De mi nem voltunk azok.
- Örülök, hogy ezt a helyet választottad nekünk. Olyan kellemes, biztonságos érzetet kelt bennem.
-Ó, dehogyis! Ezt azután hiába keresnéd itt. Az idén senki sem kereskedik ilyesmivel. Nem... Biztonságról szó sem lehet. Sem kötelezettségekről. Azokról sem. Kötelezettségek nem kelendők. - Kihúzott egy cigarettát David megkezdett csomagjából; David tüzet adott neki. A lángon át Jean mereven nézett rá. Amikor észrevette, hogy David figyeli, rajtakapottan lesütötte a szemét.
- Mi a baj ?
- Semmi... Semmi a világon. -Jean mosolygott, de csak a szájával, hiányzott e mosolyból a nyíltság, a derű. - Beszéltél azzal a Stoltzcal?
- Úristen, hát ez bánt... ? Sajnálom, nyilván mondanom kellett volna erről valamit. Stoltz haditengerészeti információkat kínált megvételre; de hát nem vagyok abban a helyzetben, hogy ilyesmit vásároljak. Mondtam neki, lépjen érintkezésbe a haditengerészeti hírszerzéssel. Ma reggel elküldtem a jelentést a haditengerészeti támaszpont parancsnokának. Ha föl akarják használni a pasast, majd érintkezésbe lépnek vele.
- Furcsa, hogy éppen téged hívott föl.
- Én is ezt gondoltam. A német megfigyelők nyilván tegnap a nyomomba szegődtek, a pénzügyi adatokat pedig amúgy is nyilvántartották. S ennyi elég is volt Stoltznak.
- Átálló?
- Vagy pedig hamis anyagot árul. A haditengerészet dolga, nem az enyém.
- Nagyon jó dumád van. -Jean bizonytalanul fölemelte a csészéjét, és elkezdte inni a kávéját.
- Hát ez meg mit jelentsen?
- Semmit... Csak olyan gyors észjárású vagy. Gyors és gyakorlott. Biztosan nagyon jól végzed a munkádat.
- Te pedig istenverte rossz hangulatban vagy. Ezt a túlzott ginfogyasztás hozza ki belőled?
- Szóval azt hiszed, hogy berúgtam?
- Nem vagy józan. Nem mintha számítana. - Elmosolyodott. - Nemigen lehetsz alkoholista.
- Köszönet a bizalmi szavazatért. De ne is törjed a fejed. Az ilyesmi más valamiféle állandóságra utalna. S nekünk, ugye, kerülnünk kell ezt?
- Miért kellene? Ügy látszik, a fejedbe vetted ezt ma este. Én még csak nem is foglalkoztam ilyesmivel.
- Gondolom, csak félresöpörted. Biztosan vannak más, sokkal sürgetőbb ügyeid. - Jean letette a csészéjét, s közben kiloccsant a kávé a térítőre. Láthatóan bosszantotta a viselkedése. - Rosszul csinálom - szólalt meg rövid hallgatás után.
- Igen, rosszul csinálod - mondta David.
- Félek.
- Mitől?
- Ugye nem azért jöttél Buenos Airesbe, hogy bankárokkal tárgyaljál? Ennél sokkal többről van szó. Tudom, hogy nem fogod elmondani nekem. S egypár hét múlva már itt sem vagy... ha ugyan életben leszel még.
- Elragad a képzeleted. - David a kezébe fogta Jean kezét; a lány elnyomta a cigarettáját, és másik kezét Davidere tette. Erősen megszorította.
- Rendben van. Tegyük fel, hogy igazad van. - Jean olyan halkan beszélt, hogy David alig értette. - Minden csak képzelődés. Őrült vagyok, és túl sokat ittam. Nézd el nekem. Egy percig vegyél részt a játékban.
- Ha így akarod... rendben van.
- Mindez csak feltevés. Tudod, az én Davidem nem jellegzetesen külügyminisztériumi ember. Ügynök. Járt itt már jó néhány; találkoztam velük. Az ezredesek szóhasználata szerint provocarios... Az én Davidem tehát ügynök, s mivel ügynök, úgy nevezik, hogy... nagyon kockázatos ez vagy amaz, mert ott már egészen más szabályok érvényesek. Vagyis a szabályoknak semmi jelentőségük sincsen... Az olyasféle emberek számára... amilyen az én Davidem... nem léteznek szabályok. Eddig világos?
- Világos - felelte magától értetődően David. - Csak abban nem vagyok biztos, mi a célja a játéknak, és hogyan ér el találatot az ember.
- Majd mindjárt megtudod. - Kiitta kávéja maradékát, s most már erősen fogta a csészéjét - túlságosan erősen is, az ujjai remegtek. - Arról van szó, hogy az olyan embert, amilyen... az én titokzatos Davidem, meg is ölhetik, nyomorékká tehetik, szétlőhetik az arcát. Iszonyú gondolat, igaz?
- Az. Gondolom, ez az eshetőség eddig sok százezer más emberben is felrémlett. Iszonyú.
- De azok az emberek másmilyenek. Hadseregeik és egyenruháik és bizonyos szabályaik vannak. Még a repülőgépekben is... jobbak az esélyeik. S ezt meglehetős tapasztalatok alapján állítom.
David keményen ránézett. - Hagyd abba - mondta.
- Ó, még nem! Most elmondom neked, hogyan érhetsz el találatot. Miért teszi az én föltételezett Davidem azt, amit tesz... ? Nem, még ne válaszoljál! - Jean elhallgatott, és halványan elmosolyodott. - De, különben sem akartál válaszolni, igaz? Nem számít; a kérdésnek második része is van. Ha figyelembe veszed, külön jó pontok járnak érte.
- Mi a második rész? - David úgy vélte, Jean csak egy előzőleg begyakorolt érvet ismétel el. A lány szavai is ezt bizonyították.
- Tudod, újra meg újra törtem rajta a fejem... ezen a képzeletbeli játékon... ezen a képzeletbeli ügynökön. Nagyon kivételes helyzetben van; egyedül dolgozik... vagy legalábbis nagyon, nagyon kevés a segítője. Idegen országban, egyedül... Érted most már a kérdés második részét?
David figyelte Jeant. Néhány elvont összefüggést dolgozott ki - gondolta -, anélkül, hogy szavakba foglalta volna. - Nem, nem értem.
- Ha David egyedül dolgozik egy idegen országban és rejtjeleket kell küldenie Washingtonba... Henderson azt mondta, hogy... ez azt jelenti, hogy azoknak, akik számára dolgozik, el kell hinniük, amit ő közöl velük. Bármit mondhat nekik, bármit, amit csak akar... így érünk vissza a kérdéshez. Tudva mindezt, vajon miért teszi a titokzatos David azt, amit tesz? Nyilván ő sem
hiheti, hogy hatással lesz a háború egész kimenetelére. Egy csupán a sok millió ember közül.
-És... ha jól értettelek... ez a képzeletbeli ember üzenhet a feletteseinek, hogy nehézségekbe ütközött...
- Meg kell hosszabbítania Buenos Aires-i tartózkodását. Hosszú időre - szakította félbe Jean, és vadul szorongatta a kezét.
- S ha azok azt felelik: „nem" - még mindig elrejtőzhet a pampákon.
- Ne gúnyolódj rajtam! - kiáltott fel Jean hevesen.
- Nem gúnyolódom. Nem állítanám, hogy logikus válaszokat tudnék adni neked, de nem hiszem, hogy annak a férfinak, akiről beszélsz, olyan nagy mozgástere lenne. Gondolom, az effajta embereket rövid gyeplőre fogják. Esetleg másokat is elküldenek működési területére... bizonyos vagyok benne, hogy küldenek. A te stratégiád csak rövid távú haszonnal jár, a megtorlás pedig hosszú időre szól és irgalmatlan.
Jean lassan visszahúzta a kezét, s elkapta a pillantását Davidról. - Mégis, olyan hazardírozás ez, ami megérné a kockázatot. Nagyon szeretlek. Nem akarom, hogy bántódásod essék, és tudom, hogy vannak, akik a vesztedre törnek. - Elharapta a szót, és ismét Davidre nézett. - Ugye megpróbálnak megölni téged... ? Egyet az oly sok millió közül... én meg újra meg újra azt mondogatom magamban: „Csak őt ne. Ó, istenem, csak őt ne." Hát nem érted... ? Szükségünk van nekünk rájuk? Hát azok az emberek... bárkik legyenek is... annyira fontosak? A mi számunkra? Hát nem tetted meg már a magadét?
David viszonozta a pillantását, s azon kapta magát, hogy megérti, milyen roppant fontosságú a kérdés. Nem volt kellemes fölismerés... Valóban megtette már a magáét. Egész életét fenekestül felforgatták, amíg minden, ami idegen volt tőle, mindennapos jelenséggé nem vált.
S minek?
Az amatőrök kedvéért? Alan Swanson, Walter Kendall kedvéért?
A halott Ed Pace. A szétrohasztott Fairfax. Csak egy a sok millió közül.
- Senor Spaulding? - Egy pillanatra megdöbbent e szavak hallatán, annyira váratlanul érték. A box bejáratában szmokingos főpincér állt, ő szólította meg halkan.
- Igen?
- Telefonon keresik.
David a diszkrét férfiúra nézett. - Nem hozhatná ide az asztalhoz a telefont?
- Roppant sajnálom, és elnézését kérem. Ennél az asztalnál elromlott a telefondugó.
Spaulding természetesen tisztában volt vele, hogy ez hazugság.
- Helyes. - David kilépett a boxból. Azután hátrafordult Jeanhez. - Rögtön jövök. Igyál még egy kávét.
- És ha például italra támadna kedvem?
- Akkor rendelj egy italt. - David kifelé indult.
- David? -Jean halkan fölkiáltott, de eléggé hangosan, hogy a férfi meghallja.
- Tessék. - David megfordult. Jean ismét mereven nézte.
- „Tortugas" nem éri meg - mondta halkan. David úgy érezte, mintha nagy erővel gyomorszájon
vágták volna. Epe tolult a torkába, lélegzete elakadt, szemében szúrást érzett, amikor lenézett Jeanre.
- Rögtön jövök.
- Itt Heinrich Stoltz beszél - szólalt meg a telefonban egy hang.
- Vártam a hívását. Gondolom, a telefonközpont adta meg a számot.
- Nem kellett telefonálnom. Elrendeztük a dolgot. Húsz perc múlva egy zöld Packard áll meg a vendéglő előtt. Egy férfi kinyújtja a kezét az ablakon, ezúttal egy csomag német cigarettát tart majd. Gondolom, értékeli a jelképes ismétlést.
- Meg vagyok hatva. De lehet, hogy változtatni kell az időn, és más kocsit is kell küldenie.
- Változtatásról szó sem lehet. Herr Rhinemann hajthatatlan.
- Én is az vagyok. Valami közbejött.
- Sajnálom. Húsz perc múlva. Egy zöld Packard kocsi.
Stoltz letette a kagylót.
Nos, emiatt fájjon Stoltz feje, gondolta David. Egyetlen gondolat foglalkoztatta - minél előbb vissza akart menni Jeanhez.
Kilépett a homályos világítású sarokból, nagy nehezen átfurakodott a bárpult előtti tömegen; a támlátlan székek eltorlaszolták az útját. Sietett; az emberi és tárgyi akadályok elkeserítették, dühítették. Végül elért a vacsorahelyiség boltíves bejáratához, s az asztalok között gyors léptekkel igyekezett a leghátulsó box fele.
Jean Cameron már nern volt ott. Az asztalon egy cédula feküdt.
Az üzenetet egy koktélszalvéta hátlapjára írták, erősen rányomva szemkihúzó ceruzával. A szavakat kapkodva, szinte olvashatatlanul vésték a szalvétába:
„David. Bizonyára sok dolgod van - el kell menned néhány helyre -, és én ma este úgyis csak a terhedre vagyok..."
Semmi egyéb. Mintha Jean hirtelen abbahagyta volna az írást.
Zsebre gyűrte a szalvétát, és az éttermen át a bejárathoz rohant. A főpincér ott állt az ajtóban.
- Senor? Valami baj van?
- A hölgy a boxban. Hová ment?!
- Mrs. Cameron?
Úristen! villant át David fején, amint a nyugodtan álldogáló porteñóra pillantott. Mi folyik itt? Az asztalfoglalás az ő -David - nevére történt. Jean arra célzott, hogy mindössze egyszer járt ebben a vendéglőben.
- Igen! Mrs. Cameron! Az isten verje meg, hol van?!
- Néhány perce távozott. Beült az első szabad taxiba.
- Ide figyeljen...
- Senor - vágott a szavába a hajbókoló argentin -, odakinn egy úr várja. Ő majd kiegyenlíti a számlát. Folyószámlája van nálunk.
Spaulding kinézett a súlyos bejárati ajtó hatalmas üvegablakán. Meglátott egy, a járdán álldogáló férfit. Hófehér vászonöltönyt viselt.
David kilépett az ajtón, és odament hozzá.
- Engem keres?
- Csupán várok önre, Herr Spaulding. Hogy elkísérjem. A kocsi tizenöt perc múlva lesz itt.
A nagy, zöld Packard az úttest túloldalán, közvetlenül a vendéglő bejáratával szemközt állt meg. A nyitott ablakban megjelent a sofőr karja, kezében fölismerhetetlen márkájú cigarettacsomagot tartott. A fehér vászonöltönyös férfi udvarias kézmozdulattal hívta Spauldingot, tartson vele...                         
Amint David közelebb ért a kocsihoz, meglátta, hogy a sofőr rövid ujjú, kötött, fekete inget visel, amely nemcsak szabadon hagyta, de ki is emelte izmos karját. Arca borostás, szemöldöke bozontos - úgy festett, mint egy rossz arcú kikötőmunkás. Spaulding bizonyosra vette, hogy nem véletlenül keltették durva benyomását. A mellette haladó férfi kinyitotta a kocsi ajtaját, s David beszállt.
Egyetlen szó sem hangzott el. A kocsi dél felé száguldott, vissza Buenos Aires központjába, majd északkeletnek fordulva az Aeropark kerületbe ért. David kissé meglepődött, amikor a sofőr rátért a folyóval párhuzamos, széles országúira. Ugyanezen az úton hajtott délután Leslie Hawkwooddal. Eltűnődött, vajon szántszándékkal választották-e ezt az útvonalat, s elvárják-e tőle, hogy megjegyzést tegyen e véletlen egybeesésre.
Hátradőlt, semmi jelét sem adta, hogy bármit is fölismert volna.
A Packard gyorsított az immár balra kanyarodó széles part menti úton, amely a folyót követve az északnyugati hegyek közé vezetett. A kocsi azonban nem tért rá valamelyik útelágazásra, ahogyan David tette néhány órája. A sofőr ehelyett tartotta a nagy sebességet. A reflektorfényben egy pillanatra megcsillant egy világító országúti jelzés: Tigre 12 kilométer.
Az országúton gyér volt a forgalom; az ellenkező irányból időnként fel-feltűnt egy kocsi, néhány előttük haladót pedig megelőzött a Packard. A sofőr állandóan a külső és belső visszapillantó tükreit nézte.
Egy hosszú útkanyarulat közepén a Packard lassított. A sofőr a David mellett ülő fehér vászonruhás férfi  felé biccentett.
- Most pedig kocsit cserélünk, Herr Spaulding -szólalt meg a férfi; zakózsebébe nyúlt, és pisztolyt húzott elő.
Előttük egyetlen épület állt, egy elővárosi vendéglő vagy kocsma; körfelhajtó vezetett a bejáratához, majd elkanyarodott oldalirányba, egy hatalmas parkolóhelyre. Az épület előtti pázsitról fényszórók világították meg a bejáratot.
A sofőr felhajtott a bejárat elé. A Spaulding mellett ülő férfi megérintette David vállát.
- Legyen szíves, szálljon itt ki! Egyenesen menjen be. David benyitott az ajtón. Meglepetten tapasztalta, hogy az egyenruhás portás ott marad a bejáratban, egy lépést sem tesz a Packard felé. Ehelyett sietve megindult a bejárat elől, s végigment a murvás felhajtón az épület oldalában levő parkolóhely felé. Spaulding kinyitotta a bejárati ajtót, és egy vendéglő szőnyeges előcsarnokában találta magát; a fehér öltönyös férfi szorosan a nyomában maradt, pisztolyát azonban a zsebébe süllyesztette.
Ahelyett, hogy továbbhaladtak volna az étterem felé, a férfi udvariasan megfogta David könyökét, majd kopogtatott egy, az előtérből nyíló, szemmel láthatóan kis irodahelyiség ajtaján. Az ajtó kinyílott, s ők beléptek a szobába.
Parányi irodahelyiség volt, de ez nem tett mélyebb benyomást Spauldingra. Figyelmét a szobában tartózkodó két férfi ragadta meg. Az egyiken hófehér vászonöltöny volt, a másikon - és David akaratlanul is nyomban elmosolyodott - pontosan az az öltözék, amit ő viselt: világoskék, csíkos kordkabát és sötét színű nadrág. A második férfi pontosan olyan testalkatú, magasságú volt, mint ő, még a haj- és bőrszíne is megegyezett az övével.
Davidnek nem maradt több ideje a szemlélődésre. Az újonnan megjelent fehér öltönyös leoltotta a kis irodahelyiség villanyát, egy íróasztallámpát. A Spauldingot kísérő német kinézett a körkörös kocsifelhajtóra nyíló egyetlen ablakon.
- Schnell - szólalt meg halkan. - Beeilen Sie sich.... Danke...
A két férfi az ajtóhoz sietett, és kilépett az előtérbe. Az ablaknál álló német körvonalai kirajzolódtak a bejárattól beszűrődő fényben. Intett Davidnek.
- Kommen Sie hier!
David az ablakhoz lépett, és a férfi mellé állt. Odakinn, a kocsifelhajtón állt a két hasonmásuk; beszéltek valamit, és gesztikuláltak, mintha vitatkoznának - csak jelentéktelen nézeteltérésről lehetett szó, nem került sor heves szóváltásra. Mindketten cigarettáztak, arcukat többnyire eltakarta a kezük. Háttal álltak az országúinak.
Egyszerre csak jobbról egy kocsi jelent meg a parkoló felől, s a két férfi beszállt. A kocsi lassan megindult bal felé, az országúti bejárat irányába. Néhány pillanatra lefékezett, kivárta a megfelelő pillanatot, amikor bevetheti magát a gyérülő éjszakai forgalomba. Hirtelen megugrott, átvágott az országút jobb oldalára, és elrobogott déli irányban, a város felé.
David nem egészen értette, miért volt szükség e gondosan kitervelt komédiára. Éppen meg akarta kérdezni a mellette álló ferfit, de még mielőtt megszólalt volna, az ablaküvegben.észrevette, hogy a közvetlenül mellette álló férfi szája körül mosoly játszadozik. Spaulding kinézett az ablakon.
Vagy ötven yardra tőlük, a folyóparti út mellett reflektorok villantak föl. Egy északnak tartó autó gyorsan megfordult a széles országúton, és hirtelen fölgyorsítva elszáguldott dél felé.
A német elvigyorodott. - Amerikanische... Kinder.
David hátralépett. A férfi az íróasztalhoz lépett, és fölkattintotta a lámpát.
- Érdekes bemutató volt -jegyezte meg Spaulding. A férfi fölpillantott. - Egyszerűen csak... hogyan is mondják angolul, eine Vorsichtsmassnahme... egy...
-  Óvintézkedés - mondta David.
- Ja. Úgy van, hiszen maga beszél németül... Jöjjön ! Herr Rhinemannt nem szabad tovább várakoztatnunk, mint ahogyan... az óvintézkedések megkövetelik.
Spaulding arra gondolt, hogy ezt a földutat még nappali fényben is nehezen lehetne észrevenni. Utcai lámpák nem égtek, csak a hold fátyolos fénye világított - úgy tűnt, mintha a Packard a kemény úttestről egy egekig tornyosuló fekete falba fordult volna be. Ehelyett azonban David a föld félreismerhetetlen zaját hallotta a kerekek alól, amint a kocsi hirtelen nekilendült, a sofőr teljes biztonsággal igazodott el a számtalan kanyar és egyenes útszakasz között. Vagy fél mérföldet tehettek meg az erdőben, amikor a földút váratlanul kiszélesedett, s ismét sima és kemény útburkolatra értek.
Óriási parkolóba fordultak. Fekete ég borult a térségre, amelynek távoli túlsó végén egymástól egyenlő távolságban négy széles, középkori benyomást keltő, kőből faragott kapufélfa meredezett. Mindegyik kőoszlop tetejére tömör reflektort szereltek, a fénycsóvák keresztezték egymást, megvilágították az egész térséget, sőt még a parkolón túli erdőt is. A vaskos oszlopok között sűrű rácsozatú vaskerítés húzódott, s ennek a közepén nyílott a nyilvánvalóan elektronikusan működtetett, bordázott acélkapu.
Mindenütt félig-meddig katonai szabású, sötét inges, sötét nadrágos férfiak őgyelegtek, egyesek kutyákat tartottak pórázon.
Dobermanokat. Az izmos testű kutyák pórázukat rángatva, dühödten ugattak.
Gazdáik parancsszavára elhallgattak.
A fehér vászonöltönyös férfi kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt. A legnagyobb kapufélfához lépett; a kerítés túloldalán egy őr jelent meg. Néhány szót váltottak. David látta, hogy az őr mögött sötét beton- vagy gipsz- vakolatos, elkerített építmény húzódik; vagy húsz láb hosszúságú lehetett, kis ablakain fény szűrődött ki.
Az őr visszatért a miniatűr épületbe, a fehér öltönyös férfi pedig ismét a Packardhoz lépett.
- Néhány percig várnunk kell - közölte, miközben elhelyezkedett a hátsó ülésen.
- Azt hittem, sietős a dolgunk.
- Sietős volt, hogy ideérjünk, hogy tudassuk Herr Rhinemann-nal, megérkeztünk. De ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy be is bocsátanak.
- Szívélyes alak -jegyezte meg David.
- Herr Rhinemann olyan lehet, amilyen csak akar. Tíz perc elteltével az acélbordás kapu lassan kitárult, és a sofőr megindította a motort. A Packard elsiklott az őrház és az őrség előtt, a dobermanok ismét veszett ugatásba kezdtek, mígnem gazdáik újra elhallgattatták őket. A kanyargós út felfelé vezetett és megint csak egy hatalmas parkolóba torkollott egy óriási fehér udvarház előtt; széles márványlépcső vezetett föl egy olyan hatalmas kettős tölgyfa ajtóhoz, amilyet David még életében nem látott. Itt is reflektorfény árasztotta el az egész térséget. A külső épülettel ellentétben az udvar közepén szökőkút csobogott, s a fénypászmák visszaverődtek a vízpermetről.
Mintha csak a háború előtti Dél egyik pompás ültetvényépületét kövenként, deszkánként és márványtömbönként szétszedték, majd egy argentin erdőség mélyén ismét fölépítették volna.
Lenyűgöző látvány volt, bár masszív építészeti koncepciója meglehetősen félelmetesen hatott. Az építőmérnök David fölháborodott, ugyanakkor azonban el is ámult. Az anyagköltség nyilván csillagászati összegre rúghat, a talajegyengetés és elszállítás módszerei elképesztőek lehettek.
Az összköltség pedig minden bizonnyal hihetetlenül magas volt.
A német kiszállt, a kocsit megkerülve a David felőji ajtóhoz lépett, és kinyitotta.
- Most búcsút veszünk magától. Kellemes út volt. Menjen az ajtóhoz - beengedik. Auf Wiedersehen.
David kiszállt, és megállt a márványlépcső előtti betonozott térségen. A zöld Packard elindult lefelé a kanyargós úton.
Spaulding majdnem egy percen át egyedül állt a ház előtt. Ha figyeli valaki - és ennek eshetősége átvillant az agyán -, az illető ámuló látogatónak vélheti, akit lenyűgöz az elébe táruló pompa. E vélemény részben igaz is lett volna; Spaulding másik énjével azonban az udvarház földibb részleteire figyelt: az ablakokra, a tetőre, a ház két oldalán húzódó pázsitos térségekre.
Tudta, hogy szüntelenül agyába kell vésnie a bejutás és kijutás módjait: sohasem szabad túlságosan valószínűtlenként elvetnie a váratlan tényezőket.
Fölment a lépcsőn, és a hatalmas, tömör fakapu felé indult. A kapun nem látott sem kopogtatót, sem csengőt; de nem is számított arra, hogy talál ilyesmit.
Hátrafordulva szemügyre vette a fényben úszó térséget. Egyetlen ember sem mutatkozott, sem őrök, sem személyzet. Senki.
Csönd. Még az erdő hangjai is tompítottnak tűntek. A csöndet csak a szökőkút csobogása törte meg.
Mindez természetesen azt jelentette, hogy láthatatlan szemek, füllel ki nem vehető suttogások irányították rá a figyelmet.
Kinyílt a kapu, s ott állt Heinrich Stoltz.
-  Isten hozta a Habichtsnestben, Herr Spaulding. Héjafészek - ugye milyen találó, bár kissé színpadias elnevezés?
David belépett. Jól sejtette, az előcsarnok gigantikus méretű lesz; a sok ezer kristálykúpból összerakott csilláron túl márványlépcső vezetett fölfelé. A falakat aranyszövet borította, ezüst falikarok alatt reneszánsz festmények lógtak.
-  Ilyen madárfészket még nem láttam.
- Igaza van. Úgy vélem azonban, hogy a Habichtsnest a fordításban veszít valamelyest a zamatából. Jöjjön, menjünk! Herr Rhinemann odakinn van, a folyóra néző erkélyen. Kellemes az este.
Elhaladtak a groteszk, de gyönyörű csillár alatt, majd a márványlépcsőn túl, a nagy csarnok végében emelkedő árkádsorhoz értek, mely az egész épület hosszában futó óriási teraszra vezetett. Tükörfényes üveglapokkal borított fehér kovácsoltvas asztalok és élénk színű párnás, különböző méretű székek várták őket. Az árkádsor mindkét oldalán nagy, kétszárnyú ajtók sora látszott; feltehetőleg az óriási ház különböző lakosztályaiba nyíltak.
A teraszt derékmagasságú kőkorlát szegélyezte, amelyet szobrok és növények díszítettek. A balkonról a távolban a Rio Luján látszott. A terasz bal oldali végén egy kapuval elválasztott kis plató emelkedett, amely fölött roppant vastag kábelek húzódtak. Egy drótkötélpálya végállomása volt, s a kábelek nyilván levezettek egészen a folyóig.
David szemével beitta a gyönyörű látványt, s fölkészült arra, hogy mindjárt meglátja Rhinemannt. De a teraszon egy teremtett lélek sem tartózkodott. A korláthoz lépett, és letekintve vagy húsz lábbal lejjebb egy másik teraszt pillantott meg. A nagy úszómedencét, melyről még a csempével kirakott pályavonalak sem hiányoztak, a kékeszöld víz alól reflektorok világították meg. Az úszómedence körül és szerte a teraszon napernyős fémasztalok álltak elszórtan. Mindezt gyönyörűen nyírott pázsit ölelte körül, s Davidnek úgy tűnt, hogy még soha életében nem látott ahhoz hasonló dús zöldet, mint ami a különböző fényárnyalatokban itt eléje tárul. Kissé zavarta az összhangot, hogy a sima felületet cölöpök és kis kapuk körvonala - egy krikettpálya -szakította meg.
- Remélem, egy nap majd kilátogat hozzánk, és élvezi egyszerű kis örömeinket, Spaulding ezredes.
Davidet meglepte a sajátos, halk hang. Hátrafordult. A nagy csarnokba vezető bolthajtás árnyékában egy férfi állt.
Erich Rhinemann természetesen már egy ideje figyelte.
Most kilépett az árkád homályából. Meglehetősen magas férfi volt, egyenes szálú ősz haját választék nélkül, simán hátrafésülve viselte. Magasságához képest kissé zömöknek tűnt - „erőteljes" lett volna a pontos jelző, ám derékbősége megcáfolta volna ezt a meghatározást. Nagy, húsos, mégis finom metszésű kezében szinte eltűnt a borospohár.
Most úgy esett rá a fény, hogy David világosan láthatta az arcát. Spaulding maga sem tudta, miért, de ez az arc megriasztotta. Széles arc volt, széles homlokkal, a meglehetősen széles, lapos orr alatt szélesek voltak az ajkak is. S David egyszerre csak megértette, mi riasztotta meg.
Erich Rhinemann korosodó férfi volt. Az erősen napbarnított bőr csupán az évek során millióra szaporodott ráncok leplezésére szolgált; keskeny szeme öreges, duzzadt hurkák közé süppedt; a kifogástalanul szabott sportzakó és nadrág egy nálánál jóval fiatalabb férfihez illett volna.
Rhinemann vesztes csatát vívott, s ezen még vagyona sem változtathatott.
- Habichtsnest ist prächtig. Unglaublich - szólalt meg udvariasan David, de hangja nem csengett szavaihoz mérten lelkesen.
- Ön nagyon kedves - felelte Rhinemann, kezet nyújtva. - És udvarias is. De semmi ok nincs rá, hogy ne angolul beszéljünk... Jöjjön, foglaljon helyet! Megkínálhatom egy itallal? - A bankár a legközelebbi asztal felé indult.
- Köszönöm, nem kérek! - felelte David, miközben Rhinemann-nal szemben ült le. - Sürgős dolgom van Buenos Airesben.  Megpróbáltam ezt elmagyarázni Stoltznak is, de ő letette a kagylót.
Rhinemann a rezzenéstelen arccal a kőkorlátnak támaszkodó Stoltzra pillantott. - Szükség volt erre? Herr Spauldinggal nem szabad így bánni.
- Attól tartok, nagyon is szükséges volt, mein Herr. Amerikai barátunk saját érdekében. Jelentették nekünk, hogy követik; mi fölkészültünk az ilyen esetekre.
- Ha követtek, akkor csak maguk lehettek.
- Csak utána, ezredes; ezt nem tagadom. Azt megelőzően nem volt okunk rá.
Rhinemann keskenyre húzott szemmel Spauldingra pillantott. - Ez aggasztó. Ki követhette önt?
- Beszélhetnénk négyszemközt? - kérdezte David, és egy pillantást vetett Heinrich Stoltzra.
A bankár elmosolyodott. - Megállapodásunkban semmi sincsen, amiből ki kellene rekesztenünk a Botschaftssekretär-t. Egyik legértékesebb munkatársam Dél-Amerikában. Nincsen titkom előtte.
- Úgy vélem, ezt nem tudhatja, amíg négyszemközt nem beszéltünk.
- Amerikai ezredesünk talán feszélyezett - vetette közbe Stoltz támadó éllel. - A lisszaboni ügynököt saját kormánya ugyanis nem tartja megfelelő felkészültségűnek. Amerikai megfigyelés alá helyezték.
David cigarettára gyújtott. Nem felelt a német attasénak.
- Ha így áll a dolog - szólalt meg Rhinemann nagy, finom metszésű kezével gesztikulálva -, akkor semmi okunk kirekeszteni őt. S nyilvánvalóan nem lehet más magyarázata.
- Mi vásárlunk - mondta David halkan, de erősen hangsúlyozva a szavakat. - Önök eladnak... lopott árut.
Stoltz közbe akart vágni, de Rhinemann fölemelte a kezét.
- Amire ön utal, az lehetetlen. Megállapodásunk a legnagyobb titokban történt; teljes egyetértésre jutottunk. Herr Stoltz pedig élvezi a főparancsnokság bizalmát. Sokkalta inkább, mint a nagykövet.
- Nem szeretek ismétlésekbe bocsátkozni -jelentette ki haragosan David. - Kiváltképpen nem, ha én fizetek.
- Hagyjon magunkra, Heinrich - mondta Rhinemann, de szemét nem vette le Spauldingról.
Stoltz mereven meghajolt, és gyors léptekkel, dühösen távozott a bolthajtáson át a nagy előcsarnokba.
- Köszönöm! - David kényelmesen elhelyezkedett a székében, és végigpillantott a ház második és harmadik emeletének kis erkélyein. Azon tűnődött, vajon hány ember lehet az ablakok mögött, figyelve, ugrásra készen az első rossz mozdulatára.
- Nos, négyszemközt vagyunk, ahogy kívánta - szólalt meg ingerültségét alig leplezve a német emigráns. -Miről van szó?
- Stoltz megbélyegzett ember - mondta Spaulding. Elhallgatott, kíváncsi volt, hogyan reagál a bankár e hír halltán. Amint az várható volt, Rhinemann meg sem rezdült. David úgy vélte, talán nem értette pontosan, mit mondott, ezért folytatta. - A nagykövetségen nem adnak neki hiteles információt. Nálunk jobbat kaphatna.
- Képtelenség. - Rhinemann mozdulatlanul ült, keskeny szeme kissé bandzsított, s mereven nézte Davidet. - Mire alapozza ezt a kijelentését?
- A Gestapo. Stoltz azt állítja, Buenos Airesben jelenleg nem tevékenykednek gestapósok. Téved. Itt vannak. El vannak szánva arra, hogy keresztbe tegyenek önnek. Keresztbe tegyenek nekünk.
Erich Rhinemann magabiztossága megroppant, jóllehet alig észrevehetően. A szeme alatti táskák egy parányit megrezzentek, pillantása pedig - ha ez egyáltalán lehetséges, gondolta David - még acélosabbá vált.
- Lenne szíves ezt kifejteni!
- Előbb válaszokat kívánok a kérdéseimre.
- Válaszokat kíván... ? - csattant föl Rhinemann. Megmarkolta az asztal szélét, őszülő halántékán kidagadtak az erek. Elharapta a mondatot, majd visszanyerve nyugalmát, így folytatta: - Elnézést kérek! Nem szoktam feltételekhez.
- Efelől bizonyos vagyok. Másrészt viszont én nem szoktam hozzá olyan összekötőkhöz, mint Stoltz, aki nem veszi észre, mennyire sebezhető. Az efféle alakok ingerelnek... és aggasztanak.
- A kérdések. Mik lennének?
- Föltételezem, a tervrajzokat már kihozták?
- Megtörtént.
- Úton vannak?
- Ma éjszaka érkeznek.
- Korábban a megbeszélt időpontnál. Az emberünk csak holnapután érkezik.
- Ezúttal önt tájékoztatták tévesen, Herr Colonel. Lyons, az amerikai tudós, holnap érkezik.
David néhány pillanatig némán ült. A múltban maga is gyakran élt ezzel a fogással másokkal szemben, így hát nem látszott rajta meglepődés.
- Holnapután várják San Telmóban - mondta végül. - A változtatás jelentéktelen, de Kendall ezt közölte velem.
- Mielőtt felszállt volna a Pan American gépre. Ezt követően mi még beszéltünk vele.
- Nyilván nagyon sok emberrel beszélhetett. Van a változásnak valami oka?
- Az ütemezés lassítható vagy gyorsítható, attól függően, ahogyan a helyzet megköveteli...
- Vagy megváltoztatható, hogy zavarba hozzanak valakit - vágott közbe David.
- Ezúttal szó sincs ilyesmiről. Semmiféle oka sincs a változtatásnak. Amint azt ön oly tömören megfogalmazta, mi eladunk, maguk vásárolnak.
- S természetesen semmi sem indokolja, miért jelent meg a Gestapo Buenos Airesben...
- Talán inkább később térjünk vissza erre a kérdésre, helyes? - vetette közbe Rhinemann.
- Egy pillanat - felelte Spaulding, észrevéve, hogy, a német ismét kezd ingerültté válni. - Tizennyolc órába telik, amíg eljuttatom a rejtjeleimet Washingtonba. Futár viszi őket, vegyipecsétes borítékban.
- Stoltz ezt elmondta nekem. Önök ostobák. A rejtjeleket már el kellett volna küldeni.
- Eine Vorsichtsmassnahme, mein Herr - mondta David. - Nyíltan beszélek: nem tudom, kit vásároltak meg a nagykövetségünkön, de hogy megvásároltak valakit, az szent. A rejtjelek megvásárlásának megvan a módja. A hiteleseket csak akkor adjuk le rádión, ha Lyons meggyőződött a tervrajzok valódiságáról.
- Akkor pedig gyorsan kell lépnie. Reggel repülőgépen elküldi a rejtjeleit, én pedig holnap este kihozom San Telmóba az első fénymásolat-sorozatot... Eine Vorsichtsmassnahme. A második sorozatot akkor kapja meg, ha közölte velünk, Washington hajlandó átutalni az összeget Svájcba... az önök által egyeztetett rejtjel kézhezvétele alapján. Nem hagyhatja el Argentínát, amíg értesítést nem kapok Bernből. Van itt egy Mendarro nevű kis repülőtér. Itt a közelben. Az embereim felügyelete alatt áll. Ott várja önt a gépe.
- Egyetértek. - David elnyomta a cigarettáját. -Holnap este a fénymásolatok első sorozata. A fennmaradó rész huszonnégy órán belül... Most már van ütemtervünk. Engem csakis ez érdekel.
- Gut! S most térjünk vissza erre a Gestapo-ügyre. - Rhinemann ültében előrehajolt, halántékán az erek ismét kék patakokként duzzadtak ki nap égette bőrén. - Most mondja el, amit tapasztalt!
Spaulding részletesen beszámolt az eseményekről.
Amikor befejezte, Erich Rhinemann már zihálva lélegzett. A redők mélyén ülő keskeny szeme dühösen villogott, de uralkodott magán.
- Köszönöm! Bizonyos vagyok benne, hogy kell lennie magyarázatnak. A tervnek megfelelően folytatunk mindent... Nos, hosszú, nehéz esténk volt. A kocsim visszaviszi a Córdobára. Jó éjszakát!

- Altmüller - harsogta Rhinemann. - Az, az, őrült! Az. a hülye!
- Nem értem - mondta Stoltz.
- Altmüller... - Rhinemann hangja elhalkult, de továbbra is szenvedélyesen csengett. Az erkély felé fordulva a sötétbe borult tájhoz és az odalenn hömpölygő folyóhoz intézte szavait. - Miközben őrült kísérleteket tesz, hogy elhatárolja a főparancsnokságot Buenos Airestől... hogy fehérre mossa a drágalátos minisztériumát, végül a saját Gestapója fogja elkapni!
- Nincsenek gestapósok Buenos Airesben, Herr Rhinemann -jelentette ki rendíthetetlenül Stoltz. - A lisszaboni ügynök hazudik.
Rhinemann megfordult, és a diplomatára szegezte a pillantását. - Tudom, mikor hazudik valaki, Herr Stoltz - mondta jegesen. - Ez a lisszaboni igazat beszélt; semmi oka sem lett volna hazudni... Ha tehát Altmüllert nem kapták el, akkor elárult engem. Ide küldte a Gestapót, esze ágában sincsen végigcsinálni a tranzakciót. Meg akarja kaparintani a gyémántokat, azután megsemmisíti a tervrajzokat. A zsidófalók kelepcébe csaltak.
- Én vagyok az egyetlen összekötő Franz Altmüller-hez. - Stoltz a külügyi szolgálatban eltöltött évtizedek során kialakított legmeggyőzőbb hangján beszélt. -Ezt, Herr Rhinemann, ön rendezte el így. Semmi oka kételkedni bennem. Az emberek a raktárban, Ocho Calléban már majdnem elkészültek a munkával. A Koening-gyémántokat egy-két nap múlva verifikálják, a futár pedig még ma éjszaka leszállítja a tervrajzokat. Minden a terv szerint halad. A tranzakció létrejön.
Rhinemann ismét elfordult. Vaskos, ám finoman metszett kezét a korlátra helyezte, és kitekintett a távolba. - Egyetlen módon bizonyosodhatunk meg - szólalt meg halkan. - Rádiózzon Berlinbe. Azt kívánom, hogy Altmüller jöjjön Buenos Airesbe. Máskülönben nem lesz tranzakció.

31.

A fehér vászonöltönyös német átöltözött: a Rhinemann-őrök félig katonai egyenruháját viselte. A kocsiban más sofőr ült. Argentin.
A kocsit is kicserélték. Mahagóni szerelvényfalas, szürke filc kárpitozású és ablakfüggönyös, hatüléses Bentley volt. Az efféle autó méltónak ítéltetett a vezető brit diplomaták számára, de nagykövet már nem járhatott volna vele - a kocsi csupán igen előkelő volt. Ez is jellemző Rhinemannra. vélte David.
A sofőr az éjsötét, rejtett földútról rákanyarodott a sötétbe borult part menti országúira. Benyomta a gázpedált, a Bentley megugrott. A Spaulding mellett ülő német cigarettával kínálta Davidet, aki némán nemet intett a fejével.
- Azt mondta, az amerikai nagykövetségre vigyük, señor? - kérdezte a sofőr, kissé oldalt fordulva, de közben nem vette le szemét a kerekek alatt száguldó útról. - Attól tartok, ezt nem tehetem meg. Señor Rhinemann úgy rendelkezett, vigyem a Córdobán levő bérházba. Elnézést kérek!
- Nem térhetünk el az utasításainktól - tette hozzá a német.
- Remélem, sohasem térnek el azoktól. Mi rendszerint így nyerjük meg a háborúkat.
- Sértése nem helyénvaló. Részemről teljesen közömbös vagyok.
- Erről megfeledkeztem. A Habichtsnest semleges. - David ezzel véget vetett a társalgásnak; kényelmesen elhelyezkedett az ülésén, keresztbe rakta a lábát, és némán bámult ki az ablakon. Egyvalamire tudott csak gondolni: hogyan juthatna el minél előbb a nagykövetségre és Jeanhez. Jeanhez, aki kiejtette a „Tortugas" szót.
Ismét a megfoghatatlan „Tortugas"!
Honnan tudhatta? Elképzelhető, hogy ő is benne van?
„Tortugas nem éri meg." Ezt Jean mondta. Könyörgött neki.
Leslie Hawkwood is könyörgött. Leslie négyezer mérföldet utazott, hogy dacolva mindennel, könyörögjön neki. Fanatikusan.
Tűnj el Buenos Airesből, David!
Lehetséges, hogy van valami összefüggés a dolgok között?
Ó, uramisten! - gondolta. Valóban van valami összefüggés?
- Senorok!
A sofőr rekedt kiáltása kizökkentette gondolataiból Davidet. A német nyomban - ösztönösen - hátrafordult ültében, és kitekintett a hátsó ablakon. Egyetlen szót szólt.
- Mióta?
- Túl régen ahhoz, hogy vitás legyen. Figyelt? -Nem.
- Három kocsit hagytam el. Semmi jel. Azután lelassítottam, és a jobb szélső sávba húzódtam. Ragad hozzánk. Közeledik.
- A kettes hegyi körzetben vagyunk, ugye? - kérdezte a német.
Si... Gyorsan közeledik. Gyors kocsi, az országúton beér minket.
- Induljon föl a Colinas Rojasba! Forduljon be jobbra a következő elágazásnál! Bármelyik útra! - parancsolta Rhinemann embere, s beszéd közben zsebéből előhúzta pisztolyát.
A Bentley élesen kanyarodott, átlósan kivágódott jobbra; David és a német a hátsó ülés bal oldalára zuhant. Az argentin gázt adott, megindult fölfelé a hegynek, egyes állásba rántotta a sebességváltót, és a kocsi másodperceken belül nagy sebességgel száguldott. Az előttük emelkedő második hegy előtt kis fennsíkra értek, a lapály mintegy összekötötte a két hegyet, amit a sofőr arra használt ki, hogy még nagyobb sebességre túráztassa föl a motort. A Bentley, akár egy óriási lövedék, egyre gyorsulva száguldott előre.
A második hegy meredekebb volt, de a kezdeti sebesség túlsegítette ezen a kocsit. Nagy sebességgel haladtak fölfelé; a sofőr ismeri a kocsiját, gondolta David.
- Ott vannak a fényszórók! - kiáltott föl a német. -Követnek minket!
- Van néhány sík szakasz - ...legalábbis úgy gondolom - mondta a sofőr, de továbbra is az útra összpontosította figyelmét. - E hegyvonulat után. Ott sok a bekötőút, megpróbálunk elrejtőzni valamelyiken. Talán elmennek mellettünk.
- Nem. - A német még mindig a hátsó ablakon kémlelt ki. Anélkül, hogy odanézett volna, ujjaival ellenőrizte pisztolyának tárát, majd elégedetten rákattintotta a reteszt. Azután visszafordult az ablaktól, és az ülés alá nyúlt. A Bentley meg-megugrott, és remegve haladt fölfelé a földúton; a német káromkodva kapkodott a lába között.
Spaulding hallotta a fémreteszek csappanását. A német az övébe dugta a pisztolyt, majd szabad kezével lenyúlt az ülés alá. Egy széles csövű automata fegyvert húzott elő; David fölismerte - a legújabb, legnagyobb tűzerejű harctéri fegyver volt, amelyet a Német Birodalom kifejlesztett. A német által villámgyorsan behelyezett ívtárban több mint negyven sorozat 30-as kaliberű lövedék volt.
- Igyekezzék a sík szakaszokra - szólalt meg Rhine-mann embere. - Hadd érjenek közel.
David fölegyenesedett. Az elülső ülés hátán húzódó bőrszíjba kapaszkodott, bal kezét nekifeszítette az ablakkeretnek. Ráförmedt a németre: - Ne használja ezt! Nem tudja, kicsodák.
A fegyvert szorongató férfi rövid pillantást vetett Spauldingra, azután figyelemre sem méltatta. - Tudom, mi a kötelességem. - A hátsó ablak jobb széléhez nyúlt, ahol a filcbe ágyazva egy kis fémgyűrű csillogott. Belehelyezte a mutatóujját, maga felé rántotta a gyűrűt, mire egy körülbelül tíz hüvelyk széles, négy hüvelyk magas rés támadt az ablakon.
David az ablak bal szélét kereste a szemével. Ott is volt egy karika meg egy nyílás.
Rhinemann kocsiját minden eshetőségre fölkészítették. Bármely nyomába szegődő autóra jól irányzott lövéseket adhattak le belőle; a látómező tiszta volt, s még ha a kocsi nehéz terepen nagy sebességgel száguldott is, ez nemigen okozott nehézséget a tüzelésben.
- S mi van, ha azok amerikai megfigyelők, akik engem fedeznek? - ordított David a németre, amint az föltérdelt az ülésen, és azon volt, hogy fegyverét behelyezze a résbe.
- Nem azok.
- Ezt nem tudhatja!
- Senorok! - kiáltott föl a sofőr. - Lejtőn lefelé megyünk, nagyon hosszú, széles kanyar jön. Emlékszem!
Odalenn magas füves mezők vannak. Síkság... Utak. Kapaszkodjanak!
A Bentley hirtelen előrebillent, mintha túlszáguldott volna a meredély szegélyén. Egyszerre csak olyan hosszasan, olyan váratlanul fölgyorsított, hogy a fegyvert szorongató német hátraesett, és teste a másodperc egy töredékéig a levegőben lebegett. Előrezuhant a vezetőülés hátába, a fegyvert maga elé tartotta, hogy fékezze az esést.
David nem habozott - nem is volt más választása. Megragadta a fegyvert, ujjai ráfonódtak az elsütőbillentyű házára, befelé rántotta az agyat, és kicsavarta a fegyvert a német kezéből. Rhinemann emberét meglepte Spaulding akciója. Az övéhez kapott a pisztolyáért.
A Bentley hihetetlen sebességgel zúdult alá a meredek lejtőn. Elérték a széles kanyart, amelyről az argentin beszélt; a kocsi hosszan oldalt dőlve imbolygott, mintha csak egy műszaki képtelenséget igyekezne bebizonyítani: csupán az egyik oldalának kerekei által előrehajtva, a kocsi másik oldala a talaj fölé emelkedett -így száguldott.
David és a német egymással szemben háttal nekifeszült a kocsi falának, merev lábukat megvetették a filcszőnyegen.
-  Ide azzal a fegyverrel! - a német David mellének irányozta pisztolyát. David a hóna alatt szorongatta a puska agyát, ujja a ravaszon volt, a szörnyűséges fegyver csöve egyenest a német gyomrának irányult.
-  Ha lő, én is lövök - ordította vissza. - Én talán megúszom, maga semmiképpen. Szétfröccsen a kocsiban!
Spaulding látta, hogy a sofőr pánikba esett. A hátsó ülésen folyó dráma súlyosbítva a hegy, a sebesség és a kanyarok okozta nehézségekkel - mindez több volt annál, amivel meg tudott volna birkózni.
- Senorok! Madre de Jesús...! Megölnek minket!
A Bentley egy pillanatra nekiütődött az út köves szegélyének; iszonyú ütést éreztek. A sofőr visszaegyensúlyozta a kocsit az út közepére.
- Ostobán viselkedik - szólalt meg a német. - Azok ott magára vadásznak, nem ránk!
- Honnan tudhatom. Nem ölök embert feltételezés alapján.
- Inkább minket öl meg? Minek?
- Nem akarom, hogy bárkit is megöljenek... Tegye le azt a pisztolyt! Mindketten ismerjük az esélyeket.
A német habozott.
Újabb lökés; a Bentley egy nagyobb kőnek vagy egy letört ágnak ütközött. Ez megtette a magáét - Rhinemann embere az ülésre rakta a pisztolyát.
A két ellenfél nekigyürkőzött; David a német kezét, a német az automata fegyvert figyelte.
- Madre de Diós! - Az argentin kiáltása immár nem rettegést,    hanem    megkönnyebbülést    fejezett   ki. A Bentley fokozatosan lassított. David kikémlelt a szélvédőn. Kifelé haladtak a hegyi kanyarokból; a távolban sík mezők húzódtak, miniatűr pampák verték vissza a tompa holdfényt. Átnyúlt és elvette az ülésről a német pisztolyát. Váratlan mozdulat volt, Rhinemann embere nagyon elégedetlen volt magával.
- Fújja ki magát - szólt oda Spaulding a sofőrnek. -Gyújtson rá. És vigyen vissza a városba.
- Ezredes! - ordított föl a német. - Lehet, hogy magánál vannak a fegyverek, de mögöttünk van egy kocsi! Ha nem is fogadja meg a tanácsomat, legalább hagyja, hogy letérjünk az útról!
- Nincs vesztegetni való időm. Nem azt mondtam neki, hogy lassítson, csak azt, hogy fújja ki magát.
A sofőr egy síkabb útszakaszra ért, és ismét gyorsított. Eközben megfogadta David tanácsát, és rágyújtott. Megint ura volt a kocsijának.
- Üljön vissza! - rendelkezett Spaulding, és féltérdre ereszkedve ferdén, a jobb sarokba húzódott; könnyedén, de éberen fogta az automata fegyvert.
Egyszerre csak megszólalt rémült, tompa hangon az argentin. - Megint itt vannak a fényszórók. Gyorsabban közelednek, mint ahogyan mi hajtunk... Mit kívánnak, mit tegyek?
David latolgatta a lehetőségeket. - Adjunk nekik esélyt, nézzük meg, hogyan reagálnak... Elég világos a hold, hogy láthassuk az utat, ha kikapcsoljuk a fényszórókat?
- Egy ideig. Nem sokáig. Nem emlékszem... - Kapcsolja ki-be őket! Kétszer... Most!
A sofőr teljesítette a parancsot. A hatás meghökkentő volt: a váratlan sötétség, a hirtelen fényáradat - miközben a Bentley az út két oldalán hajladozó magas fű között száguldott.
David a hátsó ablakon figyelte az üldöző autó fényszóróit. Semmi válasz sem érkezett a jelzésre. Azon töprengett, elég világos volt-e a jelzés, kifejezte-e békés szándékukat.
- Villogjon ismét - parancsolt a sofőrre. - Hagyja kikapcsolva néhány ütemre... másodpercre. Most!
A műszerfal felől kattanások hallatszottak, a fényszórók három-négy másodpercre elsötétedtek. Ismét kattanások, ismét sötétség.
S ekkor bekövetkezett.
Az üldöző gépkocsiból lövéssorozatot adtak le rájuk. A hátsó ablak üvege szétrepedt, a szilánkok szerte repültek, befúródtak a bőrbe a kárpitozásba. David érezte, hogy arcán vér csorog; a német fájdalmában fölkiáltott, és vérző bal kezét szorongatta.
A Bentley elfarolt, a sofőr jobbra-balra tekerte a kormányt, a kocsi cikcakkban robogott tovább.
- Most megkapta a válaszát! - ordította Rhinemann embere; keze vérzett, pillantásában düh és rémület keveredett.
David gyorsan a német kezébe nyomta a fegyvert. -Használja!
A német a résbe csúsztatta a csövet. Spaulding fölugrott az ülésre, hátrarántotta az ablak bal oldalán lévő fémkarikát, és célzásra emelte pisztolyát.
A mögöttük robogó kocsiból újabb sorozat ropogott. Egy nagy kaliberű géppisztolyból adtak le lövéseket, valósággal megszórták a Bentley hátulját. A filcborításon és a kocsi oldalain kis dudorok jelentek meg, több lövedék szétrepesztette a szélvédőt.
A német tüzelni kezdett az automata fegyverrel; David, amennyire csak tehette, megpróbált célozni, ám a Bentley cikcakk irányú robogása, rázkódása következtében az üldöző kocsi minduntalan kikerült a látómezejéből. De azért elhúzta az elsütőbillentyűt, remélve, hogy legalább sikerül kilyukasztania az egyre közeledő kocsi köpenyeit.
A német fegyvere szakadatlanul dörgött; az újabb meg újabb fülsiketítő dörrenések, a lövések lökéshullámai valósággal betöltötték a kicsiny, elegáns kocsibelsőt.
David abban a pillanatban észrevette a robbanást, amint a lövedék becsapódott. A robogó üldöző kocsi motorházfedője hirtelen eltűnt egy füst- és gőzfelhő kavargásában.
De a kocsit elborító gőzből megszakítás nélkül tovább robogtak a géppisztolysorozatok.
- Jaaaaj! - kiáltott fel a sofőr. David odanézett, és látta, hogy vér csorog az argentin fejéből, nyakát szétroncsolta a lövedék; keze lehanyatlott a kormányról.
Spaulding előrevetette magát, megpróbálta elkapni a kormányt, de nem érte el. A Bentley leszáguldott az útról, s oldalvást belecsúszott a magas fűbe.
A német visszahúzta automata fegyverét a résből. A fegyver tusával kitörte az oldalablakot, s amint a Bentley egy hirtelen lökéssel elakadt a fűben, betöltött egy újabb tárat.
Az üldöző kocsi - egyetlen lángot-lövedéket lövellő füstgomolyag - most velük párhuzamosan robogott az úton. Kétszer lefékezett, egyszer megugrott, azután nem mozdult többé.
A csak körvonalaiban látszó kocsiból golyózáporral árasztották el a Bentleyt. A német kirúgta a kocsi ajtaját, és kiugrott a magas fűbe. David lekuporodott a bal oldali ajtó mellé, tapogatózva kereste a kilincset, s teljes erőből nekidőlt az ajtólapnak, remélve, hogy amint sikerül megtalálnia a kallantyút, az ajtó kivágódik, és ő fedezékbe ugorhat.
A levegőt egyszerre csak betöltötte a német rezzenéstelen kezéből lövedékeket okádó automata fegyver dörgése.
Éles, fájdalmas kiáltások harsantak az éjben; David-nek sikerült kinyitnia az ajtót, s ugrás közben látta, hogy Rhinemann embere fölmagasodik a fűben. Fölemelkedett és elindult a golyózáporban, ujja egyre csak húzta az elsütőbillentyűt, egész teste rázkódott, majd megtántorodott a becsapódó lövedékek erejétől.
Összerogyott.
Ugyanebben a pillanatban ismét robbanás rázkódtatta meg az úton álló kocsit.
A benzintartály kirepült a kocsi testéből, tüzet és fémroncsokat lövellve a levegőbe.
David pisztolyát lövésre tartva kiugrott a Bentley fara mögül.
Megszűnt a tüzelés. Csak a lángok ropogása, a gőz sziszegése hallatszott.
A Bentley mögül szemügyre vette az országúti vérfürdőt.
S ekkor fölismerte a kocsit. A Düsenberg volt, amely aznap délután elmenekítette Leslie Hawkwoodot.
A kocsi hátsó ülésén két holttestet látott, amelyet gyorsan körülnyaldostak a lángok. A sofőr hátradőlt az ülésében, karja ernyedten csüngött, nyaka mozdulatlan volt, szeme élettelenül meredt a semmibe.
S volt még egy negyedik férfi is - a nyitott jobb oldali kocsiajtó mellett feküdt szétvetett végtagokkal.
Megmoccant a keze! Azután a feje!
Élt!
Spaulding a lángba borult Düsenberghez rohant, és a félig öntudatlan férfit elhúzta a roncs mellől.
Elég embert látott már meghalni, nem lehetett kétsége, hogy a férfinek már csak percei vannak hátra. Semmi értelme sem lett volna megkísérelni visszahozni a halálból - csupán felhasználhatta.
Lekuporodott a férfi mellé. - Ki maga? Miért akartak megölni engem?
A férfi zavaros szemét Davidre szegezte. A felrobbant Düsenberg egyik fényszórója lobbant egyet - a fény is haldokolt.
- Kicsoda maga? Mondja meg, ki maga!
A férfi nem akart vagy nem tudott beszélni. Az ajka azonban megmozdult, de suttogás nem tört elő a szájából.
Spaulding még mélyebben hajolt föléje.
A férfi utolsó erejéből megpróbált David arcába köpni. Azután nyálkás váladék és vér csordult le az állán, feje oldalt hanyatlott, és nem mozdult többé.
Az elharapózó lángok fényénél Spaulding föltépte a férfi zakóját.
Semmilyen igazolványt sem talált.
A nadrágjában sem.
Föltépte a zakó bélését, majd az inget is, egészen a férfi derekáig.
Megdermedt. Döbbenten, elképedten meredt rá.
Jelek voltak a halott gyomrán. Sebek, de nem lövedékek okozta sebek. David látott már ilyen jeleket.
Belső kényszernek engedve nyakánál fogva megemelte a férfit, és lehúzta bal vállán át a kabátját, azután föllépte az ing varratait, amíg elő nem tűnt a férfi meztelen karja.
Ott voltak rajta. Mélyen a bőrbe vésve. Hogy sohase lehessen eltüntetni onnan.
Egy haláltábor tetovált számai.
Ein Volk, ein Reich, ein Führer.
A halott - zsidó volt.

32.

Már öt óra felé járt, amikor Spaulding megérkezett a Córdobán levő lakására. Nem kapkodta el a dolgot. Mindent magához vett. aminek az alapján azonosíthatták volna a halott argentint és Rhinemann emberét. A kocsi csomagtartójában talált szerszámokat, ezekkel leszerelte a Bentley rendszámtábláit, előretolta a műszerfal órájának mutatóit, azután szétzúzta az órát. Ha más nem, ezek a részletek esetleg lassíthatják a rendőrségi nyomozást - legalább néhány órával -, s ezáltal értékes időt nyerhet, mielőtt szembenézne Rhinemann-nal.
Rhinemann bizonyára ragaszkodik majd ehhez az összecsapáshoz.
S még mennyi mindent kell addig Fielderítenie, apró részletekből összeraknia.
Közel egy órát gyalogolt visszafelé, két hegyen, a Colinas Rojas-on át, amíg elért a folyóparti országúthoz. Eltávolította az ablaküveg-szilánkokat az arcából; megkönnyebbülve állapította meg, hogy csak kevés szilánk érte, és azok is csupán kisebb vágásokat ejtettek rajta. A borzalmas automata fegyvert jó messzire elcipelte a mészárlás színhelyéről, kivette a tölténykeretet és a tárat, s addig ütötte-verte az elsütőbillentyű-házat, amíg a fegyver használhatatlanná vált. Azután behajította az erdőbe.
Végül egy, a Tigre kerületbe tartó tejeskocsi vette föl. A sofőrnek valami fantasztikus ital-szex mesét tálalt föl - hivatásos markecolók kezébe került, adta elő, és senkit sem okolhat, csak önmagát.
A sofőr csodálattal adózott a külföldi bátorságának, meg annak, hogy beletörődött a kockázatba és a veszteségbe. Végignevették az utat.
Tudta, hogy értelmetlen, sőt könnyelmű lenne, ha megpróbálna aludni. Túl sok a dolga, így azután káromkodva kávét főzött magának.
Ideje volt. Az Atlanti-óceán fölött fölkelt a nap. David feje kitisztult; elérkezettnek látta az időt, hogy fölhívja Jeant.
A nagykövetség telefonközpontjában szolgálatot teljesítő meglepett tengerészgyalogosnak azt mondta, hogy Mrs. Cameron várja a hívását, sőt már el is késett vele, mert elaludt. Mrs. Cameron, magyarázta, mélytengeri halászatot tervez, s hatra már La Bocában kellene lenniük.
- Halló...? Halló. -Jean először álomittasan, utána meglepetten szólt a telefonba.
- David beszél. Most nincs időm bocsánatot kérni. Azonnal találkoznom kell veled.
- David ? Ó, istenem...!
- Húsz perc múlva az irodádban találkozunk. 
- Kérlek...
- Nincs idő! Húsz perc múlva. Nagyon kérlek, legyél ott... Szükségem van rád, Jean. Szükségem van rád!

A nagykövetség kapujában álló ügyeletes tiszt kelletlen volt ugyan, de nem viselkedett elutasítóan. Engedélyt adott a belső telefonügyeletesnek, hogy odacsöngessen Mrs. Cameron irodájába; ha az kijön a portára, mondta, és kezeskedik érte, akkor engedélyezi David belépését.
Jean megjelent a lépcsőn. Törékenynek és nagyon bájosnak tűnt. Megkerülte a kocsifelhajtót, odajött az őrbódéhoz. Abban a pillanatban, ahogy megpillantotta Davidet, elállt a lélegzete, és alig tudott uralkodni magán.
David értette, miért.
A vérzéscsillapító rúd nem tüntette el egészen az arcából és homlokából eltávolított féltucatnyi üvegszilánk okozta vágások nyomait. Legföljebb nem voltak annyira feltűnőek.
Miközben végigmentek a folyosón, nem szóltak egymáshoz. De Jean olyan erővel fogta David karját, hogy az átváltott a lány másik oldalára. Jean ugyanis az azori repülőgép-szerencsétlenség során megsérült, s még nem egészen gyógyult vállát rángatta.
Mihelyt beértek az irodába, Jean magukra zárta az ajtót, és David karjába vetette magát. Remegett.
- David, annyira, de annyira sajnálom. Szörnyű voltam. Olyan kiábrándítóan viselkedtem.
David megfogta a vállánál fogva, és nagyon gyöngéden távol tartotta magától. - Meg kellett birkóznod egy problémával.
- Úgy érzem, nem tudok tovább megbirkózni vele. S én még azt hittem, hogy nagyon stramm vagyok... Mi történt az arcoddal? - Az ujját végighúzta David arcán. - Itt be van dagadva.
- „Tortugas". - David erősen Jean szemébe nézett. - „Tortugas" megtörtént.
- Ó, istenem - suttogta Jean, és David mellére bújt. -Túlságosan zavart vagyok, nem tudom elmondani, amit akarok. Ne. Nagyon kérlek, ne... hagyd, hogy megint történjék valami. Soha többet.
- Akkor segítened kell nekem.
Jean visszahúzódott. - Nekem? Hogyan?
- Felelj arra, amit kérdezek... Tudni fogom, ha hazudsz.
- Még hogy hazudok... ? Ugyan már, ne tréfálj! Én nem hazudtam neked.
David hitt neki... ám ez csöppet sem könnyített a helyzetén. S nem is látott tisztábban. - Honnan vetted a „Tortugas" nevet?
Jean leengedte a karját, amellyel átölelve tartotta David nyakát, ő pedig elengedte a lányt. Jean pár lépésre eltávolodott tőle, de nem hátrált.
- Nem vagyok büszke arra, amit tettem; még sohasem csináltam ilyesmit. - Visszafordult és szembenézett Daviddel. - Lementem a „barlang"-ba... engedély nélkül... és elolvastam a dossziédat. Annyi bizonyos, hogy ez a diplomáciai testület történetének legrövidebb személyi lapja.
- Mi állt benne? Jean elmondta neki.
- Látod, a tegnap esti titokzatos Davidemnek legalább valami halvány valós alapja volt.
Spaulding a nagykövetség nyugati, pázsitos kertjére nyíló ablakhoz lépett. Ragyogott a hajnali nap, harmatosan csillogott a fű; eszébe juttatta a Rhinemann terasza alatt, az éjszakai reflektorfényben látott nyírott pázsitot. S erről a rejtjelek jutottak az eszébe. Hátrafordult. - Beszélnem kell Ballarddal.
- Ez minden mondanivalód?
- A nem-is-annyira-titokzatos Davidnek dolga van. Ez nem változott.
- Úgy érted, ezen én sem tudok változtatni. David visszament Jeanhez. - Nem, nem tudsz...
Istenemre mondom, bárcsak tudnál - bárcsak én tudnék változtatni rajta. Nem tudom meggyőzni magam - egy bizonyos lány szavaival élek -, hogy amit csinálok, az bármin is változtatna... de hát, talán megszokásból cselekszem. Lehet, hogy az énemről van szó, talán ennyire egyszerű az egész.
- Azt mondtam, hogy prímán dolgozol, igaz?
- Igen. S ez így is van... Tudod egyáltalán, hogy mi vagyok?
- Hírszerző. Ügynök. Olyan ember, aki más emberekkel dolgozik; súgva, éjszaka, meg sok pénzzel és hazugsággal. Legalábbis én így látom a dolgot.
- Nem így értettem. Ez mind új... De hogy valóban mi vagyok... Építőmérnök vagyok. Épületeket és hidakat és gátakat és országutakat építek. Valamikor egyszer egy mexikói állatkert bővítését irányítottam; ez lett minden idők legjobb szabadtéri állatkertje emlősök számára. Sajnos azonban annyi pénzt költöttünk rá, hogy a Zoológiái Társaságnak már nem jutott pénze majmokra, de a helyük azért megvan.
Jean halkan elnevette magát. - Vicces vagy.
- Leginkább hidakat szerettem építeni. Átívelni egy természeti  akadályon   anélkül,   hogy  tönkretegyük, megsemmisítsük természetes célját...
- Sohase gondoltam volna, hogy mérnökök ennyire romantikusak lehetnek.
- Az építőmérnökök azok. Legalábbis a legjobbak... De mindez a távoli múlt. Ha ez a zűrzavar véget ér, természetesen visszamegyek, de nem vagyok ostoba. Nagyon is tisztában vagyok vele, milyen hátrányokkal kell majd megküzdenem... Nem olyasmi ez, mint amikor egy ügyvéd félreteszi a könyveit, később meg újra előveszi őket; a jog nem sokat változik. Vagy egy tőzsdealkusz: a piaci megoldások nem változhatnak.
- Nem egészen értem, mire akarsz kilyukadni...
- A technika. Ez az egyetlen valóságos, civilizált előny, ami a háborúból származik. Az építészet terén valósággal forradalmi hatása van. Három év alatt merőben új technikát fejlesztettek ki... Én pedig el voltam zárva ezektől. Háború utáni ajánlóleveleim nem lesznek ragyogóak.
- Úristen, te sajnálod magad.
- Az istenit, hát persze! Bizonyos értelemben... De ha pontosabban akarom kifejezni magam: dühös vagyok. Senki sem kényszerített halántékomra szegezett pisztollyal; én mentem bele ebbe... ebbe a munkába, méghozzá hamis indokok alapján, anélkül, hogy előre láttam volna a következményeket... Ezért kell prímán dolgoznom.
- S mivelünk hogyan lesz? Vajon „mi" vagyunk egyáltalán?
- Szeretlek - mondta egyszerűen David. - Ezt tudom.
- Alig egy hét után? Egyre csak ezt kérdem magamtól. Nem vagyunk gyerekek.
- Nem vagyunk gyerekek - felelte David. - Gyerekek nem férhetnek hozzá külügyminisztériumi dossziékhoz. - Elmosolyodott, de rögtön ismét elkomolyodott. - Szükségem van a segítségedre.
Jean éles pillantást vetett rá. - Miről van szó?
- Mit tudsz Erich Rhinemannról?
- Hitvány alak.
- Zsidó.
- Akkor hitvány zsidó. Dacára a fajának és a vallásának. Érdektelen.
- Miért hitvány?
- Mert fölhasznál embereket. Nyakra-főre. Rosszindulatúan. A pénzét arra használja, hogy mindent és mindenkit, amit és akit csak tud, korrumpáljon. Befolyást vásárol a juntától; így jut földhöz, kormánymegbízásokhoz, hajózási jogokhoz. Kiszorított számos bányatársaságot a Patagóniai-medencéből; vagy egy tucatnyi olajmezőt vásárolt föl Comodoro Rivadaviá-ban...
- Mik a politikai nézetei?
Jean egy pillanatra elgondolkodott; hátradőlt a székén, kinézett az ablakon, azután ismét Spauldingra emelte tekintetét. - Önmaga - felelte.
- Azt hallottam, hogy leplezetlenül tengelybarát.
- Csak azért, mert úgy vélte, Anglia elbukik, és föltételeket szabnak majd nekik. Úgy tudom, mind a mai napig van hatalmi bázisa Németországban.
- De hát zsidó.
- Átmeneti hátrány. Nem hiszem, hogy elöljáró lenne a zsinagógában. A Buenos Aires-i zsidó közösség tudni sem akar róla.
David fölállt. - Lehet, hogy erről van szó.
- Micsodáról?
- Rhinemann hátat fordított az övéinek, nyíltan támogatja azokat, akik létrehozták Auschwitzot. Lehet, hogy ők akarják megöletni. Először kilövik a testőreit, azután őt magát veszik célba.
- Ha azon, hogy „ők" az itteni zsidókat érted, azt kell mondanom, hogy tévedsz. Az argentin judiók roppant óvatosak. Az ezredesek légióinak a menetelése nagyon is hasonlít a német díszlépéshez, Rhinemann meg befolyásos ember. Persze egy-két fanatikust semmi sem állíthat meg...
-Nem... Lehet, hogy fanatikusok, de nem egykettőről van szó. Szervezettek, támogatják őket, úgy látom, nem is kis összegekkel.
- S Rhinemannra vadásznak? A zsidó közösség pánikba esne. Őszintén szólva, mi lennénk az elsők, akikhez fordulnának.
David megtorpant. Újra meg újra eszébe jutottak ezek a szavak: nem lesznek tárgyalások Altmüllerrel. Egy homályos kapubejárat a New York-i Ötvenkettedik utcán.
- Hallottad-e valaha ezt a nevet: Altmüller?
- Nem. A német nagykövetségen, ha jól tudom, van egy közönséges Müller nevű pasas, de hát ez olyan gyakori név, mint a Smith vagy a Jones. Altmüllerről nem hallottam.
- Hát Hawkwoodról? Egy Leslie Jenner Hawkwood nevű nőről?
- Róla sem. De ha ezek az emberek a hírszerzés területén mozognak, nem is hallhattam róluk.
- Hírszerzők, de nem gondolom, hogy titkos ügynökök. Legalábbis ez az Altmüller biztosan nem az.
- Ez meg mit jelent?
- A nevét olyan összefüggésben említették, ami föltételezi a közismertséget. De képtelen vagyok megtalálni.
- Nem akarod ellenőrizni a „barlang"-ban? - kérdezte Jean.
- De igen. Közvetlenül Granville-en át fogom csinálni. Mikor kezdenek dolgozni?
- Nyolc harminckor. Henderson háromnegyed kilencre már az irodájában lesz. - Látta, hogy David fölemeli a kezét, megfeledkezve róla, hogy nincsen órája. Jean az irodai órára pillantott. - Még több mint két óra van addig. Emlékeztessél, hogy vegyek neked egy órát.
-Köszönet... Ballard. Beszélnem kell vele. Milyen hangulatban van korán reggel? Ilyen hajnali órákban?
- Gondolom, ez szónoki kérdés... Megszokta, hogy rejtjelezési ügyekben fölverik álmából. Fölhívjam?
- Légy szíves! Lehet itt kávét főzni?
- Odakinn van egy főzőlap. - Jean az előszobába vezető ajtóra mutatott. - A titkárnőm széke mögött. A mosogató a főzőílilkében van... Hagyd csak! Majd én megcsinálom. De előbb hadd hívjam fel Bobbyt.
- Remekül főzök kávét. Te telefonálsz, én főzök. Annyira felelős vezetőnek látszol, dehogyis akarnálak megzavarni.
Éppen a zaccot ürítette ki a kávéfőzőből, amikor meghallotta. A lépést. Egyetlen lépést odakinn a folyosón. Egy lépést, amelynek tompítottnak kellett volna lennie, de nem volt az. Rendszerint egy második lépésnek kellett ilyenkor következnie, de ezúttal elmaradt.
Spaulding az asztalra állította az edényt, lehajolt, és hangtalanul lehúzta mindkét cipőjét. Azután a zárt ajtóhoz lépett, és mozdulatlanul megállt a küszöbön.
Ismét hallatszott. Léptek. Csöndes, természetellenes léptek.
David kigombolta a zakóját, ellenőrizte a fegyverét, bal kezét a kilincsgombra tette. Halkan megfordította, majd egy gyors mozdulattal kinyitotta az ajtót, és kilépett.
Tizenöt lábra tőle a folyosón egy távolodó férfi sarkon perdült a zaj hallatán. Spaulding már gyakran találkozott ezzel az arckifejezéssel.
Rémület.
- Ó, hello, biztosan maga az új ember. Még nem találkoztunk... Ellis a nevem. Bill Ellis... Pocsék tárgyalásom lesz hétkor. - Az attasé hangja nem csengett meggyőzően.
- Többen azt terveztük, hogy kimegyünk halászni, de az előrejelzés bizonytalan időt jósol. Nem akarna velünk tartani?
- Nagyon szívesen mennék, ha nem lenne ez az átkozott hajnali tárgyalásom.
- Értem. Ezt már említette. Nem inna egy kávét?
- Kösz, öregem. Az igazság az, hogy még föl kellene készülnöm, el kellene olvasnom pár dolgot.
- Rendben. Sajnálom.
- Hát igen. én is sajnálom... Nos, még találkozunk. - Az Ellis nevű férfi félszegen elmosolyodott, még félszegebben búcsút intett - ezt David viszonozta -, azután folytatta az útját.
Spaulding visszament Jean irodájába, és behúzta maga mögött az ajtót. Jean a titkárnő íróasztalánál állt.
-  Az ég szerelmére, kivel társalogtál kora hajnalban?
- Azt mondta, hogy Ellis a neve. Azt is mondta, hogy tárgyalása van valakivel hét órakor... Nem igaz.
-  Micsoda?
-  Hazudott. Milyen osztályon dolgozik Ellis?
-  Export-import vámkezelés.
-  Nagyon gyakorlati munka... Mi van Ballarddal?
-  Úton van. Azt mondja, gonosz ember vagy... Mi olyan gyakorlati ezen az Ellisen?
Spaulding az íróasztalon álló kávésedényhez lépett, fölemelte, és a főzőfülke felé indult. Jean útját állta, és elvette tőle az edényt. - Mi Ellisről a vélemény? -kérdezte Spaulding.
-  Kitűnő. Szigorúan megfelel a szindrómának - londoni nagykövet akar lenni, de nem válaszoltál nekem. Mi az. hogy gyakorlati?
-  Megvásárolták. Tégla.  Lehet,  hogy komoly az ügy, de lehet, hogy mindössze valami pitiáner kikötői dolog.
- Ó? -Jean elképedve kinyitotta a főzőfülke ajtaját, amelyre egy mosogató volt szerelve. Hirtelen megdermedt. Spauldinghoz fordult. - David. Mit jelent az, hogy „Tortugas'' ?
- Úristen, ne ugrassál.
- Ami azt jelenti, hogy nem mondhatod meg nekem.
- Ami azt jelenti, hogy nem tudom. Bárcsak tudnám.
- Ez valami rejtjeles szó, igaz? így áll a dossziéban.
- Olyan  rejtjel,   amelyről  sohasem   tájékoztattak, mégis én vagyok a felelős!
- Fogjad, ebbe töltsél, de előbb öblítsd ki! -Jean a kezébe nyomta a kávésibriket, és besietett a dolgozószobájába az íróasztalához. David utánament, azután megállt az ajtóban.
- Mit csinálsz?
- Attasék, de még másodtitkárok is leadják látogatóik nevét a kapunál.
- Ellis?
Jean bólintott, azután beszélt valamit telefonon; rövid beszélgetés volt. Letette a kagylót, és Spauldingra pillantott. - Az első kapuengedélyt kilencre adták le. Bilisnek semmiféle tárgyalása sincsen hétkor.
- Nem lep meg. Te miért vagy meglepve?
- Meg akartam bizonyosodni... Azt mondtad, nem tudod, mit jelent „Tortugas". Lehet, hogy meg tudom neked mondani.
David elképed ten tett néhány lépést Jean felé. - Mit beszélsz?
- Volt itt egy ellenőrzési jelentés La Bocából - ez Ellis kerülete. Az osztálya nyilván tisztázta a dolgot, és okézta. Elejtették az ügyet.
- Mit ejtettek el? Miről beszélsz?
- Egy halászhajóról, La Bocában. A rakományt olyan helyen kellett volna kirakodni, ahol a parti őrség rendelkezései szerint ez tilos.... tévedésnek ítélték a dolgot. A cél Tortugas volt.
Nagy robajjal kinyílt a külső irodahelyiség ajtaja, és Bobby Ballard lépett be.
- Jesszusom! - kiáltott fel. - Nem mondom, a manók korán munkához látnak ebben a mesevilágban!

33.

Nem egészen fél órát dolgoztak csak Ballarddal a rejtjeleken. Davidet meglepte a rejtjelező fürge észjárása. Ott, helyben kidolgozta a betűknek megfelelő számok olyan geometriai haladványát, hogy Spaulding meg volt győződve róla, a legjobb rejtjelezőknek is egy hétbe telik, amíg megfejtik.
Még Davidnek is kilencvenhat órára lett volna szüksége rá.
Bobby a Washingtonnak szóló példányt egy hivatalos futárborítékba tette, vegyi anyaggal lezárta, három-záras táskában helyezte el, majd felhívta a tengerészgyalogos-támaszpontot, s azt kérte, hogy egy százados vagy ennél magasabb rangú tiszt egy órán belül jelentkezzék a nagykövetségen. A rejtjelek kilencre már egy part menti üldöző vadászgépen, késő délután az Andrews repülőtéren lesznek, s röviddel azután egy páncélos futárkocsi leadja a táskát Alan Swanson tábornok hadügyminisztériumi irodájában.
A nyugtázó üzenet igen egyszerű volt; Spaulding két szót adott meg Ballardnak: Sürgönyözze: Tortugas.
Mihelyt a rejtjeles üzenet megérkezik Washingtonba, Swanson tudni fogja, hogy Eugene Lyons megállapította: az irányítóberendezések tervrajzai hitelesek. Ezután nyugodtan táviratozhat a svájci banknak, s megtörténik az átutalás Rhinemann számlájára. David azt remélte, hogy a „Tortugas" név használata alapján valaki valahol megérti majd, milyen lelkiállapotban van. A fölháborodását amiatt, hogy rá hárítják a teljes felelősséget a tények maradéktalan közlése nélkül.
Spaulding kezdte azt gyanítani, hogy Erich Rhinemann többet követel, mint amennyihez joga lenne. Ha ez igaznak bizonyul, nem sok haszna lesz belőle, gondolta.
Rhinemannt meg kell ölni.
Az elkerülhetetlen halálhoz vezető terv egyre világosabban körvonalazódott Spauldingban. Meglehet, maga az aktus lesz az egész megbízatás legegyszerűbb része.
Semmi értelme sem lett volna, hogy ne beszéljen Jeannek és Bobby Ballardnak az irányítóberendezés tervrajzairól. Kendall elrepült Buenos Airesből - minden magyarázat nélkül; David tudta, lehet, hogy segítségre lesz szüksége, méghozzá egy olyan pillanatban, amikor nem lesz ideje magyarázkodni segítőtársainak. Fedőtevékenysége immár fölöslegessé vált. Aprólékosan elmondta nekik Rhinemann tervét, Eugene Lyons szerepét és Heinrich Stoltz felbukkanását összekötőként.
Ballard elámult, hogy Stoltzot is bevették a dologba. - Stoltz! Hát ez derült égből villámcsapás... Úgy értem, ez a Stoltz meggyőződéses. Nem a Hitler-féle tűzokádó - úgy hallottam, nem helyesli az ilyesmit. De Németország híve. A versailles-i indíték, a jóvátétel - halálra vérző óriás, exportálj, vagy meghalsz - és így tovább. Azt tartottam róla, ízig-vérig junker...
David szinte oda sem figyelt.
Az aznapi délelőtt haditerve most már tisztán kirajzolódott Spaulding agyában, s háromnegyed kilenckor nekifogott a megvalósításához.
Találkozása Henderson Grariville-lel rövid és szívélyes volt. A nagykövet megelégedett azzal, hogy nem tud David Buenos Aires-i tartózkodásának valódi céljáról - amíg diplomáciai konfliktus nem támad belőle. Spaulding biztosította róla, hogy legjobb tudomása szerint erről nincsen szó; s bizonyára kevesebb az eshetősége egy ilyen konfliktusnak, ha a nagykövet távol tartja magát a megbízás tulajdonképpeni céljától. Granville egyetértett vele. David nyílt kérésére utánanézetett a „barlang"-ban Franz Altmüllernek és Leslie Jenner Hawkwoodnak.
Semmi.
Spaulding a nagykövet dolgozószobájából visszament Jean irodájába. Addigra Jean már megkapta az Aeroparque-ból a beérkező utasok listáját. Eugene Lyons a 101. klipperjárat listáján volt feltüntetve, a gépnek délután kettőkor kellett érkeznie. Foglalkozásaként „fizikust" tüntettek fel; a beutazás célja: „ipari konferenciák."
David fölháborodott Walter Kendallon. Vagy talán felháborodásának inkább a rémült amatőr, Alan Swanson dandártábornok ellen kellene irányulnia? -gondolta. Legalább annyit megtehettek volna, hogy Lyonst „természettudósként" jellemezzék; a „fizikus" ostobaság volt. Buenos Aires-ben egy fizikus szinte kiprovokálja a megfigyelést - még a szövetségesek megfigyelését is.
Visszament a saját parányi, elszigetelt irodájába. Gondolkodni akart.
Úgy döntött, személyesen találkozik Lyonsszal. Walter Kendall úgy tájékoztatta, hogy Lyons férfi ápolói költöztetik be majd San Telmó-i lakásába a néma, szomorú férfit. Amint visszagondolt a szóban forgó két férfira, Daviden baljós előérzet lett úrrá. Johnnytól és Haltól (ugye, így hívták őket?) még az is kitelik, hogy Lyonst elszállítják a német nagykövetség kapuja elé, azt hivén, az is kórház.
Spaulding úgy döntött, kimegy a Pan Am 101. klipperjárata elé. S azután kacskaringós útvonalon viszi majd a három érkezőt San Telmóba.
Úgy számított, hogy miután elhelyezte Lyonst, marad még két vagy akár három órája is, amíg Rhinemann - vagy Stoltz - fölveszi vele a kapcsolatot. Hacsak Rhinemann nem indított már vadászatot rá, megrémülve a Colinas Rojasban lezajlott mészárlás miatt. Ez esetre Spaulding kiépítette a búvóhelyét. Megcáfolhatatlan alibit szerzett... Ö nem járt arra. A kocsi hajnali kettőkor tette ki a Córdobán.
Ki cáfolhatná meg?
A délután közepén tehát marad két vagy három órája.
La Boca.
Jean diszkréten érdeklődött a támaszpont haditengerészet-felügyeleti részlegén. Diszkréciója abból állt, hogy teljesen rutinszerűen, unottan fölhívta a támaszpont hadműveleti főnökét. Egy lezárt dosszié egyetlen nyitott kérdésének a végére kell pontot tennie, közölte vele; semmi jelentősége, csupán bürokrácia az egész, mindig akadnak olyanok, akik fontoskodásukban mindent lezárnak. Segítene-e a hadnagy kiegészíteni a hiányzó adatokat... ? A tévedésből Tortugasba irányított halászhajó Ocho Calléban, egy raktársornál horgonyoz. A tévedésnek Mr. William Ellis nagykövetségi attasé, az export-import vámkezelési osztály munkatársa járt utána, ő erősítette meg a tényállást - válaszolta a hadnagy.
Ocho Calle.
David elhatározta: vagy egy órát szán arra, hogy körülnéz. Lehet, hogy csak fecsérli az idejét. Vajon milyen összefüggés lehet egy halászhajó és az ő megbízatása között? Akárhogyan törte is a fejét, nem látott összefüggést. De hát mégiscsak fölmerült a „Tortugas" név; mégiscsak létezett egy Ellis nevű attasé, aki nesztelenül lopakodott zárt ajtók előtt, és nem létező hajnali konferenciákról hazudozott.
Ocho Calle megér egy utat.
Azután majd leül és vár a córdobai lakása telefonjánál.
- Elviszel ma ebédelni? - kérdezte Jean, mihelyt belépett David irodájába. - Ne nézd az órádat - semmi sincs a csuklódon.
Spaulding kifelé fordított csuklójú keze megállt a levegőben. - Nem is gondoltam, hogy már ilyen késő van.
- Nincs késő. Csak tizenegy óra van, de még nem ettél semmit - valószínűleg nem is aludtál -, és azt mondtad, hogy valamivel egy óra után kimégy a repülőtérre.
- Igazam volt: nagyvállalati igazgató vagy. Félelmetes a szervezési készséged.
- Eltörpül a tied mellett. Először is megállunk egy ékszerüzletnél. Már telefonáltam. Ajándék vár rád.
- Szeretem az ajándékokat. Mehetünk. - Spaulding éppen fölállt, amikor megszólalt a telefon. Lenézett a készülékre. - Tudod-e, hogy ez a micsoda most csördült meg először?
- Valószínűleg engem keresnek. Megmondtam a titkárnőmnek, hogy idejövök... Azt hiszem, voltaképpen fölösleges volt mondanom.
- Halló? - szólt David a kagylóba.
- Spaulding?
David fölismerte Heinrich Stoltz választékos németjét. A telefonon át is érezni lehetett, mennyire ideges. - Nem gondolja, némileg esztelenség, hogy itt hív engem?
- Nincs más választásom. Közös barátunk iszonyúan szorong. Minden veszélybe került.
- Miről beszél?
- Nincs idő bolondozásra! A helyzet súlyos.
- De játszadozásra sincsen idő. Mi a fenéről beszél maga?
- Az elmúlt éjszakáról! A mai reggelről. Mi történt?
- Mi történt, hol?
- Hagyja abba! Maga ott volt! 
- Hol?
Stoltz egy pillanatra elhallgatott; David hallotta a lélegzetét. A német pánikba esett, kétségbeesett erőfeszítéseket tett, hogy visszanyerje önuralmát. - Az embereket megölték. Tudnunk kell, mi történt!
- Megölték...? Maga megőrült. Hogyan?
- Figyelmeztetem...
- Hallja-e, most már maga hagyja abba! Én vásárlok. S ne feledje... nem kívánok belekeveredni semmiféle szervezeti problémába. Azok az emberek fél kettő tájban tettek ki a kocsiból. Egyébként találkoztak a maguk többi emberével, azokkal, akik a lakásomat figyelik. S még egy „egyébként": nincsen ínyemre ez a huszonnégy órás megfigyelés!
Stoltz elképedt - s David éppen erre számított. - A többiekkel... ? Miféle többiekkel?
- Ne tetesse, magát! Nagyon is jól tudja, kikkel. - Spaulding függőben hagyta a célzást.
- Mindez fölöttébb aggasztó... - Stoltz igyekezett visszanyerni önuralmát.
- Sajnálom - mondta közömbösen David.
Stoltz föladta. - Visszahívom - szakította félbe Davidet.
-De nem itt. Délután többnyire nem leszek itt... Ami azt illeti - tette hozzá gyorsan, barátságosan Spaulding -, egy vitorláson leszek, valamelyiken, amelyet közös barátunk oly fenségesen szemlélget. Néhány diplomata barátom visz el, majdnem olyan gazdagok, mint ő. Hívjon föl öt óra után a Córdobán.
David gyorsan letette a kagylót, amint meghallotta Stoltz első tiltakozó szavait. Jean lenyűgözve hallgatta.
- Remekül csináltad - állapította meg.
- Több benne a gyakorlatom, mint neki.
- Stoltz?
- Igen. Menjünk át a te irodádba.
- Azt hittem, elmegyünk ebédelni.
- El is megyünk. De előbb néhány dolgot el kell intézni... Van itt hátsó kijárat?
- Több is. Hátsó kapu.
- Nagykövetségi kocsin szeretnék menni. Nem okoz nehézséget?
- Nem, természetesen nem.
- A titkárnőd. Szabadságolhatnád egy sokáig elhúzódó ebéd idejére?
- Édes vagy. Nekem ugyanis az az őrült ötletem támadt, hogy engem viszel el.
- Téged viszlek el. Föltűzhetné a haját, s tehetne a tetejébe egy lecsüngő karimájú kalapot?
- Minden nő meg tudja tenni.
- Helyes. Vedd elő azt a sárga kabátot, ami tegnap este volt rajtad. Azután keressél bárkit innen, aki nagyjából azonos termetű velem. Valakit, akivel a titkárnőd élvezné azt a hosszú ebédet. Lehetőleg sötét nadrágot viseljen. Majd odaadom neki a zakómat.
- Tulajdonképpen mit művelsz?
- A barátaink nagyon szeretnek megtréfálni másokat. Lássuk, hogyan viselik el, ha őket tréfálják meg.
Spaulding a földig érő függönyökkel eltakart harmadik emeleti ablakból figyelt. Távcsővel kémlelte az utcát. Odalenn, az épület főkapujához vezető lépcsőn Jean titkárnője sietett lefelé a kocsifelhajtó szegélyéhez széles karimájú kalapban és Jean sárga kabátjában. Mögötte Ballard egyik munkatársa, egy sötét nadrágot és David zakóját viselő magas férfi haladt. Mindkettőn napszemüveg volt. Ballard munkatársa egy pillanatra megállt a legfelső lépcsőfokon, kinyitott egy autótérképet, és azt tanulmányozta. Arcát eltakarta a térkép. Azután lesietett a lépcsőn, és a lánnyal együtt beszállt a nagykövetségi kocsiba, egy elfüggönyözött, előkelő autóba.
Spaulding végigpásztázta a nagykövetség előtt húzódó Avenida Corrientest. Mihelyt a diplomáciai kocsi elindult, az utca déli oldalán parkoló kétajtós Mercedes azonnal a nyomába szegődött. Rögtön utána az út északi oldalán óvatosan egy második kocsi is megfordult nagy ívben, s néhány járművet a Mercedes és maga közé engedve ugyancsak elindult a nagykövetségi kocsi után.
David elégedetten tette le a távcsövét, és kiment a szobából. A folyosón balra fordult, gyorsan elhaladt egy sor ajtó és néhány lépcső mellett; az épület hátulsó része felé tartott, amíg egy olyan szobához nem ért, amely azonos tájolású volt a homlokzati részben elfoglalt megfigyelőposztjával. Bobby Ballard az ablaknál ült egy karosszékben. David lépteinek zajára, kezében távcsővel, hátrafordult.
- Van valami? - kérdezte Spaulding.
- Kettő - válaszolta a rejtjeles. - Ellenkező irányba fordulva parkoltak. Pillanatokkal ezelőtt távoztak.
- Ugyanez elöl. Rádiókapcsolatban állnak.
- Alaposak, mi?
- Nem annyira, amennyire képzelik - mondta Spaul-ding.
Ballard sportzakója derékban bő, ujjban rövid volt, viszont kilátszott belőle David új karórája. Jean meg is örült ennek. Nagyon szép óra volt.
Egy apró vendéglőbe tértek be, szinte csak egy üreg volt, egy a San Martin közelében levő mellékutcában. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt; a járdára kitett néhány asztalt rövid vászontető védte a nap ellen. Az ő asztaluk azonban bent volt. Spaulding a bejárattal szemközt ült, hogy jól láthassa a járdán elhaladó járókelőket.
Ezúttal azonban nem őket figyelte. Jeant nézte. S amit az arcán látott, arra késztette, hogy gondolkodás nélkül ezt mondja: - Hamarosan vége lesz. Eltűnök innen.
Jean megfogta a kezét, tekintetével a szemét kereste. Néhány pillanatig semmit sem válaszolt. Mintha csak arra vágyott volna, hogy David szavai elszigetelten lebegjenek a levegőben, hogy elmélkedhessen rajtuk. - Sajátos kijelentés - szólalt meg végül. - Nem vagyok biztos benne, mit is értsek rajta.
- Azt jelenti, hogy sok-sok évet akarok veled tölteni. Életem hátralevő részét... Nem tudom másként megfogalmazni.
Jean egy pillanatra, egyetlen néma lélegzetnyi szünetre lehunyta a szemét. - Azt hiszem, ezt... gyönyörűen mondtad.
Hogyan mondhatná meg neki? Hogyan is magyarázhatná meg? Meg kell próbálnia. Átkozottul fontos.
- Nem egészen egy hónapja - kezdte halkan - történt valami egy mezőn. Egy éjszaka, Spanyolországban. Egy tábortűz mellett... Történt valami - velem. A körülmények lényegtelenek, de ami velem történt... az a legfélelmetesebb dolog, amit csak el tudok képzelni. Semmi köze sem volt a munkámmal járó tudatos kockázathoz; semmi köze sem volt a félelemhez - és istenemre mondom, mindig féltem... De egyszerre csak rádöbbentem, hogy nem érzek semmit. Semmit az ég egy világon. Jelentést kaptam, amelynek meg kellett volna ráznia: sírnom vagy dühöngenem, iszonyúan dühöngenem kellett volna. De semmit sem éreztem. Érzéketlenné váltam. Végighallgattam a hírt, és megbíráltam a hozóját, amiért addig nem közölte velem. Megmondtam neki, hogy még egyszer ne kövesse el ezt a hibát... Hogy semmilyen körülmények között sem cselekszem meggondolatlanul... Az igazság az, hogy joggal föltételezte, a hír hallatán igenis meggondolatlan tettre ragadtatom magam. - David elhallgatott, kezét Jean kezére tette. - Azt próbálom neked elmondani, hogy te visszaadtál nekem valamit, amiről azt hittem, elvesztettem. Soha többé nem akarom megkockáztatni, hogy ismét elveszítsem.
- Mindjárt  elsírom  magam  -  mondta  csöndesen Jean, szeme elhomályosult, ajka remegő mosolyra húzódott. - Hát nem tudod, hogy ha lányoknak ilyesmit mondanak, elsírják magukat...? Annyi mindenre kell megtanítanom téged... Ó, istenem - suttogta. - Kérlek, kérlek adj éveket.
David áthajolt hozzá a kis asztalon; ajkuk összeért, s amint éppen hogy csak megölelték egymást. David elhúzta kezét a lányéról, és ujjával gyöngéden végigsimított az arcán.
Jean arca könnyben ázott.
David is érezte. Jean nem őmiatta sírt, de ő érezte a könnyeket.
- Hát persze, hogy visszamegyek veled - szólalt meg Jean.
Szavai visszazökkentették Davidet a valóságba... a másik, a jelentéktelenebb valóságba. - Nem velem. De hamarosan. Szükségem van néhány hétre, amíg elrendezem a dolgokat... Neked meg át kell adnod itt a munkádat.
Jean kérdőn nézett rá, de nem kérdezett semmit. - Különleges utasításaid vannak... vissza kell vinned a fénymásolatokat vagy tervrajzokat, vagy mit tudom én mit.
- Úgy van.
- Mikor?
- Ha minden úgy történik, ahogyan reméljük, egykét nap múlva. Legföljebb három nap múlva.
- Akkor mihez van szükséged néhány hétre? David habozott, mielőtt válaszolt volna. S egyszerre
csak rádöbbent, hogy meg akarja mondani Jeannek az igazat. Számára ez is beletartozott a kezdetbe. Az igazság kiderítéséhez. - Egy Fairfax nevű helyen léket kapott a biztonsági rendszer...
- Fairfax - vágott közbe Jean. - Ez állt a személyi lapodon.
- Hírszerző központ Virginiában. Szigorúan titkos. Megöltek ott egy férfit. Egy barátomat. Szántszándékkal visszatartottam az információt, amelynek révén eltömíthetnék a szivárgást, de ami még fontosabb, amelynek segítségével kinyomozhatnák, ki ölte meg őt.
- Az ég szerelmére, miért?
- Bizonyos értelemben rákényszerítettek. A fairfaxieket nem vonták be abba a körbe, amelynek tagjai jogosultak lettek volna arra az információra; egyetlen ember volt jogosult, de ő tehetetlen... kiváltképpen ilyen dolgokat illetően. Nem úgy jár az esze, mint egy hírszerzőnek; hadtáp tábornok. Vásárol mindenfélét.
- Például giroszkóptervrajzokat?
- Igen. Ha visszatérek, kényszerítem, hogy adja ki az adatokat. - David rövid szünetet tartott, s amikor ismét megszólalt, úgy tűnt, nemcsak Jeanhez, hanem saját magához is szól. - Voltaképpen csöppet sem érdekel, megteszi-e vagy sem. Hosszú felgyülemlett szabadság jár nekem. Néhány hetet ebből Fairfaxre fordítok. Abban a táborban egy német ügynök sétál szabadon négy-nullás minősítéssel. Meggyilkolt egy nagyon becsületes embert.
-  Ijesztően hangzik.
- Nem kell félned. - David mosolygott, s ismét csak az igazsággal válaszolt Jeannek. - Eszem ágában sincsen kockára tenni azokat az éveket, amelyekről beszéltünk.   Ha  elkerülhetetlen,   maximálisan   biztonságos zárkából irányítom majd a dolgokat... Ne aggódj!
Jean bólintott. - Nem fogok aggódni. Hiszek neked... Hozzád utazom, mondjuk három hét múlva. Ennyivel tartozom Hendersonnak; nagyon sok mindent kell átrendeznie maga körül. Egyébként csinálni akarok valamit Ellis ügyében is.
- Ne nyúlj hozzá. Egyelőre semmit sem tudunk. Ha rájövünk, hogy idegen zsoldban áll, értékes lehet számunkra ott, ahol van. A fordított csatornák valóságosan kincset érnek. Amikor folfedünk egy ilyet, úgyt tüntetjük fel, mintha a világ legmakulátlanabb teremtménye lenne.
- Miféle világban élsz  te? - kérdezte szorongva, csöppet sem tréfásan Jean.
- Egy olyan világban, amelyből te segítesz majd ki engem... Fairfax után végeztem vele.
Eugene Lyons a taxi hátsó ülésén beszorult Spaulding és a Hal nevű ápoló közé. Johnny, a másik ápoló elöl ült a sofőr mellett. David spanyolul adta meg a címet; a sofőr elindult az Aeroparque-ból kivezető hosszú, sima burkolatú műúton.
David Lyonsra pillantott; nehezére esett ránézni. A szomorú, kiaszott arc közelről fokozottan árulta el, hogy amit azon lát. azt Lyons okozta önmagának. Szeme meg sem rebbent; kimerült a repülőúttól, gyanakodott az új környezetre, bántotta és idegesítette az, ahogyan David agresszívan és ügyesen kikormányozta valamennyiüket a repülőtérről.
- Örülök, hogy ismét láthatom - fordult felé David. Lyons pislogott; Spaulding még afelől sem volt bizonyos, köszönést jelentett-e ez, vagy sem.
- Nem vártuk magát - szólalt meg az elülső ülésről Johnny. - Azt hittük, majd mi magunk költöztetjük be a professzort.
- Mindent leírtak nekünk - tette hozzá Hal, és előrehajolt Lyons jobb oldalán; néhány kartonlapot húzott elő a zsebéből. - Nézze csak! A cím. A maga telefonszáma. Meg a nagykövetségé. Aztán meg egy tárca, teli argentin pénzzel.
Hal az „argentin" szót „argentijn"-nek ejtette ki. David azon tűnődött, hogyan tudták megtanítani szubkután injekciók beadására; vajon ki olvassa el az injekciók feliratát? Igaz viszont, hogy szemmel láthatóan a kevésbé beszédes, képzettebbnek tűnő Johnny volt kettejük közül a főnök.
- Nos,   az   ilyesmiket   rendszerint   összekavarják. A kommunikációs vonalak minduntalan megszakadnak. .. Milyen volt a repülőútja, doktor?
- Nem volt rossz - felelte Hal. - De rohadtul ugrándozott a gép Kuba fölött.
- Feltehetően nagy légtömegek emelkedtek föl a szigetről -jegyezte meg David, s közben szeme sarkából Lyonst figyelte. A fizikus most reagált; lapos pillantást vetett Spauldingra. Szemében humor csillant.
- Hát eeegen - felelte tudálékosan Hal -, ezt mondta a stewardess is.
Lyons halványan elmosolyodott.
David már éppen ki akarta aknázni kis diadalát, amikor a sofőr visszapillantó tükrében aggasztó látványra figyelt föl - ösztönösen nézett a tükörbe.
Egy kocsi keskeny hűtőrácsa volt az; már korábban is látta ezt a kocsit, de nem váltott ki belőle gyanakvást. Kétszer is látta: a taxiállomás kocsijainak hosszú, várakozó sorában, majd amikor kihajtottak a külső parkolóból. S most ismét ott volt mögöttük. David lassan elfordult az ülésen, és kinézett a taxi hátsó ablakán.
Lyons láthatóan megérezte, hogy Davidet aggasztja valami, mert úgy húzódott arrább, hogy David kényelmesebben ülhessen.
A kocsi 1937-es évjáratú fekete La Salle volt, hűtőrácsán és a fényszórók körül a krómozáson átütött a rozsda. Ötven-hatvan yardra lemaradva követte őket, de a sofőr - egy szőke férfi - nem engedett be más járművet maguk közé. Valahányszor veszélyeztetve érezte a helyzetét, gyorsított. Úgy tűnt, hogy a szőke férfi vagy tapasztalatlan, vagy gondatlan. Ha egyáltalában követte őket.
David sürgetően, de halkan mondott valamit spanyolul a sofőrnek. Öt dollárt ígért neki az óra által mutatott összegen felül, ha változtat irányán és néhány percig távolodik San Telmótól. A porteño kevésbé volt amatőr, mint a La Salle sofőrje; nyomban kapcsolt, 'elég volt egyetlen pillantást vetnie a tükörbe. Némán bólintott Spaulding felé, hirtelen veszélyesen szűk ívben visszakanyarodott, és nagy sebességgel nyugatnak indult. Gyors cikcakkban vezette a taxit, valósággal szlalomozott a sűrű forgalomban, majd élesen jobbra fordult, és gázt adva az óceán menti úton kezdett száguldani. A víz látványa Ocho Callét juttatta David eszébe.
Szerette volna minél előbb lerakni Eugene Lyonst San Telmóban, és visszajönni az Ocho Calléra.
A La Salle már nem okozott fejtörést.
- Jesszusom! - kiáltott föl Hal. - Mi a fene volt ez? - S rögtön válaszolt is a saját kérdésére: - Ugye, követtek minket?
-  Nem voltunk bizonyosak felőle - válaszolta David. Lyons kifejezéstelen tekintettel figyelte Davidet. -Azt jelenti ez, hogy előreláthatóan problémáink lesznek? - szólalt meg a sofőr mellől Johnny. - Jól megizzasztotta ezt a pasast. Mr. Kendall nem említette egy szóval sem, hogy zűr is lehet... Csak a munkánkról beszélt. -Johnny beszéd közben nem fordult hátra.
- Zavarná, ha lenne?
Johnny erre már hátrafordult, és szembenézett Spauldinggal. Roppant komoly fickó, gondolta David. -Attól függ - mondta a férfi. - A mi munkánk az, hogy vigyázzunk a professzorra. Gondoskodjunk róla. Ha ennek során bármi nehézségbe ütköznénk, azt hiszem, csöppet sem lenne ínyemre.
- Értem. Mit tenne?
- A fenébe is, villámgyorsan elvinném innen - felelte magától értetődően Johnny.
- Lyons doktornak munkája van itt Buenos Airesben. Kendall nyilván megmondta ezt maguknak.
Johnny farkasszemet nézett Spauldinggal. - Megmondom magának őszintén, miszter. Az a mocskos disznó tehet nekem egy szívességet. Még életemben nem nyeltem ennyit senkitől.
- Miért nem hagyta ott az egészet?
- Nem Kendallnek dolgozunk - mondta Johnny viszolyogva, mintha még ennek az eshetősége is undorítaná. - A Meridian Aircraft Kutatási Központja fizet minket. Az a rohadék még csak nem is a Meridiannél dolgozik. Ócska könyvelő.
- Bizonyára megérti, Mr. Spaulding - szólalt meg Hal, mintegy elhatárolva magát társa agresszivitásától.
- Azt kell tennünk, ami a legelőnyösebb a professzor számára. Ezért fizet minket a Kutatási Központ.
- Értem. Állandó kapcsolatban állok a Meridian Kutatási Központjával. Eszébe se jutna senkinek, hogy ártson Lyons doktornak. Erről biztosíthatom magukat.
- David meggyőzően hazudott. Nem adhatott semmiféle biztosítékot, hiszen maga sem volt bizonyos afelől, amit állított. Tudta, Johnnyval és Hallel kapcsolatban csak egy lehetősége van: ezt az újonnan jelentkező hátrányt valamiképpen előnnyé kell változtatnia. Viszonyuk kulcsa a Meridian Kutatási Központ és az ő képzeletbeli kapcsolata ezzel az intézménnyel - s az, hogy valamennyien utálják Kendallt.
A taxi lassított és befordult egy csöndes San Telmó-i utcácskába. A sofőr egy keskeny, háromemeletes, fehérre vakolt, vörös cserepes sátortetős ház előtt állt meg. A Terraza Verde 15. volt. Az első emeletet adták ki Eugene Lyonsnak és „munkatársainak".
- Megérkeztünk - mondta Spaulding, és kinyitotta a kocsi ajtaját.
Másodiknak Lyons kászálódott ki. Megállt a járdán, és fölpillantott a békés utcácska régies, színpompás kicsiny házára. A járdaszéli fákat gondosan nyírták. Minden úgy festett, mint egy képeskönyvben; az egész környék az Óvilág békés nyugalmát árasztotta. David-nek az a benyomása támadt, hogy Lyons váratlanul megtalált valamit, amit régóta keresett.
S hirtelen rádöbbent, hogy mi az. Eugene Lyons egy csodálatosan szép pihenőhelyre szegezte tekintetét. Egy végső pihenőhelyre. Egy sírra.

34.

Davidnek kevesebb ideje maradt, mint amire számított. Stoltznak azt mondta, hívja föl ötkor a Córdobában, s most már közel négy óra volt.
Az első hajók kezdtek befutni a mólók mellé, gőzkürtjeik sivítottak, a matrózok súlyos köteleket dobtak ki a partra és kaptak el a mólón, mindenütt hálók hevertek, amelyeket a halászok kifeszítettek, hadd szárítsa őket a Nap utolsó sugara.
Az Ocho Calle a Dársena Nortéban, a Retiro teherpályaudvartól keletre. La Boca egy viszonylag elkülönített részében volt. Régóta használaton kívüli vasúti sínek szelték át a raktárak sora között húzódó utcákat. Az Ocho Calle nem számított elsőrendű fontosságú raktár-, vagy berakodókörzetnek. A tengeri csatornákhoz ugyan könnyebben ki lehetett jutni innen, mint a La Plata beljebb fekvő kikötői körzeteiből, de a berendezései elavultak voltak. Mintha a tulajdonosok nem tudták volna elhatározni magukat, eladják-e jelentős vízparti ingatlanjaikat, vagy helyreállítási munkákba fogva megfelelő állapotba hozzák ismét a körzetet. A habozás következtében lerobbant a környék.
Spaulding ingujjban érkezett, Ballard barna zakóját a Terraza Verdén hagyta. Vállán hatalmas, kopott hálót vetett át, amelyet egy kikötői standon vásárolt. Az ocsmány halászháló avasan bűzlött a rothadó kendertől és a haldögöktől, de megfelelt a céljának. Amikor csak akarta, elfedhette vele az arcát, mozgásában nem gátolta, szabadon járhatott-kelhetett, beleolvadt a környezetbe. Arra gondolt, hogy ha - isten ments! - valaha is újoncokat képezne ki Fairfaxben, hangsúlyozná a kényelemtényező jelentőségét. A lélektani oldottságét. Ez nyomban szembeszökik, akárcsak a mesterkéltség feszültsége.                                                        
Végighaladt a járdán, amíg az egyszerre csak megszűnt. Az Ocho Calle utolsó épülettömbjét néhány régi épület zárta le, valamint körülkerített, elhagyatott telkek, amelyeket valaha szabad ég alatti árutárolásra használtak, de most már derékig érő gaz verte fel ezeket. A vízparton két hatalmas raktárépület emelkedett, amelyeket egy kerítéssel övezett szabad térség kötött össze. A két épület között egy kikötött halászhajó közepe látszott. A legközelebbi móló legalább negyed mér-földnyire volt, egy vízcsík választotta el a raktáraktól. Az Ohio Calle-i raktárépületek valóban elszigeteltek voltak.
David megállt. Az épülettömb valóságos miniatűr félsziget volt, ember alig mutatkozott. Mellékutcák nem nyíltak, a bal oldalán húzódó házsoron túl megszűntek a házak, csupán házak mögötti üres telkek sorakoztak, és mélyen a földbe süllyesztett további cölöpzet a keskeny csatorna vizének kordában tartására.
Az Ocho Calle utolsó szakasza már igazi félsziget volt. A raktárépületek nemcsak magukban álltak, hanem valóban el is voltak szigetelve egymástól.
David ledobta jobb válláról a hálót, és átvetette a bal vállán. Két tengerész lépett ki az épületből; a második emeleten egy asszony kinyitott egy ablakot és lekiáltott a férjének, szidta, amiért csak késő este akar hazatérni. Egy indián arcvonású vénember faszékben üldögélt egy csalikat áruló mocskos bolt előtti kicsiny, roskadozó tornác előtt. Odabenn, ahogy David a sótól és kosztól homályos ablakon át kivette, más öregemberek kortyoltak borosflaskából. Az utolsó házban egy löttyedt mellű magányos kurva hajolt ki az egyik első emeleti ablakon. Amint megpillantotta Davidet, kigombolta a blúzát, és megmutatta hatalmas, lógó mellét. Többször belemarkolt, és Spaulding íélé nyújtogatta mellbimbóját.
Az Ocho Calle a világ egy sajátos részének a végállomása volt.
David odalépett az indián vénemberhez, barátságosan köszöntötte, majd belépett a csaliboltba. Odabenn döbbenetes szag, vizelet és rothadás bűzös keveréke fogadta. Három férfi álldogált bent, inkább részegek voltak, mint józanok, közelebb lehettek a hetvenhez, mint a hatvanhoz.
A söntésként szolgáló nyers deszkaállvány mögött álló férfi elcsodálkozott a betévedt vendégen, voltaképpen azt sem tudta, mit kellene tennie ilyenkor. Spaulding - a körülötte tébláboló három vénség őszinte csodálatára - egy bankót húzott elő a zsebéből és spanyolul szólalt meg.
- Van magának kalamájo-csalija?
- Nem... nem, semmi kalamájo. Nagyon kevés fogás ma - felelte a bankóra szegezett szemmel a tulajdonos.
- Mije van?
- Kukac. Kutyahús, egy kevés macskahús. A macska nagyon jó.
- Adjon egy kis edénnyel!
A férfi hátrabotorkált, előhalászott valahonnan némi béldarabokat, és belecsavarta egy mocskos újságpapírba. A deszkára rakta, közvetlenül a pénz mellé. -Nincs aprópénzem, señor...
- Nem tesz semmit - felelte Spaulding. -- A pénz a magáé. És tartsa meg a csalit.
A férfi zavartan vigyorgott. - Señor...?
- Tartsa meg a pénzt. Érti? - Mondja csak. Kik dolgoznak odaát? - David az alig áttetsző homlokzati ablakra mutatott. - Azokban a nagy kikötői épületekben?
- Szinte senki... Jön néhány férfi, azután elmegy... nagy néha. Egy halászhajó... nagy néha.
- Volt már odabenn?
- Ó, igen. Három-négy éve, én bent dolgozni. Nagy forgalom, három, négy... öt éve. Mi mind dolgozni. -A másik két vénember bólogatott és öregesen zagyvált valamit.
- Most nem?
- Nem, nem... Minden bezárt. Vége. Senki se megy be most. A tulajdonos nagyon rossz ember. Örök betörnek fejeket.
- Örök?
- Ó, igen. Pisztollyal. Sok pisztollyal. Nagyon rosz-szak.
-Járnak ide autók is?
-Ó, igen. Nagy néha... Egy vagy kettő... Nem adnak nekünk munkát.
- Köszönöm. Tartsa meg a pénzt! És még egyszer köszönöm. - David odalépett a bolt mocskos ablakához, megdörgölte az üveget egy tenyérnyi helyen, és szemügyre vette a háztömbnyi raktárépület-szakaszt. Kihaltnak tűnt, kivéve a mólón őgyelgő néhány embert. Azután alaposabban megnézte ezeket a férfiakat.
Először nem akart hinni a szemének; jóllehet megdörgölte az üveget, az ablakra kívülről még mindig koszréteg tapadt. Nem látott tisztán, az emberek pedig egyre jöttek-mentek, hol megjelentek a tiszta foltban, hol kiléptek a tenyérnyi áttetsző üvegrészből.
De azután már biztos volt benne. S hirtelen iszonyú harag fogta el.
A távoli mólón a férfiak ugyanazt a félig katonai öltözéket viselték, mint a Rhinemann kapujában álló őrök.
Rhinemann emberei voltak.

A telefon pontban öt óra harminckor csengett. Nem Stoltz szólalt meg a vonal túlsó végén, így azután David nem volt hajlandó elfogadni az utasításait. Letette a kagylót. Nem egészen két percet kellett várnia, amikor újra csengett a telefon.
- Maga nagyon makacs - mondta Erich Rhinemann. - Nem magának, nekünk kellene óvatosaknak lennünk.
- Semmi értelme annak, amit mond. Eszem ágában sincsen követni olyasvalakinek az utasítását, akit nem ismerek. Nem kívánok százszázalékos biztonságot, de ez azért túl nagy könnyelműség lenne.
Rhinemann egy pillanatig kivárt, azután nyersent megkérdezte: - Mi történt tegnap éjszaka?
- Stoltznak már pontosan elmondtam, hogy velem mi történt. Másról nem tudok.
-  Nem hiszek magának. - Rhinemann hangja feszült, éles volt, érezni lehetett, hogy alig türtőzteti a dühét.
- Sajnálom - mondta David. - De nekem ehhez voltaképpen semmi közöm.
- Egyik emberem sem hagyhatta el a Córdobát! Lehetetlen!
-  Pedig elmentek; a szavamat adom rá... Nézze, megmondtam Stoltznak, hogy nem akarom beleártani magamat a maguk ügyeibe...
- Honnan tudja, hogy... máris nem keveredett bele? Ez természetesen logikus kérdés volt, s ezt Spaulding is tudta. - Mert itt vagyok a lakásomon, innen beszélek magával. Stoltz szerint a többiek meghaltak; én pedig szeretném elkerülni ezt az állapotot. Én pusztán néhány okmányt vásárolok magától. Foglalkozzunk tehát ezzel.
- Erről még beszélünk - mondta Rhinemann.
- De nem most. Le kell bonyolítanunk üzleti ügyeinket.
A német zsidó ismét hallgatott.
- Tegye azt, amit az az ember mondott magának -szólalt meg végül. - Menjen a Plaza de Mayón a Casa Rosadához. A déli kapuhoz. Ha taxin megy, szálljon ki a Julión, és folytassa az útját gyalog.
- Feltételezem, az emberei a nyomomba szegődnek, amint elhagyom a lakásomat.
- Tapintatosan. Csak azért, hogy figyeljék, nem követik-e.
- Akkor végig gyalog megyek. Egyszerűbb.
- Nagyon okos. A Rosadánál egy kocsi vár magára. Ugyanaz, amelyik tegnap este ide hozta.
- Maga is ott lesz? - kérdezte David.
- Természetesen nem. De hamarosan találkozunk.
- A tervrajzokat egyenesen Telmóba viszem?
- Ha tiszta a levegő, megteheti.
- Öt perc múlva indulok. Készen állnak addigra az emberei?
- Már most is készen állnak - felelte Rhinemann. Letette a kagylót.
David a mellére erősítette a Berettát, majd a zakójába bújt. Bement a fürdőszobába, lerántott egy törülközőt a tartóról, megdörgölte vele a cipőjét, hogy eltávolítsa az Aeroparque és La Boca porát a bőrről. Megfésülködött, végül hintőporral beszórta arcán a karcolásokat.
Óhatatlanul is a szeme alatti mély árkokra esett a pillantása. Úgy érezte, feltétlenül alvásra lenne szüksége, de hát most nem jutott erre ideje. Tudta, hogy a saját érdekében - valójában ahhoz, hogy életben maradjon - ki kell használnia minden időt.
Azon töprengett, mikor kerül sor - arra.
Visszament a telefonhoz. Mielőtt távozik, még két telefont akart elintézni.
Legelőször Jeant hívta fel. Csak azért, hogy megkérje, maradjon a nagykövetségen; úgy adódhat, hogy föl kell hívnia. De ha visszatér, mindenképpen beszél vele. Azt mondta, Eugene Lyonsnál lesz a Terraza Verdén. Meg hogy szereti. Másodiknak Henderson Granville-t hívta föl.
- Mint mondottam, nem fogom bevonni a nagykövetséget vagy személyesen önt az itteni munkámba, uram. Ha e téren változás történt, úgy csak azért, mert az ön munkatársai közül valaki szabályellenesen zárt le egy haditengerészeti ellenőrzési dossziét. Attól tartok, ez közvetlenül érint engem.
- Hogyan érti azt, hogy „szabályellenesen"? Ez súlyos következményekkel jár. Vagy éppenséggel bűnös mulasztás.
- Úgy van, uram. S éppen ez oknál fogva semmiképpen sem szabad lármát ütnünk, mindent a legnagyobb csöndben kell intéznünk. Titkosszolgálati ügy.
- Ki az az ember? - tudakolta jeges hangon Gran-ville.
- Egy Ellis nevű attasé. William Ellis - de nagyon kérem, uram, semmilyen módon ne intézkedjék! - Spaulding gyorsan, nyomatékosan beszélt. - Lehet, hogy tőrbe csalták, az is lehet, hogy nem. De akár így, akár úgy van, nem kockáztathatjuk meg, hogy riasszuk.
-Nagyon helyes. Értem, amit mond... De akkor miért mondta meg nekem... ha azt kívánja, hogy ne tegyek lépéseket?
-Ne tegyen semmit Ellis ellen, uram! De igenis szükségünk van arra, hogy tisztázzuk az ellenőrzést. - David ezután leírta az Ocho Calle-i raktárépületeket és a két épület között kikötött halászhajót.
Granville halkan félbeszakította. - Emlékszem a jelentésre. Haditengerészeti ellenőrzés. Egy kirakodási pontról volt szó... hadd gondolkodjam csak.
- Tortugas - segített neki Spaulding.
- Úgy van, ez volt az. Part menti szabálysértés. Tévedés, természetesen. Egyetlen halászhajó se vállalkozna ilyen hosszú útra. A tényleges cél Torugos volt, egy kikötő Uruguay északi részén. Legalábbis úgy emlékszem.
David egy pillanatig gondolkodott. Jean nem említette a két név közötti csekély eltérést - vagy azonosságot. - Meglehet, uram, de nagyon jó lenne, ha tudnánk, milyen rakományt szállít a hajó.
- Fel volt tüntetve. Azt hiszem, mezőgazdasági gépekről van szó.
- Mi nem úgy gondoljuk - mondta Spaulding.
- Nos, nincsen jogunk átkutatni a rakományt...
- Nagykövet úr? - vágott az idős úriember szavába David. - Akad-e valaki a juntában, akiben megbízhatunk - fenntartás nélkül megbízhatunk?
Granville habozva, óvatosan válaszolt; Spaulding megértette, miért. - Egy. Talán kettő.
- Nem kérdezem a nevüket, uram. De arra megkérem, hogy kérje a segítségüket. Abszolút titoktartás mellett. Azokat a raktárépületeket őrzik... Erich Rhinemann emberei.
- Rhinemannéi? - Még a telefonon át is érezni lehetett a nagykövet megvetését. Tiszta haszon, gondolta David.
- Okunk van föltételezni, hogy tévútra irányít egy tárgyalást, vagy össze akarja kötni csempészkereskedelemmel. Csempészettel, uram. Tudnunk kell, mi annak a hajónak a rakománya. - David nem tudott kitalálni ennél okosabbat. Egy általánosság, minden kézzelfogható bizonyíték nélkül. De ha emberek hajlandók ölni és az életüket föláldozni „Tortugas"-ért, akkor ez talán elegendő bizonyíték. S ha Fairfax feltüntethette e nevet az ő áthelyezési parancsán, anélkül, hogy ezt közölték volna vele, akkor ez több volt, mint elegendő.
- Megteszek minden tőlem telhetőt, Spaulding. De természetesen semmit sem ígérhetek.
- Igen, uram. Értem. És köszönöm!
Az Avenida de Mayo szinte járhatatlan volt az egymásra torlódó kocsiktól, a Plazán pedig még ennél is rosszabb volt a helyzet. A tér végén a Casa Rosada rózsaszínbe játszó kövei visszaverték a lemenő nap narancsszínű fényáradatát. Méltó egy katonák uralma alatt álló fővároshoz, gondolta David.
Átvágott a Plazán. s a szökőkút mellett megállva visszaemlékezett az előző napra és Leslie Jenner Hawkwoodra. Vajon hol lehet most? Buenos Airesben, de hol? S ami még fontosabb: miért?
A feleletet talán a „Tortugas" név és egy halászhajó rejti Ocho Calléban.
Kétszer megkerülte a szökőkutat, azután egyszer ellenkező irányba indult, ellenőrizte önmagát, ellenőrizte Erich Rhinemannt. Honnan figyelik őt azok a férfiak? Vagy nők lennének?
Személykocsikban vagy taxikban vagy kis teherkocsikban ülnek? Köröznek, akárcsak ő?
Aztán meglátta egyiküket. Nem volt nehéz fölismerni. A férfi a szökőkút medencéjének a peremére ült, zakója szárnya a vízbe lógott. Túl gyorsan ült le, mindenáron észrevétlen akart maradni.
David elindult a zebrán - ugyanazon a zebrán, amelyen Leslie Hawkvvoodot követte, és az első járdaszigeten megállt, várva, hogy a lámpa zöldre váltson. De ahelyett, hogy átment volna az út túlsó oldalára, visszatért a szökőkúthoz. Meggyorsította lépteit, majd leült a medence szélére, és figyelte az átkelőhelyet.
A nedves zakójú férfi a következő gyalogos csoporttal érkezett, és aggódva pillantott körül. Végül meglátta Spauldingot.
David intett neki.
A férfi megfordult, és visszarohant a túloldalra.
Spaulding utánavetette magát, éppen csak hogy sikerült még átjutnia. A férfi nem nézett hátra. Úgy látszik, mindenáron el akar jutni egy összekötőhöz, vélte David; talán, hogy átadja valakinek Spaulding megfigyelését. A Casa Rosadánál a férfi balra fordult, Spaulding biztonságos távolságból követte.
Amint a férfi egy sarokra ért, David meglepetésére lassított, azután megállt, végül belépett egy telefonfülkébe.
Sajátosan amatőr eljárás, tűnődött Spaulding. Sok mindent elárult ez Erich Rhinemann embereiről: távolról sem voltak olyan prímák, mint amilyennek tartották magukat.
Egyszerre csak hosszan elnyújtva tülkölni kezdett egy autóduda, úgy tűnt, hangosabb, mint a Mayo forgalmának rendszerint fülsértő zajai. A magányos duda magával ragadott számos más dudát is, s alig néhány másodperc múlva már fülsiketítő tülkölés töltötte be az utcákat. David odapillantott. Nem történt semmi; egy ingerült motorkerékpáros elvesztette egy pillanatra a türelmét. Mihelyt a lámpa zöldre váltott és a gépkocsik megindulhattak az átkelőhelynél, visszaállt a szokásos káosz.
S hirtelen egy sikoltás. Női sikoly. S még egy, majd egyre több.
A telefonfülke körül egyre nőtt a tömeg.
David átfurakodott, karokat rángatott, vállakat lökött, tolakodott. Végül odaért a fülkéhez, és benézett.
A nedves zakós férfi természetellenes helyzetben hevert a parányi üvegkalicka padlóján, lába begörbülten a teste alá szorult, karjai fölfelé meredeztek, egyik kezével még mindig a telefonkagylót szorongatta, a zsinór megfeszült. Feje hátrahanyatlott. Tarkójából vér csurgott. Spaulding a fülke falait nézte. Az utca felőli oldalon három világosan kivehető lyukat látott, körülöttük megrepedezett az üveg.
Amint meghallotta a rendőrsípok éles vijjogását, megfordult, és elsomfordált a tömegből. Elérte a Casa Rosadát körülvevő vasrácsot, jobbra fordult, és az épületet megkerülve gyorsan a déli oldalhoz igyekezett.
A déli kapuhoz.
A Packard ott parkolt a bejárat előtt, begyújtott motorral. Amikor David a kocsihoz indult, egy nagyjából vele azonos testalkatú férfi közeledett felé.
- Spaulding ezredes?
- Igen?
- Lenne szíves sietni. - A férfi kinyitotta a hátsó ajtót, s David beugrott a kocsiba.
-Jó sokat kellett gyalogolnia - üdvözölte Heinrich Stoltz. - Üljön csak nyugodtan. A kocsizástól feloldódik a feszültsége.
- Most nem. - David a műszerfal alatti kapcsolókra mutatott. - El tudja érni ezen Rhinemannt? Most, azonnal?
- Állandó kapcsolatot tartunk vele. Miért?
- Hívja föl.  Percekkel ezelőtt megölték a maguk emberét.
- A mi emberünket?
- Azt, aki követett engem. Egy telefonfülkében lőtték le.
- Nem a mi emberünk volt, ezredes. Egyébként mi lőttük le - felelte nyugodtan Stoltz.
- Micsoda?
- Ismertük azt az embert. Rio de Janeiró-i bérgyilkos. Magát akarta agyonlőni.
Stoltz szűkszavú magyarázattal szolgált. Alig néhány pillanattal azután, hogy David kilépett a bérház kapuján, észrevették a gyilkost. Még a háború előtt Marseille-ből kitoloncolt korzikai volt; az Unio Corso egyik bérgyilkosa, aki a dél-franciaországi contrabandistes parancsára a kelleténél eggyel több rendőrfőnököt ölt meg.
- Semmit sem kockáztathattunk az amerikaival, aki a rejtjelek birtokában van. Nyilván egyetért, hogy egy hangtompítós fegyver a legalkalmasabb eszköz ekkora forgalom közepette.
- Nem hiszem, hogy megpróbált volna megölni engem - mondta Spaulding. - Azt hiszem, elhamarkodottan cselekedtek.
- Akkor arra várt, hogy maga találkozzék velünk.
Bocsásson meg, de ezt nem engedhettük meg. Egyetért velem?
- Nem. Elkaphattam volna. - David hátradőlt, kezét fáradt, ingerült mozdulattal a homlokához emelte. - Éppen el akartam kapni. Most mindketten vesztettünk.
Stoltz gyorsan Davidre pillantott. - Ugyanaz? -szólalt meg óvatosan, kérdő hangsúllyal. - Maga is ezen gondolkodik.
- Hát maga... ? Még mindig nem hiszi, hogy a Gestapo feltűnt Buenos Airesben?
- Az lehetetlen! - suttogta mély meggyőződéssel, fogain át szűrve a szót Stoltz.
- Amit pedig közös barátunk említett a tegnap esti embereikről... Arról én az égvilágon semmit sem tudok, de úgy értettem, hogy meghaltak. Akkor hát mi lehetetlen?
- A Gestapo nem lehet benne. Ezt a legmagasabb szintről tudtuk meg.
- Rhinemann zsidó, igaz? - David figyelte Stoltzot, amikor föltette neki ezt a váratlan kérdést.
A német megfordult, és Spauldingra meredt. Arckifejezése parányi zavart tükrözött. - Nem vallásos; az anyja volt zsidó... - Őszintén szólva nem számít. Rosenberg és Hitler fajelméletét nem osztja mindenki; túlságosan is hangsúlyozták ezt... Az egész legfőképpen gazdasági kérdés volt, és ma is az. A bankok felügyeleti jogának elosztása, a pénzügyi hierarchiák decentralizálása. .. Kellemetlen téma.
David már éppen felelni akart a diplomata kitérő nyilatkozatára, de elharapta a szót... Vajon miért találta szükségesnek Stoltz, hogy megkíséreljen akárcsak valamiféle indokolással is szolgálni? Gyönge magyarázattal, amelyről ő maga is tudta, hogy logikátlan?
Heinrich Stoltz feltehetően Rhinemannhoz hű, nem a Harmadik Birodalomhoz.
Spaulding elfordult, és nem szólt egy szót sem. Tulajdonképpen zavarban volt, de úgy érezte, nem ez az alkalmas pillanat arra. hogy ezt bevallja.
-  Furcsa kérdés - folytatta Stoltz. - Miért állt elő vele?
- Egy kósza hír... A nagykövetségen hallottam. -S ez igaz is, jegyezte meg gondolatban David. - Úgy értettem, hogy a Buenos Aires-i zsidó közösség ellenségesen áll Rhinemann-nal szemben.
-  Puszta feltételezés. Az itteni zsidók épp olyanok, mint bárhol másutt. Magukba zárkóznak, kevés kapcsolatot tartanak kívülállókkal. Meglehet, itt kevésbé körülhatárolható a gettó, de azért itt is megvan. Semmi bajuk Rhinemann-nal, voltaképpen semmiféle kapcsolat sincs közöttük.
- Egy föltételezés kipipálva - jegyezte meg Spaulding.
- Van még egy másik is - mondta Stoltz. - A maga saját honfitársai.
David lassan visszafordult a némethez. - Jó játék. S hogyan lyukadt ki erre?
- A tervrajzokat egy bizonyos repülőgépgyártó cég vásárolja meg. Öt-hat nagy konszern versenyez a maguk kimeríthetetlen állami megrendeléseiért. Aki megszerzi a giroszkóptervrajzokat, az hatalmas, mondhatnám mindenek felett álló eszköznek jut a birtokába. Valamennyi többi vezérlőberendezés egy csapásra elavul.
- Komolyan mondja?
- A lehető legkomolyabban. Hosszasan megvitattuk a helyzetet... s alapos elemzést végeztünk. Majdnem bizonyosak vagyunk, hogy ez a logikus válasz. - Stoltz elkapta pillantását Davidról, és előremeredt. - Más lehetőség nincs. Akik megpróbálnak keresztbe tenni nekünk: amerikaiak.

35.

A zöld Packard cikcakkban haladt Buenos Aires utcáin. Útvonala szándékoltan céltalannak tűnt, s Spaulding fölismerte, miről van szó: rendkívül alapos ellenőrzéssel kívánják megállapítani, követi-e őket bárki is. A sofőr időnként elővette a szerelvényfal alól a mikrofont, és előre meghatározott számsort mondott be. Az egyetlen hangszórón át recsegés-ropogás közepette ismételte meg egy hang a számokat, mire a Packard újabb - látszólag céltalan - fordulatot tett.
David több ízben is megpillantotta a vizuális ellenőrzést végző többi kocsit. Rhinemann legalább öt gépkocsit vetett be erre a célra. Háromnegyed órás kacskaringózás után kétségtelen volt, hogy tiszta a San Telmóba vezető út.
- Tiszták vagyunk - mondta a sofőr Stoltznak. -A többiek elfoglalják a helyüket.
-  Induljon! - adta ki az utasítást Stoltz.
Északnyugatra kanyarodtak, a Packard sebesen haladt San Telmo felé. David tudta, hogy legalább három másik kocsi követi őket, s lehet, hogy kettő előttük hajt. Rhinemann összeállította a saját szállítóoszlopát, ami viszont azt jelentette, hogy a giroszkóptervrajzok ott vannak valamelyik autóban.
- Megvan az áru? - kérdezte Stoltztól.
- Egy része - felelte előrehajolva az attasé, és megnyomta a vezetőülés hátán a filckárpitozást. Retesz csappant, Stoltz lenyúlt, és az ülés mögül egy tálcát húzott elő. A rejtett fiókban egy vékony fémdoboz volt, hasonló azokhoz a tokokhoz, amelyekben könyvtárak őrzik ritka kézirataikat tűz ellen. A német fölvette, az ölébe helyezte a tokot, lábával pedig a helyére rúgta a fiókot. - Úgy öt perc múlva ott leszünk - mondta.
A Packard a San Telmó-i fehérre vakolt ház előtt állt meg. Spaulding megfogta az ajtófogantyút, de Stoltz megérintette a karját, és megrázta fejét. David megértette, visszahúzta a kezét.
Vagy ötven yarddal előttük megállt az egyik ellenőrző kocsi, amelyből két férfi szállt ki. Az egyik kezében egy vékony fémtok volt, a másikéban egy ovális bőrtasakba rejtett rádió. Elindultak visszafelé a Packardhoz.
Davidnek nem kellett kinéznie a hátsó ablakon, amúgy is tudta, mi történik mögöttük, de hogy bizonyosságot szerezzen, mégis hátrapillantott. Mögöttük egy másik gépkocsi parkolt. Két további férfi közeledett hozzájuk a járdán; az egyik kezében természetesen fémtok, a másikéban egy bőrbe ágyazott rádió.
A négy férfi a Packard ajtajánál találkozott. Stoltz bólintott Spauldingnak; David kiszállt, és a kocsit megkerülve Rhinemann csapatához csatlakozott. Éppen indulni akart a kapubejárathoz vezető rövid feljáró felé, amikor Stoltz utánaszólt a kocsi ablakából.
- Legyen szíves, várjon! Embereink még nem foglalták el a helyüket. Majd szólnak.
A Packard szerelvényfala alatti rádióból zörejek hallatszottak. Számok fölsorolása következett; a sofőr felvette a mikrofonját, és megismételte a számokat.
Heinrich Stoltz bólintott, és kiszállt a kocsiból. David elindult a kapu felé.
Odabenn Rhinemann két embere ott maradt az előtérben, a másik kettő pedig átment a lakáson a konyhába, és egy kis teraszos hátsó udvarba nyíló ajtóhoz lépett. Stoltz Daviddel együtt bement a nappaliba, ahol egy nagy ebédlőasztalnál Eugene Lyons ült. Az asztal teljesen üres volt, leszámítva két jegyzetblckkot és féltucatnyi ceruzát.
Johnny és Hal, a két ápoló teljesítette Spaulding rövid parancsait. Ingujjban álltak egy-egy dívány előtt a szoba két végében; fehér ingük hangsúlyozta a hónaljuk alá szíjazott pisztolyokat.
Stoltz átvette az egyik férfitől a fémtokot, és ssólt Davidnek, vegye át a másikat. Ezután a nagy asztalra helyezte a három tokot, és Stoltz kinyitotta őket. Lyons egyetlen mozdulattal sem köszöntötte a látogatókat - a betolakodókat -, és Stoltz is alig észrevehetően üdvözölte őt. Kendall nyilvánvalóan közölte vele, hogy a tudós rokkant; a német diplomata ennek megfelelően viselkedett.
Az asztalon át szólította meg a vele szemközt ülő Lyonst.
- Az ön bal oldaláról kiindulva sorrendben vannak a tervrajzok. Minden vázlathoz kétnyelvű jelmagyarázatot mellékeltünk, ahol pedig folyamatok vannak leírva, szó szerint lefordítottuk azokat; ehhez megfelelő angol szakszövegeket vagy nemzetközileg elismert jelzéseket, gyakran mindkettőt használtunk... Innen nem messze, az autórádiónk segítségével könnyen elérhető távolságban egy peenemündei aerofizikus várakozik. Az ön kívánságára készen áll konzultációra... Végül: bizonyára tisztában van vele, hogy fénymásolatok nem készíthetők.
Eugene Lyons fogott egy ceruzát, és írt valamit az egyik tömbre. Letépte a lapot, és átnyújtotta Spauldingnak. Ezt írta:
Mennyi időm van? Ez a teljes dokumentáció?
David átnyújtotta a lapot Stoltznak.
- Annyi ideje van, Herr doktor, amennyire csak szüksége van... - felelte Stoltz. - Van még egy utolsó tok. Ezt később hozzuk el önnek.
- Huszonnégy órán belül - vetette közbe Spaulding. - Ehhez ragaszkodom.
- Mihelyt megkapjuk a megerősítést, hogy a rejtjelek megérkeztek Washingtonba.
- Az üzenet kétségtelenül ott van már a nagykövetségen. - David az órájára pillantott. - Egészen bizonyosan.
- Ha maga mondja, elhiszem -jelentette ki Stoltz. - Értelmetlen lenne hazudnia. Maga úgysem hagyhatja el Argentínát addig, amíg mi nem kapunk értesítést... Svájcból.
Spaulding nem tudta volna pontosan meghatározni, de a német kijelentésében valamiféle kérdő hangsúlyt vélt felfedezni; márpedig az ilyen kijelentéshez nem illett a kérdő hangsúly. David már-már arra gondolt, hogy Stoltz sokkal idegesebb, mint amit bárki előtt is be merne vallani. - Megerősítem a rejtjeleket, amikor majd eltávozunk... Erről jut eszembe, ahhoz is ragaszkodom, hogy a.tervrajzok itt maradjanak. Pontosan olyan állapotban, ahogyan Lyons doktor ellenőrizte azokat.
- Előre láttuk a maga... kívánságát. Maguk, amerikaiak annyira bizalmatlanok. Két emberünk szintén itt marad. Mások meg kint őrködnek.
- Emberpazarlás. Mit ér az áru háromnegyede?
- Háromnegyede is több, mint ami maguknak van - vágott vissza a német.
A következő két és fél óra alatt csak Lyons ceruzájának a kaparászása hallatszott, azonkívül a rádiók szakadatlan statikus zörejei az előtérből és a konyhából  -szüntelenül áradt belőlük a számok ingerlő fölsorolása -, a föl-alá járkáló Heinrich Stoltz léptei (a német le nem vette a szemét a kimerült Lyons által készített jegyzetlapokról, ellenőrizte, vajon a tudós nem próbálja-e elrejteni vagy zsebre vágni azokat). Hal ásítozott, társa, Johnny némán, ellenségesen méregette a németeket.
Tíz óra harmincöt perckor Lyons fölállt. A bal keze felőli oldalon halmozta fel a jegyzetlapjait, azután fölírt valamit egy tömbre és átadta Spauldingnak.
Eddig - hiteles. Nincs kérdésem.
David átnyújtotta a cédulát az aggodalmaskodó Stoltznak.
- Helyes - jelentette ki a német. - Nos, ezredes, lenne szíves megmagyarázni a doktor úr társainak, hogy kénytelenek leszünk megszabadítani őket a fegyvereiktől. Termesztésen vissza fogjuk adni nekik a pisztolyaikat.
- Minden rendben van - mondta David Johnny-nak. - Rakják a pisztolyokat az asztalra.
- Ki mondja, hogy minden rendben van? - kérdezte Johnny, és nekidőlt a falnak. Esze ágában sem volt eleget tenni a felszólításnak.
- Én mondom - felelte Spaulding. - Semmi sem fog történni.
- Ezek a kurafiak nácik! Talán még a szemünket is be akarja kötni?
- Németek. Nem nácik.
- Egy nyavalyát! -Johnny ellökte magát a faltól, és kihúzta magát. - Nem tetszik, ahogy beszélnek.
- Ide figyeljen! - lépett eléje David. - Nagyon sok ember tette kockára az életét különböző okoknál fogva, hogy ez itt létrejöjjön. Lehet, hogy maga épp annyira nem állja őket, mint én, de nem fuserálhatjuk el most az egészet. Kérem, tegyen úgy, ahogy mondtam.
Johnny dühösen meredt Spauldingra. - Istenemre mondom, remélem, hogy tudja, mit tesz... -Társával együtt az asztalra rakta a pisztolyát.
- Köszönöm, uraim! - mondta Stoltz, és kilépett az előtérbe. Halkan mondott valamit németül a két őrnek. A rádiós férfi gyorsan átment a nappalin, és belépett a konyhába; a másik fölszedte a két fegyvert, az egyiket az övébe dugta, a másikat a zakózsebébe süllyesztette. Azután szó nélkül visszament az előtérbe.
Spaulding Stoltz kíséretében az asztalhoz lépett. Lyons visszarakta a tervrajzokat a dossziékba; összesen három dosszié volt. - Még a gondolatától is irtózom, hogy mennyi pénzt zsebel be közös barátunk ezekért -jegyezte meg David.
- Maguk nem fizetnének, ha ezek itt nem érnék meg maguknak.
- Gondolom, valóban nem... Semmi okát nem látom, miért ne lehetne őket egy tokba rakni. A jegyzetekkel együtt. - Spaulding egy pillantást vetett Lyons-ra, aki mozdulatlanul állt az asztal végénél. - Megfelel ez önnek, doktor?
Lyons szomorú szemét félig lehunyva bólintott. Sápadtsága erősen kiütközött.
- Ahogy kívánja - mondta Stoltz. Fölemelte a borítékokat és a jegyzeteket, s berakta azokat az első tokba, lezárta, azután becsukta a másik két tokot, rárakta őket az elsőre, mintha valamiféle vallási szertartást végezne egy oltár előtt.
Spaulding néhány lépést tett az ablaknál álló két férfi felé. - Nehéz napjuk volt. Lyons doktor, magának is. Vonuljanak vissza, bízzák az őrséget a vendégeikre; úgy vélem, túlóradíjat kapnak érte.
Hal elmosolyodott, Johnny meg sem rezdült.
- Jó estét, doktor! - Megtiszteltetés volt számomra, hogy megismerkedtem egy ilyen kiváló tudóssal - szólalt meg diplomatahangsúllyal a szoba túlsó végéből Stoltz, s szavait enyhe diplomatameghajlással kísérte.
A konyhából bejött a rádiós őr, és biccentett a német attasénak. Együtt hagyták el a szobát. Spaulding rámosolygott Lyonsra; a tudós nem nyugtázta, sarkon fordult, és bement a konyhaajtótól jobbra nyíló hálószobába.
Odakinn a járdán Stoltz nyitva tartotta a kocsiajtót David számára. - Nagyon sajátos ember ez a maga Lyons doktora - jegyezte meg, miközben Spaulding beszállt a Packardba.
- Lehet, hogy az, de egyike a szakma legjobbjainak... Szóljon a sofőrjének, hogy álljon meg egy telefonfülkénél. Fölhívom a nagykövetség rádiószobáját. Megkapja a megerősítését.
- Pompás ötlet... Akkor talán együtt vacsorázhatnánk?
David rápillantott az olyan magabiztosan, szinte félig tréfálkozva mellette ülő Stoltzra, akinek idegessége elpárolgott. - Nem, Herr Botschaftssekretär. Más megbeszélésem van.
- Minden bizonnyal  a bájos  Mrs.  Cameronnal. Meghátrálok.
Spaulding nem válaszolt. Némán tekintett ki az ablakon.
A Terraza Verde békés képet nyújtott. Az utcai lámpák lágy fényt vetettek a néptelen, homályos járdákra; a festői mediterrán házak előtti nyírott fák körvonala rávetődött a pasztellszínű tégla- és kőfalakra. A virágosládák mögötti ablakokban hívogatóan ragyogtak a nappali- és hálószobák sárga lámpái. Egy utcai ruhás férfi, hóna alatt újsággal, föllépdelt egy ház bejáratához vezető lépcsőn, zsebéből kulcsot húzott elő; egy fiatal pár csöndesen nevetgélt, és nekidőlt egy alacsony kovácsoltvas kerítésnek. Egy világosbarna angol spánielt pórázon vezető kislány fél lábon ugrándozva haladt a járdán, mellette boldogan szökdellt a kutyája.
Csodálatosan szép villanegyed volt a Terraza Verde.
Davidnek egy pillanatra az eszébe jutott egy másik lakótömb, amelyet szintén aznap látott. Vizelet- és rothadásszagú öregemberek élnek ott, meg egy mocskos ablakpárkányra könyöklő fogatlan kurva. Macskabeleket látott, és piszoktól homályos ablakokat. S két hatalmas raktárépületet, amelyekben nem akadt munka, és egy lehorgonyzott halászhajót, amely nemrég még Tortugasba igyekezett volna.
A Packard befordult egy másik utcába. Ez valamivel jobban volt megvilágítva, a fák kevésbé voltak nyírottak, de egészében véve nagyon hasonlított a Terraza Verdére. Azokra a lisszaboni keskeny mellékutcákra emlékeztette Davidet, amelyek a gazdagok caminóihoz vezettek: itt-ott drága üzletek, azoknak a tehetős lakóknak az igényére, akik alig néhány száz yardnyira élnek.
Itt is akadtak üzletek, kirakataikat, amelyekben ízlésesen rendezték el az árukat, tompítottan világították meg.
Még egy háztömb; a Packard lassított a keresztutcánál, azután áthaladt a kereszteződésen. További üzletek, kevesebb fa, több kutya - gyakran cselédlányok sétáltatták őket. Egy olasz sportkocsi köré tizenévesek gyűltek.
S ekkor David megpillantotta a felöltőt. Első pillantásra közönséges felöltőnek tűnt - világosszürke felöltő egy kapualjban.
Világosszürke felöltő. Beugró kapualj.
Magas, sovány férfi volt. Magas, sovány férfi világosszürke felöltőben. Egy kapualjban!
Úristen! - villant át David agyán. A férfi az ötvenkettedik utcából!
A férfi oldalt fordulva állt, egy homályosan megvilágított kirakatot nézett. Bár Spaulding nem látta, maga elé képzelte a sötét, beesett szemet, hallotta a valahonnan a Balkán vidékéről származó kerékbe tört angolságot, megérezte az elszántságot a férfi szemében.
„Nem lesz tárgyalás Franz Altmüllerrel... Vésse az eszébe Fairfax tanulságát!"
Ki kell szállnia a Packardból. Azonnal!
Vissza kell jutnia a Terraza Verdére. Stoltz nélkül. Vissza kell mennie!
- A következő háztömbben van egy kávéház - mondta Spaulding, és egy, a járda fölé kinyúló, narancsszínű vászontetőre mutatott, amely alatt lámpák égtek. - Álljon meg ott. Fölhívom a nagykövetséget.
- Ügy tűnik, aggódik, ezredes. Ráérünk. Hiszek magának.
Spaulding a némethez fordult. - Azt akarja, hogy nyíltan beszéljek? Rendben van, megteszem... Nem állom magát, Stoltz. S Rhinemannt sem kedvelem; nem szeretem azokat az embereket, akik ordítoznak, kiabálva parancsolgatnak és figyeltetnek engem... Vásárolok maguktól, de nem kell barátkoznom magukkal. Nem kell magával vacsoráznom, vagy a kocsiján közlekednem, mihelyt elvégeztük napi üzletünket. Világosan beszélek?
- Világosan. Jóllehet kissé civilizálatlanul. S hálátlanul, már megbocsásson. Ma kora este megmentettük az életét.
- Legalábbis maga úgy véli. Én nem. Most pedig engedjen kiszállni, telefonálok és hozom a visszaigazolást. Mint mondotta, nem lenne értelme, hogy hazudjak. Maga meg eredjen az útjára, én majd fogok egy taxit.
Stoltz utasította a sofőrt, álljon meg a narancsszínű vászontetőnél. - Tegyen belátása szerint. S ha a tervei Lyons doktorra is vonatkoznának, figyelmeztetem, hogy az egész környéken ott vannak az embereink. Szigorú parancsuk van. A tervrajzok ott maradnak a házban.
- Nem hazardírozok az áru kétharmadáért, figyelmen kívül hagyva, mi van még odahaza. Meg aztán semmi kedvem sincsen, hogy nekirohanjak annak a robot-falanxnak.
A Packard megállt a vászontetőnél. Spaulding gyorsan kinyitotta a kocsi ajtaját, azután dühösen becsapta maga mögött. Besietett a kivilágított bejáraton, és megkérdezte, hol találja a telefont.
- A nagykövet már vagy egy fél órája próbálja elérni önt - mondta az éjjeli telefonközpontos. - Azt mondja, sürgős. Utasított, hogy adjak meg önnek egy telefonszámot. - A telefonos ledarálta a számokat.
- Köszönöm - mondta David. - Most pedig kérem, kapcsolja nekem Mr. Ballardot az ötös osztályról.
- O'Leary kocsmája - hangzott fel a vonal másik végén Bobby Ballard közömbös hangja.
- Vicces fiú maga. Majd ha időm lesz, nevetek.
- A központos mondta, hogy maga az. Ezek szerint tudja, hogy Granville keresi.
- Hallottam. Hol van Jean?
- A szobájában; epekedik, ahogy meghagyta neki.
- Kapott valami értesítést Washingtonból?
- Rejtjeleset. Vagy két órája érkezett; jóváhagyták a rejtjeleit. Hogy áll a konstruktőr?
- Az utasítások háromnegyed része a dobozban van. De túl sok a játszótárs.
- Terraza Verde?
- Azon a környéken.
- Kiküldjek néhány támaszponti játszótér-felügyelőt?
- Azt hiszem, mindjárt jobban érezném magam -mondta Spaulding. - Mondja meg nekik, hogy cirkáljanak. Semmi egyebet ne tegyenek. Majd észreveszem őket, és ordítok, ha szükségem lesz rájuk.
- Fél órába beletelik a támaszpontról.
- Köszönöm. De kérem, Bobby, semmi flottatüntetés.
- Olyan csöndben lesznek, hogy senki sem tud majd róluk, rajtunk manókon kívül. Vigyázzon magára!
Spaulding visszaakasztotta a hallgatót, már-már azon volt, hogy bedob még egy érmét és fölhívja Granville-t... De nem volt ideje. Kilépett a fülkéből, s kiment a vendéglőből a Packardhoz. Stoltz az ablakból leste; David észrevette, hogy részben ismét úrrá lett rajta korábbi idegessége.
- Jóváhagyták. Hozzák ide az áru hátra levő részét és élvezzék a pénzüket... Nem tudom, hova valósi, Stoltz, de megtudom és a bombázóinkkal leradíroztatom szülővárosát a térképről. Megmondom a nyolcadik légi hadtestnek, hogy a támadást magáról nevezzék el.
Stoltz megkönnyebbült David durvaságának hallatán, s David arra gondolt, minden oka megvan rá.
- A lisszaboni ügynök nehéz ember. Feltételezem, ennek így kell lennie egy ilyen bonyolult megbízatás során... Délben fölhívjuk. - A sofőrhöz fordult. - Los, abfahren, machen Sie schnell!
A zöld Packard elviharzott. Spaulding a vászontető alatt megvárta, befordul-e valahol. Arra gondolt, ha megteszi, visszatér a kávéházba és vár.
Nem fordult be; egyenesen robogott végig az utcán. David megvárta, amíg a hátsó lámpák csupán parányi piros pontoknak látszottak. Akkor megfordult, és gyors léptekkel, de úgy, hogy ne keltsen feltűnést, elindult a Terraza Verde felé.
Amikor elérte azt a rövid épülettömböt, ahol a világosszürke felöltős férfit látta, megállt. Aggodalma arra ösztökélte, hogy siessen tovább, de ösztöne arra késztette, hogy várjon, figyeljen és óvatosan mozogjon.
A férfi már nem tartózkodott a háztömb körül, nyoma sem volt. David irányt változtatott és végigsétált a járdán a kereszteződésig. Ott balra fordult, végigfutott az utcán a legközelebbi sarokig, ismét balra fordult, lelassított és kényelmes tempóban sétált tovább. Magában azt motyogta, bárcsak jobban ismerné a környéket, tudná, milyen épületek vannak Lyons fehérre vakolt háza mögött. Mások tudják; mások ott húzódnak meg sötét kapubeugrókban, amelyekről neki fogalma sincsen.
Rhinemann őrei. A világosszürke felöltős férfi; még hányan lehetnek körülötte?
Közeledett a Terraza Verde-i kereszteződéshez, átlósan átvágott a kocsiúton, távolodott a fehérre vakolt háztól. Amennyire csak tudta, kerülte a lámpák fénypászmáit, s folytatta útját a járdán a Terraza Verde' házsorai mögött húzódó utca felé. Természetesen itt is sűrűn sorakoztak a házak; régies, festői, csöndes házak. Spaulding felpillantott a merőlegesen elhelyezett utcatáblára: Terraza Amarilla.
A sarok túloldalán megállt egy nyírott fa alatt, és a szomszédos utca azon szakaszát kémlelte, ahová megítélése szerint Lyons házának a hátulsó traktusa nyílott. Alig vette ki a lejtős cseréptetőt, annyira azonban látta, hogy megállapítsa, hol lehet mögötte a ház - tőle vagy 150 yardnyira.
Rhinemann gépkocsiját is látta; egyike volt azoknak, amelyeket a Casa Rosada felől jőve a hosszú, feltétlen biztonságot szavatolni kívánó útjuk során vett észre. Egy világos téglás, olasz stílusú városi lakóházzal szemközt parkolt; az épületnek mindkét oldalán nagy kapuja volt. David föltételezte, hogy ezek a kapuk kövezett utakra nyílnak, amelyek Lyons hátsó terasza és a lakóház hátsó bejárata közötti falhoz vagy kerítéshez vezetnek. Feltétlenül ilyesminek kellett lennie; Rhinemann őrei úgy helyezkedtek el, hogy bárki, aki kilép e kapukon, nyomban a látómezejükbe jusson.
Spauldingnak egyszerre csak eszébe jutott a rádiókból előtörő statikus zörej az előszobában és a konyhában, s a német számok szakadatlan ismételgetése. Azoknál, akiknél rádió volt, fegyver is volt. Benyúlt a zakója alá, s a pisztolytokból előhúzta a Berettát. Tudta, hogy a tár töltve van; felkattintotta a biztonsági reteszt, az övébe dugta a fegyvert, és elindult az utca túloldalán várakozó gépkocsi felé.
Mielőtt még elérte volna a túlsó sarkot, hallotta, hogy egy kocsi közeledik hátulról feléje. Nem maradt ideje, hogy futásnak eredjen, még csak egy másodpercnyi ideje sem arra. hogy elhatározásra jusson - lett légyen az helyes vagy hibás döntés. Az övéhez kapott, s közben igyekezett közömbös testtartást fölvenni.
S ekkor elképedve hallotta a hangot.
- Szállj be, te istenverte hülye!
A kétajtós kis Renault kormánykereke mögött Leslie Hawkwood ült. Átnyúlt a vezető melletti üres ülésen, és kinyitotta az ajtót. David megragadta az ajtót, figyelme megoszlott a meghökkenése és aggodalma között, hogy Rhinemann őre - vagy őrei -, aki alig száz yardra állt tőlük, meghallhatja a zajt. A két háztömbnyi térségben alig tucatnyi járókelőt látott. Rhinemann embereinek feltétlenül fel kellett figyelniük.
Beugrott a Renault-ba, bal kezével megragadta Leslie jobb lábát a térdén felül; fogása, akár egy satu szorítása, az idegeket-bénította meg. Halkan, de félreismerhetetlen elszántsággal beszélt.
- Hátrálj a kocsival olyan zajtalanul, ahogyan csak tudsz, azután fordulj be balra, abba az utcába.
- Engedj el! Engedj...
- Tedd, amit mondtam, vagy eltöröm a térdkalácsodat!
A Renault rövid kocsi volt, nem is kellett hátramenetre kapcsolni. Leslie elfordította a kormánykereket, és a kocsi éles fordulatot tett.
- Lassan! - parancsolta Spaulding, de szemét le nem vette Rhinemann kocsijáról. Észrevette, hogy a kocsiban megfordul egy - nem, két- fej. De máris kikerültek a látómezejéből.
David elengedte a lányt; Leslie fölrántotta a lábát, és kétrét görnyedt fájdalmában. Spaulding megragadta a kormánykereket, és üresjáratba állította a sebességváltót. A kocsi a háztömb közepe táján megállt a járda mellett.
- Te dög! Eltörted a lábamat! - Leslie szemét nem a bánat, hanem a fájdalom könnyei borították el. Valósággal forrt benne a düh, de nem kiáltott. S ebből David olyasmit tudott meg Leslieről, amiről korábban sejtelme sem volt.
- Nemcsak a lábadat töröm el, ha azonnal nem mondod meg, mit keresel itt! Még hányan vannak? Egyet láttam, de még hányan vannak?
Leslie fölkapta a fejét, hosszú haja hátralendült, szeme dacosan villant. - Hát azt képzelted, hogy nem találjuk meg?
-Kit?
- A tudósodat. Azt a Lyonst! Megtaláltuk!
- Leslie, az isten szerelmére, mit csinálsz?
- Megállítlak!
- Engem?
- Titeket.   Altmüllert,   Rhinemannt,   Koeninget! Azokat a washingtoni disznókat... Peenemünde! Vége a játéknak! Többé már nem fognak bízni benned. A „Tortugas"-nak vége!
Ismét az az arctalan név - Altmüller. Tortugas... Koening? Szavak, nevek... van is jelentésük, meg nincs is. Ennek az alagútnak a végén nem látszik fény.
De most nem volt ideje!
Spaulding oldalt fordult, és magához rántotta a lányt. Megragadta a haját a homloka tövénél, feszesre húzta, és másik kezének az ujjaival magasan a torka alatt, valamivel az állkapocscsontja alatt körözött. Gyors, durva, szaggatott mozdulatokkal gyakorolt nyomást rá, szüntelenül fokozva a nyomás erejét.
A lány most teljesen idegen volt a számára.
- Ha ebben a játékban részt akarsz venni, akkor lássuk a kártyáidat! Most pedig elmondod nekem! Mi történik itt? Nos?
Leslie megpróbált kiszabadulni a szorításból, csapkodott, rúgott, de valahányszor megmozdult, David a nyakába mélyesztette az ujjait. Leslie szeme kitágult, végül már kerek volt a szemgödre. David ismét beszédre akarta bírni.
- Mondd meg, Leslie! Ha nem mondod, kénytelen leszek megölni téged. Nincs más választásom! Most nincs... Az isten szerelmére, ne kényszerítsél rá!
Leslie megroggyant, teste elernyedt, de nem vesztette el az eszméletét. Feje le-föl imbolygott, torka mélyéről zokogás, nyögés tört elő. David elengedte, és gyöngéden két keze közé fogta az arcát. Leslie kinyitotta a szemét.
- Ne nyúlj hozzám! Ó, istenem, ne nyúlj hozzám! -Nem tudott sikoltani, még suttogásra is alig futotta az erejéből. - Be... be fogunk menni. Megöljük a tudósokat; megöljük Rhinemann embereit...
Még be sem fejezhette, amikor Spaulding ökölbe szorította kezét, és rövid, kemény ütéssel oldalról állon vágta. Leslie eszméletlenül összecsuklott.
David eleget hallott. Többre nem volt ideje.
Kinyújtóztatta Leslie-t a kis első ülésen, s közben lehúzta a slusszkulcsot. Azután a lány táskáját kereste, de nem volt nála. Kinyitotta az ajtót, erőteljesen becsapta, majd tekintetével végigpásztázta az utcát. A háztömb közepe táján két párt látott; a sarkon egy kocsi parkolt; az út túloldalán, egy ház második emeletén valaki kinyitotta az alakot, odabentről zene hangja szűrődött ki.
Ezen kívül - semmi. San Telmo békésen szunnyadozott.
Spaulding a Terraza Amarilla felé futott, amíg csak a közelébe nem ért. Megállt, végigosont egy vasrács mentén, amely egészen a sarokig húzódott, s halkan elkáromkodta magát, mert ráesett az utcai lámpa fénysugara. A fekete rács mögül Rhinemann onnan alig száz yardra álló kocsiját figyelte. Megkísérelte az elülső ülésre összpontosítani a figyelmét, a két fejre, amelyet néhány perce látott mozogni a kocsiban. Most semmi sem moccant, nem izzott cigaretta, nem mozdult váll.
Semmi.
De a bal oldali ablakkeret körvonalán kis törés látszott; homályos folt, amely betöltötte az üveg alsó kockáját.
David megkerülte a derékszögben folytatódó vaskerítést, és lassan elindult a gépkocsi felé; erősen megmarkolta a Beretta agyát, ujját az elsütőbillentyűre szorította. Hetven yard, hatvan, negyvenöt.
A homályos folt nem mozdult.
Harmincöt, harminc... kirántotta övéből a pisztolyt, fölkészült a tüzelésre.
Semmi.
Most már világosan látta. A homályos folt egy fej volt, amely hátrahanyatlott az üvegre, nem pihenőhelyzetben, hanem kitekerve, kiugratva a nyakról, mozdulatlanul.
Egy halott.
Átrohant az úttesten a kocsi farához, és lekuporodott, Berettáját vállmagasságba emelte. A kocsiból semmiféle zaj sem hallatszott, semmi sem moccant odabent.
Az utcán most már egy teremtett lélek sem járt. Csak a sok száz kivilágított ablakból hallatszott fojtott, tompa zümmögés. Valahol az utca végén egy retesz csappant ; egy kiskutya fölugatott; a távolban jól kivehetően fölsírt egy csecsemő.
David fölegyenesedett, és benézett a kocsi hátsó ablakán.
Egy második ember testét látta, a vezetőülés nemezborítású támlájára borult. Az utcai lámpák fénye megvilágította a férfi hátának felső részét és a vállait. Körötte minden vérben ázott, ruhája cafatokban lógott róla.
Spaulding a kocsi oldala mellett a jobb elülső ajtóhoz osont. Az ablak nyitva állt, a kocsi belseje émelyítő látványt nyújtott. A kormánynál ülő férfit halántékon lőtték, társát több késszúrással ölték meg.
A téglalap alakú, bőrbe ágyazott rádiót szétzúzták, ott feküdt a földön a műszerfal alatt.
Mindennek az elmúlt öt-hat percben kellett történnie, gondolta David. Leslie Hawkwood azért száguldott végig az utcán a Renault-jával, hogy feltartóztassa őt - pontosan abban a percben, amikor hangtompítós pisztolyos és hosszú pengés férfiak kúsztak Rhinemann őrei felé.
Mihelyt végeztek az őrökkel, a késes, pisztolyos férfiak nyilván átrohantak az úttesten, s beugrottak Lyons házának kapuján. Ügyet sem vetettek fedezékre vagy álcázásra, hiszen tudták, hogy a rádiók szakadatlan kapcsolatban vannak a Terraza Verde 15. szám alatti házban levő adóvevőkkel.
Spaulding kinyitotta a kocsi ajtaját, fölcsavarta az ablakot, majd az élettelen testet lehúzta az ülés támlájáról. Becsukta az ajtót; a testeket még így is látni lehetett, de kevésbé voltak feltűnőek. Amennyire csak lehetett, el akarta kerülni az utcai riadalmat.
Átpillantott az utca túloldalán álló lakóház két oldalán nyíló kapura. A bal oldali résnyire nyitva állt.
Átfutott a kapuhoz, becsúszott a résen, ügyelt rá, hogy ne érjen hozzá semmihez, pisztolyát oldalt tartotta, lövésre készen. A kapun túl betonátjáró húzódott az épület egész hosszában, és elvezetett egy magas téglakerítéssel körülvett parányi, zárt belső udvarig.
Hangtalanul, gyors léptekkel ment végig a nyitott közön; a zárt udvar ösvények, kis füves térségek és apró virágoskertek egyvelege volt. A holdtényben alabástromszobrok ragyogtak, a téglafal vadszőlővel volt befuttatva.
David megbecsülte a fal magasságát: hét láb, talán hét és fél. Vastagsága: nyolc-tíz hüvelyk, szabványméret. Szilárdság: új építmény, alig néhány éves, erős. Leginkább a fal szilárdsága foglalkoztatta. 1942-ben San Sebastianban megpróbált átmászni egy kilenc láb magas falon, s az összeomlott alatta. Egy hónappal később visszagondolva, mulatságosnak tűnt az eset, de akkor majdnem otthagyta a fogát.
Visszatette a Berettát a hónalj tokjába, visszalökte a reteszt, biztosította a fegyvert. Lehajolt, a beton szélén száraz porral dörzsölte be a kezét, hogy fölitassa az esetleges verejtéket. Azután kiegyenesedett és a téglafal felé rohant.
Ugrott. Amint fölért a falra, némán, hasával támaszkodva függött; kezével markolta a fal két oldalát, teste mozdulatlan, mintegy eggyé vált a kővel. Arccal Lyons terasza felé mozdulatlanná dermedt, így várt néhány pillanatot. A Lyons lakásába vezető hátsó ajtó csukva volt, a konyhában nem égett a villany; az egész emeleten lehúzták a redőnyöket. Odabentről semmi nesz sem hallatszott.
Lecsúszott a falról, ismét előhúzta pisztolyát, és a konyhaajtó felőli oldalra futott, hátával a fehér vakolathoz lapult. Meglepetésére azt látta, hogy az ajtó nincsen zárva - azután azt is meglátta, miért. A küszöbön, a mögötte levő szoba sötétje miatt alig láthatóan egy kéz hevert. Az ajtókeret alját markolta, szétzúzódott az ajtókereten; az ujjak egy halott ember ujjai voltak.
Spaulding nyújtott karral megnyomta az ajtót. Egy-hüvelyknyire. Kéthüvelyknyire. A fa holt súlynak ütközött; David könyöke belesajdult a nyomásba.
Három, négy, öt hüvelyk. Egy láb.
Kivehetetlen hangokat hallott, halk, izgatott férfihangokat.
Villámgyorsan az ajtóhoz lépett, a körülményekhez képest halkan, de erőteljesen megnyomta a földön heverő holttestet, amely nagy, puha tömegként szorult az ajtókeretnek. Átlépett Rhinemann őrének tetemén, közben észrevette, hogy a téglalap alakú rádiót kitépték a bőrtokjából, és szétzúzták a földön. Halkan behúzta maga mögött az ajtót.
A hangok a társalgóból jöttek. A fal mellett araszolt előre, kezében tüzelésre készen tartotta a kibiztosított Berettát.
A szoba túlsó végén egy kamra nyitott ajtaját vette észre. Az egyetlen ablak színes üvege magasan a nyugati falon kísértetiesen színezte a beeső holdsugarakat. Előtte a földön. hevert Rhinemann második őrének élettelen teste. Első pillantásra nem tudta megállapítani, hogyan ölték meg; a holttest ívben hátrafeszült -feltehetően egy kis kaliberű pisztollyal végeztek vele. Hangtompítós pisztollyal. Nyilván teljes csöndben. David érezte, hogy homlokát és nyakát kiveri a verejték.
Még hány hullára fog bukkanni? Ezek egy egész helyőrséget is ártalmatlanná tudnának tenni.
Semmi sem kötelezte arra, hogy ilyen egyenlőtlen küzdelembe borsátkozzék.
Mégis, sajátos kötelességérzet fűzte Lyonshoz. S ez az elkötelezettség pillanatnyilag elegendő volt. Gondolni sem mert arra. mi történik majd azután.
Ö első osztályú profi; ezt nem felejthette el, nem volt szabad elfelejteni egy pillanatra sem. A szakma legjobbja.
Ha ugyan egyáltalán számít ez bárkinek a szemében.
Annyira, annyira idegen.
Arcát az ajtóív éléhez szorította, s attól, amit odabent megpillantott, hányinger fogta el. Az undort talán a környezet is fokozta: ízlésesen megtervezett lakás karosszékekkel, díványokkal és asztalokkal, civilizált foglalkozású, civilizált emberek számára.
Nem a halál számára.
A két férfi - az ellenséges Johnny és a barátságos, tagbaszakadt Hal - szétvetett végtagokkal hevert a padlón, karjuk összefonódott, fejük alig néhány hüvelyknyire volt egymástól. Vérük egyetlen tócsává egyesült a parkettán. Johnny tágra nyílt szemmel, dühösen meredt a semmibe, Hal arca nyugodt, kérdő, megbékélt volt.
Mögöttük Rhinemann másik két őrének holtteste letaglózott marhaként hevert keresztben a díványon.
„Remélem, hogy tudja, mit tesz!"
Johnny szavai fájdalmasan, mintegy sikolyként hasítottak David agyába.
Még három férfi volt a szobában: álltak, éltek, ugyanazokat a groteszk harisnyaálarcokat viselték, mint azok a férfiak a Düsenbergben, akik félbeszakították néhány perces találkozását Leslie Hawkwooddal, odafenn a lujáni hegyekben.
A Düsenbergben, amely felrobbant és lángok martaléka lett a Colinas Rojas hegységben.
A férfiak - egyik kezében sem volt fegyver - Eugene Lyons ernyedt alakja fölé magasodtak; a tudós elegánsan, félelem nélkül ült az asztalnál. Szeme csillogása igazat mondott, Spaulding látta, hogy örömmel várja a halált.
- Látja, mi történt itt! - szólt hozzá a világosszürke felöltős férfi. - Tovább nem habozunk! Maga halál fia...! Adja ide nekünk a tervrajzokat!
Szentséges úristen! - villant át David agyán. Lyons elrejtette a terveket!
- Kérem, higgyen nekem, semmi értelme folytatni -folytatta a felöltős férfi, a beesett szemű, akire Spaulding oly jól emlékezett. - Lehet, hogy megkegyelmezünk magának, de csak akkor, ha elmondja nekünk! Mozgás!
Lyons nem mozdult; el sem fordította a fejét, nyugodt tekintettel pillantott föl a felöltős férfire. Tekintete találkozott Davidevel.
- Írja le! - parancsolta a világosszürke felöltős férfi. David tudta, hogy most kell cselekednie. Beugrott az ajtóíven, pisztolyát előreszegezte.
- Ne nyúljanak a fegyvereikhez! Maga! - kiáltott rá a hozzá legközelebb álló férfira. - Forduljon meg!
A megdöbbent férfi habozás nélkül engedelmeskedett. Spaulding két lépést tett előre, és a Beretta agyával hatalmas ütést mért a koponyájára. A férfi összerogyott.
Ezután a szürke felöltős vallató mellett álló férfire kiáltott: - Emelje föl azt a széket! Mozgás! - Pisztolyával az asztaltól néhány lépésnyire álló egyenes hátú szék felé intett. - Azt mondtam, mozgás!
A férfi megmozdult, és teljesítette a parancsot; cselekvésképtelenné vált. - Ha elejti, megölöm... - folytatta Spaulding. - Lyons doktor! Vegye el a fegyvereiket! Pisztolyokat és késeket fog találni náluk. Igyekezzék, kérem!
Minden egy szempillantás alatt történt. David tudta, csakis villámgyors cselekvéssel kerülheti el a lövöldözést, ha gyorsan cselekvésképtelenné tud tenni egy vagy két embert, ami által nyomban megfordulnak az erőviszonyok.
Lyons fölállt, s először a világosszürke felöltős férfihez lépett. A tudós szemmel láthatóan megfigyelte, hová tette támadója a fegyverét. Kiemelte a felöltő zsebéből. Azután a széket tartó férfihoz lépett, tőle hasonló pisztolyt vett el. Majd megmotozta, zakójából hatalmas kést húzott ki, egy vállpisztolytáskából pedig egy kisebb, rövid csövű pisztolyt. A fegyvereket az asztal túlsó végére rakta, majd az eszméletlenül fekvő harmadik férfihoz lépett. A hátára fordította, és tőle is két pisztolyt meg egy rugós kést kobzott el.
- Vegyék le a kabátjukat! Mozgás! - parancsolt rá Spaulding a két férfira. Elvette a széket a hozzá közelebb állótól, azután odalökte a társához. Éppen kezdtek kibújni kabátjaikból, de nem fejezhették be a mozdulatukat, amikor Spaulding váratlanul megszólalt. -Azonnal hagyják abba! Álljanak meg...! Doktor, legyen szíves, vigyen oda két széket, és állítsa azokat mögéjük.
Lyons megtette.
- Üljenek le - szólt Spaulding a foglyaihoz. Leültek, kabátjaikból csak félig bújhattak ki. David
odalépett hozzájuk, és egy rántással lejjebb húzta rajtuk a zakókat, le egészen a könyökükig.
A groteszk harisnyaálarcot viselő két férfi ott ült a székeken, karjukat saját kabátjuk kötötte gúzsba.
Spaulding eléjük állt, lehajolt, és letépte a selyemálarcot az arcukról. Azután hátralépve nekidőlt az ebédlőasztalnak; pisztolyát nem engedte le.
- Helyes - mondta. - Úgy becsülöm, vagy tizenöt percünk van, mielőtt elszabadul itt a pokol... Lenne néhány kérdésem. S maguk válaszolni fognak.

36.

Spaulding elképedve hallgatta a válaszokat. A vád olyan iszonyú, annyira szerteágazó és nagy horderejű volt, hogy szó szerint meghaladta a felfogóképességét.
A beesett szemű férfi Asher Field, a Hagana Egyesült Államokban működő Ideiglenes Szárnyának a parancsnoka volt. Ő válaszolt David kérdéseire.
- A tranzakciót... a vezérlőberendezések tervrajzainak cseréjét ipari gyémántok ellenében... először az amerikaiak, pontosabban egy bizonyos amerikai keresztelte el „Tortugas"-nak. Ő határozott úgy, hogy a tranzakció a Száraz-Tortuga szigetcsoporton történjék, de Berlin ezt határozottan elutasította. Az illető azonban megtartotta fedőnévnek a „Tortugas"-t. A félrevezető képzettársítás elleplezhette volna, hogy bármi köze is van az ügyhöz. Ez a fedőnév most már az ő számára és Fairfax számára csak a lisszaboni ügynök tevékenységét jelzi. Amikor a  szövetségesekkel egyetértésben a hadügyminisztérium hozzájárult a Koening Konszern New York-i irodájának működéséhez, ez az ember az engedélynek a „Tortugas" fedőnevet adta. Ha bárki megpróbálna utánanézni a dolognak, a „Tortugas" Fairfax egyik akciója. Senkinek sem jutna eszébe kínos kérdéseket föltenni. A tárgyalások elgondolását elsőként a Nachrichtendienst dolgozta ki. Bizonyos vagyok benne, hogy hallott már a Nachrichtendienstről, ezredes...
David nem válaszolt. Képtelen volt bármit is mondani. Field folytatta.
- Mi, a Hagana, Genfben szereztünk tudomást a dologról. Értesültünk egy Kendall nevű amerikai, egy nagy repülőgépgyártó konszern pénzügyi szakértője meg egy közmegvetésnek örvendő homoszexuális német üzletember között küszöbönálló különös találkozóról. Ezt a németet a fegyverkezésügyi minisztérium egyik vezető tisztségviselője, Franz Altmüller Unter-staatssekretär küldte Svájcba... A Hagana ott van mindenütt, ezredes, még a minisztérium külföldi hivatalaiban és a Luftwqfféban is...
David mereven nézte ezt a zsidót, aki annyira magától értetődően adta elő ezt a példátlan... hihetetlen... történetet.
- Gondolom, egyetért velem, hogy az efféle találkozó különösnek tűnik. Nem esett nehezünkre ezt a két üzenetközvetítőt   olyan   helyzetbe   manővereznünk, hogy sikerüljön magnóra vennünk tárgyalásukat. Egy külvárosi vendéglőben találkoztak, mindketten amatőrök voltak, így azután megtudtuk az alapvető tényeket. Értesültünk a szóban forgó anyagokról, és hogy nagy vonalakban hol zajlik majd le a tranzakció. De a tranzakció pontos helyét nem tudtuk. Márpedig ez volt a döntő tényező. Buenos Aires óriási város, kikötője hatalmas területet foglal el, sok-sok mérföldes. Vajon hol megy majd végbe a csere ebben a szinte végtelen föld-hegy-víz komplexumban? S ekkor persze értesítést kaptunk Fairfaxből. Megtudtuk, hogy a lisszaboni rezidenst visszahívják. Merőben szokatlan intézkedés. Ugyanakkor remek ötlet. Európa legjobb hálózatspecialistája, folyékonyán beszél németül és spanyolul, műszaki tervrajzok szakértője. Tökéletesen logikus. Gondolom, egyetért vélem!
David már-már beszélni kezdett, de elharapta a szavát. Olyasmit hallott, ami villámként hasított az agyába. S hihetetlen mennydörgést váltott ki... éppoly hihetetlent, mint az, amit hallott. Csak egy bólintásra futotta az erejéből. Kába volt. Field élesen figyelte. Azután ismét megszólalt.
- New Yorkban megmagyaráztam magának, igaz, csak kutyafuttában, a terceirai repülőtéren elkövetett szabotázst. Fanatikusok. Az, hogy a lisszaboni rezidens színt válthat és részese lehet ennek a tranzakciónak, túl sok volt a forró vérű spanyol zsidóknak. Senki sem fogadta nagyobb megkönnyebbüléssel a maga megmenekülésének a hírét, mint mi, az Ideiglenes Szárny. Azt föltételeztük, New Yorkban azért szakítja meg az útját, hogy csiszoljanak még a Buenos Aires-i akció anyagi és kommunikációs részletein. Ebből a feltételezésből indultunk ki. S akkor hirtelen kifutottunk az időből. Johannesburgból - megbocsáthatatlan módon késve - érkezett jelentések közölték, hogy a gyémántok már meg is érkeztek Buenos Airesbe. Megtettük a szükséges erőszakos  rendszabályokat,   többek  között  végezni akartunk magával is. Ezt, úgy vélem, Rhinemann emberei gátolták meg. - Asher Field elhallgatott. Azután fáradtan elhallgatott. - A többit tudja.
Nem! Nem tudja a többit! Semmi más részletet sem tud! Őrület!
Agyrém!
Minden felesleges volt! Nem ért semmit az egész!
Minden semmi! Semmi minden!
Azok az évek! Azok az életek...! Az iszonyú, lidércnyomásos öldöklés! Uramisten, az öldöklés!
És minek...?! Ó, istenem! Minek?
- Hazudik! - David az asztalra csapott. A pisztoly acélagya olyan erővel vágódott az asztal falapjának, hogy a szoba levegője megremegett. - Hazudik! - kiáltotta, de nem ordított. - Azért vagyok Buenos Airesben, hogy giroszkóptervrajzokat vásároljak! Hogy verifikáltassam azokat! Hogy rejtjelezve igazoljam a hitelességüket, hogy kifizethessék Svájcban azt a rohadékot! Ez minden. Semmi másért! Semmi, de semmi másért! Nem ezért!
- Igen... - mondta halkan Asher Field. - De mindez épp emiatt van.
David hirtelen hátrafordult, noha nem hallott semmi zajt. A nyakát tekerte, de fejében a mennydörgés egy pillanatra sem szűnt meg, a szeme előtt vakítóan cikázó villámok szörnyű fájdalmat okoztak neki. Látta a földön heverő testeket, a vért... a díványon heverő hullákat, a vért.
A halál tablója.
Halál.
David egész árnyékvilága egyszeriben kifordult a sarkából. Oly sok ezer kockázatvállalás... fájdalom, manipuláció, halál. S megint csak halál - mindez értelmetlen űrbe zuhant. Az árulás, ha ugyan árulás, olyan irtózatos méretű... sok százezer embert áldoztak föl semmiért, semmiért.
össze kell szednie magát. Gondolkodnia kell. összpontosítani.
Rápillantott az elgyötört, nyúzott Eugene Lyons halottsápadt arcára.
Ez az ember haldoklik, gondolta Spaulding.
Halál.
Összpontosítania kell.
Ó, uramisten! Gondolkodnia kell. Valami kiindulási pontot kell találnia. Gondolkodni.
Összpontosítani.
Vagy menten megőrül.
Fieldhez fordult. A zsidó szeme együttérzést fejezett ki. Tükrözhetett volna mást is, de csak együttérzést látott benne.
S mégis, olyan ember szeme volt, aki hideg megfontolással ölt.
Ahogyan ő, a lisszaboni ügynök is ölt.
Kivégzés.
De minek?
Voltak még nyitott kérdések. Összpontosíts a kérdésekre. Figyelj! Találd meg a hibát. Találd meg a hibát! Kell lennie ebben a világban óhatatlanul valami hibának; hát most aztán szüksége van rá!
- Nem hiszek magának - mondta David. Még soha életében nem tett ekkora erőfeszítést, hogy meggyőzőnek tűnjék.
- Én pedig azt hiszem, hogy hisz nekem - felelte csöndesen Field. - Az a lány, Leslie Hawkwood elmondta nekünk, hogy magának fogalma se volt semmiről. Nehezen tudtuk elfogadni az ő megítélését... de most már elfogadom.
Davidnek pillanatnyi gondolkodási időre volt szüksége. Első hallásra föl sem ismerte a nevet. Leslie Hawkwood. De azután természetesen nyomban tudta, kiről van szó. S ez fájt. - Mi köze van neki magukhoz? - kérdezte kábultan.
- Herold Goldsmith a nagybátyja. A férje révén, persze, hiszen ő nem zsidó.
- Goldsmith? Ez a név... semmit sem mond nekem.
- Összpontosítani! Tudta, hogy összpontosítania kell, ésszerűen kell beszélnie.
- De sok ezer zsidónak sokat mond. Ő irányítja a háttérből a Baruch- és a Lehman-féle tárgyalásokat. Mindenki másnál többet tesz Amerikában, hogy kiszabadítsa a testvéreinket a táborokból... Mindaddig hallani sem akart rólunk, amíg Washingtonban, Londonban és a Vatikánban az „együttérző" emberek hátat nem fordítottak neki. S akkor... a végletekig felbőszülve. .. hozzánk fordult. Valóságos hurrikánt támasztott, és unokahúgát is magával ragadta a vihar. Meglehet, túlzott hajlama van a dramatizálásra, de elkötelezett és nagyon ügyes. Olyan körökben mozog, ahová zsidó be sem juthat.
- Miért? - ... Figyelj! Az isten szerelmére, figyelj! Gondolkodj logikusan! összpontosíts!
Asher Field egy pillanatra elhallgatott, beesett, sötét szemét néma gyűlölet homályosította el. - Találkozott tucatnyi... talán sok száz olyan emberrel, akit Herold Goldsmith szabadított ki. Látta a fényképeket, meghallgatta a történeteket. S ez elég volt. Elhatározta, hogy cselekszik.
David kezdte összeszedni magát. Leslie volt az az ugródeszka, amelyről visszatérhet az őrületből. Voltak még nyitott kérdések...
- Nem vethetem el azt a föltételezést, hogy Rhinemann megvásárolta a tervrajzokat...
- Ugyan már! - szakította félbe Field. - Maga volt a lisszaboni rezidens. Hányszor állapították meg az ügynökei, a legjobb emberei, hogy Peenemünde megközelíthetetlen? Vajon a német földalatti mozgalom nem adta-e fel azt a tervét, hogy beszivárog Peenemündébe?
- Senki sohasem adja fel az erőfeszítéseket. Egyik fél sem. A német földalatti mozgalomnak is része van ebben! - Megvan a hiba, gondolta David.
- Ha ez így lenne - mondta Field, és a díványon heverő halott németek felé bólintott -, akkor azok ott a földalatti mozgalom tagjai voltak. Maga ismeri a Haganát, Lisszabon. Mi nem ölünk meg olyan embereket.
Spaulding farkasszemet nézett a halk szavú zsidóval, s tudta, hogy igazat mond.
- Tegnap este - szólalt meg hadarva Spaulding - a Paranán. Követtek, összevertek... de láttam az igazolványokat. Gestapósok voltak!
- A Hagana emberei voltak - felelte Field. - A Gestapo a legjobb álcázásunk. Ha gestapósok lettek volna, ez föltételezné, hogy ismerik a maga feladatát... Miért hagyták volna életben?
Spaulding ellenkezni kezdett. A Gestapo, mondta, nem kockázcatná meg, hogy gyilkosságot kövessen el egy semleges országban; legalábbis akkor nem, ha személyazonossági igazolvány van náluk. S ekkor hirtelen rádöbbent, mennyire képtelen a logikája. Buenos Aires nem Lisszabon. Természetesen megölték volna. S azután eszébe jutottak Heinrich Stoltz szavai.
 „A legmagasabb szinten ellenőriztük a dolgot... nem a Gestapo... képtelenség..."
Meg az a sajátosan helyén nem való mentegetőzés: Rosenberg és Hitler fajelméleteit nem osztja mindenki. .. legfőképpen gazdasági...
Az igazolhatatlan igazolása olyasvalaki részéről, aki feltehetően nem a Harmadik Birodalomhoz, hanem Erich Rhinemannhoz hű. Egy zsidóhoz.
Végül pedig Bobby Ballard:
...meggyőződéses... ízig-vérig junker...
- Ó, istenem! - sóhajtott David.
- Maga van előnyben, ezredes. Hogyan dönt? Mi készek vagyunk meghalni; ez semmilyen értelemben sem hősi póz, egyszerűen ténymegállapítás.
Spaulding mozdulatlanul állt. Azután halkan, hitetlenkedve megszólalt. - Érti maga ennek a kérdésnek a horderejét... ?
- Megértettük - vágott a szavába Field -, már azon a napon, amikor a maga Walter Kendallje találkozott Johann Dietrichttel.
David úgy érezte, mintha arcul ütötték volna. -Johann... Dietricht?
- A Dietricht Fabriken fölöslegessé vált örököse. - J. D. - suttogta Spaulding, visszaemlékezve az
összegyűrt sárga papírlapokra Walter Kendall New York-i irodájában. A mellek, a heregolyók, a horogkeresztek... egy obszcén, ideges ember obszcén, ideges irkafirkái. - Johann Dietricht... J. D.
-  Altmüller meggyilkoltatta. Bizonyos értelemben ez eleve kizárt minden...
-  Miért tette? - kérdezte David.
- Hogy fölszámoljon minden nyomot, ami a fegyverkezésügyi   minisztériumhoz,   a   főparancsnoksághoz vezetne - legalábbis ez az elképzelésünk. Dietricht kezdeményezte a tárgyalásokat egészen addig a pontig, amikor át lehetett helyezni azokat Buenos Airesbe. Rhinemannhoz. Dietricht halálával a főparancsnokság egy további láncszemmel távolabb került az ügytől.
David agyában egymást kergették a gondolatok: Kendall pánikszerűen elmenekült Buenos Airesből - valami balul ütött ki. A könyvvizsgáló nem volt hajlandó besétálni a csapdába, hogy megöljék. S neki, David-nek, meg kell - vagy meg kellett volna - ölnie Erich Rhinemannt. A tervrajzok fontossága után sorrendben mindjárt Rhinemann halálát tekintették döntő tényezőnek. S az ő halálával Washington szintén „egy további láncszemmel kerül távolabb" a tranzakciótól.
De még itt volt Edmund Pace.
Edmund Pace.
Ezt soha nem bocsátja meg.
- Megöltek egy embert - szólalt meg David. - Egy bizonyos Pace ezredest...
-  Fairfaxben - fejezte be a mondatot Asher Field. - Halála elkerülhetetlen volt. Őt is felhasználták, éppúgy, mint magát. Mi pragmatisták vagyunk... Pace ezredes irányította „Tortugas"-t, anélkül, hogy ismerte volna a következményeket, vagy éppenséggel hogy bevallotta volna önmagának, hogy ismeri.
- Megmondhatták volna neki. Ahelyett, hogy megölték volna! Megakadályozhatták volna! Rohadt gazemberek !
Asher Field sóhajtott. - Attól tartok, nem látja világosan, milyen hisztérikus hangulat lett úrrá a maguk nagyiparosain. Meg a birodalom ipari vezetőin. Óhatatlanul likvidálták volna... Azzal, hogy mi magunk végeztünk vele, semlegesítettük Fairfaxét. S ezzel minden félelmetes eszközét.
Értelmetlen most tovább vitázni Pace halálának szükségszerűségén, gondolta David. Fieldnek, a pragmatistának igaza van: Fairfaxet valóban kirekesztették a „Tortugas"-ból.
- Ezek szerint Fairfax semmiről sem tud.
- A mi emberünk tud róla. De nem eleget.
- Ki ő? Ki a maguk fairfaxi embere?
Field néma társára mutatott. - Ő nem tudja, én meg nem mondom meg magának. Ha megöl, sem mondom meg.
Spaulding tudta, hogy a fekete szemű zsidó igazat beszél. - Ha igaz, hogy Pace-t... és engem... felhasználtak... Ki használ föl minket?
- Erre nem felelhetek.
- De maga tudja. Kell, hogy legyen... elképzelése. Mondja el nekem!
- Egy bizonyos ember...
- Kicsoda? Meddig ér el a lánc? A külügyig? A hadügyminisztériumig? A Fehér Házig? Meddig, az isten szerelmére?!
- Mindezeknek a hatásköröknek semmilyen értelmük sincsen az efféle tranzakciókban. Egyszerűen elenyésznek.
-  De az emberek nem! Emberek nem enyésznek el!
- Akkor vegye szemügyre azokat, akik Koeningék-kel tárgyaltak. Dél-Afrikában. Kendall embereit, ók agyalták ki a „Tortugas"-t. - Asher Field egyre határozottabb hangon beszélt. - Ez a maga ügye, Spaulding ezredes. Mi csak meg akarjuk gátolni a dolgot. Ezért még az életünket is készek vagyunk föláldozni.
David a sovány arcú, szomorú arcú férfira pillantott. - Ennyit jelent maguknak? Még azzal együtt is, amit tudnak, amiben hisznek? Megéri maguknak bármelyik fél is?
- Az embernek rangsorolnia kell. Még csökkenő sorrendben  is.   Ha  Peenemündét megmentik...  ismét üzemképes állapotba helyezik... akkor a birodalom olyan alkupozícióba jut, ami elfogadhatatlan a számunkra. Gondoljon Dachaura; gondoljon Auschwitz-ra, Belsenre. Elfogadhatatlan.
David megkerülte az asztalt, és a két zsidó elé állt. Berettáját a hónaljtokjába dugta, és Asher Field szemébe nézett.
- Ha hazudott nekem, megölöm. Azután visszamegyek Lisszabonba, az északi tartományokba, és kiirtom a hegyek között megbúvó valamennyi Hagana-fanatikust. Akiket pedig nem ölök meg, azokat leleplezem... Fogják a kabátjukat, és hordják el magukat innen! Vegyen ki egy szobát az Alvearban... Pace néven. E. Pace néven. Majd érintkezésbe lépek magukkal.
- A fegyvereink? - kérdezte Field, miközben bebújt világosszürke felöltőjébe.
- Megtartom őket. Biztos vagyok benne, van elég pénzük, hogy újakat szerezzenek. Odakinn egy tengerészgyalogos-kocsi köröz, engem keres.
- Hát a „Tortugas"? - kérlelte Asher Field.
- Megmondtam, hogy érintkezésbe lépek magukkal! - ordította Spaulding. - Most pedig hordják el magukat innen...! Szedjék föl azt a Hawkwood lányt; ott van a sarkon túl a Renault-ban. Itt vannak a kulcsok. -David a zsebébe nyúlt, s a kulcsokat Asher Field társának dobta, aki könnyedén elkapta azokat. - Küldjék vissza Kaliforniába! Ha lehet, még ma éjjel. De legkésőbb holnap reggel. Világos?
- Igen... Valóban érintkezésbe lép velünk?
- Kifele - mondta kimerülten Spaulding.
A két Hagana-ügynök fölállt, a fiatalabb az eszméletlenül fekvő harmadikhoz lépett, és a vállára vette. Asher Field megállt az előtérben, megfordult, tekintete egy pillanatra megakadt a holttesteken, majd Spauldingra nézett.
- Maga és én. Nekünk mindig rangsorolnunk kell... A lisszaboni rezidens rendkívüli ember. - Az ajtóhoz indult, és nyitva tartotta, amíg társa kicipelte a harmadikat. Azután kiment, és behúzta maga mögött az ajtót.
David Lyonshoz fordult. - Vegye elő a tervrajzokat!

37.

Amikor megindult a támadás a Terraza Verde 15. ellen, Eugene Lyons meglepő dolgot művelt. Olyan egyszerűt, hogy volt benne valami naiv tisztaság, gondolta Spaulding. Fogta ugyanis a tervrajzokat tartalmazó fémtokot, kinyitotta a hálószoba ablakát, és a tokot ledobta az ablak alatt öt láb mélységben a ház fala mellett húzódó tigrisliliom-ágyásba. Azután becsukta az ablakot, berohant a fürdőszobába, és magára zárta az ajtót.
Mindent egybevetve: a váratlanság okozta sokkot, a rémületet, jól ismert fizikai gátoltságát, a legkevésbé várt módon cselekedett - megőrizte a hidegvérét. Ahelyett, hogy megpróbálta volna elrejteni a tokot, eltávolította a lakásból; egy hozzáférhető helyre távolította el, márpedig ezt nem láthatták előre azok a fanatikus emberek, akik egyre csak bonyolult taktikákon és tekervényes megtévesztő manővereken törték a fejüket.
David követte Lyonst a konyhaajtón ki a házból, majd körbe az épület oldala mellett. Átvette a tokot a tudós remegő kezéből, és a szinte magatehetetlen embert átsegítette a szomszédos ház alacsony kerítésén. A következő két ház mögé futottak, azután óvatosan az utca felé settenkedtek. Spaulding bal kezével Lyons vállát fogta, a fal mellé irányította, készen arra, hogy egy esetleges ellenséges megnyilvánulás első jelére a földre húzza.
Valójában David nem hitt ellenséges megnyilvánulásokban; meg volt győződve róla, hogy a Hagana likvidálta a ház előtt tartózkodó valamennyi Rhinemann-őrt, már csak azért is, mert Asher Field a bejárati ajtón távozott. Arra viszont felkészült, hogy Asher Field még egy utolsó elkeseredett kísérletet tesz a tervrajzok megszerzésére. Meg arra is, hogy váratlanul előbukkan a közelből Rhinemann valamelyik kocsija, amelynek legénysége képtelen volt rádióválaszt kapni a Terraza Verde 15.-ből.
Mindkét eshetőség elképzelhető volt, de David valójában egyikre sem számított.
Ehhez túl késő volt, és túl korán.
Szívből remélte azonban, hogy megpillant egy az utcákon lassan cirkáló kékeszöld, négyajtós kocsit. Egy kocsit, amelynek lökhárítóján kis narancsszínűjelzések vannak, felhíva a figyelmet, hogy az autó az Egyesült Államok tulajdona. Ballard „játszótéri felügyelőinek", a haditengerészeti támaszpont katonáinak fölbukkanásában reménykedett.
Az utcákon nem cirkált ilyen jármű. De ott parkolt égő stoplámpákkal az utca túloldalán. A kocsiban hárman cigarettáztak, parázsló cigarettájuk megvilágította a kocsi belsejét. David Lyonshoz fordult.
- Gyerünk.  Menjen lassan, nemtörődöm módon. Oda, ahhoz a kocsihoz.
Mihelyt Spaulding és Lyons a járda szélére ért, a sofőr és a mellette ülő férfi kiszállt a kocsiból. Feszengve álltak a hűtő mellett, civil ruhában voltak. David átment az úttesten és megszólította őket.
- Üljenek be abba az istenverte kocsiba, és vigyenek el minket innen! S ha már itt vannak, miért nem mázolják tele az egész kocsijukat célkarikákkal? Akkor sem lennének jobb célpontok, mint így!
- Ne izgulj, haver! - felelte a sofőr. - Csak most értünk ide. - Kinyitotta a hátsó ajtót, és David besegítette Lyonst.
- Maguknak cirkálniuk kellett volna, nem pedig leparkolni,  mint  valamiféle  házőrző  kutyáknak!  -mondta David, miközben beszállt Lyons mellé. A kocsi túloldaláról helyet szorított magának mellettük a másik férfi. A sofőr beült a kormánykerék mögé, becsukta az ajtót, és beindította a motort. A harmadik férfi nem szállt be. - Azonnal szóljanak neki, hogy üljön be! -förmedt rájuk Spaulding.
- Ott marad, ahol van, ezredes - szólalt meg a Lyons melletti hátsó ülésről a férfi. - Ott marad.
- Ki a fene maga?
- Dániel Meehan ezredes, flotta-tengerészgyalogság, haditengerészeti hírszerzés. S tudni akarjuk, mi a fene folyik itt.
A kocsi elindult.
- Maga nem parancsolhat ebben az akcióban - mondta David lassan, megfontoltan. - Nekem pedig nincsen időm sértett önérzetek ápolására. Legyen szíves, vigyen minket a nagykövetségre!
- Szarok az önérzetre! Némi felvilágosítást kívánunk ! Tudja maga, mi a fene folyik a városnak hozzánk tartozó körzetében? Ez a kis kitérő Telmóba csak egy kis kellemetlenség! Nem lennék itt, ha az a minden lében kanál rejtjelező nem említette volna a maga istenverte nevét...! Jesszusom!
Spaulding ültében előrehajolt, és Meehanre meredt. - Jobban tenné, ha elmondaná, mi folyik a város magához tartozó körzetében. Meg hogy a nevemre miért sietett Telmóba.
A tengerészgyalogos viszonozta a pillantását, azután gyorsan, látható undorral, a hamuszürke Lyonsra nézett. - Miért ne? A barátja hivatalosan rendben van?
- Most már rendben. Mindenki másnál inkább.
- Három cirkálónk járőrözik Buenos Aires part menti sávjában, egy romboló és egy repülőgép-anyahajó pedig kint valahol a tengeren... Öt órával ezelőtt kék riadót kaptunk: készüljünk fel egy rádió-radar zárlatra, valamennyi hadihajó és repülőgép maradjon a helyén, semmi mozgás. Negyvenöt perccel később ott van egy dupla rejtjel Fairfaxből, négy-nullás eredetű. Tartóztassunk fel egy bizonyos David Spaulding ezredest, aki szintén négy-nullás. Azonnal lépjen kapcsolatba Fairfaxszel.
- Fairfaxszel?
- Csakis Fairfaxszel... Erre kiküldjük az egyik emberünket a maga córdobai címére. Nem találja ott magát, de ott talál egy rohadt kurafit, aki éppen darabokra szedi a lakását. Megpróbálja elkapni, mire leütik... Vagy két óra múlva vergődik vissza hozzánk bevert fejjel, és találja el, ki telefonál? Méghozzá egy nyílt telefonvonalon!
- Ballard - felelte nyugodtan David. - A nagykövetség rejtjelezője.
- Az a minden lében kanál! Elkezd viccelődni és azt mondja, játszadozzunk el egy kicsit Telmóban! Meg hogy várjuk meg, amig maga úgy látja jónak, hogy feltűnik. - A tengerészgyalogos ezredes utálkozva rázta a fejét.
- Azt mondta, hogy a kék riadó a radar-... meg a rádiózárlat előkészítése.
- S hogy valamennyi hajó és repülőgép megbénul -vágott a szavába Meehan. - Mi a fene jön be itt? Az egész istenverte vezérkar? Roosevelt? Churchill? Rintintin? És mi mik vagyunk? Az ellenség!
- Nem arról van szó, hogy mi jön be, ezredes -jegyezte meg David halkan. - Hanem arról, hogy mi megy ki... Mi az érvénybe lépés ideje?
- Átkozottul pontatlan. Bármikor a legközelebbi negyvennyolc órán belül. Ezt nevezem pontos menetrendnek !
- Ki a kapcsolatom Virginiában?
- Ó... Itt van. - Meehan fészkelődött az ülésén, és előhúzott egy lepecsételt sárga borítékot, ami a dupla rejtjel jelzése. David átnyúlt Lyons előtt, és elvette a borítékot.
Az elülső ülés felől a rádió ropogása hallatszott, majd egyetlen szó hangzott el a hangszóróból - Piros Magvájó! - A sofőr gyorsan fölkapta a műszerfal mikrofonját.
- Piros Magvájó, vétel - mondta.
A hangszóróból továbbra recsegés hallatszott, de tisztán lehetett érteni a szavakat. - A Spaulding-föltartóztatás. Vegyék föl és hozzák be! Négy-nullás parancs Fairfaxből. Semmiféle kapcsolat a nagykövetséggel.
- Hallotta, mit mondott - nevetett Meehan. - Ma este nincs nagykövetség, ezredes.
David elképedt. Ellenkezni kezdett, mérgesen, egyre dühösebben magyarázott, azután abbahagyta... Fairfax. Nem náci, hanem a Hagana. Asher Field megmondta. Az Ideiglenes Szárny a célszerűség alapján cselekszik. S a most következő negyvennyolc óra során a legkézenfekvőbb cél az, hogy megbénítsák a rejtjel birtokában levő embert. Washington a rejtjelüzenet híján nem rendeli el a rádió- és radarzárlatot, s akkor a halászhajóval megállapított találkozóra felszínre emelkedő ellenséges tengeralattjárót fölfedeznék a képernyőkön, és megsemmisítenék. A Koening-gyémántokat, melyek égetően fontosak Peenemünde számára a Dél-Atlanti-óceán fenekére süllyesztenék.
Úristen! A sors iróniája, gondolta David. Fairfax - illetőleg valaki Fairfaxben - pontosan azt teszi, amit a washingtoni konszernek sugallatára tennie kell, és a repülőgépgyártó vállalatok ezt nem méltányolják. Ha még mással is törődnek, hát gondjuk háromnegyede ott volt Spaulding lába előtt. Nagy magasságú giroszkópok tervrajzai.
David karjával erősen megnyomta Lyons vállát. A csont-bőr tudós továbbra is mereven maga elé nézett, de Spaulding mozdulatára válaszként bal könyökével alig észlelhetően oldalba bökte Davidet. David a fejét csóválta, és hangosan fölsóhajtott. Fölemelte a sárga borítékot, azután vállat vonva zakója zsebébe süllyesztette.
Amikor ismét előhúzta a kezét, pisztoly volt benne.
- Attól tartok, Meehan ezredes, nem teljesíthetem ezt a parancsot. - Spaulding a tengerészgyalogos-tiszt halántékához nyomta a fegyvert. Lyons hátradőlt az ülésén.
- Mi a fenét csinál maga?! - rándult előre Meehan. David kibiztosította a fegyver ütőszegét.
- Mondja meg az emberének, hogy vigyen oda, ahová mondom. Nem akarom megölni magát, ezredes, de szükség esetén megteszem. Prioritások kérdése az egész.
- Maga istenverte kettős ügynök! Ezért is avatkozott be Fairfax!
David sóhajtott. - Bárcsak ilyen egyszerű lenne a dolog.
Lyons reszkető kézzel húzta meg a csomókat Meehan csuklóján. A sofőrt egy mérföldnyire lejjebb hagyták a földúton; jó erősen megkötözték, és a magas fű szélére fektették. Éjszaka alig volt forgalom errefelé. A Colinas Rojas hegységben voltak.
Lyons hátralépett, és bólintott Spauldingnak.
- Szálljon be a kocsiba!
Lyons ismét bólintott, és elindult a kocsi felé. Meehan hasra fordult, és fölnézett Davidre.
- Maga a halál fia, Spaulding. Kijár magának a kivégzőosztag. De buta is. A maga náci barátai elveszítik a háborút!
-Jobban is tennék - felelte David. - Ami pedig a kivégzéseket illeti, sokféle válfajuk lehet. Például Washingtonban. Mert erről van szó, ezredes... Valaki majd megtalálja mindkettőjüket holnap. Ha kedve tartja, elkezdhet visszakúszni nyugat felé. A sofőrjét úgy egy mérföldre megtalálja az út mellett... Sajnálom.
Spaulding félig-meddig őszinte sajnálkozással megvonta a vállát, azután a tengerészgyalogos-kocsihoz futott. Lyons már bent ült az első ülésen; amikor az ajtó kis lámpája megvilágította az arcát, David meglátta a szemét. Lehetséges, hogy ebben a tekintetben a hálának valamiféle jele villant meg? Vagy a helyeslésé? Nem maradt ideje a töprengésre, ezért csak gyöngéden rámosolygott.
- Tudom, hogy mindez szörnyű volt a maga számára - mondta halkan. - De fogalmam sincs, mi mást tehetnék. Magam sem tudom. Ha akarja, visszaviszem a nagykövetségre. Ott biztonságban lesz.
David beindította a motort, és megindult fölfelé a Colinas Rojas számtalan meredek kaptatóinak egyikén. Úgy számított, hogy egy párhuzamos úton visszafordul, azután tíz-tizenöt perc múlva eléri az országutat; Lyonst elviszi egy külvárosi taxiállomásra, és utasítja a sofőrt, hogy adja le a fizikust az amerikai nagykövetségen. Voltaképpen nem ezt szerette volna tenni, de nem látott más kiutat.
S ekkor váratlanul szavakat hallott maga mellől. Szavakat! Suttogó, fojtott, alig hallható, de tisztán kivehető szavakat! Egy elgyötört torok mélyéről.
- Én... magával... maradok. Együtt... Spauldingnak teljes erejéből kellett megragadnia a
kormánykereket, különben elveszítette volna az uralmat a kocsi fölött. Annyira megdöbbent az elgyötört beszéd (s Eugene Lyons részéről ez valóban beszéd volt!) hallatán, hogy majdnem elengedte a kormányt. Oldalt fordult és a tudósra nézett. A fel-felvillanó fényben látta, hogy Lyons is őt nézi: ajkát összeszorította, pillantása rezzenéstelen volt. Lyons pontosan tudta, mit tesz, hogy mit tesznek, mit kell tenniük.
- Rendben van - mondta David, igyekezve megőrizni nyugalmát és szabatosan beszélni. -Tisztán értettem magát. Isten látja lelkemet, szükségem van minden lehető segítségre. Mindkettőnknek szükségünk van rá. Úgy látom, két hatalmas ellenségünk van: Berlin és Washington.

- Nem tűröm, hogy félbeszakítson, Stoltz! - ordította az Ocho Calle közelében levő kis telefonfülkében a kagylóba David. Lyons most már a tengerészgyalogostámaszpont kocsijának kormánykereke mögött ült; az autó vagy tíz yardra állt a telefonfülkétől. A motor járt. A tudós már tizenkét esztendeje nem vezetett, de félszavakkal és kézmozdulatokkal meggyőzte Spauldingot, hogy végszükség esetén megbirkózik a feladattal.
- Nem beszélhet velem így! - hangzott a rémült válasz a vonal túlsó végéről.
- Én vagyok Pavlov, maga a kutya! Most pedig befogja a száját és idefigyel! A Terraza Verdén iszonyú zűr van, ha még nem tudná. Az emberei halottak, az enyéim szintén. Nálam vannak a tervrajzok és Lyons is... A maga nem létező Gestapoja a sorozatos kivégzéseket hajt végre!
- Lehetetlen! - kiáltott tel Stoltz.
- Ezt mondja a hulláknak, maga tehetetlen fajankó! Miközben fölszámolja azt a disznóságot...! És szükségem van a tervrajzok hátralevő részére, Stoltz. Majd fölhívom! - David lecsapta a kagylót, és a fülkéből kiugorva a kocsihoz rohant. Itt volt az ideje, hogy leadjon egy rádióüzenetet. Azután következhet a fairfaxi boríték. Utána Ballard a nagykövetségen. Csak szép sorjában.
Spaulding kinyitotta az ajtót, és beült Lyons mellé. A fizikus a szerelvényfalra mutatott.
-  Újra... - nyögte ki kínkeservesen.
- Helyes - mondta Spaulding. - Idegesek. Nagyon fülelnek. - David elfordította a műszerfal kapcsolóját, és kiemelte tartónyergéből a mikrofont. Ujját olyan erővel nyomta a parányi, drótfonatos mikrofonra, hogy a drótháló behorpadt, leborította a tenyerével, s miközben beszélt, a zakójához szorította, ráadásul körkörös mozgást végzett vele. hogy még inkább eltorzuljon a hangja.
- Piros Magvájó a támaszpontnak... Piros Magvájó a támaszpontnak.
Statikus zörej tört elő a hangszóróból, azután egy dühös hang hallatszott. - Az istenit. Piros Magvájó! Már rohadt két órája próbáljuk megkapni magát! Az a Ballard állandóan telefonál! Hol a fenében van?!
-  Itt Piros Magvájó... Nem kapták meg az utolsó adásunkat?
-Adásukat? Egy nagy szart, öregem! Ezt is alig hallom. Maradjon adásban, megkeresem a parancsnokot.
- Hagyja a fenébe! Csak semmi izgalom. Újra kezd elhalkulni a hangja. Spaulding nyomában vagyunk.
Követjük; egy kocsiban van... huszonhét, huszonnyolc mérföldre. .. északra... - David hirtelen elharapta a szót.
- Piros Magvájó! Piros Magvájó...! A keservit, az a rádió egy nagy szar...! Huszonnyolc mérföldre mitől északra... ? Nem értem, Piros Magvájó! Piros Magvájó, igazolja a vételt!
- .. .Magvájó, vételt igazol... - szólt bele David közvetlenül a mikrofonba. - Ennek a rádiónak alapos karbantartásra van szüksége, haver. Ismétlem. Semmi probléma. Visszatérünk a támaszpontra körülbelül...
Spaulding lenyúlt, és „ki" állásba csavarta a kapcsolót.
Kiszállt a kocsiból, és visszament a telefonfülkébe.
Csak szép sorjában. Semmi elkenés, semmi elnagyolás - minden cselekvésnek körülhatároltnak, pontosan kivitelezettnek kell lennie.
Most pedig ideje megnézni a fairfaxi dupla rejtjelt. A megfejtett rejtjelt, amelyből megtudja annak a nevét, aki fel akarja őt tartóztatni; azét a négy-nullásét, akinek ranglétrabeli besorolása lehetővé teszi, hogy efféle parancsokat adjon le a hírszerző tábor legtitkosabb adóján.
Azét az ügynökét, aki büntetlenül közlekedhetett a legbizalmasabb utakon, és szilveszter estéjén megölt egy Ed Pace nevű embert.
A Hagana beszivárogtatott emberének a nevét.
Nagy volt a kísértés, hogy fölszakítsa a sárga borítékot abban a pillanatban, amikor a tengerészgyalogostiszt átadta neki San Telmóban, de leküzdötte a szinte ellenállhatatlan kísértést. Tudta, hogy bárkinek a nevét olvassa is, elképed majd, függetlenül attól, ismeri-e az illetőt, vagy sem, s hogy függetlenül attól, ki lesz az, lesz egy neve, akinek tulajdonosán bosszút állhat barátja meggyilkolásáért.
Az efféle gondolatok azonban csak gátolták feladatában. Semmi sem akadályozhatja meg őket abban, hogy sebesen, de óvatosan kirobogjanak Ocho Calléba, amint semmi sem akadályozhatja meg, hogy fenntartsa jól kitervelt kapcsolatát Heinrich Stoltzcal.
Elővette a sárga borítékot, és ujjával föllépte a hátrészét.
Első pillantásra semmit sem mondott neki a név.
Ira Barden  alezredes.
Az égvilágon semmit.
Azután eszébe jutott.
Szilvesztereste!
Úristen, de még mennyire emlékezik! Az a goromba beszédű, nagyképű alak. Fairfax helyettes parancsnoka. Ed Pace „legjobb barátja", aki tiszthez méltó felháborodással gyászolta „legjobb barátja" halálát; aki nagy titokban elrendezte, hogy Davidet repülőgép vigye a virginiai támaszpontra, és részt vegyen az éjszakai vizsgálatban; aki fölhasználta a tragikus gyilkosságot, hogy behatoljon „legjobb barátja" páncélozott irattárába... s ott nem talált semmit.
Az az ember, aki váltig állította, hogy egy Marshall nevű lisszaboni rejtjelező elesett Baszkföldön; aki megígérte, hogy ellenőrzi majd Franz Altmüllert.
Amit persze esze ágában sem volt megtenni.
Az az ember, aki megpróbálta meggyőzni Davidet, hogy mindenki jól felfogott érdekében állna, ha Spaulding áthágná a hatásköri szabályokat, és elmondaná, milyen feladattal bízta meg a hadügyminisztérium.
S David majdnem meg is tette. S most már bánta, hogy nem tette meg.
Úristen! Miért nem bízott benne Barden ? Másrészt persze nem is bízhatott benne. Ha ugyanis megbízott volna benne, kényelmetlen kérdések vetődtek volna fel Pace meggyilkolásával kapcsolatban.
Ira Barden  nem ostoba. Meglehet, fanatikus, de nem ostoba. Jól tudja, hogy a lisszaboni ügynök megölné őt, ha rá akarnák kenni Pace halálát.
Vésse az agyába Fairfax tanulságát...
Úrjézus! gondolta David. Harcolunk egymás ellen, megöljük egymást... s már azt sem tudjuk, kik az ellenségeink.
És mindezt miért?
Most még egy további oka is volt, hogy felhívja Ballardot. Egy név nem elegendő, többre van szüksége egy puszta névnél. Felelősségre vonja Asher Fieldet.
Leemelte a telefonkagylót a kampóról, fogott egy érmét, és tárcsázott.
Ballard jelentkezett, hangjában nyoma sem volt tréfálkozásnak.
- Ide figyelj, David! - Ballard korábban sohasem tegezte őt beszélgetés közben. Nyilván visszafojtja a dühét. - Nem állítom, hogy érteném, a ti fajtátok hogyan forgatja a tárcsákat, de ha az én készülékemet akarod használni, akkor leszel szíves tájékoztatni!
- Egy csomó embert megöltek; én kimaradtam belőle. Ez persze szerencsés dolog, de a körülmények úgy alakultak, hogy nem tudtalak fölhívni. Feleltem ezzel a panaszodra?
Ballard néhány pillanatig hallgatott. A csönd nem egyszerűen a hírre való reagálása, gondolta David. Valaki ott áll Bobby mellett. Amikor a rejtjelező ismét megszólalt, már elpárolgott a haragja. Most már habozott, félt.
- Rendben vagy? - kérdezte.
- Igen. Lyons itt van velem.
-A tengerészgyalogos-járőr elkésett... - Úgy tűnt, Ballard már megbánta ezt a kijelentését. - Állandóan telefonálok nekik, ők állandóan kitérő válaszokat adnak. Azt hiszem, elveszett a kocsijuk.
- Tulajdonképpen nem veszett el. Nálam van...
- Úristen!
- Egy embert otthagytak Telmóban megfigyelőnek. Volt még két másik is. Nem sérültek meg, csak harcképtelenek.
- Mi a fenét jelentsen ez?
- Nincs időm elmagyarázni... Kiadtak egy parancsot, hogy föl kell tartóztatni engem. Fairfax adta ki. A nagykövetségnek nem is szabadna tudnia róla. Csapda; nem hagyhatom, hogy elkapjanak. Legalábbis egy ideig nem...
- Te,  mi  nem  akasztunk  tengelyt  Fairfaxszel  -mondta határozottan Ballard.
- Ezúttal megtehetitek. Elmondtam Jeannek. Fairfaxben árulás történt. Nekem semmi részem benne, hidd el... Időt kell nyernem. Lehet, hogy akár negyvennyolc órányi időt. Válaszokat kell kapnom a kérdéseimre. Lyons segíthet ebben. Az isten szerelmére, bízzál bennem!
- Lehet, hogy én megbízok benned, de itt egy nagy senki vagyok... várj egy percet. Jean itt van velem...
- Mindjárt gondoltam - szakította félbe Spaulding. David eredetileg Ballardot akarta megkérni, segítsen neki. De most egyszerre csak fölismerte, hogy Jeannek sokkal több hasznát láthatja.
- Beszélj már vele, mert lekarmolja a bőrt a kezemről.
- Mielőtt átadnád a kagylót, Bobby... Tudnál-e abszolút prioritással ellenőriztetni egy washingtoni illetőt? Pontosabban egy fairfaxi illetőt?
- Ezt meg is kellene indokolnom. Az alany, egy hírszerző alany, kiváltképpen, ha fairfaxi, feltehetően rájönne.
- Nem érdekel, ha rájön. Mondd azt, hogy én követeltem. A besorolásom négy-nulla; ez szerepel a G-2 dossziéiban. Vállalom a felelősséget.
- Kiről van szó?
- Egy Ira Barden  nevű alezredesről. Világos?
- Igen. Ira Barden. Fairfax.
- Helyes. Most pedig hadd beszéljek...
Jean izgatottan hadarni kezdett, szavai haragot és szerelmet, kétségbeesést és megkönnyebbülést fejeztek ki egyidejűleg.
- Jean - mondta David, amikor a lány vagy féltucatnyi kérdést fejezett be, amelyekre képtelen volt válaszolni -, tegnap éjszaka javasoltál valamit, amit nem voltam hajlandó komolyan venni. Most már komolyan veszem. Annak a te legendás Davidednek szüksége lesz egy búvóhelyre. A pampákról nem lehet szó, de bármi, ami közelebb van, megfelel... Tudsz segíteni rajtam? Segíteni rajtunk? Az isten szerelmére!

38.

Nemsokára felhívja Jeant, még virradat előtt. Neki Lyonsszal az éj leple alatt kell mozognia, bárhová menjenek is. Bárhová, ahol Jean talál majd számukra búvóhelyet.
Nem küld semmiféle rejtjelet Washingtonba, nem ad fölhatalmazást erre a mocskos tranzakcióra, nem lesz semmiféle rádió- vagy radarzárlat, ami megbénítaná a hadihajókat. David világosan látta, hogy ez a „Tortugas" meghiúsításának legegyszerűbb, legbiztosabb módja.
Ez azonban nem volt elég.
Ott voltak még a „Tortugas" színfalak mögötti irányítói. Ki kell rángatnia őket sötét búvóhelyeik mocskából, és éles, nappali fényben le kell lepleznie őket. Ha van még egyáltalán valaminek is jelentősége, ha bármi értelme van a gyötrelem, a rettegés és a halál éveinek, akkor teljes aljasságukban be kell mutatnia ezeket az embereket a világnak.
Ennyit megérdemel a világ. S megérdemli az a sok százezer ember mindkét oldalon, aki élete végéig viseli majd a háború sebeit.
Meg kell érteniük, mit jelent az a fogalom, hogy mivégre.
David elfogadta ezt a szerepet: szembe fog szállni a „Tortugas" manipulátoraival. De ehhez nem elegendő egy fanatikus zsidó tanúbizonysága. Asher Field, a Hagana Ideiglenes Szárnya vezetőjének a szava nem bizonyíték. A fanatikusok vademberek; a világ mindkét változatukból eleget látott, egyazon érem két oldalának tekinti őket. Az emberek elfordulnak tőlük. Vagy megölik őket. Vagy elfordulnak és megölik őket.
David tudta, hogy nincs választása.
Ha majd szembenéz a „Tortugas" irányítóival, nem Asher Field szavaival teszi. S nem is megtévesztő rejtjelekkel és manipulációkkal, amelyek százféleképpen értelmezhetők.
Megtévesztés. Köntörfalazás. „Elintézés."
Azzal száll szembe velük, amit ő maga látott. Amiről tud, mert ő a tanúja. Elébük tárja a megcáfolhatatlant. S utána megsemmisíti őket.
De ahhoz, hogy ezt, mindezt megtegye, föl kell jutnia a halászhajóra Ocho Gálién. Arra a halászhajóra, amit a hadihajók szétlőnének, ha megkísérelne kifutni a kikötőből, hogy találkozzék a német tengeralattjáróval.
Márpedig a hajó végül óhatatlanul megkísérel majd kitörni a kikötőből, így követeli a fanatikus gondolkodás. S akkor nem maradna semmi kézzelfogható bizonyíték.
Most azonnal föl kell jutnia a halászhajóra.
Megadta a végső utasításokat Lyonsnak, azután hangtalanul a Rio de la Plata langyos, olajos vizébe ereszkedett. Abban állapodtak meg, hogy Lyons a kocsiban marad, szükség esetén körbe is kocsikázik, s ha David nem térne vissza, kilencven perc múltán jelentkezik az amerikai tengerészeti támaszponton, és közli a parancsnokkal, hogy David fogoly a halászhajón. Egy foglyul esett amerikai ügynök.
Ez a stratégia logikusnak tűnt. A tengerészgyalogosoknak sürgős parancsuk volt, hogy szállítsák a támaszpontra Davidet, s ezt a parancsot Fairfax adta ki. Hajnali három óra harminc perc lesz akkor. Fairfax mindenkor merész, gyors akciókat kíván. Kiváltképpen hajnali három óra harminckor egy semleges kikötőben.
David mindig ilyesfajta hidatakat próbált építeni magának nagy kockázattal járó beszivárgások esetén. Csereüzlet: az ő élete egy kisebb veszteségért. Ezt tanulta az északi tartományokban.
Nem kívánta, hogy így történjék. Túl sok módja is van annak, hogyan lehet őt megbénítani, túl sok a pánikba esett ember Washingtonban és Berlinben, akinek talán létérdeke, hogy ő ne maradjon életben. Legjobb esetben kompromisszum születnék. Legrosszabb esetben pedig... A „Tortugas" meghiúsítása nem elég, a megbélyegzés az, ami számít.
Pisztolyát egy ingéből szakított vászoncsíkkal szorosan a fejére kötözte, a vászoncsíkot a fogaival tartotta. Mellúszással közeledett a hajótesthez, fejét a víz fölött tartotta, hogy a lehető legszárazabban tartsa fegyverének elsütőszerkezetét. így azután nagy kortyokban* volt kénytelen nyelni a mocskos, olajfoltos vizet, amit még undorítóbbá tett az, hogy a mozgó fehér hús odavonzott egy hatalmas tengeri angolnát, amely újra meg újra hozzáért, amíg végül el nem tudta kergetni.
Odaért a hajóhoz. A hullámok lágyan, szakadatlanul csapkodták a sötétben hatalmasnak tűnő hajótestet. David a hajó tatjához úszott, s kimeredt szemmel fülelt, lát-e, hall-e valamiféle életjelet.
Semmi - csak a víz szüntelen csobbanása.
A fedélzetről valami kis fény hullott a vízre, de semmi árnyék sem látszott, semmi moccanás, hang sem hallatszott. Csak a pőre villanykörték halvány, színtelen fénye; a körték fekete huzalon csüngtek, lassan himbálóztak a hajótest lomha mozgásának az ütemére. A hajónak a kikötő felé eső bal oldalán a tat és a hajóközép pillérei köré két kötelet hurkoltak. Vagy tízlépésenként patkánycsapdákat helyeztek el. A vastag fekete kenderkötelek zsírosan, olajosan feszültek. Amikor David közelebb merészkedett, egyetlen őrt pillantott meg, aki a hatalmas csukott rakodónyílások mellett ült egy széken. Széktámláját a raktár falának döntötte; a széles ajtókeret mindkét oldalán két-két, fémellenzőkkel leborított, dróthálós lámpa világított. Spaulding hátrafele taposta a vizet, hogy alaposabban szemügyre vehesse a fedélzetet. Az őr a Habichtsnest félkatonai egyenruháját viselte. Könyvet olvasott, s David, valamilyen oknál fogva, ezt furcsának találta.
Egyszerre csak léptek hallatszottak a rakpart nyugati szakasza felől. Lassan, kimérten közeledtek, az illető semmiféle kísérletet sem tett, hogy tompítsa léptei koppanását.
Az őr felpillantott könyvéből. David a cölöpzet között meglátta a második ember körvonalait. Szintén Rhinemann-egyenruhát viselő őr volt. Bőrtokot lóbázott a kezében, ugyanolyan rádiótokot, mint amilyen a két halott férfinál volt a Terraza Verde 15. szám alatt.
A széken ülő őr elmosolyodott, és megszólította az álló őrt. Németül.
- Ha akarod, helyet cserélhetünk - mondta az ülő férfi. - Hadd nyújtóztassad ki egy kicsit a lábadat.
- Nem, köszönöm - felelte a rádiós férfi. - Inkább járok egyet. Így gyorsabban telik az idő.
- Van valami újság Lujánból?
- Minden változatlan. Még mindig nagy az izgalom. Néha ordítozást is hallok. Mindenki összevissza parancsolgat.
- Kíváncsi lennék, mi történt Telmóban.
- Csak azt tudom, hogy nagy zűr van. Elszigeteltek minket; embereket küldtek az Ocho Calle végéhez.
- Ezt te magad hallottad?
- Nem. Geraldóval beszéltem. Ő is, Luis is itt vannak. A raktár előtt, az utcán.
- Remélem, nem ébresztik föl a kurvákat.
A rádiós férfi elnevette magát. - Még Geraldo is többet ér azoknál a kutyáknál.
- Hát erre azért nem fogadnék - felelte az ülő őr.
Az álló őr ismét nevetett, és elindult kelet felé magányos őrjáratára az épület köré. A széken ülő férfi újra a könyvébe mélyedt.
David oldalúszással ismét a halászhajó oldalához közelített.
Karja kezdett elfáradni; a kikötő bűzös vize egyre inkább ingerelte az orrát. S most már másra is kellett gondolnia: Eugene Lyonsra.
Lyons átlós irányban negyed mérföldnyi távolságra, négy kanyargós sarokra volt az Ocho Calle végétől. Ha Rhinemann járőrei elkezdenek cirkálni azon a területen, megtalálják a tengerészgyalogos-kocsit, s benne Lyonst. Ezt az eshetőséget nem vette számításba. Gondolnia kellett volna rá.
De most nem ért rá ezen töprengeni.
A hajó közepe táján érte el a hajótest jobb oldalát; megkapaszkodott a merülési szint keresztbordájába, s végre kissé megpihentethette kar- és vállizmait. A halászhajó a közepes nagyságúak kategóriájába tartozott, nem egészen hetven-nyolcvan láb hosszú volt, fedélzeti gerendája sem lehetett több harminc lábnál. Az ilyen hajókon általában - s David erre következtetett abból is, amit a hajóhoz a sötétben közelítve szabad szemmel kivett - a kormányoskabin alatt húzódó hajóközepi és tati kajütök úgy tizenöt, illetve húsz láb hosszúságúak voltak, mindkét végükön bejárattal és kajütönként két-két ökörszemablakkal mind jobb, mind bal oldalon. Ha a Koening-gyémántok valóban a hajón vannak, akkor logikus, hogy a tatkajütben raktározzák őket, mert ez esik a legtávolabb a legénység szokásos tevékenységétől. Azonkívül a tatkajütökben általában több a hely, és kevesebb a zavaró tényező. S ha Asher Fieldnek igaza van, ha két-három peenemündei tudós mikroszkóp alatt vizsgálja a Koening-termékeket, akkor gyorsított ütemben kell dolgozniuk, és teljes elszigeteltségre van szükségük.
David most már könnyebben lélegzett. Hamarosan meggyőződik majd róla, gondolta, vajon a fedélzeten vannak-e a gyémántok, s ha igen, hol. Pár pillanat múlva.
Vizet taposva, a pisztolyt erősen markolva letekerte a feje körüli vászoncsíkot. A vászondarabkát elvitte a víz; David a merülésiszint-keresztbordába kapaszkodva kémlelt fölfelé. A hajóperem hat-hét lábnyira volt a vízszint fölött; mindkét kezére szüksége lesz majd, amikor fölkapaszkodik a hajótest parányi kiugróin.
Kiköpte, ami kikötői víz volt még a szájában, és a pisztoly csövét a fogai közé szorította. Csak nadrágból állt a ruházata; kezét a vízbe mártotta, és a szövetbe dörgölve igyekezett lesikálni valamennyire a folyótorkolat iszamlós olaját.
Ismét megkapaszkodott a merülésiszint-keresztbordába, azután jobb kezével fölnyúlva, fölrúgta testét a vízből, s megragadta a legközelebbi parányi kitüremlést a hajótesten. Ujjaival megkapaszkodott a félhüvelyknyi pányvafán, fölhúzódzkodott, bal kezével a jobb keze mellé nyúlt, és mellkasát a nyers fának nyomta, hogy nagyobb emelőhatást tudjon kifejteni. Meztelen lába közvetlenül a vízszint fölött lóbázott, a hajóperem már csak alig valamivel három lábra húzódott a feje fölött.
Lassan fölhúzta a térdeit, mígnem lábának az ujjai megkapaszkodtak a merülésiszint-keresztbordába. Lélegzetvételnyi ideig megpihent, tudta, hogy ujjai nem sokáig bírhatják a parányi kitüremlésen. Megfeszítette gyomorizmát, sajgó lábujjait a keresztbordának nyomta, hogy a lehető legmagasabbra tudjon fölrugaszkodni, majd egy hirtelen mozdulattal fölfelé nyújtotta mindkét kezét; tudta, hogy ha elhibázza a hajóperemet, visszazuhan a vízbe. A csobbanás pedig fölriasztaná a legénységet.
Bal kezével sikerült megragadnia a peremet, jobb keze lecsúszott róla. De már ennyi is elég volt.
Fölhúzódzkodott a korlátig, mellkasával végigszántotta a nyers, málladozó hajótestet, bőrén véres horzsolások támadtak. Bal kezével átnyúlt a peremen, és kivette szájából a pisztolyát. Pontosan oda ért, ahová remélte: az orr- és a tatkajütök közötti középponthoz, így a falkiugró eltakarta a rakparton cirkáló őrök szeme elől.
Hangtalanul átgurult a hajóperemen a keskeny fedélzetre, majd kétrét görnyedve a kajütfalhoz osont. Hátával nekifeszült a faléceknek, és lassan kiegyenesedett. Az első tatökörszem felé araszolt; az odabenti fényt részben valamiféle ócska függönyfélével álcázták, de a függönyt kissé széthúzták, hogy az éjszakai levegő átjárhassa a kajütöt. Lejjebb, a második kerek ablakot nem takarta el semmi, de csupán egy lábnyira volt a fal peremétől; számolnia kellett azzal, hogy esetleg egy, a vízből észrevehetetlen őr áll ott a taton. Ha odabenn van valami látnivaló, azt az első ablakon át kell meglesnie.
Nedves arcát az ökörszemet keretező elrohadt gumihoz szorítva benézett a kajütbe. A „függöny" egy visszahajtott fekete vitorlavászon darab volt. Odabenn pontosan olyan volt a fény, ahogyan elképzelte: egyetlen villanykörte lógott le egy vastag huzalon a mennyezetről, a huzal az ökörszemablakon át kivezetett a mólóra. Amikor a hajó horgonyt vet, nem használják az áramfejlesztőket. A körte mellett sajátos alakú, lapos fémdarab lógott, David először nem tudta, miért akasztották oda. De azután megértette: a fémlap eltérítette a körte fényét a kajüt mélyéről, ahol a vitorlavászon mögött két emeletes ágyat vett észre. Az ágyakban férfiak aludtak; égett ugyan a villany, mégis viszonylag árnyékban voltak.
A kajüt túlsó végén, a falhoz szorítva hosszú asztal állt, amely - a helyhez sehogysem illően - kórházi laboratóriumi munkaasztalnak tűnt. Feszes, hófehér linóleum borította, amelyen egymástól pontosan azonos távolságban négy nagy teljesítményű mikroszkóp állt.
Ezért van ilyen hatása, gondolta David. Klinikai. A halászhajónak ez az elszigetelt része éles ellentétben állt a mocskos hajó többi részével; rothadó tengeri hordalék és patkányfogók közepette kicsiny klinikai sziget.
S akkor észrevette. A sarokban.
Öt acélláda, mindegyik fémcsíkokkal lezárva felső élén, s hatalmas függőzárakkal biztosítva. Valamennyi láda tetején nagy betűkkel festett felirat: KOENING-BÁNYÁK, KFT.
Most már látta. A tagadhatatlant, a megcáfolhatatlant.
Tortugas.
Az Erich Rhinemann közvetítésével lebonyolított undorító tranzakció.
S oly közel, karnyújtásnyira volt tőle. A végső bizonyítéktól.
Félelmében, mert igenis félt, dühödt fölháborodás és erős kísértés keveredett. Ez elegendő volt ahhoz, hogy elnyomja szorongását, és arra kényszerítse magát, hogy kizárólag a céljára összpontosítsa figyelmét. Hogy higgyen - tudván, hogy ez teljesen megalapozatlan -, valamiféle titokzatos sebezhetetlenségében, amellyel a sors csupán néhány értékes percre áldotta meg.
S ennyi elegendő is volt.
Lekuporodott az első ökörszem alá, és elindult a második kerek ablak felé. Fölállt és benézett; egyenesen rálátott a kajüt ajtajára. Új ajtó volt, láthatóan nem a halászhajó tartozéka. Acélból készült, közepén legalább egyhüvelyknyi vastagságú retesszel, amelyet az ajtókeretbe illesztett vezetőhüvelybe csappantottak.
A peenemündei tudósokat tehát nemcsak klinikailag szigetelték el, hanem önként vállalt börtönben is dolgoztak.
Ez a retesz, ismerte föl David, az ő egyszemélyes alpesi hágója, amelyen hegymászó-felszerelés nélkül kell átkelnie.
Meggörnyedve osont az ökörszemablak alatt a kajütfal végéig. Térdre ereszkedve, majd milliméterenként előrehaladva, arcát a fának szorítva kémlelt ki a sarkon túlra.
Az őr természetesen ott posztolt, a hajóshagyományoknak megfelelően kikötői őrségen állt kint a fedélzeten, mintegy a védelem második vonalaként. Unatkozott, ingerelte, hogy unatkozik, megkönnyebbült, hogy nem kell semmit sem csinálnia, mégis dühítette az egész dolog céltalansága.
Ez az őr azonban már nem a Habichtsnest félkatonai öltözékét viselte. Lazán lötyögő öltöny volt rajta, ami nem rejtette el tagbaszakadt, katonás tartású testét. Haját a Wehrmacht-katonák módján rövidre nyírták.
Egy nagy hálófelvonó csörlőnek támaszkodott, vékony szivart szívott, amelynek füstjét unottan fújta az éjszakai levegőbe. Mellette 30-as kaliberű automata fegyver, kioldott vállszíja a fedélzeten tekergőzött. A fegyverhez már jó ideje nem nyúlhatott senki, a bőrszíjat vékony páraréteg borította.
A szíj... David kihúzta nadrágjából az övet. Fölállt, visszaaraszolt az ökörszemhez, a korlát alá nyúlt, és onnan kivette az egyik peremtüskét, amelyet a halászhálók számára ékeltek be a hajótest belsejébe. Halkan kétszer, majd ismét kétszer megkopogtatta a korlátot. Hallotta az őr csoszogó lépteit: nem lépett előre, csak testhelyzetén változtatott.
Ismét megütögette a korlátot. Kétszer. Aztán még kétszer. A halk, pontos - céltudatos, egyenlő időközöket hagyó kopogtatás ahhoz elegendő, hogy fölébressze valakinek a kíváncsiságát, de nem kelt riadalmat.
Hallotta az őr közeledő lépteit. Még mindig nyugodtnak tűntek, könnyedén közeledtek, érződött, hogy az őr nem is gondol veszélyre, pusztán csak kíváncsi. Arra gondolhatott, hogy talán valamiféle kikötői hordalékfát kapott el és sodort tova az áramlat, az csapódik a hajóoldalnak.
Az őr befordult a sarkon - Spaulding öve a nyakára hurkolódott, nyomban szorosra feszült és elfojtotta a kiáltást.
David megcsavarta a szíjat, az őr térdre rogyott, és arca az ökörszemből ráhulló gyönge fényben láthatóan sötét színbe váltott, ajka pedig fájdalmasan vonaglott.
David ügyelt arra, hogy áldozata ne veszítse el eszméletét, hiszen tudta, hogy át kell kelnie az alpesi hágón. Pisztolyát a nadrágjába dugta, lenyúlt az őr derekán függő hüvelybe, és kihúzta a karabélyszuronyt - a frontkatonák kedvenc kését, amelyet ritkán tűznek puskavégre. A pengét az őr szeme elé tartva suttogta:
Español oder Deutsch?
A férfi rémülten meredt rá. Spaulding csavart egyet a szíjon; az őr elfojtott egy köhögést, és kínkeservvel fölemelte két ujját. David a pengét az őr jobb szeme alatt rányomta a bőrre, úgy suttogta:
- Deutsch?
A férfi bólintott.
Hát persze hogy német, gondolta Spaulding. Náci. Az öltözéke, a haja. Peenemünde azonos a Harmadik Birodalommal. Tudósait nyilván a saját őreik vigyázzák. A karabélyszuronyon csavart egy parányit, a penge kis karcolást ejtett a férfi szeme alatt. Az őr rémülten kitátotta a száját.
- Most pedig pontosan azt teszi, amit mondok -súgta David németül a fülébe -. vagy kivájom a szemét. Világos?
A már-már elalélt férfi bólintott.
- Álljon föl és kiáltson be az ablakon. Sürgős üzenet jött... Altmüllertől, Franz Altmüllertől! Ki kell nyitniuk az ajtót, hogy aláírják az átvételi elismervényt... Gyerünk! Most! S ne feledje, ez a kés csak néhány hüvelykre lesz a szemétől.
A rémült őr föltápászkodott. Spaulding a nyitott ökörszembe lökte a fejét, kissé lazított az övhurkon, majd bal kezével az övet, jobbjában a kést szorongatva átlépett a férfi és az ablak oldalára.
-Gyerünk! - súgta David, és félköröket írt le a késsel.
Az őr hangja először feszült, mesterkélt volt. Spaulding közelebb lépett hozzá; az őr tudta, hogy ha nem teljesíti a parancsot, vége az életének.
Engedelmeskedett.
A kajütben az emeletes ágy felől mocorgás hallatszott. Először tiltakoztak, morogtak, de amint elhangzott Altmüller neve, végeszakadt ennek. A bal oldali emeletes ágy alsó rekeszéből alacsony, középkorú férfi kászálódott ki, és álmosan az acélajtóhoz lépett. Csak alsónadrág volt rajta. David hátralökte az őrt a sarkon túlra, s abban a pillanatban ért az ajtóhoz, amikor csappant a retesz.
A megtekert övvel az acéllaphoz csapta az őrt; az ajtó kinyílt, David megragadta a kilincsgombot, meggátolva, hogy a rekeszfalhoz csapódjon. A földre dobta a kést, előrántotta pisztolyát, és a fegyver csövével fejbe vágta a kis tudóst.
- Schweigen! - suttogta rekedten. - Hallgassanak, ha kedves az életük!
Az emeletes ágyakban fekvő három férfi - idősebbek, közöttük egy öreg ember - kitántorogtak ágyaikból; némán remegtek. A még mindig fuldokló őr kezdett körülnézni, és nekikészülődött, hogy fölálljon. Spaulding kettőt lépett, és pisztolyával oldalról a férfi halántékára vágott; az őr elterült a fedélzeten.
Az öreg férfi, aki kevésbé félt, mint a társai, Davidre meredt. Spaulding saját maga számára is érthetetlen oknál fogva szégyent érzett. Ebben a steril kajütben valahogyan nem tűnt helyénvalónak az erőszak.
- Semmi bajom magukkal - suttogta rekedten németül. - Maguk parancsot teljesítenek. De tévedés ne essék, az első hangra végzek valamennyiükkel! - Az egyik mikroszkóp mellett heverő papírlapokra mutatott: számok, oszlopok sorakoztak rajtuk. - Maga! - Pisztolyával az öregre mutatott. - Adja ide azokat! Gyorsan!
Az öregember botladozva átcammogott a helyiségen a klinikai munkaasztalhoz. Fölemelte a papírokat az asztalról, és átnyújtotta Spauldingnak, aki vizes nadrágzsebébe gyömködte azokat.
- Köszönöm... Gyerünk! - Fegyverét a másik kettőre szegezte. - Nyissák ki az egyik ládát! Azonnal!
- Nem...! Ne! Az isten szerelmére! - szólalt meg halk, félelemtől remegő hangon a középkorú tudósok közül a magasabbik.
David elkapta a mellette álló öreg férfit. Karját a tudós petyhüdt nyaka köré fonta, pisztolyát pedig a fejéhez nyomta. Felpöckölte az elsütőbillentyűt, majd nyugodtan megszólalt: - Kinyitják a ládát, vagy megölöm ezt az embert. S ha végeztem vele, maguk ellen fordítom a pisztolyomat. Higgyék el, nincs más választásom.
Az alacsonyabbik tudós fejét oldalt fordítva halkan kérlelte a magasabbikat. Az öreg, akit David a nyakánál fogva szorított, volt a csoport vezetője, ezt Spaulding tisztán látta. Egy öreg... alter-Anführer; a németeknél mindig a vezetőt kell elkapni.
A magasabbik peenemündei tudós elindult – járásán látszott a rémület - a klinikai munkaasztal távolabbi vége felé, ahol a falon takaros sorban függtek a kulcsok. Leemelt egyet, és habozva az első acélládához lépett. Lehajolt, becsúsztatta a kulcsot a függőlakatba, amely a peremen végigfutó fémpántot tartotta; a pánt középen szétcsappannt.
- Emelje föl a tetőt! - parancsolta Spaulding. Annyira szorongott, hogy akaratlanul is hangosabban suttogott. Túl hangosan, döbbent rá.
Az acélláda teteje nagyon súlyos volt; a németnek mindkét kézzel meg kellett emelnie, a szeme és a szája körüli elmélyülő ráncok tanúskodtak erőfeszítéséről. Mihelyt a fedél kilencvenfokos szögbe emelkedett, a láncok kétoldalt megfeszültek, retesz csappant, és a fedél nyitott állásban maradt.
A ládában tucatnyi hajszálra egyforma rekesz volt, bennük feltehetően sínen csúszó tálcákkal - olyasmi, ami nagyjából egy nagy, bonyolult horgászfelszerelési dobozra emlékeztetett. David megértette: az acélláda eleje zsanérokon mozgott, szintén nyitható, vagy pontosabban : leereszthető volt. s akkor a tálcák kicsusszanhattak.
Mindegyik rekeszben két kicsiny, súlyos papírborítékot talált, amelyeket láthatóan valami puha anyaggal béleltek ki. Egyedül a legfelső tálcán is sok tucatnyi ilyen boríték hevert.
David elengedte az öregembert, s hátralökte az emeletes ágyakhoz. Pisztolyával a magas németre bökött, aki kinyitotta a ládát; ráparancsolt, hogy álljon a másik kettő mellé. Belenyúlt az acélládába, kivett egy kis borítékot, a szájához emelte, és fogával feltépte. A föld felé fordította, és kirázta a tartalmát; áttetsző rögöcskék görögtek szerteszét a kajütpadlón.
A Koening-gyémántok.
Miközben összegyűrte a borítékot, figyelte a német tudósokat. A földön heverő kövekre meredtek.
Miért is ne? gondolta David. Ebben a kajütben volt a Peenemündében folyó kísérletek megoldása. Azok a ládák tartalmazzák a segédeszközöket, amelyek felhasználásával halált hozhatnak sok-sok ezer emberre... aminthogy a giroszkóptervrajzok, amelyekért elcserélik őket, szintén újabb számtalan halált, újabb mészárlást tesznek majd lehetővé.
Már éppen undorodva el akarta dobni a borítékot, hogy a zsebébe gyömködjön továbbiakat, amikor pillantása megakadt egy feliraton. Kisimította a borítékot, közben pisztolyát továbbra is a németekre szegezte, s elolvasta. Egyetlen szó volt:
ECHT

Valódi. Igazi. Ez a boríték, ez a tálca, ez az acélláda már túljutott az ellenőrzésen.
Lenyúlt, megragadott annyi borítékot, amennyit bal kezével tudott, és begyömöszölte őket nadrágja zsebébe.
Ennyi elég volt a vádirathoz.
Ez minden. Ez a megfejtés.
Már csak egy valamit tehetett. Valamit, aminek közvetlen, gyakorlatibb jelentősége volt. Odalépett a munkaasztalhoz, és a négy mikroszkóp előtt elhaladva sorra szétzúzta pisztolya csövével a lencséket és a szemlencséket. Közben szemével kereste a laboratóriumi ládát, olyasmit, amiben az optikai felszerelést tárolják. Kellett, hogy legyen ilyen láda!
A hosszú asztal alatt, a földön állt. Meztelen lábával kirúgta az asztal alól, és lenyúlt, hogy kinyissa a kapcsokat.
Újabb rekeszek és tálcák, csakhogy ezeket színültig megtöltötték lencsék és az ezek tárolására szolgáló kicsiny fekete tubusok.
Lehajolt és fölfordította a ládát; soktucatnyi kerek lencse gurult a fedélzetre. Villámgyors mozdulattal megragadta a legközelebbi fehér támlátlan széket, és oldalvást belevágta az üveghalomba.
A pusztítás nem volt teljes, de elég kárt okozott talán negyvennyolc órára.
Nekikészülődött, hogy fölálljon, fegyverét továbbra is a tudósokra szegezte, fülével, szemével éberen figyelt.
Meghallotta! Megérezte! S ugyanakkorátvillant rajta, hogy ha nem ugrik félre, a halál fia!                   
Jobb felé elvetődött a padlóra, mögötte és fölötte lecsapott a kéz, a karabélyszurony átsüvített a levegőn, pontosan oda, ahol egy másodperce még a nyaka volt.
Ottfelejtette azt az istenverte szuronyt a földön! Egyszerűen eldobta azt az istenverte szuronyt! Az őr magához tért, és elvette azt az istenverte szuronyt!
A náci egyetlen kiáltását Spaulding már nem tudta megakadályozni, amikor rávetette magát a térdeplő alakra, s olyan erővel verte a fapadlóba a fejét, hogy abból mindenünnen vékony csíkokban megeredt a vér.
De ez az egyetlen kiáltás is elegendő volt.
- Valami baj van? - kérdezte kívülről egy hang vagy húszyardnyi távolságból a rakodó felől. - Heinrich? Kiáltottál?
Egyetlen másodpercet, egyetlen szempillantást sem habozhatott.
Az acélajtóhoz ugrott, felrántotta, végigrohant a fal mentén a sarokig, a hajóperem elfedett szakaszáig. Eközben egy őr - a halászhajó orrában posztoló őrszem - tűnt fel. Puskáját derékmagasságban tartva tüzelt.
Spaulding viszonozta a tüzet. De már közben érezte, hogy eltalálták. A náci lövedéke súrolta a derekát, vér szivárgott a nadrágjába.
A korláton át a vízbe vetette magát; a kajütből kiáltások és ordítások hangzottak fel, de hangok hallatszottak távolabbról, a rakpartról is.
Vadul úszni kezdett a mocskos folyó nyálkás vizében, s megkísérelte fenntartani a fejét. Hol van? Milyen irányban úszik? Merrefelé? Az isten szerelmére, merrefelé?
A kiáltások egyre hangosabbá váltak; a halászhajó fedélzetén bekapcsolták a fényszórókat, a fénysugarak keresztül-kasul pásztázták a kikötő vizét. Hallotta, hogy rádiókba kiáltoznak, úgy, ahogyan csak halálra rémült férfiak kiáltanak. Vádolva, tehetetlenül.
David egyszerre csak rádöbbent, hogy nincsenek csónakok! Nem jönnek csónakok a móló mellől fényszórókkal és messzihordó puskákkal, amelyekkel végezhetnének vele!
Nincsenek csónakok!
Majdnem elnevette magát. Az Ocho Calle-i akció annyira titkos volt, hogy nem engedték meg kis hajóknak meg csónakoknak a behatolást az elhagyatott területre!
Tenyerét az oldalára szorítva, ahányszor csak tudott, alámerült és úszott inaszakadtából.
A halászhajó és az ordító Rhinemann-Altmüller-őrök eltűntek a kikötői ködben. Spaulding nagy erőfeszítéssel fenntartotta a fejét, s azon fohászkodott, hogy helyes irányban ússzék.
Rettenetesen elfáradt, de eltökélte, nem hagyja el magát. Ezt nem engedhette meg! Most semmiképpen!
Megvolt a „Tortugas" elleni perdöntő bizonyíték!
Nem messzire tőle megpillantotta a parti cölöpzetet. Vagy két-háromszáz yardnyira lehetett tőle. Az a cölöpzet, az a móló! Azok... azoknak kell lenniük!
Érezte, hogy körötte fölforr a víz, azután meglátta a tengeri angolnák kígyószerű alakját, amint vakon csapkodják a testét. A sebéből folyó vér vonzotta őket! Iszonyú tömeg tekergő óriáskukac veti rá magát!
Csapkodott és rúgkapált, nagy nehezen legyűrt egy kiáltást. Nagyokat húzott az előtte elterülő víztükörben, de keze újra meg újra a kikötő olajos kígyóiba markolt. Szeme előtt fénypontok, fehér és sárga csíkok villantak; torka kiszáradt a vízben, halántéka lüktetett.
S amikor úgy érezte, végül mégiscsak fölordít, föl kell ordítania, megérezte a kezet a kezében. Érezte, hogy vállánál fogva kiemelik, hallotta saját rémült hangját, a torka mélyéről előtörő kiáltást - mély, rémült volt, szinte elviselhetetlennek érezte. Letekintett, s miközben a lába egyre-másra lecsúszott a létrafokokról, odalent meglátta a körbecikázó, tekergő angolnákat.
Eugene Lyons cipelte el - cipelte el őt! - a tengerészgyalogosok kocsijához. Tudta - s mégsem jutott el a tudatáig -, hogy Lyons gyöngéden a hátsó ülésre tuszkolja.
Azután Lyons bemászott mellé, s David megértette - de mégsem fogta fel -, hogy Lyons pofozni kezdi. Erősen. Egyre erősebben.
Szántszándékkal. Nem ütemesen, de nagy erővel.
S a pofozás csak nem állt el! Nem tudta félbeszakítani! Nem tudta megakadályozni, hogy a félig tönkrement, toroktalan Lyons pofozza őt.
Csak sírni tudott. Zokogni, akár egy kisgyerek.
S egyszerre csak visszatért az ereje. Levette arca elől a kezét, és elkapta Lyons csuklóját, készen arra, hogy szükség esetén akár el is töri.
Pislogva meredt a fizikusra.
Lyons mosolygott a kocsi homályában. Azután fájdalmasan suttogva megszólalt: - Sajnálom... Maga... átmenetileg... sokkos állapotban volt. Barátom.

39.

A katonai jármű csomagtartójában kitűnően felszerelt haditengerészeti elsősegélytáskát találtak. Lyons ultra-septil porral hintette tele David sebét, azután összehajtott gézcsíkokat tett rá, és háromhüvelykes ragtapasszal fogta össze a felhasadt bőrt. Mivel nem golyó ütötte, hanem tépett seb volt, hamarosan elállt a vérzés: David tudta, hogy a hevenyészett kötözés kitart, amíg orvost nem kerítenek. Még ha erre egy vagy akár másfél napot is kell várniuk, komoly baj nem származhat már belőle.
Lyons vezette a kocsit.
David figyelte a kormánynál ülő csont-bőr férfit. Bizonytalan volt, de nagyon igyekezett; ez volt a találó meghatározás. Időnként túl mélyre nyomta be a lábával a gázpedált, s a kocsi ezt követő hirtelen megugrásai először megijesztették, azután bosszantották. Alig néhány percnyi vezetés után azonban óvatosan bár, de már élvezni kezdte, amikor befordult egy-egy utcasarkon.
David tudta, hogy három dolgot kell elintéznie: el kell érnie Henderson Granville-t, beszélnie kell Jean-nel, s végül el kell jutnia arra a búvóhelyre, amelyet -s ebben erősen reménykedett -Jean talált a számukra. Ha oda tudnak hozni egy orvost, rendben van. Ha nem, hát aludni fog; annyira kimerült, hogy alapos pihenés nélkül már nem tud tiszta fejjel cselekedni.
Odaát, az északi tartományokban hányszor bújt meg a hegyek között rejtett barlangokban? Hányszor halmozott föl ágakat és gallyakat parányi nyílások előtt, hogy testileg-lelkileg kipihenve visszanyerje kiegyensúlyozott tárgyilagosságát, ami akár az életét is megmentheti? Most is ilyen búvóhelyre volt szüksége.
S holnap végleg elrendezi a dolgot Erich Rhinemann-nal.
A vádirat utolsó lapjai.
- Telefont kell keresnünk - szólalt meg David. Lyons bólintott és továbbhajtott.
David visszairányította a fizikust Buenos Aires központjába. Úgy ítélte meg a helyzetet, hogy eltelik egy idő, amíg a tengerészgyalogos-támaszpont kutatójárőrt indít útnak. A kocsi sárhányóin virító narancsszínű jelzések nyilván elriasztják a városi rendőrséget attól, hogy túlságosan behatóan érdeklődjék irántuk: az amerikaiak az éjszaka gyermekei.
Emlékezett a Casa Rosada északi oldalán levő telefonfülkére. Arra a fülkére, amelyben az Unió Corsóról jött bérgyilkos - akit Rio de Janeiróból küldtek - kilehelte a lelkét.
Tizenöt perc alatt értek a Plaza de Mayóra; körbekörbe kocsiztak. hogy meggyőződjenek, nem követik-e őket. A Plaza még nem néptelenedett el. A város - amint azt a háború előtti turistareklámok hirdették, a nyugati félteke Párizsa volt. S akárcsak Párizsban, itt is tucatnyi hajnali korhely járta - többnyire drága estélyi ruhában - az utcákat. Minduntalan taxik fékeztek és indultak el; prostituáltak még egy utolsó kísérletet tettek, hogy kifizetődő ágyra leljenek; az utcai lámpák hatalmas szökőkutakat világítottak meg; a medencékbe szerelmespárok lógatták a kezüket.
Hajnali három óra harminckor a Plaza de Mayo nem tűnt elhagyatottnak, sivárnak. S David örült ennek.
Lyons megállt a kocsival a telefonfülke mellett. Spaulding kiszállt.
- Bármi legyen is, Buenos Aires legkényesebb, legneuralgikusabb pontjára tapintott rá. - Granville hangja keményen, kimérten csengett. - Kénytelen vagyok utasítani, hogy térjen vissza a nagykövetségre. Saját biztonsága és egyben diplomáciai kapcsolataink érdekében.
- Attól tartok, ennél világosabban kell beszélnie - felelte David.
S Granville világosan beszélt.
Az egy, esetleg két kapcsolatról, amelyről a nagykövet úgy vélte, el tud érni a Grupóban, természetesen kiderült, hogy mindössze egyetlen emberről van szó. Az illető érdeklődött az Ocho Calle-i halászhajó után, de hamarosan fegyveres őrség vitte el otthonról. Ennyit tudott meg Granville az illető hisztérikus feleségétől.
Egy órával később a nagykövetnek üzent a GOU egyik összekötője, hogy „barátja" gépkocsibaleset áldozata lett. A GOU azt akarta, hogy megtudja ezt a hírt. Roppant sajnálatos eset.
Amikor Granville megkísérelte elérni a feleséget, közbeszólt egy telefonközpontos, s közölte, hogy a vonalat kikapcsolták.
- Maga belekevert minket a dologba, Spaulding! Nem dolgozhatunk úgy, hogy a hírszerzés malomköve ott lógjon a nyakunkon. Buenos Airesben roppant kényes a helyzet.
- ön valóban csak belekeveredett, uram. Néhány ezer mérföldre innen emberek lőnek egymásra.
- Egy szart! - David arra gondolt, hogy ennél váratlanabb káromkodást nem is hallhatott volna Granville-től. - Tanulja meg, hol vannak tevékenysége határai! Valamennyiünknek a... ha úgy tetszik, számunkra mesterségesen megszabott koordináták között kell tevékenykednünk! Ismétlem, uram. Térjen vissza a nagykövetségre, én pedig gondoskodom róla, hogy azonnal visszatérjen az Egyesült Allamokba. Ha pedig nem hajlandó erre, menjen a támaszpontra. Az kívül esik a hatáskörömön; akkor már semmi köze sem lesz a nagykövetséghez !
Úristen! gondolta David. Mesterséges koordináták. Hatáskörök. Diplomatikus finnyásságok. S ugyanakkor emberek halnak meg, hadseregeket semmisítenek meg, városokat döntenek romba! S akkor magas mennyezetű termekben emberek szavakkal és viselkedési normákkal játszadoznak!
- Nem   mehetek   a   tengerészgyalogosokhoz.   De mondhatok valamit, amin elgondolkodhat. Negyvennyolc órán belül a part menti övezetben valamennyi amerikai hajó és repülőgép rádió- és radarzárlatparancsot kap! Valamennyinek a jelenlegi helyén kell maradnia, valamennyit megbénítják. S ez megfellebbezhetetlen katonai szentírás. Azt hiszem, jobban tenné, ha megállapítaná, miért történik ez! Én ugyanis úgy vélem, hogy tudom, és ha igazam van, akkor az ön diplomáciai roncsa mocskosabb mindannál, amit el tud képzelni! Próbálkozzék a hadügyminisztériumban egy Swanson nevű illetőnél. Alan Swanson dandártábornoknál ! S mondja meg neki, hogy megtaláltam „Tortugas"-t!
David olyan erővel vágta le a kagylót, hogy bakelitdarabkák hullottak a földre. Legszívesebben elrohant volna. Csak kilökni a fullasztó fülke ajtaját, és elrohanni.
De hová? Nem volt hová mennie.
Mélyeket lélegzett, és újra föltárcsázta a nagykövetség számát.
Jean halk hangja aggodalmat sugárzott. De már talált búvóhelyet!
Ö és Lyons hajtson egyenesen nyugatnak, mondta, a Rivadavián Buenos Aires legtávolabbi külvárosáig. A Rivadavia végén egy jobbra elágazó utat találnak - megismerik arról, hogy mindjárt az elején hatalmas Szűz Mária-szobor áll. Az út sík, füves tájra, provinciales vidékre vezet. A szobortól harminchat mérföldre baloldalt ismét találnak egy utat, amit arról ismerhetnek fel, hogy a telefonösszekötő-vonalak huzalai egy kettőspántos telefonpózna tetejére szerelt transzformátordobozba futnak be. Ez az út egy bizonyos Alfonzo Quesarro tulajdonában levő ranchhoz vezet. Az adott körülmények között... señor Quesarro nem lesz a tanyán. A felesége sem lesz ott. De azért ott találják a legszükségesebb személyzetet; az üresen álló személyzeti szállás Mrs. Cameron és ismeretlen barátai rendelkezésére áll.
Jean közölte, hogy teljesíti David utasítását: nem hagyja el a nagykövetséget. És szereti. Rettenetesen szereti.

Pirkadt a pampa fölött. Meleg szellő lengedezett, David majd elfelejtette, hogy januárban járnak. Argentínában ez a nyár. Az Estancia Quesarro csökkentett személyzetének egyik tagja ott várta őket az úton, néhány mérföldnyire a telefonpóznától, a tanya határán, s elkalauzolta őket a rancheriára, a főépületek közelében levő, de azokkal nem szomszédos kis, egyemeletes épületek bokrához. A többi háztól legtávolabb eső vályogkunyhóhoz vezette őket; egy bekerített legelő szélén állott, amerre a szem ellátott, mezők terültek el körülötte. A ház a caporal, a tanyai intéző otthona volt. David számára ez nyomban világossá vált, amint fölpillantott a tetőre, és meglátta az egyszál telefonhuzalt. A tanyai intézőknek szükségük volt telefonra.
Kísérőjük kinyitotta az ajtót, és megállt a küszöbön; alig várta, hogy távozhassék. Megérintette David karját, és a pampák indiánjainak lágy spanyol nyelvén szólalt meg.
-  Idekinn a telefonok központokon át működnek. Nagyon rossz a szolgálat, nem olyan, mint a városban. Azt mondták, közöljem ezt Önnel, señor.
Az információ azonban egészen mást jelentett, mint amit a gaucho közölt vele. Azt jelentette, hogy legyen óvatos.
- Gondolni fogok rá - mondta Spaulding. - Köszönöm!
A férfi megfordult és gyorsan távozott, David pedig behúzta az ajtót. Lyons a szoba túlsó végében, egy kis boltív középpontjában állt, ami egy elkülönített, napsugaras kis szobába vezetett. Jobbjában a giroszkóp-tervrajzokat tartalmazó fémtokot szorongatta, baljával intett Davidnek.
Az íven túl egy kis kamra volt, közepén, a mezőkre nyíló hosszúkás ablak alatt egy ágy állt.
Spaulding kigombolta a nadrágját, és kibújt belőle. Azután teljes hosszában a kemény matracra esett, és már aludt is.

40.

Úgy tűnt neki, mintha alig néhány másodpercre lépett volna csak be a kis íven át a napfényes szobácskába.
Matató ujjakat érzett a sebe körül; összerándult, amikor valamiféle hideg-forró folyadékot öntöttek a derekára, és letépték a ragtapaszt.
Dühösen fölnyitotta a szemét. Egy, az ágya fölé hajló férfi alakját pillantotta meg. Mellette Lyons állt. A kemény matrac szélén szabvány orvosi táska körvonalát látta. A föléje hajló férfi orvos volt. Szokatlanul jó angolsággal szólalt meg.
- Közel nyolc órát aludt. Ennél jobb gyógyszert senki sem írhatott volna föl magának... Három helyen varrom majd be a sebét, ez elég is lesz. Egy kicsit kellemetlen lesz, de a ragtapasszal elég könnyen tud majd mozogni.
- Hány óra van? - kérdezte David.
Lyons az órájára pillantott. - Két... óra - suttogta, de szavai teljesen érthetőek voltak.
- Köszönöm, hogy kijött ide - mondta Spaulding, miközben elhelyezkedett, hogy az orvosnak kézre essen.
- Csak várjon, amíg visszaérek palermói rendelőmbe - nevetett halkan, gúnyosan az orvos. - Biztos rajta vagyok valamelyik listájukon. - Biztatóan rámosolygott Davidre, és elhelyezte az első varratot. - Meghagytam, hogy szüléshez mentem egy isten háta mögötti tanyára... így ni. - Elkötötte a varratot, és rápaskolt Spaulding meztelen testére. - Még kettő, és meg is vagyunk.
-  Gondolja, hogy kihallgatják?
- Nem. Tulajdonképpen nem. A junta elég gyakran szemet hunyt a dolgok felett. Szűkében vannak errefelé orvosoknak... S bármilyen mulatságosan hangozzék is, a vallatók óhatatlanul ingyenes orvosi kezelést kérnek. Azt hiszem, ez a szemléletükből következik.
- Én pedig azt hiszem, hogy ön titkol valamit. Azt gondolom, hogy igenis veszélyes volt ide kijönnie.
Az orvos kezében megállt a tű, amikor Davidre nézett. - Jean Cameron egészen különleges ember. Ha valaha megírják a háborús évek Buenos Airesének a történetét, kiemelt helyen említik majd meg őt. - További magyarázat nélkül folytatta a seb bevarrását. Davidnek az a benyomása támadt, hogy az orvos nem kíván tovább társalogni. Sietett.
Húsz perccel később Spaulding már talpon volt, az orvos pedig a vályogkunyhó ajtaja felé tartott. David kezet rázott vele. - Sajnos, nem tudok fizetni önnek -mondta.
- Már fizetett, ezredes. Én zsidó vagyok.
Spaulding nem engedte el az orvos kezét. Sőt, keményen megragadta - és nem búcsúképpen. - Lenne szíves ezt megmagyarázni!
- Nincs mit megmagyarázni. A zsidó közösség körében hírek keringenek egy amerikai tisztről, aki szembeszáll a disznóval... Rhinemann-nal, a disznóval.
- Ez minden?
- Elég ennyi. - Az orvos kihúzta kezét Spaulding tenyeréből, és kiment. David becsukta mögötte az ajtót.
Rhinemann, a disznó. Ideje volt, hogy Rhinemann-nal foglalkozzék.
A teuton torokhang beleordított a telefonba. David szinte maga előtt látta a püffedt, napbarnította bőrből kidagadó kékesfekete ereket. Meg a dühtől kiguvadó keskeny szemet.
- Maga volt az! Maga volt az! - Újra meg újra elhangzott ez a vád, mintha a sűrű ismétlés esetleg tagadást válthatna ki.
-  Én voltam az - mondta közömbösen David.
-  Magának vége! Maga egy két lábon járó hulla!
- Ha halott vagyok, nem megy semmiféle rejtjel Washingtonba - mondta csöndesen, lassan, tagoltan David. - S radar- vagy rádiózárlat sincsen. A radarképernyőkön megjelenik majd az a halászhajó, s abban a pillanatban, ha bárhol felmerül mellette egy tengeralattjáró, ripityává lövik.
Rhinemann elhallgatott. Spaulding hallotta a német zsidó ziháló lélegzetét, de nem szólt egy szót sem. Hagyta, hadd töprengjen Rhinemann a következményeken. Nagy sokára megszólalt Rhinemann. Ő is pontosan fogalmazott.
- Ezek szerint van valami mondanivalója a számomra. Máskülönben nem telefonált volna.
- így van - helyeselt David. - Van valami mondanivalóm. Feltételezem, hogy maga közvetítői díjat vesz fel. Elképzelhetetlennek tartom, hogy ingyen szervezte volna meg ezt a tranzakciót.
Rhinemann újabb szünetet tartott. Óvatosan válaszolt, ziháló lélegzete tisztán hallatszott a vonal túlsó végéről. - Nem... tranzakcióról van szó. A költségeket meg kell fizetni.
- De ugyebár ez a kifizetés csak később történik? -David továbbra is nyugodtan, szenvtelenül beszélt. - Magának nem sietős; mindenkit olyan helyzetbe lavírozott, ami magának leginkább megfelel... Semmiféle rádióüzenetet  nem  küldenek  Svájcból,  miszerint  a számlák ki lettek egyenlítve. Az egyetlen üzenet, amelyet megkap - vagy nem kap meg -, az lesz, hogy egy tengeralattjáróról közlik magával: a Koening-gyémántokat átrakták a halászhajóról. S csak akkor repülök én el innen a tervrajzokkal. Ez a jel. - Spaulding röviden, hűvösen, csöndesén felnevetett. - Nagyon profi módon van megoldva, Rhinemann. Gratulálok.
A bankár hangja egyszeriben halk, elővigyázatos lett. - Mire akar kilyukadni?
- Ez is nagyon profi dolog... Én vagyok az egyetlen, aki előidézheti ezt az üzenetet a tengeralattjáróról. Senki más. Nálam vannak a rejtjelek, amelyek nyomán elalszanak a fények; amelyek nyomán elsötétednek a radarképernyők... De azt kívánom, hogy megfizessenek ezért.
- Értem... - Rhinemann habozott, továbbra is jól hallhatóan, nehezen lélegzett. - Pimasz követelés. A fölöttesei várják a giroszkóptervrajzokat. Ha meggátolja elszállításukat, kétségtelenül kivégzőosztag előtt végzi. Természetesen nem lesz formális ítélet, de az eredmény ugyanaz. Ezzel bizonyára tisztában van.
David ismét elnevette magát, s nevetése ezúttal is rövid, ámde most jóindulatú volt. - Most melléfogott. Melléfogott. Talán lesznek kivégzések, de nem engem fognak kivégezni. Egészen tegnap estéig csak a történet felét ismertem. Most már az egészet ismerem... Nem, nem engem fognak kivégezni. Másrészt viszont magának van egy problémája. Efelől bizonyos vagyok; négy év Lisszabonban... az ember megtanul egyet s mást.
- Mi lenne az én problémám?
- Ha az Ocho Calléban levő Koening-féle árut nem szállítják el, Altmüller titkosügynökezredet küld Buenos Airesbe. S ezt maga nem élné túl.
Ismét csönd. S a hallgatás azt jelentette, hogy Rhinemann elismeri, Davidnek igaza van.
- Ezek szerint szövetségesek vagyunk - szólalt meg Rhinemann. - Nagy utat tett meg egyetlen éjszaka alatt. Veszélyes kockázatot vállalt, kettesével vette a lépcsőfokokat. Csodálom az ilyen agresszív becsvágyat. Bizonyos vagyok benne, hogy egyezségre juthatunk.
- Biztos voltam, hogy bizonyos lesz benne.
- Beszéljük meg a számokat?
David megint halkan nevetett. - Magától a pénzfolyósítás olyan... mint a tegnap este előtti helyzet. Csak a történet fele. Legyen nagyvonalú a maga felével.
Svájcban. A második felét az Államokban fizetik ki. Nagyon nagyvonalú, élethossziglani honoráriumot. -David hangja hirtelen megkeményedett. - Neveket akarok.
- Nem értem...
- Gondolkodjék. Kik állnak az akció mögött. Az amerikaiak részéről. Az ő neveiket akarom. Nem egy könyvvizsgálóét, nem egy megzavarodott dandártábornokét. A többiekét... E nevek nélkül nincs egyezség. Nincs rejtjel.
- Fantasztikus, hogy a lisszaboni ügynöknek menynyire nincsen lelkiismerete -jegyezte meg Rhinemann már-már elismerően. - Maga... ahogyan maguk, amerikaiak mondják... pocsék egy rohadt alak.
- Megfigyeltem munka közben a mestereket. Elgondolkodtam... Miért is ne?
Rhinemann nyilvánvalóan oda sem figyelt David válaszára. Hangja egyszeriben gyanakvóvá vált. - Ha ez az... egyéni vagyonszerzés az, amire kilyukadt, miért tette meg tegnap éjszaka azt, amit megtett? Meg kell mondanom magának, hogy a kár nem helyrehozhatatlan, de miért tette?
- A lehető legegyszerűbb oknál fogva. Tegnap éjszaka nem is gondoltam rá. Nem tegnap éjszaka... jutottam erre a következtetésre. - Isten látja a lelkem, ez az igazság, gondolta David.
- Igen. Azt hiszem, értem - mondta a bankár. -Nagyon emberi reakció...
- Szükségem van ezeknek a tervrajzoknak a hátralevő részére - szakította felbe Spaulding. - Maga pedig azt akarja, hogy küldjem el a rejtjeleket. Ahhoz, hogy megmaradjunk az előirányzott időn belül, harminchat - plusz-mínusz két-három - óra áll a rendelkezésünkre. Hat órakor fölhívom. Addigra készüljön föl a cselekvésre.
David letette a kagylót. Mélyet lélegzett, csak ekkor vette észre, hogy szakad róla a verejték... pedig a kis épület hűvös volt. Az ablakokon át beáramlott a mezők
felől a szellő, és meg-meglebbentette a függönyöket. Lyonsra pillantott, aki egy egyenes hátú fonott székből figyelte.
- Milyen voltam? - kérdezte.
A fizikus nyelt egyet, és megszólalt (Spauldingnak úgy tűnt, vagy ő kezd hozzászokni Lyons feszült hangjához, vagy pedig Lyons beszéde kezd javulni).
- Nagyon... meggyőző. Kivéve, hogy... verítékezett az arca... és a szemében... a fény. - Lyons elmosolyodott, de nyomban föltett egy kérdést, amit láthatóan komolyan vett. - Van valami esély... a hiányzó tervrajzokra?
David rágyújtott egy cigarettára. Leszívta a füstöt, fölpillantott a nyitott ablak előtt meg-meglibbenő függönyre, azután a fizikushoz fordult. - Azt hiszem, jobb, ha szót értünk, doktor. Én fütyülök azokra a tervrajzokra. Talán törődnöm kellene velük, de fütyülök rájuk. S ha annak, hogy kezünkbe kaparintsuk őket, az az ára, hogy a halászhajó esetleg eljusson egy tengeralattjáróhoz, akkor szó sem lehet az egészről. Ami engem illet, szerintem háromnegyeddel többet viszünk ki innen, mint amennyink volt. S ez, istenemre mondom, nem csekélység... Én csak egyet akarok: neveket... Megvan a bizonyíték, most a neveket akarom.
- Bosszút akar állni - mondta Lyons halkan.
- Igen...! Jesszusom! Igen, de mennyire!- David elnyomta éppen meggyújtott cigarettáját, a nyitott ablakhoz lépett, és kinézett a mezőkre. - Sajnálom, nem akartam magára förmedni. Bár talán ezt kellene tennem. Maga hallotta, mit mondott Field; látta, mit hoztam vissza Ocho Calléból. Maga ismeri az egész bűzös... undorító ügyet.
- Tudom... hogy az emberek, akik azokon a gépeken repülnek...  nem felelősök... Tudom, hiszem... hogy Németországnak el kell veszítenie ezt a háborút.
- Az isten szerelmére! - ordított fel David, és sarkon perdült. - Maga látta! Meg kell értenie!
- Azt akarja mondani... nincsen különbség? Ezt nem hiszem... Nem hiszem, hogy ezt gondolná.
- Nem tudom, hogy mit gondolok...! Nem, tudom. Tudom, hogy mit ellenzek; mert nem hagy teret a hitnek... S tudom, hogy akarom azokat a neveket.
- Meg kellene kapnia őket...  A maga kérdései nagy... erkölcsi kérdések. Azt hiszem, gyötrik majd magát... hosszú éveken át. - Lyons most már egyre nehezebben beszélt. - Csak úgy vélem... bármi történt is... Asher Fieldnek igaza volt. Ezt a háborút nem szabad kiegyezéssel lezárni... meg kell nyerni.
Lyons abbahagyta a beszédet, és a torkát dörzsölte. David az asztalhoz ment, ahol Lyons kancsója állt, és töltött egy pohár vizet. Odavitte az elcsigázott fizikusnak, és átnyújtotta neki. Amikor észrevette a köszönetet jelző kézmozdulatát, átvillant a fején, mennyire különös... Mindenki közül az előtte ülő kiaszott remetének lesz a legkevesebb haszna a háborús győzelemből. Vagy a háború időtartamának megrövidítéséből. S Eugene Lyonst mégis lenyűgözte Asher Field elkötelezettsége. Meglehet, gyötrelmei közepette Lyons megértette azokat a leegyszerűsített problémákat, amelyeket az ő dühe eltorzított.
Asher Field. Az. Alvea Szálloda.
-  Ide figyeljen! - mondta Spaulding. - Ha van rá esély... és lehet, hogy van... akkor megpróbáljuk megszerezni azokat a tervrajzokat. Elképzelhető egy csereüzlet, egy veszélyes... nem miránk veszélyes, hanem a maga barátjára, Asher Fieldre. Majd meglátjuk. Nem ígérek semmit. Először a nevek kellenek... Párhuzamos út; amíg meg nem kapom a neveket, Rhinemann-nak azt kell hinnie, hogy én éppannyira akarom a tervrajzokat, mint ő a gyémántokat... Majd meglátjuk.
A tanyasi telefon gyönge, ki-kihagyó csengője halkan percegni kezdett. Spaulding fölvette a kagylót.
- Ballard beszél - szólalt meg egy aggódó hang.
- Bobby, te vagy?
- Szívből remélem, hogy tiszta vagy, mert rengeteg duma van, ami az ellenkezőjét állítja. Én abból a feltételezésből indulok ki, hogy egy normális fickó nem hagyja magát hosszú évekre elítéltetni a hadbíróság által néhány dollárért.
- Ésszerű feltételezés. Miről van szó? Megkaptad az információt?
- Csak sorjában. S az első az, hogy a flotta tengerészgyalogsága élve vagy halva, de kézre akar keríteni; érdektelen hogyan, úgy gondolom azonban, jobb szeretnének holtan megkapni.
- Szóval megtalálták Meehant és a sofőrt...
- Még hogy megtalálták! De addigra néhány csavargó vago már kirabolta és gatyára vetkőztette őket. Tombolnak! Most már fütyülnek arra a halandzsára, hogy nem szabad a nagykövetségnek megtudnia, hogy Fairfax követeli, kapjanak el. Fairfax mellékes; ők akarnak elkapni. Súlyos testi sértés, lopás és így tovább.
-  Helyes. Ez előre látható volt.
- Előre látható? Hát te aztán jó firma vagy! Gondolom, fölösleges, hogy beszámoljak neked Granville-ről. Valósággal izzanak a drótjaim! Washington legfelsőbb szintű dupla rejtjelt készít elő, így azután az asztalomhoz vagyok láncolva, amíg az be nem fut.
- Akkor Granville nem tudja, miről van szó. Álcáznak - felelte sértődötten Spaulding.
- Egy fenét nem tudja! Egy fenét álcáznak! Ez a rádiózárlat; beleléptél a főparancsnokság egy disszidálási akciójába! Központi Szövetséges projektum, egyenesen a hadügyminisztériumból.
- De   még   mennyire   a   hadügyminisztériumból. Akár azt is megmondhatom neked, melyik osztályáról indul ki.
- Igaz... Egy tengeralattjáró két nagyon fontos berlinit hoz. Fölösleges vagy, nem a te akciód. Granville majd meg is mondja neked.
- Egy nagy szart! - ordította David. - Tisztára halandzsa! Átlátszó halandzsa! Kérdezz meg bármely Európában dolgozó hálózati ügynököt. Még egy levélbélyeget sem lehet csak úgy kihozni egy német kikötőből! Nálam jobban aztán senki sem tudja ezt!
- Ontológiailag érdekes, amit mondasz. Az átlátszóság nem az a tulajdonság, amit az ember asszociálna...
- Ne tréfálj! A humorom kimerülőfélben van! - David egyszerre csak rádöbbent, hogy semmi oka sincsen ordítozni a rejtjelezővel. Ballard vonatkoztatási rendszere lényegében ugyanaz, mint ami tizennyolc órája volt - meglehet szerepelnek benne nehézségek, de szó sincs nála halálról és életben maradásról. Ballardnak fogalma sincs a San Telmó-i vérfürdőről, vagy a peenemündei szerszámalkatrészekről Ocho Calléban, vagy a Haganáról, amelynek csápjai elérnek a katonai hírszerzés legrejtettebb zugaiba is. S mindezt ő most nem is fogja elárulni neki. - Sajnálom. Rettenetesen sok minden kavarog a fejemben.
- Hát persze, persze. - Ballard úgy felelt, mint aki már hozzászokott mások dühkitöréseihez. Ez a rejtjelezők közös tulajdonsága, gondolta David. - Jean azt mondta, megsebesültél; elestél, és elég csúnyán összevagdaltad magad. Fellökött valaki?
- Semmi baj. Már volt nálam orvos... Megkaptad az információt? Ira Bardenről.
- Eeegen... Egyenesen a washingtoni G-2-höz fordultam. Egy dossziéért. Telexkérés a te nevedben. Az a Barden  bizonyára megtudja.
- Nem baj. Mi derül ki belőle?
- Az egész átkozott dolgot hallani akarod? 
- Mindent, ami... szokatlannak tűnik. Feltehetően fairfaxi megszorításokkal.
- Nem használják a Fairfax nevet. Csak abszolút prioritási besorolásról van szó... Tartalékos, nem hivatásos tiszt. Családi cége importtal foglalkozik. Több évet töltött Európában és a Közel-Keleten; öt nyelvet beszél...
- .. .és az egyik közülük a héber - vetette közbe nyugodtan David.
- Úgy van. Honnan...? No, mindegy. Két évet töltött a beiruti Amerikai Egyetemen, miközben apja a Földközi-tenger térségében képviselte a céget. A cég nagyon nagy forgalmat bonyolított le a közel-keleti textilpiacon. Barden  azután átment a Harvardra, azután újra átváltott egy Brandeis nevű kis főiskolára... Nem hallottam erről az egyetemről. Az áll itt, hogy a közel-keleti kérdés volt a választott fő tantárgya. Végzés után belépett a családi cégbe, ott dolgozott egészen a háborúig... Gondolom, a nyelvek miatt történhetett.
- Köszönet - mondta David. - Égesd el a telexet, Bobby.
-Szíves-örömest... Mikor nézel be hozzám? Okosabban tennéd, ha még azelőtt érnél ide, hogy a tengerészgyalogosok elcsípnek. Jean bizonyára meg tudja győzni az öreg Hendersont, hogy simítsa el az ügyet.
- Hamarosan. Hogy van Jean?
- He? Prímán... Gondolom, ijedt, ideges. Majd meglátod. De azért nagyon bátor lány.
- Mondd meg neki, hogy ne aggódjon.
- Mondd meg neki magad.
- Ott van melletted?
- Nincs... - Ballard elnyújtotta a szót, olyan aggodalmat érzékeltetve, ami merőben új színt vitt a beszélgetésükbe. - Nem, nincsen velem. Úton van feléd...
- Micsoda?
- Az ápolónő. A doktor ápolónője. Vagy egy órája telefonált. Azt mondta, találkozni akarsz Jeannel. -Ballard hangja egyszerre csak fölerősödött, keménnyé vált. - Mi a fene folyik ott nálatok, Spaulding?

41.

- A lisszaboni ügynök bizonyára számított ellenrendszabályokra. Csodálkozom, hogy ennyire hanyag volt - szólalt meg Heinrich Stoltz pökhendien a vonal túlsó végéről. - Mrs. Cameront abszolút sérthetetlennek tekintette, igaz? De hát egy szerető szív hívásának nehezen lehetne ellenállni, ugyebár?
- Hol van?
- Úton van Luján felé. A Habichtsnest vendége lesz. Nagy becsben tartott vendége, biztosíthatom. Herr Rhinemann roppant meg lesz tisztelve, éppen föl akartam hívni. De meg akartam várni, amíg sikerül őt feltartóztatnunk.
-  Maga teljesen elszámította magát! - mondta David, és igyekezett uralkodni a hangján. - Megtorlást provokál ki minden semleges területen. Diplomata túsz egy semleges...
-  Vendég - ismételte meg a német hallható élvezettel. - Nemigen tekinthető nagy fogásnak: mostohameny; a férje elhunyt. Nincsen semmilyen hivatalos státusa. Szörnyen bonyolultak ezek az amerikai társadalmi formaságok.
- Nagyon jól tudja, mire gondolok! Ehhez nincsen szüksége diagramokra!
- Megmondtam, hogy vendég! Méghozzá egy kiváló bankáré, akihez magát is elküldték, hogy fölvegye vele a kapcsolatot... úgy vélem, bizonyos nemzetközi gazdasági kérdésekben. Egy zsidó, akit száműztek a hazájából, s az az ország a maguk ellensége. Nem látok okot semmiféle közvetlen riadalomra... Persze lehet, hogy magának látnia kell bizonyos okokat...
Semmi értelme sem volt halogatni a dolgot. Jean nem része az üzletnek, nem része a vádiratnak. A fenébe a vádirattal! A fenébe az értelmetlen elkötelezettséggel ! Semmi értelme az egésznek!
Csak Jean.
- Diktálja a feltételeket - mondta David.
- Biztos voltam benne, hogy hajlandó lesz együttműködni. Végtére is. mi a különbség a maga számára? Vagy éppenséggel az én számomra... Maga és én parancsot teljesítünk. Hagyjuk a filozofálgatást a nagy ügyek intézőire. Mi életben maradunk.
- Nem úgy hangzik, mint egy igazhívő vallomása. Azt mondták nekem, maga meggyőződéses. - David céltalanul fecsegett, de időre volt szüksége, akár másodpercekre. Hogy gondolkodhassék.
- Bármilyen furcsa legyen, de az vagyok. Hiszek, de attól tartok, egy már elmúlt világban. S csak részben abban, amelyik majd elkövetkezik... A hátralevő tervrajzok a Habichtsnestben vannak. Maga és az aerofizikusa most azonnal odamennek. Még ma este be kívánom fejezni a tárgyalásainkat.
- Várjon egy percet! - David fejében vadul kergették egymást a feltételezések: vajon milyen választási lehetőségei vannak az ellenfelének. - Annál tisztább fészekben is jártam már; a lakosai sok kívánnivalót hagynak hátra.
- A vendégek nemkülönben...
- Két feltétel. Egy: abban a pillanatban, amikor odaérek, látom Mrs. Cameront. Kettő: nem küldöm el a rejtjelet - ha egyáltalán el kell küldeni -, amíg Mrs. Cameron vissza nem ért a nagykövetségre. Lyons-szal együtt.
- Majd később megtárgyaljuk ezeket a kérdéseket. Van azonban egy előzetes feltétel. - Stoltz szünetet tartott. - Ha ma délután esetleg nem jelenik meg a Habichtsnestben, soha többé nem látja Mrs. Cameront. Úgy, ahogyan utoljára látta. A.Habichtsnestben rengeteg szórakozási lehetőség akad, a vendégek remekül szórakoznak. Sajnos azonban a múltban néhány szörnyű baleset is történt. A folyóban, a medencében... lovaglás közben...
A munkafelügyelő adott nekik egy autótérképet, és a tanya benzinkútjából teli töltötte a kocsi tankját. Spaulding közben eltávolította a narancsszínű cirádákat a lökhárítókról, a rendszámtáblák számait pedig megváltoztatta: addig kapirgálta a festéket, amíg az l-esek 7-eseknek, a 3-asok pedig 8-asoknak látszottak. Azután letörte a hűtő orrán díszelgő jelvényt, fekete festékkel öntötte le a hűtőrácsot és leszerelte mind a négy kerékdísztárcsát. Végül fogott egy jó nagy kalapácsot, és a csöndesen álldogáló gaucho meghökkenésére behorpasztotta vele az oldalajtók lemezeit, a karosszériát és a kocsi tetejét.
Mire befejezte, a flotta tengerészgyalogos-erőinek gépkocsiját semmi sem különböztette meg egy külvárosi autóroncstól.
Kihajtottak a bekötőúton az elhanyagolt országútra a telefon-elágazódobozhoz, majd keletnek fordultak, és elindultak Buenos Aires felé. Spaulding belelépett a gázba, a kocsi ócska fémlemezei megremegtek a gyorsulás nyomán. Lyons kiterítette a térképet a térdén; ha a térkép pontos, állapította meg, akkor a főútvonalak érintése nélkül érhetnek Luján körzetébe, ezáltal is csökkentve a veszélyt, hogy fölfedezik őket a tengerészgyalogos-őrjáratok, amelyek addigra már bizonyára róják az országutakat.
A sorsnak micsoda istenverte iróniája! - gondolta David. A biztonság... Jean biztonsága, de a sajátja is, voltaképpen... attól függ, sikerül-e kapcsolatot teremtenie azzal az ellenséggel, amely ellen élethalálharcot vívott több mint három éven át. A hihetetlen események... a washingtoni és berlini árulások által szövetségessé vált ellenséggel.
Hogyan is mondta Stoltz? Hagyjuk a filozofálgatást a nagy ügyek intézőire.
Ami jelent is valamit, meg nem is.
David majd eltévesztette a Habichtsnest félig álcázott bejáratát. Most ellenkező irányból közeledett felé azon az elhagyatott útszakaszon, ahol csak egyszer járt, akkor is éjjel. Csak azért kezdte vizsgálni az utat és azért nézett balra - amikor is észrevette, hogy megszakad az erdő fala - mert a bejárati út világos felületén fekete autóguminyomok tűntek fel. Még túl frissek voltak ahhoz, hogy a forró napsütés vagy a forgalom eltüntethette volna őket. S Spauldingnak eszébe jutottak az Ocho Calle-i móló őrének a szavai.
. ..összevissza parancsolgatnak.
David elképzelte, hogyan harsogja Rhinemann a parancsait, mire Bentley és Packard gépkocsioszlopok száguldanak ki az álcázott úton a Habichtsnestből a némaságba borult San Telmó-i utcácska felé.
S nem vitás, hogy később, a hajnalt megelőző órákban megint más kocsik száguldanak verejtékező, rémült bérgyilkosokkal az Ocho Calle nevű elszigetelt kis félsziget felé.
Spaulding némi hivatásos büszkeséggel gondolt arra, hogy jó sok munkát adott nekik.
Mindkét ellenségnek. Valamennyi ellenségnek.
Homályosan kirajzolódtak egy terv körvonalai. De csak a körvonalai. Minden attól függött, mi vár rájuk a Habichtsnestben.
Azután meg Asher Field halk, gyűlölettől izzó szavai.
A félkatonai egyenruhás őrök puskát fogtak a közeledő gépkocsira. Mások a pórázukat rángató, vicsorgó, veszettül csaholó kutyákat tartották. A villamos áramra működő kapu mögött álló őr parancsokat kiáltott az elöl tartózkodóknak; négy őr a kocsihoz rohant, és fölrántotta az összezúzott ajtókat. Spaulding és Lyons kiszálltak; a katonai járműnek lökték és átkutatták őket.
David jobbra-balra forgatta a fejét, a kapu két oldalán hosszan húzódó kerítést kémlelte. Felmérte a kerítéselemek magasságát és szakítószilárdságát, megállapította, hol vannak a vaskos-cölöpös elemek között a villamos érintkezési pontok. Az irányszögek.
Mindez hozzátartozott a tervéhez.
Jean a teraszos erkélyen át futott hozzá. David másodperceken át némán ölelte magához. Nagyon hálás volt neki a józanság e rövid idejéért.
Rhinemann oldalán Stoltzcal vagy húszlábnyira tőlük, a korlátnál állt. Napbarnította bőrredői közül keskenyre húzott szemmel meredt Davidre. Utálkozva nézte, de pillantásába tisztelet is vegyült, s David tudta ezt.
A teraszon még egy harmadik férfi is tartózkodott. A magas, szőke, hófehér vászonruhás férfi egy üveglap fedelű asztalnál ült. Spaulding nem ismerte.
- David, David. Mit tettem? - Jean belekapaszkodott. David a lány puha barna haját simogatta.
- Egyebek között megmentetted az életemet... - mondta gyöngéden.
- A Harmadik Birodalom rendkívül szigorú megfigyelést alkalmaz, Mrs. Cameron - szakította félbe mosolyogva Stoltz. - Minden zsidót megfigyelés alatt tartunk. Kiváltképpen az értelmiségieket. Tudtuk, hogy jóban van a palermói orvossal, s azt is, hogy az ezredes megsebesült. Roppant egyszerű volt az egész.
- A megfigyelés a maga mellett állóra is vonatkozik? - kérdezte szenvtelenül Spaulding.
Stoltz alig észrevehetően elsápadt, tekintete Rhinemannról feltűnés nélkül a széken ülő szőke férfira siklott. - Herr Rhinemann érti, mire gondolok. Pragmatikusan beszélek; az ellenséges elemek szükséges megfigyeléséről van szó.
-  Igen, emlékezem - mondta David, és elengedte Jeant. Átfogta a vállát. - Tegnap nagyon világosan beszélt, amikor bizonyos elfogadott társadalmi gyakorlat sajnálatos szükségességéről szólt. Sajnálom, hogy nem hallhatta ezt az előadást Rhinemann. A zsidó tőke koncentrációjáról volt szó... Nos, itt vagyunk. Gyerünk, fogjunk neki!
Rhinemann ellépett a korlát mellől. - Megtesszük. De először, most, hogy... körünk kiegészült, szeretném bemutatni egy ismerősömnek, aki Berlinből érkezett repülőn. Természetesen semleges gépen. Szeretném, ha megértené, közvetlenül ővele kell tárgyalnia. A tranzakció ilyenformán hitelesebb.
Spaulding rápillantott a fehér vászonöltönyös szőke férfira. Farkasszemet néztek.
- Franz Altmüller, fegyverkezésügyi minisztérium, Berlin - mondta David.
- David Spaulding ezredes. Fairfax. A közelmúltig Portugáliában. A lisszaboni rezidens - mondta Altmüller.
- Maguk sakálok - szólalt meg Rhinemann -, akik árulókként harcolnak, és szégyent hoznak hazájukra. Ezt mindkettőjüknek mondom. Hadd hallják mindketten. .. Most pedig, mint mondotta, ezredes, nekifogunk.

Stoltz levezette Lyonst a medence körüli nyírott gyeptérségre. Ott egy nagy, kerek asztalnál Rhinemann egyik őre állt, kezében egy fém aktatáskával. Lyons leült háttal az erkélynek; az őr az asztalra helyezte a fémtokot.
- Nyissa ki! - parancsolta felülről Erich Rhinemann. Az őr kinyitotta a tokot; Lyons kivette és szétterítette az asztalon a tervrajzokat.
- Maradjon vele, Stoltz - szólalt meg Altmüller.
Stoltz meghökkenten felpillantott, de nem szólt semmit. A medence szélére ment, leült egy nyugágyba, szemét le nem vette Lyonsról.
Altmüller Jeanhez fordult. - Beszélhetnék, kérem, négyszemközt az ezredessel?
Jean Spauldingra tekintett. Azután kihúzta kezét a kezéből, és az erkély túlsó végébe ment. Rhinemann ottmaradt az erkély közepén, felülről figyelte Lyonst.
- Mindkettőnk érdekében - kezdte Altmüller - úgy vélem, el kellene mondania nekem, mi történt San Telmóban.
David élesen figyelte a németet. Altmüller nem hazudott, nem próbálta kelepcébe csalni. Nem tudott a Haganáról. Asher Fieldről. Ez volt Spaulding egyetlen esélye.
- A Gestapo - jelentette ki David, s hazugságát őszinte meggyőződéssel igyekezett alátámasztani.
- Lehetetlen! - csattant föl Altmüller. - Maga tudja, hogy ez lehetetlen! Én vagyok itt!
- Közel négy éven át különböző formában dolgom volt a Gestapóval. Ismerem az ellenséget... Ennyiben megbízhat bennem.
- Téved! Képtelenség!
- Túl hosszú ideje dolgozik a minisztériumban, túl kevés időt töltött gyakorlati munkán. Kíván egy profi értékelést?
- Mi lenne az?
David a korlátnak dőlt. - Magát átverték.
- Micsoda?
- Ugyanúgy, ahogy engem is átvertek. Azok, akik felhasználják nem csekély tehetségünket. Berlinben és Washingtonban. S van egy véletlen egybeesés is. Mindkettőjüknek ugyanaz a monogramja... A. S.
Altmüller mereven nézte Spauldingot, kék szeme élesen villant, ajka hitetlenkedve kissé szétnyílt. Alig hallhatóan ejtette ki a nevet.
- Albert Speer...
- Alan Swanson - mondta halkan David.
- Elképzelhetetlen -  mondia Altmüller kevesebb meggyőződéssel, mint amilyet el akart hitetni. - Nem tud róla...
- Sohase merészkedjék gyakorlati munkára némi előzetes kiképzés nélkül. Nem élné túl... Mit gondol, miért ajánlottam fél az egyezséget Rhinemann-nak?
Altmüller figyelt is, meg nem is. Elkapta a szemét Spauldingról, láthatóan e hihetetlenül nehéz rejtvényen töprengett. - Ha az, amit mond, igaz - s ezt távolról sem hiszem -. a rejtjeleket nem küldenék el, a tranzakció meghiúsulna. Nem lépne életbe a rádiózárlat; a maguk flottája tovább cirkálna, működne a radar, őrjáraton lennének a repülőgépek. Minden elveszne!
David szembenézve vele összefonta a karját. Ez volt a perc, amikor el kell dőlnie, beveszik-e a hazugságot, vagy kapásból elutasítják. Ezzel teljesen tisztában volt; érezte - ahogyan számtalanszor érezte az északi tartományokban, amikor a hazugság volt a döntő láncszem. - Maguk kíméletlenebbek, mint az enyéim, akik csak arra törekednek, hogy én ne tudjak semmiről, őket csak és kizárólag azok a tervrajzok érdeklik... Maguknál másként áll a dolog. A maga emberei fenntartják maguknak a választás lehetőségét.
David elhallgatott, rámosolygott Rhinemannra, aki elhagyta őrhelyét, az erkélyen megfordult, és őket nézte. Altmüller nem vette le a szemét Spauldingról... a tapasztalatlan „futár" leckét kap, gondolta Spaulding.
- S a maga megítélése szerint melyek ezek a választási lehetőségek?
- Két dolgot tudok elképzelni - felelte Spaulding. - Engem ártalmatlanná tesznek, az utolsó pillanatban becsempésznek egy másik rejtjelezőt, és a valódi tervrajzokat hamisakkal helyettesítik; vagy nem vízi úton viszik ki Ocho Calléból a gyémántokat - ez persze nehéz lenne azokkal a ládákkal, de nem megoldhatatlan.
- Akkor miért ne adnék zöld utat ezen választási lehetőségek megvalósítása számára? Kísértésbe hoz.
Spaulding fölnézett és a semmibe meredt. Hirtelen megfordult és Altmüllerre pillantott. - Sohase merészkedjék gyakorlati területre; egyetlen nap alatt lebukna. Maradjon a minisztériumában.
- Mit jelentsen ez?
- Ha bármely más stratégiát alkalmazna, elveszett ember. Most már tehertétel. „Kapcsolatban állt" az ellenséggel. Speer tud róla, a Gestapo tud róla. Az egyetlen esélye, ha felhasználja azt, amit tud. Akárcsak én. Maga a puszta életéért, én egy nagy halom pénzért. Isten látja a lelkemet, a repülőgépgyárak szép summát vágnak majd zsebre, én is megérdemlőn a részemet.
Altmüller két lépést tett a korlát felé, David mellé állt és lenézett a távolban hömpölygő folyamra. - Minden olyan értelmetlen.
- Ha jobban utánagondolunk, nem is az - mondta Spaulding. - A semmiért valamit, nem szokásos módszer ebben a szakmában.
Az egyenesen maga elé meredő David érezte, hogy Altmüller gyors pillantást vet rá. Érezte, hogy az új gondolat utat talál Altmüller agyába.
- Nagylelkűsége a végzetévé válhat, ezredes... Még mindig szerezhetünk valamit semmiért. Én például egy vitézségi érmet a Reichtől. Maga a kezünkben van. Mrs. Cameron is. A fizikus, úgy vélem, jelentéktelen tényező... Maga el fogja küldeni a rejtjelet. Maga pénzről akart tárgyalni. Én biztos vagyok benne, hogy az életükről fog tárgyalni.
Akárcsak Altmüller, David is mereven maga elé nézett, miközben válaszolt. Karját továbbra is keresztbe fonta és dühítően nyugodt maradt - tudta, hogy annak kell lennie. - A tárgyalásokat befejeztük. Ha Lyons hitelesíti a tervrajzokat, elküldöm a rejtjelet, mihelyt ő és Mrs. Cameron visszaérkeznek a nagykövetségre. Egy perccel sem előbb.
- Akkor küldi el, amikor én parancsolom. - Altmüller csak nagy erőfeszítéssel uralkodott magán, legszívesebben ordított volna. Rhinemann ismét rájuk nézett, de semmi jelét sem adta, hogy közbe kívánna lépni. Spaulding megértette. Rhinemann eljátszadozik a sakáljaival.
- Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom magának - mondta David.
- Ez esetben roppant kellemetlen dolgok fognak történni. Először Mrs. Cameronnal.
- Mondjon le róla. - David fbisóhajtott. - Játsszon csak az eredeti szabályok szerint. Semmi esélye sincsen.
- Nagyon magabiztos, ahhoz képest, hogy egyedül van.
Spaulding ellökte magát a korláttól, és szembefordult a némettel. - Maga igazán átkozottul ostoba - suttogta alig hallhatóan. - Lisszabonban egyetlen órán át sem úszna meg... Hát azt képzeli, hogy minden hátbiztosítás nélkül érkeztem ide? Azt képzeli, Rhinemann ezt várta volna tőlem...? Mi, gyakorlati ügynökök nagyon óvatosak, nagyon gyávák vagyunk, egyáltalán nem játsszuk meg a hőst. Nem robbantunk föl egy épületet, ha minden valószínűség szerint a robbanáskor még mi is bent tartózkodunk. Csak akkor semmisítjük meg az ellenség hídját, ha van még egy másik utunk is vissza, a mieinkhez.
- Maga igenis egyedül van. Semmiféle hídja sincsen! David úgy tekintett Altmüllerre, ahogy az ember egy undorító féregre néz, azután az órájára pillantott. - A maga Stoltza ostoba volt. Ha nem telefonálok tizenöt percen belül, vadul csengeni kezdenek a telefonok, és az isten tudja, hány nagyon de nagyon hivatalos kocsi száguld majd Luján felé. Az amerikai nagykövetség egyik katonai attaséja vagyok. A nagykövet lányát kísértem ki Lujánba. Ennyi elég.
- Ez fölháborító! Ez semleges város. Rhinemann abban az esetben...
- Rhinemann kinyitná a kapukat, és kidobná a sakálokat - szakította félbe Spaulding halkan, nagyon higgadtan. - Mindketten tehertételek vagyunk. „Tortugas" időzített bombaként robbanhatna háború utáni pályafutása során. Ezt pedig nem engedheti meg. Bármit gondoljon is a rendszerekről, a magáéról vagy az enyémről, nem számít. Az ő szemében csupán egyvalami számít: Erich Rhinemann ügye... Azt hittem, ezzel tisztában van. Maga szemelte ki.
Altmüller nyugodtan lélegzett, kissé túl mélyeket, gondolta David. Önuralmat erőltetett, de ez alig sikerült neki.
- Maga... elrendezte, hogy elküldjék a rejtjelet? Innen?
Bevette a hazugságot. A döntő láncszem a helyére került.
- A szabályok ismét érvényesek. Rádió- és radarzárlat. Repülőgépek nem támadják a felmerülő tengeralattjárókat. Nem tartóztatnak fel halászhajókat, amelyek paraguayi lobogó alatt érkeznek a parti vizekre. Mindketten nyerünk... Melyiket választja, sakál?
Altmüller ismét a korlát felé fordult, kezét a márványpárkányra tette. Ujjai mereven a kőre feszültek. Fehér vászonöltönye jól szabott redői meg sem moccantak. Lenézett a folyóra.
- A „Tortugas" szabályai ismét érvényesek - közölte.
- Telefonálnom kell - mondta David.
- Ezt gondoltam - felelte Rhinemann, s megvető pillantást vetett Franz Altmüllerre. - Egyáltalán nem lenne ínyemre egy nagykövetségi beosztott elrablása. Senkinek sem származna haszna belőle.
- Ne ítélkezzen túl keményen - mondta barátságosan Spaulding. - Végtére is ezért termettem itt rekordidő alatt.
- Tessék, telefonáljon! - Rhinemann a boltíves ajtóhoz legközelebbi asztalon álló telefonra mutatott. - Beszélgetését természetesen felerősítjük.
- Természetesen - felelte David, és a készülékhez lépett.
- Rádiószoba... - hallatszott a láthatatlan hívott fél bejelentkezése.
- Spaulding ezredes, katonai attasé beszél - mondta David, félbeszakítva Ballardot.
Ballard csak egy pillanatnyi szünet után válaszolt.
- Igenis, uram, Spaulding ezredes?
- Ma délutáni megbeszélésem előtt egy tudakozódási parancsot adtam. Törölheti.
-  Igen, uram... Értettem, uram.
- Beszélhetnék kérem a rejtjelszolgálat vezetőjével? Ha jól emlékszem, Mr. Ballard a neve.
- Én vagyok... Ballard, uram.
- Sajnálom - vetette oda kurtán David -, nem ismertem meg a hangját, Ballard. Készüljön föl annak a lepecsételt rejtjelnek az elküldésére, amelyet elkészítettem magának. A zöld borítékban van; nyissa ki, és tanulmányozza a számsorokat. Ha majd értesítem, akkor kérem, azonnal továbbítsa. A fekete posztó prioritással.
- Mivel... uram?
- Az én meghatalmazásom fekete posztó, Ballard. Benne van a kéziben, tehát ellenőrizze az összes kavarócsatornát. Semmiféle zűr nem lesz ezzel a prioritással. Visszahívom.
- Igen, uram...
David letette a kagylót, s azon fohászkodott, hogy Ballard valóban olyan jó szakember legyen, amilyennek ő tartotta. Vagy annyira jártas legyen a társasjátékokban, amilyennek Granville tartotta.
- Roppant hatékony - szólalt meg Rhinemann.
- Legalábbis megkísérlek az lenni - felelte David.
Ballard a telefonra meredt. Vajon mit próbált Spaulding közölni vele? Nyilván azt, hogy Jean jól van; meg hogy ő és Lyons is jól vannak. Legalábbis egyelőre.
Készüljön föl annak a lepecsételt rejtjelnek az elküldésére, amelyet elkészítettem...
De hát David nem készített el semmiféle rejtjelet. ő készítette el. Igaz, Spaulding bemagolta a számsorokat, de csak végszükség esetére.
Miféle istenverte zöld borítékról beszélt?
Nincs semmiféle boríték, sem piros, sem kék, sem zöld!
Mi a fenét jelentsen ez a zagyválás... fekete posztó prioritás?
Mi lehet az a fekete posztó? Semmi értelme!
De annyi biztos, hogy valami kulcs.
Benne van a kéziben...
Kézi... Kézikönyv. A rejtjelezés kézikönyve!
Fekete posztó... Eszébe jutott valami... valami nagyon homályos, jó régi kifejezés. A fekete posztó ősi, régen elavult meghatározás. De jelent valamit.
Ballard fölugrott a forgószékéből, és a kis rádiószoba másik oldalán álló könyvespolchoz sietett. Évek óta bele sem nézett A rejtjelezés kézikönyvébe. Használhatatlan, tudományos kötet volt... Elavult.
A többi használaton kívüli kézikönyvvel együtt a legfelsőbb polcon állt, s akárcsak a többit, vastagon belepte a por.
A kifejezést a 71. oldalon találta meg. Hasonlóképpen értelmüket vesztett bekezdések közé szorítva egyetlen bekezdésnyi helyet foglalt el. De most már megvilágosodott az értelme.
„A Fekete Posztó más néven Schwarzes Tuck néven ismeretes, mert először a német császári haderő alkalmazta 1916-ban; beugrató eszköz. Nagyon kockázatos, mert egy szektorban kétszer nem ismételhető meg. Ez a jel arra ad utasítást, hogy kezdjenek leadni egy rejtjeles üzenetet, amelynek értelmében működésbe léptetnek valamely adott intézkedéssorozatot, azzal a szándékkal, hogy leállítják, hatályon kívül helyezik ezeket az intézkedéseket. A leállítás! tényezőt különlegesen beszámozott jegyzetben adják meg. 1917-ben hagytak fel az alkalmazásával, mert érvénytelenítette..."
Kezdjenek leadni... azzal a szándékkal, hogy leállítják.
Ballard becsukta a könyvet és visszaült a tárcsái elé.
Lyons újra meg újra átlapozgatta a tervrajzokat, mintha sokszorosan ellenőrizné számításait. Rhinemann kétszer is lekiáltott az erkélyről, érdeklődött, vannak-e problémák. Lyons kétszer is megfordult ültében, és tagadólag rázta a fejét. Stoltz változatlanul ott ült a medence melletti nyugágyban, egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Altmüller néhány szót váltott Rhinemannal, de láthatóan mindketten elégedetlenek voltak a beszélgetéssel. Altmüller erre visszatért az üveglapos asztalnál álló székéhez, és lapozgatni kezdett egy Buenos Aires-i újságban.
David és Jean a terasz túlsó végén maradtak és halkan beszélgettek. Nagy néha Spaulding kissé fölemelte a hangját; ha Altmüller odafigyelt, csak azt hallhatta, hogy New Yorkot emlegeti, építészeti irodákról és homályos háború utáni tervekről beszél. Szeretők tervezgetése, gondolhatta.
Az utalások azonban távolról sem ilyesmikre vonatkoztak.
- Az Alvea Szállodában - mondta halkan David, s közben Jean kezét szorongatta - találsz egy féfit, aki E. Pace néven jelentette be magát. E. Pace. Igazi neve Asher Field. Közöld vele, hogy te vagy az összekötőm... meg egy Barden  nevű fairfaxi ügynöké. Ira Bardené. Semmi egyéb nem szükséges. Mondd meg neki, hogy megjátszom a... prioritásait. Pontosan két órával azután a perc után, hogy te fölhívsz engem a nagykövetségről... szó szerint azt a percet értem, Jean; ő érteni fogja, miről van szó...
Jean Cameron csak egyetlen egyszer kezdett levegő után kapkodni, s David fölfigyelve a zihálására, megszorította a kezét. Jean mesterkélt nevetéssel lett úrrá meghökkenésén.
Altmüller föltekintett az újságjából. Megvetően pillantott rájuk. Tekintete nemcsak megvetést, hanem nyilvánvaló dühöt is sugárzott.
Lyons fölállt a székéről, kinyújtóztatta aszott testét. Három órát és tíz percet töltött az asztalnál. Megfordult és fölnézett az erkélyre. Spauldingra.
Bólintott.
- Helyes - mondta Rhinemann, és odament Franz Altmüllerhez. - Folytatjuk. Hamarosan besötétedik, kora reggelre mindent befejezünk. Nincs több halogatás ! Stoltz! Kommen Sie hier! Bringen Sie die Aktenmappe!
Stoltz az asztalhoz lépett, és a papírlapokat visszarakosgatta az aktatáskába.
David karon fogta Jeant, s Rhinemannhoz és Altmüllerhez vezette. Elsőnek a náci szólalt meg.
- A   tervek   négyszázhatvan-egynéhány   oldalnyi alapvető adatot és fejlesztési egyenletet tartalmaznak. Senki sem tarthat vissza efféle információt; bármilyen hiány értéktelenné tenné a tervet. Mihelyt maga érintkezésbe lép a rejtjelezővel és továbbítja a kódot, Mrs. Cameron és a fizikus szabadon távozhatnak.
- Sajnálom - mondta Spaulding. - Én abban egyeztem meg magukkal, hogy akkor adom le a rejtjelet, amikor ők megérkeztek a nagykövetségre, így kell történnie.
- Bizonyára nem gondolja - vetette közbe fölháborodva Rhinemann -, hogy megengedném...
- Nem, nem gondolom - szakította félbe David. -De nem vagyok bizonyos afelől, mennyire ura a helyzetnek a Habichtmest kapuin túl. Ilyen módon viszont tudom, hogy mindent megtesz, ami csak telik magától.

42.

Egy óra és harmincegy perc múlva csengett a telefon. Pontosan kilenc óra tizenöt perc volt. A Nap már lement a lujáni hegyek mögött; a mindent beborító sötétben föl-fölvillantak a folyóparti fények.
Rhinemann fölvette a kagylót, figyelt, majd bólintott Davidnek.
Spaulding fölállt a székéről, a bankárhoz lépett, és átvette a hallgatót. Rhinemann fölkattintott egy falikapcsolót. Megreccsentek a hangszórók.
- Megjöttünk, David. - Jean szavai fölhangosítva visszhangoztak a teraszon.
- Remek - felelte Spaulding. - Ezek szerint nem volt semmi probléma?
- Semmi különös. Úgy öt mérföld után azt hittem, Lyons doktor rosszul lesz. Olyan gyorsan hajtottak, annyira féltünk...
- Annyira... féltünk... .Asher... Field...
Jean megtette!
- De most már rendben van?
- Pihen. Eltart egy ideig, mielőtt egészen magához tér...
Egy ideig.
Jean megadta Asher Fieldnek a pontos időt.
- Helyes.
- Genug! Genug! - szólalt meg az erkélyen álló Altmüller. - Ennyi elég. Megbizonyosodott, ott vannak. A rejtjelet!
David a nácira pillantott. Távolról sem szívélyes, ráérős pillantás volt. - Jean?
- Igen?
- A rádiószobában vagy?
- Igen.
- Hadd beszéljek azzal a Ballarddal!
- Adom.
- Spaulding ezredes? - Ballard hangja személytelenül, szolgálatkészen csengett.
- Ballard, ellenőrizte valamennyi kavarócsatornát?
- Igen, uram. Az ön prioritásával együtt. A posztót megerősítették, uram.
- Nagyon helyes. Készüljön föl a telefonhívásomra. Néhány perc múlva hívom. - David gyorsan letette a kagylót.
- Mit csinál maga?! -förmedt rá dühösen Altmüller. A rejtjelet! Adja le!
- Elárul minket! - kiáltotta Stoltz, és fölugrott.
- Úgy vélem, magyarázattal tartozik - szólalt meg halkan Rhinemann, de hangja fenyegető volt.
- Csupán az utolsó simításokról van szó - mondta Spaulding, cigarettára gyújtva. - Csak néhány perc... Nem beszélhetnénk négyszemközt, Rhinemann?
- Fölösleges. Miről van szó? - kérdezte a bankár. - Távozásának  módozatairól?   Mindent  elrendeztem. A tervrajzokkal együtt kocsi viszi a Mendarro repülőtérre. Nem egészen tízpercnyire van innen. A gép azonban addig nem száll fel, amíg meg nem kapjuk a Koening-tranzakció megerősítését.
- Mennyi ideig tart az?
- Mit számít?
- Mihelyt megkezdődik a zárlat, semmi védelmem sincsen, ennyit számít.
- Eh! - Rhinemann türelmetlenné vált. - Négy órán át a világ legbiztosabb védelmét élvezi majd. Semmi kedvem sincsen megsérteni a washingtoni embereket!
- Látja? - fordult David Franz Altmüllerhez. -Mondtam magának, hogy csak tehertételek vagyunk.
- Visszafordult Rhinemannhoz. - Helyes, elfogadom. Túlságosan sok a vesztenivalója. Egyes számú részlet kipipálva. Térjünk át a kettes számú részletre. A magától nekem járó fizetségre.
Rhinemann összehúzta a szemét. - Maga valóban a részletek embere... Az ötszázezer amerikai dollárnyi összeget a zürichi Banque Louis Quatorze-ba utaltatom át. Az összegről nem lehet alkudozni, nagyvonalú voltam.
- Nagyon. Ennyit nem is kértem volna... Mi a biztosítékom?
- Ugyan már, ezredes. Nem vagyunk kupecek. Maga tudja, hol tartózkodom, és bebizonyította a képességeit. Nem kívánom magamnak a lisszaboni ügynök rémképét személyes horizontomon.
- Nagyon hízelgő.
- A pénzt letétbe helyezzük, a megfelelő okmányokat Zürichben tárolják a maga számára. A bankban a szokványos eljárás.
David elnyomta a cigarettáját. - Helyes, akkor Zürich. .. s most az utolsó részlet. Azokról a bőkezű fizetségekről van szó, amelyeket odahaza kapok majd... A neveket kérem, írja föl őket egy papírlapra.
Rhinemann a zakója zsebéből előhúzott egy bőrkötéses kis noteszt, és gyorsan fölírt valamit egy lapra. Kitépte és átadta Spauldingnak.
David elolvasta a neveket:
Kendall, Walter
Swanson, A. USA szárazföldi hadsereg
Oliver, H. Meridian Aircraft
Craft, Packard
- Köszönöm! - mondta Spaulding. Zsebre vágta a papírlapot, és a telefon után nyúlt. - Kapcsolja, kérem, az amerikai nagykövetséget!
Ballard elolvasta a David által beolvasott rejtjeles számsorokat. Nem voltak tökéletesek, de azért nem talált bennük súlyos hibákat; Spaulding összekevert egy magánhangzó-egyenletet, az üzenet azonban világos volt.
Az pedig, hogy David hangsúlyozta, „valamennyi további kavarás céljára a 120-as megaciklus frekvenciát kell használni" értelmetlen halandzsa. De ez is teljesen egyértelmű volt.
120 perc.
Fekete Posztó.
Az eredeti rejtjel tizennégy betűs volt:

ADD LE TORTUGAS-T

A Spaulding által bemondott rejtjel azonban huszonkét betűből állt. Ballard rámeredt a szavakra.

SEMMISÍTSD MEG TORTUGAS-T

Két óra múlva.

Davidnek volt még egy „végső" részlete, amiben semmi kivetnivalót nem lehetett találni szakmai szempontból, mégis mindenki ellenezte. Mivel nagyjából négy óra telik el, mielőtt kiviszik kocsin a Mendarro repülőtérre, és ezalatt a legkülönfélébb okoknál fogva megeshet, hogy a tervrajzok kívül esnek majd látómezején - vagy Rhinemannén -, ragaszkodott hozzá, hogy a rajzokat egyetlen lelakatolt fémtokba helyezzék, és azt valamilyen rögzített tárgyhoz láncolják, a láncot vadonatúj lakattal zárják le, a kulcsokat pedig adják át neki. Továbbá, nála lesznek a fémtáska kulcsai, a csatokat pedig megcérnázza. így azután, ha valaki babrálna a tervrajzokkal, rögtön észreveszi.
- Elővigyázatossága kezd már mániákussá válni - mondta rosszkedvűen Rhinemann. - Figyelemre sem kellene méltatnom magát. Most, hogy elment a rejtjel.
- Akkor hát tegyen kedvemre. Én egy Fairfax négynullás vagyok. Megeshet, hogy ismét együtt fogunk dolgozni.
Rhinemann elmosolyodott. - Mindig ez a módja, igaz? Hát legyen.
Rhinemann elküldött valakit láncért és lakatért, s nagy élvezettel megmutatta Davidnek az eredeti csomagolást. A szertartással alig néhány perc alatt végeztek, a fémtokot a nagy előcsarnok lépcsőházának korlátjához lakatolták. A négy férfi a nagy társalgóban foglalt helyet, ahonnan egy magas ajtóíven át ráláthattak a lépcsőházra... és a fém aktatáskára.
A bankár egyszeriben elragadó házigazdává vált. Konyakot kínált vendégeinek; elsőként Spaulding fogadta el, utána Heinrich Stoltz. Altmüller közölte, hogy nem iszik.
A boltíves ajtón át egy őr lépett be, félkatonai egyenruhájában úgy festett, mintha skatulyából húzták volna ki.
- Rádiósaink megerősítik, hogy életbe lépett a rádiózárlat. Az egész part menti övezetben.
- Köszönöm! - mondta Rhinemann. - Továbbra is figyeljék az összes hullámhosszot.
Az őr bólintott. Sarkon fordult és gyorsan távozott.
- Jól dolgoznak az emberei -jegyezte meg David.
- Azért fizetem őket, hogy jól dolgozzanak - felelte Rhinemann, és az órájára pillantott. - Most várunk még egy darabig. Minden halad a maga útján, nekünk csak várnunk kell. Hozatok hidegtálakat. Kis szendvicsekkel nemigen lakunk jól... és hosszú az idő.
- Maga nagyon vendégszerető - mondta Spaulding. Konyakospoharával az Altmüller melletti székre telepedett le.
- És bőkezű. Ne feledkezzék meg erről sem.
- Nehezen tehetném... Csak azon tűnődtem, visszaélhetnék-e szívélyességével még valamiben? - David a mellette álló asztalkára állította a poharát, és gyűrött, nem rá szabott öltözékére mutatott. - Ezt egy tanyasi bérestől kölcsönöztem. Isten tudja, mikor mosták ki utoljára. Vagy éppenséggel én mikor mosakodtam... Nagyon hálás lennék, ha lezuhanyozhatnék, megborotválkozhatnék, és talán kaphatnék egy nadrágot meg egy inget vagy egy pulóvert...
- Biztos vagyok benne, hogy a maguk hadseregének a szervei mindenben a szolgálatára állnak majd - szólalt meg Altmüller, és gyanakodva méregette Davidet.
- Az isten szerelmére, Altmüller, nem megyek sehová! Legföljebb a zuhanyozóba. A tervrajzok meg ott vannak! - Spaulding haragosan mutatott a nyitott ajtóívben látható, a lépcsőházi korláthoz láncolt fémtokra. - Ha azt képzeli, hogy anélkül elmegyek innen, akkor nem épeszű.
A náci dühbe gurult a sértéstől; megmarkolta a székének karfáját, igyekezett uralkodni magán. Rhinemann elnevette magát, és Altmüllerhez fordult.
- Az ezredesnek néhány fárasztó napja volt - mondta. - Csekélységet kér; arról pedig biztosíthatom, hogy nem megy sehová, csak a Mendarro repülőtérre... Bárcsak elment volna már. Félmillió dollárt takarítottam volna meg.
David nevetve válaszolt Rhinemann derűs megjegyzésére. - Az a legkevesebb, hogy akinek ennyi pénze van Zürichben, legalább tisztának érezze magát. -Fölállt. - Ami pedig az utóbbi napokat illeti, igaza van. Szörnyen elfáradtam, fáj minden tagom. S ha puha az ágy, szundítok is egyet. - Altmüllerre nézett. - Az ajtó előtt egy ezrednyi fegyveres őr áll majd, ha ez eloszlatja a kisfiú aggályait.
Altmüller felpattant. - Elég! - ordította rekedten.
- Üljön már le! - mondta David. - Nevetséges figura.
Rhinemann őre hozott neki egy nadrágot, egy vékony garbópulóvert és egy barna bőrzakót. David megállapította, hogy valamennyi ruhadarab drága, finom holmi, és pontosan az alakjára illik. Borotvát talál a fürdőszobában, mondta az őr, ha bármi másra még szüksége lenne, csak ki kell nyitnia az ajtót, és kérnie kell. Az őr - sőt, mind a két őr - kint lesz az előtérben.
David megértette.
Közölte az őrrel, egy porteñóval, hogy egy órát alszik, azután lezuhanyozik és megborotváíkozik az utazása előtt. Lenne szíves az őr intézkedni, hogy tizenegy órakor fölébresszék?
Az őr megígérte.
David órája tíz óra öt percet mutatott. Jean pontosan kilenc óra tizenötkor telefonált. Asher Fieldnek tehát pontosan két órája van kilenc tizenöttől kezdődően.
Davidnek egy óra öt perc ideje volt.
Tizenegy tizenöt.
Ha Asher Field valóban hisz a prioritásaiban.
Az épület keleti szárnyában elhelyezkedő nagy, magas mennyezetű harmadik emeleti szobának két duplakeretes ablaka volt. Amíg égett a villany, Spaulding csak ennyit tudott megállapítani, illetve csak ennyit akart megállapítani.
Leoltotta a villanyt, és visszament az ablakhoz. Halkan kinyitotta a bal oldali ablak keretét, és kikémlelt a függöny mögül.
A tető palafedésű volt; ennek nem örült. De széles esővízcsatornája volt, amit már kedvezőbbnek ítélt. Az esővízcsatorna egy húsz lábbal arrébb levő lefolyócsőhöz vezetett. Megfelelő, állapította meg.
Közvetlenül alatta, a második emeleten négy kis erkélyt látott, ezek feltehetően négy hálószobához tartoztak. A legtávolabbi erkély alig öt lábra volt a lefolyócsőtől. Lehetséges, hogy ennek lesz szerepe, de feltehetően semmi jelentősége sincsen, gondolta.
Alatta a pázsit olyan volt, mint a Habichtsnest valamennyi többi füves térsége: nyírott, dús, és zöldesfeketének tűnt a holdfényben; fehér kovácsoltvas kerti bútorok álltak szanaszét, a lépegetőköves utakat virágágyások szegélyezték. Az ablaka alatti térségtől széles, felgereblyézett ösvény kanyarodott el, s eltűnt a fák homályában. David emlékezett, hogy látta ezt az ösvényt a medencére néző terasz jobb oldali széléről, még a meg-megszakadó, el nem gereblyézett lópaták nyomára is emlékezett. Lovaglóösvény, nyilván a fákon túl levő istállókhoz vezet.
Ez már lényeges volt; ebben a helyzetben persze az, hogy mi lényeges, viszonylagos.
Spaulding egyszerre csak meglátta egy cigaretta tenyérrel elfedett izzását a kovácsoltvas kerti bútortól vagy harminc lábnyira, egy léckerítéssel körülvett tuja mögött. Rhinemann ugyan bizakodóan nyilatkozhatott, hogy ő, David, két óra múlva már úton lesz Mendarro felé, de bizakodásának őrszemekkel adott nyomatékot.
S ez nem volt meglepő. Meglepő az lett volna, ha nincsenek őrök. Ez volt az egyik oka, amiért számított Asher Field prioritásaira.
Visszaeresztette a függönyt, elhúzódott az ablaktól, és a baldachinos ágyhoz ment. Lehúzta az ágytakarót, alsónadrágra vetkőzött (durva szövésű alsónadrágja volt, amelyet a vályogkunyhóban talált, ezzel cserélte fel saját átvérzett fehérneműjét). Lefeküdt, lehunyta a szemét, de esze ágában sem volt aludni. Ehelyett fölidézte a magas, villamos árammal telített kerítést odalenn, a Habichtsnest kapujánál. Úgy, ahogyan megfigyelte, miközben Rhinemann őrei nekiszorították az ütött-kopott katonai kocsihoz, és átkutatták.
A hatalmas kaputól jobbra, kelet felé húzódó kerítést.
A fényszórók eléggé megvilágították a terepet, hogy kivehesse az erdőbe vesző kerítés enyhe szögben forduló vonalát. Nem látott sokat, de azt élesen megfigyelte.
Észak-északkeleti irányú volt.
Ismét fölidézte magának a medence fölötti erkélyt. A korláton túl, a terasz távoli, jobb oldali végét, ahol csöndben beszélgetett Jeannel. Figyelmét a lenti térségre összpontosította - szemben, jobb felé.
Észak-északkeleti irányban.
Világosan látta maga előtt. A krokettpályától és az istállóktól jobbra húzódó térségek enyhén lefelé lejtenek, amíg össze nem érnek a környező erdő magas fáival. Ebbe az erdőbe vezetett a szobája alatti lovagló-út. S visszaemlékezett arra is, hogy amint a talaj lefelé lejtett - hogy végül egy mérfölddel lejjebb elérje a folyópartot -, a távoli fakoronák itt-ott megritkultak. Ismét csak jobb felé.
Mezők.
Ha voltak lovak - és feltétlenül voltak lovak - és istállók - és feltétlenül voltak istállók -, akkor kellett valahol lenniük mezőknek is. Már csak azért is, hogy a lovak valahol kitombolhassák magukat az erdős, zárt lovaglóutak börtöne után.
A lefelé húzódó fák közötti szabad térségek az erdőből kihasított legelők - más magyarázata nincsen.
Észak-északkeleti irányban.
Gondolatban fölidézte a Habichtsnest márványlépcsőjétől két mérföldre délre húzódó országutat, amely Luján külvárosán átvágva Buenos Aires felé vezetett. Emlékezett: jóllehet az út a habichtsnesti kereszteződésnél magasan a folyó fölött halad, balra kanyarodik és lejtősen lefelé vezet a Tigre körzetbe. Megkísérelte pontosan fölidézni annak a lidércnyomásos útnak az első perceit a Bentleyben, ami füsttel, tűzzel és halállal végződött a Colinas Rojas hegységben. A kocsi akkor kiszáguldott a rejtett bejáraton, és mérföldeken át kelet felé és lefelé, és kissé északnak tartva robogott. Végül párhuzamosan haladt a folyó partvonalával.
Észak-északkeleti irányban.
Azután maga elé képzelte a teraszos erkély alatt hömpölygő folyót, rajta a fehér vitorlásokkal és luxusjachtokkal. A folyó átlósan folyt... jobb felé.
Észak-északkeled irányban.
Ez volt menekülésének az útja.
Lefelé kell haladnia a lovaglóúton a sötét erdő védelmet nyújtó homályába, a fák közötti tisztások - a mezők felé. Azután át kell vágnia a mezőkön, mindig jobbra kell tartania - keletnek, a hegyről lefelé, északnak. Majd vissza a lejtős erdőbe, a folyó folyását követve, amíg rá nem akad a villamos árammal telített kerítésre, amely körülvette a Habichtsnest nevű óriási területet.
Azon a kerítésen túl húzódik a Buenos Airesbe - és a nagykövetséghez - vezető út.
Az út, amely Jeanhez vezet.
David lazított a tartásán, hagyta, hogy a sajgó sebéből áradó fájdalom körkörösen cikázzon végig felhasadt bőrén. Egyenletesen, mélyen lélegzett. Tudta, hogy meg kell őriznie nyugalmát - ez volt a legnehezebb az egészben.

Az órájára, Jean ajándékára pillantott. Valamivel tizenegy óra előtt volt. Fölkelt, belebújt a nadrágba és a pulóverbe. Fölhúzta a cipőjét, a cipőfűzőt teljes erőből meghúzta, amíg a bőr bele nem vágott a lábába, azután a párna köré tekerte a tanyán szerzett mocskos inget. A párnát visszatette az ágyra, és félig leborította a takaróval. Fölemelte a lepedőt, összegyúrta, belegyömöszölte a tanyasi béres nadrágjába, és azt is leborította a takaróval.
Fölállt.
A sötétben és abban a gyenge fényben, amely majd beesik az előtérből, úgy tűnt, hogy valaki fekszik az ágyban.
Az ajtóhoz lépett, és háttal a félfa melletti falfelülethez lapult.
Órája tíz óra ötvenkilenc percet mutatott. Hangos kopogtatás hallatszott, az őr nem volt tapin-tatos.
Kinyílt az ajtó.
-  Señor...? Señor?
Az ajtó teljesen kinyílt.
- Señor, itt az idő. Tizenegy óra van.
Az őr a nyitott ajtóból az ágy felé tekintett. - El duerme - szólt hátra mit sem sejtően a válla fölött.
- Senor Spaulding! - Az őr belépett az elsötétített szobába.
Abban a pillanatban, hogy belépett, David egyetlen lépéssel mögötte termett, és hátulról két kézzel átfogta a nyakát. Ujjait belemélyesztette az őr torkába, és a férfit rézsút magához rántotta.
Egyetlen kiáltás sem hallatszott; az őr nem tudott levegőt venni. Elernyedt és összeroskadt.
Spaulding lassan becsukta az ajtót, és fölkattintotta a falikapcsolót.
- Nagyon köszönöm! - mondta hangosan. - Lenne szíves segíteni? Rettenetesen íáj a gyomrom.
A Habichtsnestben köztudott volt, hogy az amerikai megsebesült.
David az élettelenül heverő őr fölé hajolt. Masszírozni kezdte a torkát, megpöckölte az orrlyukait, szájon át való lélegeztetést alkalmazva levegőt fújt a megsérült légcsövébe.
Az őr megmoccant; magához tért, meg nem is. Félig még sokkos állapotban volt.
Spaulding kiemelte az őr Lügerjét az övén csüngő pisztolytáskából, és elvette a mellette hüvelybe dugott nagy vadászkést is. A pengét az őr álla alá nyomta és éles hegyével fölkarcolta a bőrt. Azután suttogva, spanyolul, megszólalt:
- Jól figyeljen rám! Azt akarom, hogy nevessen! Gyerünk, nevessen! Ha nem nevet, magába nyomom ezt. Egészen a tarkójáig...! Gyerünk. Nevessen!
Az őr bambán üveges tekintete arra vallott, hogy egy szót sem ért az egészből. Úgy tűnt, csak annyit fogott fel, hogy egy őrülttel van dolga. Egy őrülttel, aki képes lenne megölni őt.
Először elhaló hangon, majd egyre hangosabban, egyre rémültebben nevetni kezdett.
Spaulding együtt nevetett vele.
Egyre hangosabban nevettek; David le nem vette a szemét az őrről, mutogatott neki, hogy hangosabban, csak hangosabban, tettessen még lelkesebb vidámságot. A szinte eszét vesztett és a rémülettől félholt őr hisztérikusan kacagott.
Spaulding meghallotta, hogy füle mögött vagy két lábra kattan a kilincsgomb. A Lügerrel fejbe verte az őrt, majd amikor annak társa belépett, felegyenesedett.
- Qué pasa, Antonio? Te re...
A Lüger agya iszonyú erővel csapott le az argentin koponyájára; az őrből, miközben összerogyott, olyan hangosan tört elő a levegő, mintha szólt volna.
David egy pillantást vetett az órájára. Nyolc perccel múlt tizenegy. Még hét perce volt.
Feltéve, hogy az Asher Field nevű férfi valóban hisz abban, amiről oly mélységes meggyőződéssel beszélt.
Spaulding elvette a második őr fegyvereit is, s tartalékként az övébe dugta a Lügerét. Átkutatta mindkét őr zsebeit, magához vett minden ott talált papírpénzt. Meg néhány fémpénzt is.
Semmi pénz nem volt nála. Márpedig nagyon is szüksége lehet majd pénzre.
A fürdőszobába sietett, megindította a zuhanyt, és a csapot a lehető legforróbbra állította. Azután visszatért az előtér ajtajához, bezárta, leoltott minden villanyt, és csukott szemmel, hogy hozzászokjék a kinti sötéthez, a bal oldali kettős ablakhoz lépett. Kinyitotta az ablakot, többször pislogott, hogy elűzze a szorongás okozta táncoló fehér pontokat.
Kilenc perccel múlt tizenegy.
Izzadó tenyerét a drága garbópulóverbe törölte; mélyeket lélegezve várakozott.
A várakozást szinte elviselhetetlennek érezte.
Mert nem lehetett bizonyos.
S akkor meghallotta! S tudta.
Két eget-földet megrázkódtató robbanás! Oly hangosak, oly döbbenetesek, oly merőben váratlanok voltak, hogy beleremegett és elállt a lélegzete.
A csöndes éjszakába géppuskaropogás hasított bele.
Alatta a füves térségen torkaszakadtukból ordítoztak egymással emberek, és rohanvást igyekeztek a hangok irányába, amelyek egyre félelmetesebbekké váltak, egyre erősödtek a térség széle felől.
David figyelte a hisztériát odalent. Öt őr tartózkodott az ablaka alatt, valamennyien előugrottak álcázott megfigyelőhelyükről. Látta, hogy újabb fényszórókat kapcsolnak be jobboldalt, a Habichtsnest gyönyörű előkertjében. Hallotta, hogy Földübörögnek a sok lóerős autómotorok, s egyre sűrűbben hangzanak fel páni félelemtől diktált vezényszavak.
Óvatosan kimászott a kettős ablakon, mindaddig megkapaszkodott az ablakpárkányban, amíg talpával el nem érte az esővízcsatornát.
Mindkét Lügert már korábban az övébe dugta, a kést a fogai között tartotta. Nem kockáztathatta meg, hogy testközelben legyen egy éles penge, így viszont, szükség esetén, egyszerűen kiköphette. Oldalazva haladt a palatetőn. Alig néhány lábra volt csak a lefolyócsőtől.
A kapu felől felerősödtek a robbanások és a tüzelés. David eltűnődött - nemcsak Asher Field elkötelezettségén, hanem szervezőkészségén is. Ügy tűnt, hogy a Hagana-vezér egész remekül felszerelt kis hadsereggel hatolt be a Habichtsnestbe.
Óvatosan leereszkedett a palatetőre; előrenyomult, jobb kezével óvatosan megragadta az esővízcsatornát a lefolyócső túloldalán, majd lassan, óvatosan meggörnyedve oldalazott, amíg lábát nem tudta megtámasztani. Megnyomta az esővízcsatorna külső oldalát, próbálgatta a szilárdságát, azután hirtelen rövid ugrással  átvetette magát az oldalán, mindkét kezével a perembe kapaszkodott, lábát a házfalnak feszítette, s végül térdével átfogta a lefolyócsövet.
Lassan, kéz kéz alá mászással lefelé kezdett kúszni.
A fegyverropogás közepette is meghallotta, hogy fölötte hangosan csattan valami. Németül és spanyolul kiáltoztak, azután félreismerhetetlen fareccsenés hallatszott.
Betörtek a szobába, ahonnan másodpercekkel előbb mászott ki.
A legészakabbra levő második emeleti erkéllyel került egy vonalba. Bal kezével kinyúlt, megragadta a peremet, jobb kezével megtámasztotta magát, azután az erkély alá lendült. Teste harminc lábra lógott, himbálózott a föld felett, de felülről nem láthatták.
Odafenn, a kettős keretű ablakokban rengetegen tolongtak. Ügyet sem vetve az ablakkilincsekre kirántották az ólomkereteket, csörrent az üveg, fém csikordult fémen.
Újabb mennydörgő robbanás hallatszott a negyed mérföldre levő csatatérről, az erdőből kihasított sötétbe borult mező felől. Egy távolról tüzelő fegyver lövedéke csapódott be az előkertbe; egyszerre csak megszűnt a reflektorfény. Asher Field egyre közelebb nyomult. Várhatóan gyilkos kereszttűz kezdődik. Valóságos öngyilkosság lesz lemerészkedni.
Spaulding feje fölött az ablakokban elhalkultak a kiáltások; kétszer meghintáztatta magát, hogy elég lendületet nyerjen; átvetette magát a lefolyócsőre, és mindkét kezével átkulcsolta.
Oly erővel szorította foga között a kést, hogy az álla is belesajdult.
Lecsúszott a földre, tenyeréről lehorzsolta a bőrt a rozsdás fém, de meg sem érezte a tenyerén és ujjain esett vágásokat.
Kivette a kést a szájából, kihúzta az egyik Lügert az övéből, és a felgereblyézett lovaglóút szélén a sötét fák felé futott. Rohant a koromfekete, fák szegélyezte folyosón, igyekezett kikerülni a fatönköket, s fölkészült rá, hogy mihelyt meghallja az első közelről leadott lövéseket, a fák közé veti magát.
S a lövések el is dördültek - egymás után négy. A lövedékek iszonyú, megfellebbezhetetlenséggel csapódtak a környező magas látörzsekbe.
Egy vaskos fatörzs mögé ugrott, onnan kémlelt ki a ház felé. A lövéseket leadó férfi egymagában állt az esőcsatorna mellett. Majd egy második őr is csatlakozott hozzá, a krokettpálya felől érkezett futva, s egy pórázát rángató óriási dobermant vezetett. A két őr egymással üvöltözött, vitatkoztak, ki legyen a parancsnok, közben a kutya vadul ugatott.
Amint ott ordítoztak egymással, az előkertből két géppuska kezdett kelepelni; két további fényszóró robbant fel.
David látta, hogy az őrök megdermednek, figyelmük most már a ház bejáratára irányult. A kutyás őr a pórázt rángatva kényszerítette a dobermant a ház falához. A másik őr leguggolt, majd fölegyenesedett, és gyorsan oldalazva haladt a ház mentén az előkert felé; ráparancsolt a társára, hogy kövesse.
S David ekkor meglátta. Fent. Jobboldalt. A lombokon át. A pázsit és a medence fölötti teraszon.
Erich Rhinemann kirontott az ajtón, dühösen kiáltva adta ki parancsait, de nem vesztette el a fejét. Összeszedte az embereit, kiépítette védelmét... a támadás csúcspontján megváltó Cézárnak tűnt, aki csapatait támadásra, támadásra, mindig csak támadásra vezényli. Mögötte három ember alakja tűnt fel; rájuk förmedt, ketten visszarohantak a Habichtsnestbe. A harmadik vitatkozott, mire Rhinemann a legcsekélyebb habozás nélkül lelőtte. Összerogyott, és eltűnt David látómezejéből. Rhinemann ezután a falhoz futott, a korlát eltakarta, de nem egészen. Úgy tűnt, mintha a falba ordítana.
Mintha egyenesen a falba rikácsolna.
A puskaropogáson át David tompa, állandó búgást hallott, s egyszeriben megértette, mit művel Rhinemann.
A folyópartról felküldik érte a drótkötélpályakabint.
Miközben folyik a harc, ez a Cézár megszökik a tüzelés elől.
Rhinemann, a disznó. A nagy manipulátor. Mindenek megrontója, akinek semmi sem szent.
Megeshet, hogy ismét együtt dolgozhatunk...
Mindig ez a módja, igaz?
David kiugrott a fák közötti búvóhelyéről, és visszarohant az ösvényen egészen addig, ahol a kert és az erdő elérte az erkély alatti pázsitot. Egy kovácsoltvas lábú fehér fémasztalhoz ugrott - ugyanahhoz, amelynél törékeny testével a tervrajzok fölé hajolva Lyons ült. Sehol sem látta Rhinemannt.
Pedig ott kell lennie!
Egyszerre csak... a napnál is világosabbá vált Spaulding számára, hogy egyetlen értelmes magyarázata van annak, miért rángatták el Lisszabonból és szállították ide a fél világon át oly sok pusztulást és gyötrelmet okozva: az a férfi az oka, aki most ott rejtőzik a feje fölött az erkélyen.
- Rhinemann!... Rhinemann! Itt vagyok!
A bankár hatalmas termetű alakja rohanvást megjelent a korlátnál. Kezében Sternlicht automata fegyvert tartott. Nagy tűzerejű, gyilkos fegyvert.
- Maga! Magának befellegzett! - Tüzelni kezdett. David hasra vágta magát az asztal mögött, föl is fordította, pajzsként tartotta maga elé. Lövedékek csapódtak a földbe, és lepattantak a fémről. Rhinemann szüntelenül ordított. - A maga trükkjei öngyilkos fogások, Lisszabon! Mindenfelől jönnek az embereim! Sok százan! Pár perc múlva...! Gyerünk, Lisszabon! Bújjon elő. Csak elodázza a halálát! Csak nem hiszi, hogy életben hagytam volna? Soha! Bújjon elő! Magának befellegzett!
David megértette. A nagy manipulátor nem kívánta megsérteni azokat a washingtoni embereket, de azt sem tűrné el, hogy a lisszaboni ügynök megmaradjon az ő „személyes horizontján". A tervrajzokat valóban elküldte volna Mendarróba. De a lisszaboni ügynököt nem.
Megölték volna úton Mendarro felé.
Ilyen egyszerű az egész.
David fölemelte a Lügerjét; tudta, hogy csak egy pillanat ideje lesz. Elterelő akció, utána egy pillanat.
De elég lesz...
Az északi tartományok tapasztalata.
Lenyúlt, kaparászott a földön, bal kezével göröngyöket és gyepdarabkákat szedett össze. Amikor már egy marékravalót sikerült összekaparnia, a levegőbe hajította a fémasztal élétől balra. Fekete föld és fűszálak szálltak a levegőben, s fölnagyították őket a homályos fémpászmák meg az egyre közelebbről hallatszó dühödt tüzelés torkolatfényei.
A Sternlichtből szünet nélkül zúdultak lefelé a lövedékek. Spaulding az asztaltól jobbra vetette magát, és gyors egymásutánban ötször elhúzta a Lüger elsütő-billentyűjét.
Erich Rhinemann arcát elöntötte a vér. Amint haláltusájában széttárta a karját, a Sternlicht a terasz kövezetére hullott. A hatalmas test hátrahanyatlott, majd előrecsuklott, és átfordult a korláton.
Rhinemann lezuhant az erkélyről.
David hallotta, hogy odafönt vadul kiáltoznak az őrök, s visszarohant a sötét lovaglóútra. Inaszakadtából futott a kanyargó lekete folyosón, cipője minduntalan belesüllyedt az ösvény fölgereblyézett puha szélébe.
Az ösvény hirtelen elfordult. Balra.
Az isten verje meg!
Egyszerre csak meghallotta a rémült lovak nyihogását. Megérezte a lószagot, s jobb kéz felől megpillantotta azt az egyszintes építményt, amelyben az istállót alkotó rekeszek sorakoztak egymás mellett. Hallotta egy lovászfiú rémült kiáltozását, aki igyekezett valamiképpen lecsillapítani a rábízott állatokat.
David a másodperc egy tört részéig latolgatott egy ötletet, de nyomban elvetette. Egy ló bizonyára gyors, de valószínűleg kezelhetetlen lenne.
Az istálló túlsó végéhez rohant, a sarkon befordult, majd egy lélegzetvételnyi időre megállt, hogy tájékozódjék. Ügy vélte, tudja, hol van; megkísérelte fölidézni a birtokot madártávlatból.
A mezők! A mezőknek itt kellett lenniük közvetlen közelben.
Az egyszintes építmény túlsó végéhez szaladt és megpillantotta az épület mögött húzódó legelőket. Amint előzőleg elképzelte, a talaj enyhén lefelé lejtett - észak felé -, de nem annyira, hogy megnehezítette volna a legelést vagy a futást. A távolban, a mezőkön túl meglátta a holdfényben az erdős hegyeket. Jobb kéz felől - keletre.
A lejtős mezők és a magasba nyúló hegyek között kellett vezetnie az útjának. Ez volt a legközvetlenebb, rejtett csapás a villamos árammal telített kerítéshez.
Észak-északkeleti irányban.
A magas, durván ácsolt kerítéshez rohant, amely elkerítette a legelőket, átkúszott alatta és gyors iramban, futva nekivágott a mezőnek. Mögötte továbbra is ropogtak a fegyverek, hosszú sorozatokat adtak le, s jóllehet most már csak távolról hallatszottak, tüzelésük hevessége változatlan maradt. Egy bakháthoz érkezett a mezőn, ahonnan megpillantotta a fél mérföldre alatta hömpölygő folyót. Ezt is magas, durva ácsolású kerítés határolta el, hogy meggátolja az állatok lezuhanását a meredekebb lejtőkön. Látta, hogy a folyó mentén végig kigyulladnak a fények; a halál szüntelen dörgését a nyári szél elvitte az alanti elegáns villanegyedekig.
Hirtelen döbbenten sarkon perdült. Feje fölött egy lövedék sivított el. Őt célozták meg! Fölfedezték!
Hasra vágta magát a legelő magas füvében, és kúszni kezdett. Egy enyhe lejtőhöz ért, lehempergett rajta, és addig gurult, amíg teste bele nem ütközött egy kemény facölöpbe. Elért a mező túlsó végére; azon túl már az erdő folytatódott.
Veszett kutyacsaholást hallott, tudta, hogy őrá vadásznak.
Térdre emelkedve a fűben feléje rohanó hatalmas állat körvonalait pillantotta meg. Lügerjét lövésre készen tartotta, de tudta, ha tüzel, elárulja, hol van. A fegyvert áttette a bal kezébe és övéből kihúzta a vadászkést.
A fekete szörnyeteg hatalmasat ugrott, a szag vonzotta emberhúszsákmánya felé. Spaulding a bal kezében tartott Lügerrel lesújtott, érezte a doberman kemény, izmos, szőrös testét a felsőtestén, látta, amint a csúf fej oldalt kap, és fogát vicsorgatva belekap a laza pulóverébe és a karjába.
Fölfelé döfött a jobb kezével, teljes erővel markolta a kést, amikor az behatolt az állat puha hasába. A kutya szétszabdalt hasából forró vér fröccsent; dühödt csaholása gurgulázó hörgésbe fulladt, amint kiadta a páráját.
David a karjához kapott. A doberman foga a válla alatt tépett a bőrébe. A görcsös, guruló, tekergő mozgások következtében legalább egy varrat fölszakadt a gyomorsebében.
A legelő kerítését követve továbbkúszott keletnek.
Észak-északkeleti irányban! Nem kelet felé, az isten verje meg!
Pillanatnyi döbbenete közepette egyszerre csak észrevette, hogy a távoli puskaropogás hallhatóan gyengülni kezd. Hány perce lehet már ennek? Úgy tűnt, a robbanások tovább folynak, de a kézifegyverek tüzelése alábbhagyott.
Méghozzá jelentősen.
Kiáltásokat hallott a mező túlsó végéről, az istálló felől. A fű között és fölött hátrakémlelt. Emberek szaladgáltak kézilámpásokkal, a fénysugarak rézsútos pászmákban söpörtek végig a mezőn. David hallotta a hangos vezényszavakat.
De attól, amit ekkor megpillantott, mozdulatlanná dermedt, szinte nem is akart hinni a szemének. A széles mező túlsó végében a kézilámpák sugarai egy alakot világítottak meg, aki lóháton jött ki az istállóból! A tucatnyi fénycsóva egy hófehér vászonruháról verődött vissza.
Franz Altmüller!
Altmüller úgy döntött, él azzal az őrültséggel, amit ő, David elvetett.
De persze szerepeik különböztek.
Spaulding tudta, hogy most már ő az űzött vad, és Altmüller a vadász.
Mások is követik majd, de Altmüller nem akart, nem tudott várni. Megsarkantyúzta lovát, és kivágtatott a kitárt kapun.
S Spaulding számára ismét megvilágosodott valami. Franz Altmüllernek befellegzett, ha David életben marad. Arra, hogy Berlinben átvészelje ezt a kalandot, egyetlen eshetősége van: ha produkálja a lisszaboni rezidens hulláját. A fairfaxi ügynökét, aki meghiúsította a „Tortugas"-t; annak az embernek a holttestét, akit az Ocho Calle-i járőrök és tudósok azonosíthatnak. Azt az embert, akit a Gestapo fölkutatott és előcsalogatott.
Mennyire, de mennyire idegen.
Ló és lovasa vágtatva közeledett a mezőn át. David hasmánt maradt, és megtapogatta a tőle keletre levő kemény talajt. Nem állhatott fel; Altmüller kezében messze világító, széles sugárnyalábú lámpa volt. Ha a korlát alá hengeredik, talán odaát elrejtené a nyurga gaz és a magas fű, de ugyanúgy megeshet, hogy a fű meghajlik, és akkor megtörik a mező folyamatossága.
Ha... megeshet.
Tudta, hogy mindez csak okoskodás. A legjobb megoldás a magas fű lenne, elrejtené a szemek elől. Ugyanakkor megbontaná stratégiáját. S pontosan tudta, miért aggasztja ez.
A vadász akart lenni. Nem az űzött vad.
Altmüller halálát kívánta.
Franz Altmüller nem olyan ellenség, akit az ember életben hagy. Altmüller ugyanannyira halálos békeidőben egy nyugalmat árasztó klastromban, mint háború idején a csatamezőn. Ő az abszolút ellenség- ezt sugározza a szeme. Semmi köze sem volt ennek Németország ügyéhez, csakis ennek az embernek a mélyen gyökerező fennhéjázásához. Altmüller tanúja lett mesterműve összeomlásának, szeme láttára rombolta szét a „Tortugas"-t egy olyan ember, aki szemébe mondta, hogy nem ér fel vele.
Altmüller ezt nem tűrhette el.
Később még ki is gúnyolnák.
Elfogadhatatlan!
Altmüller lesben állna. Buenos Airesben, New Yorkban, Londonban - mindegy, hogy hol. S első célpontja Jean lenne. Egy puska célzógömbje vagy egy kés egy sűrű tömegben, vagy egy rejtett pisztoly az éj kellős közepén. Altmüller megfizetne neki. Látta a szemében.
Spaulding szinte beleásta magát a talajba, amikor a vágtató ló elért a mező közepére, majd előrerúgtatott abba az irányba, amelyet az istálló mellől, negyed mérföldnyi távolságból jeleztek rerlektor fénycsóvájukkal a járőrök. A csóva abba az irányba tapogatózott, ahol utoljára látták a dobermant.
Altmüller meghúzta a kantárt, lépésre fogta a lovát, de nem állt meg. Lámpásával végigpásztázta maga előtt a talajt, pisztollyal a kezében óvatosan közeledett, feszesen fogta a kantárt, készen arra, hogy bármelyik pillanatban tüzeljen.
Hirtelen fülsiketítő robbanás hallatszott az istálló felől. Eltűntek a mező túloldaláról pásztázó fénycsóvák. Azok, akik a legelőn át Altmüller nyomába szegődtek, megtorpantak és visszarohantak a kerítés mentén gyorsan elharapózó pánik kellős közepébe. Tüzek lobbantak fel.
Altmüller folytatta útját; meglehet, hallotta a lármát a háta mögött, de úgy tűnt, hogy tudomást sem vesz róla. Megsarkantyúzta a lovát, egyre csak előre hajszolta.
A ló megtorpant, prüszkölt; rémülten kapált mellső lábaival, Altmüller parancsszavai ellenére hátrálni kezdett. A náci éktelen dühre gerjedt, ráförmedt az állatra, de minden hiábavalónak bizonyult. A ló beleütközött a kimúlt dobermanba, és a friss vér szaga visszarettentette.
Altmüller meglátta a kutya hulláját a fűben. Lámpáját először balra, azután jobbra fordította, a fenycsóva David feje fölött hatolt be a sötétbe. Altmüller ösztönösen döntött - legalábbis Spauldingnak úgy tűnt. A ló kantárát jobbra, David irányába rántotta. Lépésben haladt, nem ügetett.
S akkor David meglátta, mi ennek az oka. Altmüller a doberman vérnyomait követte a fűben.
David amilyen gyorsan csak tudott, kúszott Altmüller kézilámpájának lassan tapogatózó fénycsóvája elől. Amint viszonylag sötét helyre ért, hirtelen jobbra fordult, és szinte földig hajolva rohanni kezdett vissza, a mező közepe felé. Megvárta, amíg a ló és lovasa a durva ácsolású fakerítés és ő közé ér, s ekkor lassan araszolva kezdte megközelíteni a nácit. Már-már kísértésbe jött, hogy egyből lelője a Lügerjével, de tudta, hogy ezt csak a legvégső esetben teheti meg. Még sok mérfödnyi gyaloglás vár rá ismeretlen terepen, többek között egy sötét erdőben, amelyet üldözői nálánál jobban ismernek. A nagy kaliberű pisztoly tüzelésének hangja még a több mint egy negyedmérföldnyi távolságban vakrémületben rohangáló embereket is fölriasztaná.
De azt is tudta, hogy mindennek ellenére esetleg meg kell kockáztatnia.
Már tíz lábnyira is megközelítette Altmüllert; bal kezében szorongatta a Lügert, jobb kezét szabadon hagyta... Még közelebb, még egy egészen kicsit közelebb. Altmüller zseblámpája alig észrevehetően mozgott csak. Elérkezett oda, ahol pár perce még David lapult a fűben.
Spaulding ekkor hátulról enyhe fuvallatot érzett és -  a fölismerés félelmetes biztonságával - tudta, hogy most kell támadásba lendülnie.
A ló fölkapta a fejét, szeme kimeredt. Megérezte David véráztatta ruházatának a szagát.
Spaulding előugrott a fűből, jobb kézzel Altmüller csuklójára sújtott. Ujjai ráfonódtak a pisztoly csövére - Colt volt, az Egyesült Államok hadseregében használatos 45-ös Colt! - és hüvelykujját benyomta az elsütőbillentyű-házba.  Altmüller  rémülten  fordult  hátra, megdöbbentette a teljesen váratlan támadás. Visszarántotta a karját, és mindkét lábbal támadója felé rúgott. A ló hátsó lábaira ágaskodott, de Spaulding nem tágított, egyre csak le, csak lefele húzta Altmüller kezét. Ereje teljes megfeszítésével ráncigálta lefelé Altmüllert, s végül sikerült lehúznia a lóról, és a fűbe döntenie. Újra meg újra a talajhoz verte a náci csuklóját, mígnem a keze egy kőnek ütődött és kénytelen volt elejteni a Coltot. Ebben a szempillantásban David a Lügerjével az arcába vágott.
A német azonban nem adta meg magát. Szabad bal kezével belekapott Spaulding szemébe, térdével és lábával dühödten rugdalta a heréjét és a lábát, s kétségbeesetten igyekezett dobálni magát, miközben Spaulding a testével a földre nyomta a fejét és a vállait. Altmüller fölordított:
- Maga! Maga és... Rhinemann! Árulás!
A náci észrevette a vérfoltot David válla alatt, elkezdte tépni a sebet, vadul belemart a vérző húsba, amíg Spaulding már-már úgy érezte, hogy nem bírja tovább a fájdalmat.
Altmüller a vállát belenyomta David gyomrába, rángatni kezdte David vérző karját és sikerült oldalvást levetnie magáról. Talpra szökött, majd hasra vágta magát a fűben, oda, ahová a Coltot ejtette. Vadul tapogatózva kereste a pisztolyt.
Végül megtalálta.
Spaulding előhúzta hátulról az övéből a vadászkést, és egy hatalmas ugrással Altmüllerre vetette magát. A Colt csöve fölemelkedett, a kis fekete nyílás David szeme közé irányult.
Amint a penge behatolt a húsba, a súlyos pisztoly fülsiketítő dörrenése David arca mellett robbant, a lövedék súrolta a bőrét, de célt tévesztett. Spaulding a kést lefelé rántotta Altmüller mellkasába, s ki sem húzta onnan.
Az abszolút ellenség halott volt.
David tudta, hogy nincs vesztegetni való ideje. Jönnek majd újabb üldözők, lovak... és rengeteg kutya.
A legelőt határoló kerítéshez rohant, átvetette magát rajta, és nekivágott a sötét erdőnek. Vaktában futott, kétségbeesetten próbált újra meg újra balra kanyarodni. Északnak.
Észak-északkeleti irányba.
Menekülni!
Számtalanszor elesett, kövekbe és letört ágakba botlott, míg végre egyre sűrűbb bozótba ért; két kézzel próbált utat, bármiféle utat törni magának. Bal válla teljesen elzsibbadt, ami veszélyes volt, de egyben áldást is jelentett.
A távolban megszűnt a lövöldözés; sötétség ölelte körül, csak az éjszakai erdő zúgása és szívének ütemes dobbanása hallatszott. Az istálló körül megszűnt a harc. Rhinemann emberei most már a nyomába eredhettek.
Sok vért vesztett; nem tudta felmérni, mennyit, s hogy milyen súlyosak a sebei. Csak azt tudta, hogy szeme fáradni kezd, teste kimerült. Az ágak súlyos, durva csápokká, a dombok meredek hegyekké váltak. A lejtők iszonyú szurdokokká mélyültek, amelyeken hegymászókötél nélkül kellett átjutnia. Lába minduntalan összecsuklott, erőnek erejével kellett kiegyenesítenie.
A kerítés! Ott volt a kerítés!
Egy kis domb lábánál, a fák között.
Futni kezdett, megbotlott, elesett, kétségbeesetten rugaszkodott el a talajtól, egyre csak a domb lába felé igyekezett.
Odaért. Valóban ott volt.
A kerítés.
De nem érinthette meg. Vagy talán...
Fölemelt a földről egy száraz ágat, és belevágta a drótba.
Szikrák csapódtak ki, sisteregve, sercegve. Ha megérinti a kerítést, halál fia.
Fölnézett a fákra. A fejéről és homlokáról a szemébe csurgott a veríték, s még inkább elhomályosította a kimerültségtől amúgy is homályos látását. De tudta, hinni akarta, hogy kell lennie egy fának...
Egy fának. A megmentő fának.
Nem bízhatott a látásában. A sötétbe vesző lombok, faágak csalóka játékot űztek vele. Ott, ahol szilárd anyagnak kellett volna lennie, csak árnyak táncoltak a holdfényben.
Sehol egy ág! Sehol nem lógott át ág a kerítésen, amelynek az érintése a biztos halált jelentette volna. Rhinemann mindkét oldalon kivágatott minden növényzetet a magasra nyúló, keresztfonatú drótkerítés mentén!
Inaszakadtából futni kezdett balra - északi irányba. A folyó talán egy mérföldnyire lehetett. Talán.
Talán a víz.
Csakhogy a folyó, még ha el is érné a lovak számára járhatatlanul meredek lejtőn, megfosztaná az olyannyira fontos időelőnytől. S Rhinemann járőrei nyilván ott vannak a folyóparton.
S akkor meglátta.
Talán.
Egy levágott ág, több lábnyira a feszes huzalok fölött szinte a kerítésig nyúlt! Vastag ág volt, amely hirtelen még inkább megvastagodott ott, ahol kinőtt a fatörzsből. A kertész láthatóan a legkisebb ellenállást választotta, és közvetlenül a legvastagabb hely előtt fűrészelte le az ágat. Nyilván tudta, hogy nem róják majd meg érte, hiszen az ág túl magasan volt, túl távoli helyen meredezett ahhoz, hogy bármilyen gyakorlati célra vissza lehessen élni vele.
Spaulding azonban tudta, hogy ez az utolsó esélye. A legeslegutolsó. S mintegy fölismerését megerősítve, a távolból fölhangzott üldözőinek és kutyáiknak a csörtetése. Egyenesen feléje tartottak.
Az egyik Lügert kihúzta az övéből és áthajította a kerítésen. Elég, ha egy súlyos tárgy akadályozza a mozgásban, gondolta.
Kétszer is föl kellett ugrania, mielőtt sikerült megragadnia egy göcsörtös csonkot; bal karja most már sajgott, megszűnt a zsibbadás, megszűnt az áldás. Lábával a vastag törzset átfogva feljebb kúszott, amíg jobb kezével el nem kapott egy feljebb levő ágat. Legyűrte a vállába és a gyomrába hasító éles fájdalmat, és fölhúzódzkodott.
Közvetlenül a feje fölött ott volt a lefűrészelt ág.
Cipője sarkát belevájta a kéregbe, aprókat rugdalva parányi lépcsőfokokat vágott magának. Megfeszítette a nyakát, állat belenyomta a durva fakéregbe, s mindkét karját a magasba lökte, nagy nehezen átnyomta bal könyökét az ágon, közben pedig megszállottan húzódzkodott jobb kezével. Átölelte a lefűrészelt ágcsonkot, s mindkét lábát addig himbálta, amíg egyetlen lendülettel sikerült átvetnie bal lábát az ágon. Mindkét kezével lefelé nyomva ülő helyzetbe tornászta magát, hátát pedig nekivetette a fatörzsnek.
Sikerült. Legalábbis részben.
Mélyeket lélegzett, és igyekezett visszanyerni verejtékben ázó, szúró szeme éleslátását. Letekintett a kerítés tetején húzódó villamos töltésű acélhuzalokra. A kerítés nem egészen négy lábnyira volt alatta, de még mindig közel három láb távolság választotta el tőle. A talajtól meg vagy nyolc láb. Ha át akar kerülni, meggyötört testével oldalvást kell átvetnie magát a drótkerítésen. Távolról sem volt bizonyos afelől, hogy még ha erre képes is lenne, túlélné a zuhanás következményeit.
Most már tisztán hallotta üldözői hangját, a kutyák csaholását. Beértek a mezőről az erdőbe. Hátrapillantott, és látta, hogy homályos fénypászmák törnek át a sűrű lombokon.
Itt csak a hálál várt rá.
Tudta, a további latolgatásnak nincs értelme. Nincs idő tépelődésre. Csakis a mozgás az, ami számít.
Mindkét kezével fölnyúlt, igyekezett oda sem figyelni a vállába nyilalló fájdalomra, megragadta a vékony ágakat, fölhúzta a lábát, amíg talpával nem érte el a vastag főág tetejét, lendületet vett, és egyenesen előrevetette magát a feszes huzalok fölé, míg meg nem pillantotta elmosódott körvonalukat. A másodperc e töredékében hirtelen jobbra és lefelé csavart egyet repülő testén, ugyanakkor a térdét fölhúzta a hasáig.
Egy pillanatra sajátos, lebegő érzés kerítette hatalmába: a végső elkeseredés és nagyon is valóságos hűvös tárgyilagosság keveredett benne. Megtett minden tőle telhetőt. Nincs tovább.
Földet ért, az ütést a jobb vállával fogta fel, azután maga alá húzott térddel előregurult - gurult, gurult, nem engedte, hogy lendülete alábbhagyjon, egész testére elosztotta a nyomatékot.
Átlendült éles hátú gyökerek sűrű szövevényén, és nekivágódott egy fa tövének. A gyomrához kapott: a hasító fájdalom nem hagyott kétséget felőle, hogy a sebe fölszakadt. Össze kell fognia, nyomnia... föl kell itatnia. A garbópulóver verejtékben és vérben úszott (a saját és a doberman vérében), és cafatokban lógott róla.
De sikerült.
Legalábbis majdnem.
Kijutott a birtokról. Kiszabadult a Habichtsnestből.
Körülnézett, és meglátta a holdfényben a földön a második Lügert... Elég lesz az, amelyik az övében van, gondolta. Ha nem lenne elég, a második sem segítene rajta. Ott hagyta a földön.
Alig fél mérföldre húzódott az országút. David bekúszott az aljnövényzetbe, hogy egy pillanatig kifújja magát és igyekezzék visszanyerni az erejét. Tudta, szüksége lesz rá a hátralevő útra.
A kutyacsaholás egyre hangosabbá vált, az őrök kiáltásai alig néhány száz yard távolságból hallatszottak. Davidet egyszeriben ismét elfogta a rémület. Az isten szerelmére, mit gondol?! Mit csinál?!
Valóban, mit csinál?
Ott hever az aljnövényzetben - és azt képzeli, hogy szabad!
De vajon az-e?
Puskás emberek és vad, vérszomjas kutyák vannak hangtávolságra, szabad szemmel láthatják futó alakját.
S akkor egyszerre csak meghallotta a szavakat, a türelmetlen dühvei, ordítva adott parancsokat.
- Freilassen! Die Hunde freilassen!
Szabadon engedik a kutyákat! Az üldözők azt hiszik, hogy bekerítették a zsákmányt! S most szabadon engedik a kutyákat, hadd marcangolják szét a koncot!
Még mielőtt meglátta volna az állatokat, megpillantotta a kis dombon fölkapaszkodó fénycsóvákat. Azután megjelent a kutyák körvonala, amint átrohannak a dombgerincen, és lezúdulnak a lejtőn, öt, nyolc, egy tucat száguldott, rémséges alakok vetették magukat szaglásuk gyűlölt tárgya irányába; minél közelebb értek, annál óriásiabbakká váltak, csak egyetlen vágy vezette őket: hogy vadul beleharapjanak a zsákmány húsába.
David megbabonázva és undorodva meredt a szeme előtt lezajló iszonyú jelenetre.
Az egész környék hirtelen fényárban úszott, akár egy izzó diadém, sistergő, sziszegő villamos kisülések töltötték be a levegőt. A kutyák sorra belerohantak a magas drótkerítésbe. Rövid szőrük lángba borult, iszonyatos, elnyújtott vonyításba átcsapó állati halálhörgés tépte szét az éjszaka csöndjét.
Az őrök rémülten, megrettenve tüzelni kezdtek a dombhátról. Minden irányban futó alakok tűntek fel; egyesek a kutyákhoz és a kerítéshez rohantak, mások oldalt szaladtak, de a többség hanyatt-homlok menekült.
David kikúszott az aljnövényzetből, és futni kezdett be az erdőbe.
Most már valóban szabad volt!
A Habichtsnest, az egykori börtön, fogva tartotta üldözőit. .. ő pedig szabad!
Tenyerét a gyomrára tapasztva rohanni kezdett a sötétben.

Az országút mellett homokos, laza murvás volt a talaj, David kitámolygott az erdőből, és végigvágódott a parányi, éles köveken. Szeme előtt elhomályosodott minden, körbeforgott a világ, torka kiszáradt, szájíze megavasodott, mert hánynia kellett a kiállott rettegés után. Tudta, hogy képtelen lábra állni, talpon maradni.
Nagy távolságban, jobb kéz felől egy gépkocsit pillantott meg. Nyugati irányban. A kocsi sebesen haladt, reflektorai föl-fölvillantak. Újra meg újra megszakításokkal ki-bekapcsolták a fényszórókat.
Jelzés volt!
De nem tudott fölállni! Lábai fölmondták a szolgálatot!
S ekkor meghallotta a nevét. Több hang egyszerre kiáltotta a kocsi nyitott ablakából! Egyszerre több hangon ! Akárcsak egy éneket kántálnának!
- .. .Spaulding, Spaulding, Spaulding...
A kocsi már-már elhaladt mellette. S ő nem tudott fölállni!
Matatott az övén és nagy nehezen előhúzta a Lügert.
Alig maradt annyi ereje, hogy elhúzza a billentyűt, de sikerült kétszer elsütnie a pisztolyt.
S amint dörrent a második lövés... minden elsötétült előtte.
Sebe körül gyengéden motozó ujjakat érzett, azután megérezte a mozgó autó enyhe vibrálását.
Kinyitotta a szemét.
Asher Field nézett le rá; a feje Field ölében nyugodott. A zsidó elmosolyodott.
- Mindenre választ fog kapni. Csak hadd varrja össze a sebeit az orvos. Gyorsan kell összefércelnünk magát.
David fölemelte a fejét, Field alátámasztotta a nyakát. Egy másik, fiatalabb férfi is ott ült velük a hátsó ülésen, David gyomra fölé hajolt. Spaulding lába kinyújtva feküdt a fiatalember térdén, aki kezében gézt és csipeszt tartott.
- Csekély lesz a fájdalom - szólalt meg ugyanazzal a kerékbe tört angol kiejtéssel, amelyet David már oly sokszor hallott. - Azt hiszem, már épp eleget kínlódott. Helyi érzéstelenítést kapott.
- Micsodát?
- Csak novokaint - felelte az orvos. - Most helyben újra összeöltöm a sebet; karját telepumpáltam antibiotikummal - egyébként egy jeruzsálemi laboratóriumban tökéletesített szerrel. - A fiatalember elmosolyodott.
- Micsoda? Hol...
- Erre most nincs időnk - szakította félbe halkan, sürgetően Field. - Mendarro felé tartunk. Várja a repülőgép. Nem lesz semmi akadály.
- Megvannak a tervrajzok?
- Oda voltak láncolva a lépcsőházi korláthoz, Lisszabon. Álmodni sem mertünk ilyen előzékenységről. Arra gondoltunk, talán az erkélyen vagy valamelyik felső emeleten találjuk meg őket. Villámgyorsan támadtunk, hála istennek. Rhinemann emberei nagyon gyorsan a nyakunkon voltak. De nem elég gyorsan...
Pompás munka volt az a lépcsőház. Hogyan sikerült megoldania?
David „csekély fájdalma" ködén keresztül elmosolyodott. - Tudja... senki sem akarta szem elől téveszteni a tervrajzokat. Hát nem vicces?
- Örülök, hogy ezt gondolja. Szüksége lesz a humorára.
- Micsoda...? Jean? - Spaulding tápászkodni kezdett kényelmetlen helyzetéből. Field lefogta a vállát.
- Nem, ezredes. Nem kell aggódnia sem Mrs. Cameron, sem a fizikus miatt. Semmi kétség, reggel elhagyják repülőgépen Buenos Airest... A part menti zárlatot pedig perceken belül feloldják. A radarképernyőkön megjelenik majd a halászhajó...
David feltartotta a kezét, hogy félbeszakítsa a zsidót. Több mély lélegzetet kellett vennie, hogy beszélni tudjon. - Lépjen kapcsolatba a tengerészgyalogos-támaszponttal! Mondja meg nekik, hogy a találkozót körülbelül. .. négy óra múlvára beszélték meg... attól számítva, hogy a halászhajó elhagyta Ocho Callét. Becsüljék meg a halászhajó maximális sebességét... Felezzék meg félkörösen az átmérőt... kövessék azt a vonalat.
- Príma - jegyezte meg Asher Field. - Átadjuk az üzenetet.
A fiatal orvos befejezte a munkát. David fölé hajolt.
- Mindent egybevetve - szólalt meg barátságosan - ezek az öltések vannak olyan jók, mint amilyeneket a Bethesdában kapna. S jobbak azoknál, amikkel valaki a jobb vállát varrta össze. Most felülhet. Csak óvatosan.
David egészen megfeledkezett róla, hogy az Azori-szigeteki angol orvost - úgy tűnt, időtlen ideje - menynyit bírálták kartársai. Igazságtalanok voltak hozzá; hiszen parancsa úgy szólt, hogy egy órán belül indítsa útnak az amerikai tisztet a Lajes repülőtérről.
Nagy nehezen merev ülő helyzetbe tornászta fel magát ; a két haganás óvatosan segítette.
- Rhinemann halott - mondta magától értetődően.
- Rhinemann, a disznó, nincs többé. Nem lesz több tárgyalás. Mondja meg a maga embereinek!
- Köszönöm! - mondta Asher Field.
Percekig senki sem törte meg a csöndet. Feltűntek a repülőtér fényei; az éjszakai égboltot pásztázták.
- A tervrajzok a repülőgépen vannak - szólalt meg végül Field. - Az embereink őrzik a gépet... Sajnálom, hogy már ma éjszaka indulnia kell. Egyszerűbb lenne, ha a pilóta egyedül repülhetne. De ez lehetetlen.
- Ezért küldtek ide engem.
- Attól tartok, ennél valamivel bonyolultabb a helyzet. Nagyon sok mindenen ment át, súlyosan megsebesült. Teljesen indokolt lenne, hogy kórházi kezelést kapjon... De ezzel várni kell.
- Ó? - David megértette, hogy Fieldnek olyan közlendője van, amit még ennek a pragmatikus zsidónak is nehéz szavakba öntenie. -Jobb, ha megmondja...
- Ezzel most már a maga módján kell majd megbirkóznia, ezredes - szakította felbe Field. - Az igazság az... azok a washingtoni emberek nem is gondolják, hogy maga rajta lesz a gépen. Ugyanis parancsot adtak a likvidálására.
Alan Swanson dandártábornok - utolsó szolgálati helye a hadügyminisztérium - öngyilkosságot követett el. Akik ismerték, azt állították, hogy a munkájával járó óriási stressz, a naponta rá háruló hallatlan mennyiségű gyakorlati feladat meghaladta ennek a lelkiismeretes, hazafias tisztnek az erejét. Végtére az ilyen emberek hatalmas, önzetlen erőfeszítéssel, üzemanyaggal látják el a háborús gépezetet.
A virginiai Fairfaxben, a maximális biztonsággal övezett hatalmas táborban, ahol a Szövetségesek Központi Hírszerző Szolgálatának a titkait őrizték, egy Ira Barden  nevű alezredesnek nyoma veszett. Egyszerűen eltűnt; egyik nap még hús-vér ember volt, másnapra elpárolgott. S vele együtt eltűnt a páncélszobákból számos szigorúan titkos dosszié. Azokat, akik ismerték a tartalmukat, leginkább e dossziékban rejlő információ aggasztotta. Főként a koncentrációs táborokkal valamilyen kapcsolatban álló vezető nácik személyi dossziéiról volt szó. Ira Barden saját dossziéját kiemelték és irattárba helyezték. Családjának részvétértesítést küldtek: Barden  alezredes bevetés során eltűnt. Bármilyen sajátosnak-tűnjék is, a család sohasem követelt vizsgálatot. De hát végtére is, ehhez joga volt... Furcsa.
Egy lisszaboni rejtjelezőt, bizonyos Marshallt, valahol Baszkföld hegyei között találtak meg. Egy határ menti csetepatéban megsebesült, a partizánok ápolták, amíg ismét talpra tudott állni. A haláláról szóló hírek erősen túlzottaknak bizonyultak - de hát ez is volt a cél. A német hírszerzés a nyomára bukkant. Egyelőre azonban tisztázták a szerepét, és ismét a nagykövetségen szolgált. Küldött egy személyes üzenetet régi barátjának, akiről úgy vélte, bizonyára aggódik érte - David Spaulding ezredesnek. Az üzenet furcsa megfogalmazása tréfásnak tűnt. Azt kívánta tudatni Spauldinggal, hogy senki sem haragszik az ezredesre dél-amerikai vakációja miatt. A rejtjelező is szabadságot vett ki. Maradt néhány rejtjel, amit még meg kell fejteni, ha egyáltalán fellelhetők ezek a kódolt üzenetek. A jövőben mindkettőjüknek jobban kell tervezniük, együtt kellene szabadságra menniük. Jó barátok között ez így szokás.
S volt még egy rejtjelező. Buenos Airesben. Bizonyos Robert Ballard. A külügyminisztérium ezekben a napokban nagy elismeréssel adózott Ballardnak. A Buenos Aires-i rejtjelező szörnyű hibára bukkant egy dupla rejtjelben, s egyéni kezdeményezésből nemcsak kétségbe vonta az üzenet hatályát, de még hitelességének a megállapítását is megtagadta. Sorozatos, súlyos félreértések és hibás hírszerzői munka következtében a hadügyminisztérium ugyanis parancsot adott Spaulding ezredes haladéktalan likvidálására. Indok: árulás. Átállás az ellenséghez bevetés közben. Ballard részéről igen nagy bátorságot igényelt megtagadni egy ilyen abszolút prioritással rendelkező parancsot. Ámde a külügyminisztérium mindig szívesen tett keresztbe a hadügyminisztériumnak.
Eugene Lyons doktort, a fizikust, repülőgépen vitték vissza Pasadenába. Történt... történt miegymás Lyons doktorral. Nagyon jól fizetett, jelentős munkát biztosító szerződést ajánlott neki az ország vezető kutatóhelye, a Sperry Rand's Laboratórium - s ő el is fogadta az ajánlatot. Befeküdt torokműtétre egy Los Angeles-i kórházba - prognózis: hatvanszázalékos gyógyulási esély, ha a beteg is erősen akarja... Erősen akarta. S történt még valami Lyonsszal. Új szerződése alapján sikerült bankkölcsönt kapnia, majd egy furcsa alakú, mediterrán stílusú ház építésébe fogott San Fernando Valley egy békés kerületében.
Mrs. Jean Cameron visszatért Maryland keleti partjára - két napra. Henderson Granville Buenos Aires-i nagykövet személyes kezdeményezésére a külügyminisztérium elismerő oklevélben részesítette Mrs. Cameront. Jóllehet a nagykövetségen nem töltött be hivatalos státust, jelenléte - állapította meg az oklevél - igen értékes volt. Sikerült fenntartania az érintkezést e semleges főváros különböző csoportjaival - olyan kapcsolatokat, amelyeket a diplomáciai kényszerűség miatt hivatalosan gyakran föl kellett adni. A külügyminisztérium illetékesei úgy döntöttek, hogy az oklevelet Mrs. Cameronnak kis ünnepség keretében nyújtják át, amelyen a minisztérium egyik neves államtitkára elnököl. A külügyminisztériumban némi meglepetést okozott, amikor kiderült, hogy Mrs. Cameront nem találják a Maryland keleti partján levő házában. Washingtonban tartózkodott. A Shoreham Szállodában. Egyébként David Spaulding ezredes szintén a Shorehamben szállt meg... Meglehet, ez több véletlen egybeesésnél, vélték, ez azonban semmiképpen sem gátolja meg a dicsérő oklevél átadását. Nem olyan időket élünk. Legalábbis Washingtonban nem.
David Spaulding ezredes felpillantott a hadügyminisztérium világosbarna, szögletes kőoszlopaira. Megigazgatta katonaköpenyét, elrendezte a nehéz posztót a karját tartó felkötőkendő fölött. Tudta, utolsó alkalommal visel egyenruhát, utolszor lép be ebbe az épületbe. Elindult fölfelé a lépcsőn.
Milyen sajátos, tűnődött. Közel három hete érkezett vissza, s azóta nem telt el egyetlen nap, egyetlen éjszaka sem. hogy ne töprengett volna a szavakon, amelyeket majd ezen a délután fog mondani. A düh. az undor... az elpocsékolt életek. Egy életre elég lenne ennyi sérelem. Már csak fáradtságot érzett, kimerültséget, ami megkövetelte, hogy végezzen ezzel az egész dologgal, és valami értékes elfoglaltsághoz térjen vissza. Valahová.
Jeannel.
Tisztában volt vele, hogy a „Tortugas" hátterében meghúzódókat nem rendítheti meg szavakkal. A lelkiismeret szava mit sem jelent az ő számukra. Aminthogy oly gyakran az ő számára is elveszhette jelentőségét. S ez is az ő bűnük: ellopták a... tisztességet. Olyan sokaktól. Oly kevésért.
Spaulding a várószobában hagyta a köpenyét, és belépett a kis tanácsterembe. Ott voltak már a „Tortugas" irányítói.
Walter Kendall. Howard Oliver. Jonathan Craft.
Egyikük sem állt fel az asztal mellől. Hallgattak valamennyien. Mindegyik rámeredt. Tekintetükben gyűlölet és rettegés keveredett. Fölkészültek rá, hogy harcolnak, tiltakoznak... mentik, ami menthető. Már előzőleg haditanácsot ültek, megállapodtak a taktikájukban.
Mennyire át lehet látni rajtuk, gondolta David.
Megállt az asztal végén, a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy maréknyi karbonádógyémántot. A kemény asztallapra dobta a parányi rögöket.
A „Tortugas" emberei hallgattak. A rögökre pillantottak, azután ismét Spauldingra.
- A Koening-tranzakció - szólalt meg David. - A segédeszközök - Peenemünde számára. Azt akartam, hogy lássák ezeket.
Howard Oliver hangosan, türelmetlenül fújtatott: - Fogalmunk sincsen, mit...
- Tudom - szakította félbe rendíthetetlenül Spaul-ding. - Maguk elfoglalt emberek. Ne vesztegessük tehát az időt fölösleges társalgással. Csak figyeljenek! Gyorsan végzek. Maguk pedig mindig tudni fogják, hol érhetnek el engem.
David jobb kezével a felkötőkendőbe nyúlt, és egy borítékot húzott elő. Közönséges irodai boríték volt; vaskos, lepecsételt.
- Ebben a „Tortugas" története van. Genftől Buenos Airesig. Peenemündétől egy Ocho Calle nevű helyig. Pasadenától egy... Terraza Verde nevű utcáig. Undorító történet. Olyan kérdéseket vet föl, amelyekről nem vagyok bizonyos, hogy most itt fel kell-e vetni őket. Vagy talán, hogy valaha is föl kell-e vetni őket. Már csak azért sem, hogy az emberek ép ésszel élhessenek... mindenütt.
- De mindez maguktól függ, maguktól, akik itt ülnek az asztal körül... Több másolat is van erről a... vádiratról. Nem árulom el maguknak, s maguk soha sem jöhetnek rá, hogy hol. De megvannak. S oly módon lesznek közzé téve, hogy egyidejűleg számolnak majd be róluk öles címekben a New York-i, a londoni és a berlini újságok. Ha csak nem követik pontosan az utasításaimat... Ne is tiltakozzék, Mr. Kendall. Értelmetlen. .. Ezt a háborút megnyertük. Még egy ideig folytatódik az öldöklés, de megnyertük a háborút. Peenemündében megépítenek még pár ezer rakétát, megölnék néhány ezer embert. De távolról sem annyit, amennyit terveztek. Vagy ahányat el kellett volna pusztítaniuk céljaik eléréséhez. A légierőnk pedig földig rombolja majd fél Németországot; mi leszünk a győztesek. S így is kell lennie. Az öldöklés után pedig meg kell kezdődnie a gyógyulásnak. S önök, uraim, életük hátralevő részét ennek fogják szentelni. Megszakítanak minden kapcsolatot vállalataikkal; eladják minden tulajdonukat, ami nem a közvetlen létfenntartásukhoz szükséges, az ebből befolyt összegeket jótékony célra fizetik be- névtelenül, de igazoltan. Kiváló tehetségüket pedig fölajánlják a hálás kormánynak - köztisztviselői fizetés ellenében. Életük hátralevő részében szakképzett közhivatalnokok lesznek. Semmi több.
- Hatvan napot kapnak e követelések végrehajtására. Egyébként, mivel valamikor maguk elrendelték a likvidálásomat, jó, ha tudják, hogy az én jó egészségem is része az egyezségünknek. S természetesen a hozzátartozóimé is. - Végezetül - mivel eszembe ötlött, hogy maguk esetleg még másokat is be szeretnének vonni ebbe az egyezségbe - a vádiratból világosan kitűnik, hogy egymaguk nem hozhatták létre a „Tortugas"-t... Nevezzenek meg bárkit, tetszésük szerint. A világ siralmas állapotban van, uraim. Szüksége van miaden rendű és rangú segítségre.
Spaulding fölemelte a borítékot, majd az asztal közepére dobta.
- Mérlegeljenek mindent - mondta.
A „Tortugas" urai a borítékra meredtek. David sarkon fordult, és behúzta maga mögött az ajtót.
Február Washingtonban. Hűvös volt, már téli szelek fújtak, de a havazás csak nem akart megindulni.
David Spaulding ezredes a kocsik között kígyózva igyekezett át a Wisconsin Avenue-n a Shoreham Szálloda felé. Észre sem vette, hogy köpenye kinyílt, még a hideget sem érezte.
Vége! Végzett velük! Megmaradnak a hegek- mély hegek -, de idővel...
Jeannel...