J. D. ROBB
HALÁLOS LÁTOMÁS

Gold Book 
Eredeti cím: Visions in Death 
Copyright  2004 by Nóra Roberts 
Ali rights reserved 
Fordította: Kiss Tamás 
A borítókép Szendrei Tibor munkája 
Tördelés, tipográfia: Gold Book Kft. 
Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs 
rendszerben tárolni vagy a kiadóval történt előzetes 
megállapodás nélkül bármely formában, bármely módon 
sugározni 
ISBN 963 42 07 0 
Kiadja a Gold Book Kft. 
Felelős kiadó a kft. ügyvezetője 
Nyomdai munkálatok: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen 
Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató 
Szertattások és előzékenység nélkül nincs barátság. 
Lord Halifax 
Látomás ez? Vagy álom? Álmodom talán? 
William Shakespeare 
Első fejezet 
Végigcsinálta az egész estét anélkül, hogy megölt volna valakit. Eve Dallas hadnagy, aki a szíve mélyéig zsaru volt, úgy 
vélte, hogy ez nem kevés erőfeszítésbe került tőle. 
A napja egész nyugodtan telt. Reggel megjelent a bíróságon,  ami legalább annyira rutinszerűnek számított,  mint 
unalmasnak, és  végzett egy hatalmas adag, elmezsibbasztó 
papírmunkával. Egyeden ügye volt, melyben két barát összevitatkozott egy West Side-i lakóház  tetején, egy buli közben, 
hogy melyikük kapja az utolsó adag drogot - Búzz, Exotica 
és Zoom keverékét. 
A vitának az vetett véget, hogy egy bulizó felugrott a tetőre, és kapzsi markába szorította az utolsó adagot. 
Talán  nem érzett sokat abból, amikor szétcsattant  a Tizedik sugárúton, viszont  az biztos,  hogy a buli hangulatát 
alaposan tönkretette. 
A szemtanúk, beleértve egy irgalmas szamaritánust, akik 
a szomszéd házból hívták fel a kilenc tizenegyet, egybehangzóan azt állították, hogy az ember, akit úgy kellett összelapátolni  a járdáról,  a saját akaratából ugrott le a tetőről. Előtte 
nem tudták visszatartani attól, hogy a peremen táncoljon, és 
amikor elveszítette az egyensúlyát, hangos juhhéééé közepette, 
röhögve bucskázott a mélybe. 
Legnagyobb meglepetésére - és  talán szórakoztatására 
egy légivillamos utasainak, akik szintén végignézték Jasper K. 
McKinney utolsó táncát. 
Egy alkalmaüankodó turista  zsebkamerájával is megörökítette az esetet. 
Jasper halálát balesetnek minősítették,  és az ügyet lezárták. Eve nem hivatalosan inkább az ostobaságot jelölte volna 
meg a halál okaként, de nem akadt megfelelő rubrika az iratokon, ahol ezt a nézetét kifejthette volna. 
Jasper és nyolcemeletnyi ugrása következtében alig egy 
órával a szolgálati ideje lejárta után már el is hagyhatta a kapitányságot, hogy nem  sokkal ezután  elakadjon  a délutáni 
csúcsforgalomban, mivel a kocsija, amit ideiglenesen rásózott 
valami  szadista, úgy vánszorgott, mint egy háromlábú vak 
kutya. 
Elég magas a rangja, az Isten szerelmére, és joga van egy 
tisztességes kocsihoz. Nem az 6 hibája, hogy két év alatt kettőt is összetört. Talán holnap reggel mégis elveszíti az önuralmát, és megcsonkítja az igénylési osztály egyik illetékesét. 
Ettől egészen jó kedve kerekedett. 
Miután hazaért - oké,  csaknem két órával később - gyorsan át kellett változnia kemény gyilkossági nyomozóból divatos háziasszonnyá és egy cégvezető feleségévé. 
Emlékeztette magát, hogy milyen jó nyomozó, ennek ellenére remegett, amikor a házigazda bőrébe kellett bújnia. 
Remélte, hogy valóban sikerül divatos külsőt öltenie. Hiszen a ruháit, az alsóneművel bezáróan, a férje már előre kikészítette neki. Márpedig Roarke értett az öltözködéshez. 
Ő csak annyit tudott, hogy valami zöld van rajta, és  rengeteg helyen kilátszik alóla a bőre. 
Nem maradt ideje a vitára. Éppen csak bele tudott ugrani 
a ruhába, és beleerőltette a lábát a - szintén zöld és csillogó cipőbe. A magas tűsarkúban egyensúlyozva a szeme csaknem 
egy magasságba került a férje szemével. 
Ezt viszont egyáltalán nem bánta. Nem, amikor belenézett a természetfölöttien kék szempárba.  Viszont elég nehéz 
könnyedén társalogni idegenekkel, amikor az ember attól fél, 
hogy bármelyik pillanatban fenékre eshet. 
Ezen is túljutott. Túl a gyors átöltözésen, a villámúton a 
siklóval New Yorkból Chicagóba,  a koktélozáson, ahol az 
igazán nagyszerű italok ellenére majd halaira unta magát, és a 
vacsorán is, ahol Roarke tucatnyi üzletfelét szórakoztatta azzal, hogy a háziasszony szerepét játszotta. 
Nem tudta pontosan,  milyen üzletben érdekeltek, mivel 
Roarke gyakorlatilag mindenben érdekelt volt széles e világon, ő pedig nem vette a fáradságot magának, hogy szemmel 
kövesse a férje üzleti ügyeit. Mindössze annyit tudott, hogy a 
legtöbbjük megnyerne  egy négyórás Ki a legunalmasabb 
fickó a társaságban? versenyt. 
De ezt is sikerült túlélnie. 
Egy null a javára.                          , 
A végén már  csak  annyi volt a kívánsága, hogy minél 
előbb hazaérjenek, ahol ledobhatja magáról azt a zöld és csillogó  vacakot, és bezuhanjon az ágyba, és aludjon hat órát, 
mielőtt megint ketyegni kezd  az óra. 
209 nyara hosszú volt,  forró  és véres. De már közeledett a sokkal  hűvösebb ősz.  Talán az emberekben is alábbhagy a késztetés, hogy egymást öldössék. 
Ebben viszont kételkedett. 
Alig rogyott be a magánsikló  kényelmes  üléseinek egyikébe, amikor  Roarke az ölébe vette a lábát, és lehúzta róla a 
cipőjét. 
- Nehogy valami huncutságot forgass a fejedben, haver. 
Ha egyszer végre sikerül megszabadulnom ettől a gönctől, 
nem bújok vissza bele még egyszer. 
- Eve, kedvesem - dorombolt Roarke, és hangjában ott 
visszhangzott egész Írország. - Rengeteg ödetem támadt  ettől a rövid vallomástól. Bármilyen  gyönyörűen nézel is ki ebben a ruhában, sokkal szebb  vagy nélküle. 
- Felejtsd el. Nem  fogom  újra felvenni, és nem vagyok 
hajlandó abban a nevetséges semmiben kiszállni a siklóból, 
amit nem szégyellsz alsóneműnek hívni. így hát... Ö, édes 
Jézus! 
Eve szeme fennakadt, és lassan hátrahajtotta a fejét, amikor Roarke a  talpához nyomta a hüvelykujját.       ....... 
10                 . 
- A legkevesebb, amivel tartozom neked, az egy talpmasszázs - mosolygott Roarke, miközben Eve felnyögött. Tudom, hogy gyűlölöd mindazt, amit ma este csináltunk. Ráadásul azt is nagyra értékelem, hogy nem húztad elő a fegyvered, és nem lőttél Mclntyre felé a szendvicsek felett. 
- Ugye, arról a nagy fogú fickóról beszélsz, aki úgy nevet, 
mint egy szamár? 
- Nagyon jól jellemezted. Viszont egyben értékes üzleti 
partner is - emelte fel Eve bal lábát Roarke, és megcsókolta 
a lábujjait. - Nagyon köszönöm. 
- Minden oké. Ez is része a csomagnak. 
A pokoli csomagnak, tette hozzá Eve gondolatban, miközben résnyire nyitott szemhéja alól a férjét figyelte. A férje 
remek,  hat láb két hüvelyk magas alakját. Nem csak csinos, 
de okos és stílusos is. 
És ami a legjobb  az egészben, nem csupán szerette, de 
egyenesen imádta. Erről még a vitáik közben sem feledkezett 
meg,  pedig akadt egypár. 
Nem várt tőle többet  a  háziasszony szerepében, mint 
amennyit nyújtani tudott. Pedig Eve tisztában volt azzal, 
hogy  sokan sokkal többet várnának. Roarke birodalma magában foglalt jó néhány birtokot, ingatiant, gyárat, üzletet, és 
még a jó ég tudja, mit, szerte a világon és a világűrben. Elképzelhetedenül gazdag volt. Hozzá hasonló helyzetben sokan elvárnák a feleségüktől, hogy mindent adjon fel, és csak 
velük foglalkozzon. 
Roarke nem ilyen volt. 
Minden üzleti estére és társasági összejövetelre elkísérte, 
mint a felesége. Persze csak ha tudta. Összesen talán háromról hiányzott. 
Mi több, Roarke rengeteg alkalommal alakította úgy a 
napirendjét, hogy az neki megfeleljen, vagy közreműködött 
egy-egy ügy megoldásában. 
Valójában, amikor Eve erre gondolt, sokkal inkább tekintette Roarke-ot egy nyomozó férjének, mint önmagát egy üzletember feleségének. 
- Talán én is  tartozom  neked egy masszázzsal - tűnődött. 
Roarke végighúzta egyik ujját Eve talpán. 
- Én viszont biztosan. 
- De még le  sem vettem a ruhámat - csúszott lejjebb 
Eve a fotelben, és lehunyta a szemét. - Ébressz fel, amikor 
leszálltunk. 
Már csaknem sikerült elaludnia, amikor a  retiküljébe rejtett kommunikátor jelezni kezdett. 
- Ö, ne már! - nyúlt lehunyt szemmel a  retikül után. Mikor érkezünk meg? 
- Nagyjából tizenöt perc múlva. 
Eve bólintott, előkotorta a kommunikátorát, és megválaszolta a hívást. 
- Itt Dallas. 
Eve Dallas hadnagy, itt a központ. A Central  Park  kilátókastélyából, a Belvedere 
Kastélyból  gyilkosságot  jelentettek. Egy 
emberünk már kiért a helyszínre. 
- Értesítse Delia Peabody nyomozót. Harminc perc múlva várom a helyszínen. 
Értettem. Központ, vége. 
- A francba - túrt  bele Eve a hajába. - Csak dobj  ki, és 
menj haza. 
- Nem szeretem dobálni a feleségemet. Inkább megvárlak. 
Eve összevont szemöldökkel meredt elegáns ruhájára. 
- Gyűlölök ilyen szerelésben megjelenni a helyszíneken. 
Hetekig mást sem hallok a többiektől. 
Rosszabb volt, mint gondolta, mert vissza kellett vennie a cipőjét, és abban végigmenni a város legnagyobb parkjának az 
egyik ösvényén. 
A  kastély a park legmagasabb pontjára épült, karcsú tornya magasan emelkedett az éjszakai égboltra. A tóparti kövezett út vezetett fel a lábához. 
A  turistáknak innen alkalmuk nyílt egyszerre elvideózni 
és elfotózni az egész napi adagjukat. Amikor viszont lement 
a nap, úgy vonzotta a hajléktalanokat, drogosokat, bárca nélküli utcalányokat, és azokat, akik a bajt keresik maguknak, 
mint az efféle helyek általában. 
A jelenlegi városvezetés  sokat ágált, hogy tisztítsák meg a 
parkokat és  a műemlékeket az ilyen  alakoktól. És többékevésbé rendszeresen pénzt is adtak a cél megvalósításának 
az érdekében. Olyankor önkéntesek és városi alkalmazottak 
szedték a szemetet, mosták le a falfirkákat, csinosították a virágágyakat, és így tovább. 
Majd mindenki nyugodtan hátradőlt, és nem tett semmit, 
amíg újra tarthatatlanná nem vált a helyzet. 
Pillanatnyilag elég szépen nézett ki a hely, a hajnal előtt 
érkező utcaseprőknek nem lesz alkalmuk megizzadni. 
Eve, Roarke-kal az  oldalán  a kordon felé tartott, amit a 
helyszínre kiérkező rendőrök már felállítottak. A kastélyt 
nappali fénnyel árasztották el a reflektorok. 
- Nem kell megvárnod - mondta Eve a férjének. - Majd 
valaki hazavisz. 
- Megvárlak. 
Eve vitatkozás helyett megvonta a vállát, és a kordonhoz 
érve elővette a jelvényét. 
Senki sem tett  megjegyzést  a ruhájára vagy a cipőjére. 
Eve úgy vélte, az egyenruhások azért fogják be a szájukat, 
mert elterjedt róla, hogy időnként hajlamos szétrúgni néhány 
segget, az viszont meglepte, hogy még csak el sem vigyorodtak, és a háta mögött sem súgtak össze. 
Az pedig még jobban, amikor a társa is gúnyolódás nélkül közeledett feléje. 
- Dallas. Ez nagyon ronda. 
- Mit találtak? 
- Egy fehér, harminc év körüli nőt, Már biztosítottam a 
helyszínt. Épp a személyazonosságát próbáltam megállapítani, amikor szóltak, hogy megérkeztél - lépdeltek egymás mellett. Peabody  kényelmes, légtalpú cipőben, Eve bokagyilkos 
tűsarkúban. - Kéjgyilkosság. Megerőszakolták és megfojtották. De a gyilkos itt még nem hagyta abba. 
- Ki találta meg? 
-Néhány kölyök. Jézusom,  Dallas -  állt meg Peabody 
egy pillanatra, és megdörgölte fáradt arcát.  - Abban a reményben szöktek meg otthonról, hogy  egy kis  kalandban 
lesz részük. Na, most megkapták. Már értesítettük a szülőket 
és a gyermekvédőket. 
- Hol az áldozat? 
- Odalent - vezette Eve-et Peabody, majd előremutatott. 
A nő teste a köveken feküdt, nem sokkal messzebb a tó 
sötét víztükrétől. A nyakára csomózott, vörös szalagon kívül 
más ruhát nem viselt. A kezét a gyilkos összefonta a mellkasán,  ettől úgy nézett ki, mintha imádkozna vagy kegyelemért 
könyörögne. 
Az arcát teljesen elborította a vér. Ami akkor ömlött ki, 
gondolta Eve, amikor kivájták a szemét. 
Eve-nek le kellett rúgnia a cipőjét, ha nem akarta megkockáztatni, hogy kitöri a nyakát. A kezét és  a csupasz lábát befújta  a Peabody helyszínelőkészletéből  szerzett folyékony 
kesztyűvel. De még így sem volt könnyű lemászni a partra. 
Elképzelte, milyen nevetséges látványt nyújthat, ahogy csillogó koktélruhácskában egyensúlyoz a köveken egy holttest 
felé. 
Reccsenést hallott, ahogy az anyag megadta magát valahol, de ügyet sem vetett rá. 
- Ó, ember - borzongott meg Peabody. - Tönkreteszed 
ezt a csodálatos ruhát. 
-Pillanatnyilag  egyhavi fizetésemet  is  odaadnám  egy 
farmernadrágért és  egy tisztességes ingért. Nem is beszélve 
egy pár átkozott bakancsról - majd összeszedte magát, és tovább törtetett  az áldozat felé. - Nem idelent erőszakolták 
meg. Kell lennie egy másik helyszínnek is. Még egy őrült sem 
erőszakolna meg egy nőt  egy halom szikla tetején, amikor 
körös-körül puha, zöld fű nő. Valahol máshol történt a támadás, az erőszak és a gyilkosság, és amikor végzett, idevonszolta. Jó erőben lehet, ha véghez tudta vinni... Hacsak nem 
többen voltak  az elkövetők. A lány talán százharminc font 
lehet. Ráadásul mindez holtsúly - húzta fel Eve a szoknyáját, 
inkább a helyszíne,  semmint a ruha védelmében.  - Próbáld 
meg azonosítani, Peabody. Derítsd ki, ki volt életében. 
Miközben Peabody egy, külön erre a célra kifejlesztett 
számítógép segítségével eleget tett a kérésének, Eve alaposan 
szemügyre vette a holttest helyzetét. 
- A gyilkos állította be  ebbe a különös pózba. Ima? Könyörgés? Nyugodj békében? Mit akarhattál üzenni nekünk? guggolt le, hogy közelebbről is megvizsgálhassa. - Szemmel 
látható sérülések, amelyeket a támadás és a nemi erőszak alatt 
szenvedett el. Felszíni horzsolások a törzsén és az alkarján... 
Úgy tűnik, védekezett. Látok valamit a körme alatt. Megpróbált küzdeni, és közben megkarmolta a támadóját. De ez 
nem bőr. Inkább valami szövetszál. 
- A neve Elisa  Maplewood  - szólalt meg  Peabody. A Central Park  nyugati részén lakik. 
-Az otthona közelében érte a támadás - jelentette ki 
Eve. - Ellenben nem tűnik belvárosinak.  Nem látszik, hogy 
pedikűrbe járt volna. A keze sem puha és ápolt. Inkább kérges. 
- A foglalkozása háztartási alkalmazott. 
- Aha, így már érthető. 
- Harminckét éves. Elvált. Dallas, van egy négyéves gyerek. Egy kislány. 
- Ó, a pokolba! - borzongott meg Eve, majd igyekezett a 
munkájára figyelni. Horzsolásokat látok a combján és a nemi 
szerve környékén is. A nyakára egy vörös zsineget hurkoltak. 
Amely mélyen belevágódott a felpüffedt húsba. Két vége 
a melle közé lógott. 
- A halál beálltának az ideje, Peabody? 
- Máris  -  tolta  a  homlokára Peabody a  mikroszemüvegét,  és leolvasta az egyik kijelzőt. - Huszonkét óra húsz 
perc. 
- Nagyjából három órája. Mikor találtak rá a kölykök? 
- Nem sokkal éjfél után. Amikor  az első felnőtt ideért, 
lecsillapította őket, vetett egy pillantást a magasból a testre, és 
negyed egykor értesített bennünket. 
- Oké - vette fel Eve a mikroszemüvegét, majd megacélozta magát, és  a szétroncsolt arc fölé hajolt. - A gyilkos nem 
sietett. Nem meggondoladanul  esett neki. Ezek szép, precíz 
vágások. Csaknem sebészien pontosak, mintha csak átültetéshez akarta volna magával vinni a  szemét.  Ezek szerint 
eredetileg is ezt akarta. Ez lehetett a jutalma. A verés és az 
erőszak pedig csupán a bevezetés - egyenesedett fel,  és levette a  szemüveget. - Fordítsuk a hasára, és vizsgáljuk meg a 
hátát. 
Ám nem találtak semmit, csak sötét hullafoltokat és fűnyomokat a lány fenekén és a combjain. 
-A gyilkos szemből támadt rá. Nem  érdekelte, hogy a 
lány esedeg meglátja. Vagy a járdán, vagy  az úton ütötte le, 
de semmi esetre  sem a kaviccsal felszórt ösvényen.  Látod a 
horzsolásokat a könyökén? Próbálta lerázni magáról, próbált 
sikoltani. Talán erre nem jutott ideje, mindenesetre a gyilkos 
magával rángatta valahová, ahol senki sem zavarhatta meg a 
szórakozását. Végighúzta a füvön. Addig verte, amíg a lány 
már nem ellenkezett tovább, és utána megerőszakolta. Majd 
a  nyakára  kötötte  azt  a  zsineget,  és  megfojtotta. Amikor 
mindezzel végzett, végre nekilámatott annak, amiért eredetileg jött - tette fel Eve  újra a szemüvegét. - Lehúzta róla a 
ruhájából maradt rongyokat,  elvette a cipőjét, és mindent, 
amit nála talált. Ékszert, bármit, amiből  később könnyedén 
meg lehetne állapítani a személyazonosságát. Lehozta ide, a 
tópartra. Beállította a kívánt pózba. Majd óvatosan, nagyon 
odafigyelve, kivágta a szemét. Még egyszer ellenőrizte a pozitúrát, és igazított rajta,  ha úgy ítélte szükségesnek.  A tóban 
lemosta magáról a vért, és már el is indult, tisztán, a jól végzett munka jutalmával a zsebében. 
- Rituális gyilkosság? 
- Mindenesetre a gyilkos saját szertartása szerinti. Elvihetik - állt fel Eve. - Mi pedig próbáljuk megkeresni, hol végzett vele a gyilkos. 
Roarke figyelte, ahogy a felesége visszaerőlteti a lábát a cipőjébe, miközben arra  gondolt, mennyivel csinosabban  fest 
mezídáb. Viszont magában  elismerte, egy hadnagy  nem engedheti meg, hogy így mutatkozzon a beosztottjai előtt. 
Mert a tűsarkú cipő,  a  ragyogó ruha -  amely valóban 
nem volt a legpraktikusabb viselet egy gyilkosság helyszínén 
-  és a csillogó ékszerek ellenére  minden ízében nyomozóként viselkedett. Magas, sovány alakja meg sem rezdült, amikor szembenézett az újabb rémséggel. Aranybarna szemében 
nyomát sem lehetett látni a rémületnek. Az erős reflektorok 
kereszttüzében ugyan sápadtnak tűnt a bőre, de a fény egyben határozott vonásait is kihangsúlyozta. Rövidre nyírt haját, amelynek árnyalata csaknem megegyezett a szeme színével, összekócolta a víz felől fújó szél. 
Nézte, ahogy megáll, és néhány szót vált az egyik egyenruhással, és tudta, hogy  határozott hangja semmit sem árul el 
az érzelmeiből. 
Látta, hogy odaint a határozott, és Eve-nél jóval kényelmesebben öltözött Peabodynak, a társa pedig bólint. Majd 
otfhagyja a rendőröket, és megindul feléje. 
- Menj haza - közölte. - Ez itt eltart még egy ideig. 
- Gyanítottam,  hogy el fog.  Nemi erőszak,  fojtogatás, 
csonkítás - és Eve szigorú tekintetét látva felvonta a szemöldökét. - Nyitva tartom a fülemet, amikor dolgozik a nyomozóm. Segíthetek valamit? 
- Nem. Távol akarom tartani az ügytől a civileket, még 
téged is. A gyilkos nem a tóparton végzett azzal a lánnyal, így 
meg kell találnunk az igazi helyszínt. Lehet, hogy ma este haza sem érek. 
- Hozzak, vagy küldjek neked egy kényelmes ruhát? 
Mivel minden hatalma ellenére még Roarke sem tudott 
egyeden csettintéssel a park közepére varázsolni  egy farmert 
és egy bakancsot, Eve megrázta a fejét. 
- Van a kapitányságon, a szekrényemben - nézett végig 
magán,  és felsóhajtott, amikor észrevette a koszt és az apró 
szakadásokat a ruhán. Pedig próbált vigyázni, amennyire lehetett. Arra gondolt, Isten tudja, mennyit fizetett a férje ezért 
a vacakért. - Ne haragudj, hogy szétszaggattam. 
- Nem fontos. Hívj fel, ha lesz egy kis időd. 
- Persze, majd hívlak - és Eve-nek minden erejét össze 
kellett szednie, hogy ne tolja el magától a férjét, amikor az 
előrehajolt és megcsókolta. 
- Sok szerencsét, hadnagy. 
- Aha. Kösz. 
Miközben Roarke visszafelé ballagott a limuzinhoz, még 
hallotta, ahogy a felesége felemeli a hangját. 
- Oké, fiúk és lányok, vége a mókának. Alkossatok kettes 
csoportokat. Átfésüljük a területet. 
Eve  úgy vélte, a gyilkos nem vonszolhatta túl messzire az áldozatát. Hiszen mi értelme lett volna? Csak pazarolja vele az 
idejét, és felesleges kockázatot vállal azzal, hogy esedeg  észreveszik. Ennek ellenére a Central Parkot kellett átkutatniuk, 
szóval, hacsak nem járnak óriási szerencsével, nem számított 
gyors eredményre. 
Tévedett. Még félóra sem telt el, és a kutatás máris eredményre vezetett. 
- Itt - emelte fel a kezét, hogy megállítsa Peabodyt, majd 
leguggolt. - Kissé megtört a fű. Add ide a szemüveget. Aha, 
aha - folytatta, miután feltette a műszert. - Látok némi vért 
is - állt négykézlábra, és olyan mélyre hajtotta a fejét, hogy az 
orra csaknem a földet súrolta. Úgy festett, akár egy vadat szimatoló kopó. - Add ki az  utasítást, hogy  zárják körül ezt a 
területet. Hívd a takarítókat, hátha  találnak valami nyomot. 
Nézd csak - vett ki Eve egy csipeszt a helyszínelő készletből, 
és leguggolt. - Egy letört körömdarab. Az áldozaté - jelentette ki, miután a fény felé tartotta. - Nem könnyítetted meg 
a gyilkos  dolgát, igaz, Elisa? Mindent megtettél,  amit csak 
tudtál - tette egy műanyag zacskóba a körömdarabkát, és leült a sarkára.  - A  támadója keresztülvonszolta a füvön  a 
lányt. Lehet látni a nyomait, hogy hol próbálta megvetni a 
sarkát. Elveszítette a  cipőjét. Ezért találtunk földet és fufoltokat az egyik lábán. A gyilkos viszont visszament érte, és a 
ruháját is magával vitte - állt fel. -  Ellenőrizzük tízsaroknyi 
körben a  szemeteseket,  hátha kidobta. Biztosan  elszakadt, 
ráadásul tiszta vér és kosz.  Talán kapunk egy leírást arról, 
hogy mit viselt utoljára, de ha nem, akkor is megpróbáljuk. 
Habár megtartottad őket, igaz? - suttogta  maga elé. - Megtartottad, emlékbe, 
- Pár saroknyira innen lakott - jegyezte meg Peabody. A gyilkos az otthona  közelében kapta el, idevonszolta, elvégezte a dolgát, majd elvitte oda, ahol megtaláltuk. 
- Mindent megvizsgálunk. Igazítsd el az embereket, utána indulunk a lakására. 
Peabody megköszörülte a torkát, és  végignézett Eve ruháján. 
- így akarsz jönni? 
- Van jobb ötleted? 
Eve-nek erőt kellett vennie magán,  hogy miközben  a 
Maplewood háza előtt álló droid felé igyekezett, koktélruhájában és tűsarkú cipőjében ne érezze magát nevetségesnek. 
Legalább a  jelvénye nála volt.  Anélkül sohasem  tett 
egyeden lépést sem. 
-Dallas hadnagy  és Peabody nyomozó. NYPSD. Elisa 
Maplewood ügyében járunk. Itt lakik? 
- Meg kell vizsgálnom a jelvényét, hogy azonosíthassam. 
A kora hajnali időponthoz képest meglehetősen jól öltözöttnek tűnt, de végső soron ez is a droidok kötelességei közé tartozott. Elegáns, ezüstcsíkokkal díszített, vörös egyenruhát viselt, és úgy tervezték, hogy egy ötvenes éveinek a közepén járó, őszes halántékú férfire hasonlítson. 
- A jelvénye szabályos. Mr. Maplewood bentiakó háztartási alkalmazott.  A munkaadói Mr. és Mrs. Luther Vanderlea. 
Miért keresik? 
- Látta ma este Ms. Maplewoodot? 
- Éjfél és reggel hat óra között vagyok .szolgálatban. Még 
nem láttam. 
- Beszélnünk kell a Vanderlea házaspárral. 
- Mr. Vanderlea elutazott a városból - nyitotta ki Eve-ék 
előtt az ajtót a droid, és besétált. - Másodfokú személyazonosítás - tájékoztatta őket. 
Eve  bosszankodva ugyan, de elhúzta  a jelvényét az előcsarnok díszes íróasztalába épített letapogató előtt. 
Eve Dallas hadnagy,  az azonosítás  pozitív. 
Mi a célja a látogatásának? 
- Beszélnem kell Mrs.  Vanderlea-vel, az egyik alkalmazottjáról, név szerint Elisa Maplewoodról. 
Egy pillanat türelmet kérek. Azonnal értesítem Mrs. Vanderlea-t. 
Miközben vártak, a droid körülöttük lebzselt. Halk zeneszó hallatszott. A lejátszó akkor kapcsolódott be, amikor beléptek az előtérbe. Eve feltételezte, hogy úgy programozták, 
reagáljon az emberek jelenlétére. 
Azt viszont nem tudta megmondani, miért kell az embereknek zenét  hallgatniuk,  miközben  keresztülvágnak  egy 
termen. 
A lámpák halványan világítottak, a vázákban friss virág illatozott. Eve néhány ízlésesen elrendezett bútordarabot is 
észrevett, amelyeket valószínűleg arra az esetre tettek ki, ha 
valaki ülve szeretné meghallgatni a felvételt. A déli falba sülylyesztve két felvonó várta az érkezőket, a teret pedig folyamatosan pásztázta négy biztonsági kamera. 
A Vanderlea családnak volt mit a tejbe aprítania. 
- Hol van Mr. Vanderlea? - érdeklődött Eve. 
- Ezt hivatalos minőségben kérdezi? 
- Nem, csak kíváncsiskodom - lengette meg a jelvényét a 
droid orra  előtt Eve. - Naná, hogy hivatalos minőségben 
kérdeztem. 
- Mr. Vanderlea üzleti útra utazott. Madridba. 
-Mikor ment el? 
- Két nappal ezelőtt. Holnap estére várjuk haza. 
- Mi...  - hallgatott el hirtelen Eve, mert a számítógép jelezni kezdett. 
Mrs. Vanderlea fogadja, önt. Kérem, az  A 
FELVONÓVAL MENJEN FEL  AZ ÖTVENEGYEDIK EMELETRE. Mrs. Vanderlea a  jelű tetőtéri lakásban várja. 
- Kösz  - és amikor megindultak a fekete-fehér  mozaiklapokkal kirakott padlón, a felvonó ajtaja automatikusan kitárult. - Miért mondunk köszönetet a gépeknek? - gondolkodott hangosan Eve. - Valószínűleg tesznek rá, hogy megköszön-e nekik az ember valamit, vagy sem. 
- Ez az ember egyik ösztönös, vele született jellemvonása. A programozók pontosan ezért írják úgy a rendszereiket, 
hogy a gépek is köszönetet mondjanak nekünk. Jártál már 
Madridban? 
- Nem. Talán. Nem, mégsem - tétovázott Eve. Az  elmúlt év során rengeteg városban megfordult. - Nem hinném. Nem tudod, ki tervez olyan cipőket, mint amit most is 
hordok, Peabody? 
- Ez egy  isteni cipő. Akarom  mondani, csodálatos a  cipőd, hadnagy. 
- Nem, egyáltalán nem isteni.  Egy perverz férfi agyából 
pattanhatott ki, aki titkon gyűlöli a nőket. Azért tervez ilyesmit,  hogy  alaposan  megkínozhassa őket, miközben ezzel 
pénzt is keres. 
- Mérföldekkel hosszabbnak látszik benne a lábad. 
-Aha,  pontosan erre vágytam.  Mérföldhosszú lábra lépett ki Eve  lemondóan a felvonóból, amikor a kabin megállt az ötvenegyedik emeleten. 
A  jelű lakás hatalmas ajtaját egy aprócska, mohazöld 
köntöst viselő, a harmincas éveiben járó  nő  tárta szélesre 
előttük. 
Hosszú, szőke haját vörös  csíkok díszítették, de látszott 
rajta, hogy csak nemrég ugrott ki az ágyból. 
- Dallas hadnagy? Istenem, ez egy Leonardo-modell? 
Mivel  szemmel  látható elragadtatással  bámulta a ruhát, 
Eve gyorsan levonta a következtetést, hogy csakis arra célozhat. 
- Elképzelhető - felelt. Leonardo ugyanis nem csak elismert divattervező volt, hanem egyben Eve legközelebbi barátainak egyike is. - Hadd mutassam be a társamat, Peabody 
nyomozót. Mrs. Vanderlea? 
- Igen, Deann Vanderlea vagyok. Milyen ügyben keresnek? 
- Nem mehetnénk beljebb, Mrs. Vanderlea? 
- Dehogynem. Elnézést, nagyon összezavarodtam. Amikor odalentről felszóltak, és azt mondták, hogy a rendőrség 
akar velem beszélni, először arra gondoltam, Lutherrel történt valami, de akkor Madridból hívtak volna, nem? - mosolyodott el bizonytalanul. - Ugye, Luthernek nem esett semmi 
baja? 
-Nem a férje  miatt jöttünk, Mrs.  Vanderlea.  Hanem 
Elisa Maplewood miatt. 
- Elisa? Ö ilyenkor már régen alszik. Elisa nem keveredhetett bele semmibe - fonta össze a karját a mellkasa előtt. Miről van szó? 
- Mikor látta utoljára Ms. Maplewoodot? 
- Nem sokkal azelőtt, hogy aludni mentem. Úgy tíz óra 
körül. Korán lefeküdtem. Fájt a fejem. Miéttjoííek? 
- Nagyon sajnálom, hogy nekem kell közölnöm a rossz 
hírt, Mrs. Vanderlea, de Ms. Maplewood halott. Ma hajnalban meggyilkolták. 
- Ez... Ez nevetséges. Elisa az ágyában alszik. 
Eve tudta, az a legegyszerűbb, ha nem vitatkozik. 
- Talán az lenne a legjobb, ha megnézné. 
- Mindjárt hajnali négy. Persze hogy ágyban van. A szobájában. Hátul, a  konyha mellett - viharzott át a tágas, antik 
bútorokkal berendezett  nappalin, amely a médiaszobába 
nyüt. Eve látta a hatalmas, falba süllyesztett képernyőt, valamint a szekrénybe rejtett kommunikációs központot  és az 
elektronikus játékokat.  Nem is szekrény, javította ki magát, 
inkább valamiféle vitrin. Az a fajta, amelyet Roarke mindig is 
kirakatnak hívott. 
Egy oldalajtó  vezetett az étkezőbe, és azon keresztül a 
konyhába. 
- Szeretném, ha itt várnának. 
Eve-nek feltűnt,  hogy a házigazdájuk egyre idegesebb. 
Feszült és fél. 
Mrs. Vanderlea kinyitott egy sor aprócska ajtót, amelyek 
Eve feltételezése szerint Elisa Maplewood szobáját rejtették 
maguk mögött. 
- Ez a lakás hatalmas - súgta Peabody. 
- Aha, rengeteg hely és rengeteg cucc - nézett körül Eve 
a konyhában, ahol minden ezüst- és fekete színben pompázott. Lenyűgözőnek és praktikusnak találta. Ráadásul olyan 
tisztaság uralkodott benne, hogy talán még egy egész osztagnyi takarító  sem tudott volna  összeszedni egyeden porszemet. 
Nem sokban különbözött Roarke házának a konyhájától. 
Viszont arra sohasem tudott a sajátjaként gondolni. Az Summerset birodalmának számított, ő pedig több mint boldogan 
hagyta, hogy uralkodjon rajta. 
- Már találkoztunk. 
Peabody, aki eddig a  hatalmas AutoSéffel  szemezett, 
most hátrafordult. 
- Ismered a Vanderlea házaspárt? 
- Találkoztunk, de nem ismerem őket. Az egyik társasági 
rendezvényen történt, amire Roarke elráncigált. A neve nem 
mondott semmit, hiszen ki a fene  képes  megjegyezni annyi 
embert? De  az arca  beugrott  - fordult  meg, ahogy  Mrs. 
Vanderlea sietve visszajött. 
-Nincs  a szobájában. Nem értem. Megnéztem mindenütt a lakrészében, de nem találtam sehol. Vonnie alszik. Ö a 
kislánya. Nem értek semmit. 
- Elisa gyakran el szokott menni éjjelente? 
- Nem, természetesen nem... Mignon! - kiáltott fel hirtelen Deann, és visszarohant Elisa szobájába. 
- Ki a fene lehet az a Mignon? - dünnyögte Eve. 
- Talán Elisa szeretőjére gondolt. 
- Mignon is eltűnt - közölte falfehérre sápadva Deann, 
és miközben a nyakát  babrálta, tisztán látszott, hogy remeg 
az ujja. 
- Kicsoda... 
- A kutyánk - felelt gyorsan Deann. A szavak valósággal 
előugrottak a torkából. - Valójában Elisa kutyája. Legalábbis 
őt szerette a legjobban. Egy törpeuszkár. Pár hónappal ezelőtt vettem a gyerekeknek.  De Mignon Elisát választotta. 
Talán...  Talán levitte sétálni.  Elisa gyakran fejezi be kutyasétáltatással a napját. Istenem. Édes Istenem. 
- Miért nem  ül le, Mrs. Vanderlea? Peabody, hozz  egy 
pohár vizet! 
- Baleset történt? Ó, Istenem, ugye, baleset történt vele? 
- noha a szemében még nem jelentek meg az első könnycseppek, Eve tudta, hogy nem kell már sokáig várni rájuk. 
- Nem. Nagyon sajnálom, de nem baleset történt. Mrs. 
Maplewoodot megtámadták a parkban. 
- Megtámadták? - ismételte meg lassan  Deann, mintha 
nem lenne teljesen tisztában a szó jelentésével. - megtámadták? 
-Meggyilkolták. 
-Nem. Nem. 
- Igyon egy kis vizet, asszonyom - nyomott egy poharat 
Deann kezébe Peabody. - Igyon egy kortyot. 
- Ez  képtelenség. Képtelenség. Hogy történhetett? Hiszen pár  órája még beszélgettünk. Éppen itt ültünk. Ö tanácsolta, hogy vegyek be egy fájdalomcsillapítót, és feküdjek le. 
Úgy is tettem. Le... Lefektettük a lányokat,  utána Elisa  főzött nekem egy teát, és azt mondta, hogy feküdjek  ágyba. 
Hogy történhetett ez? Egyáltalán mi történt? 
Nem, gondolta Eve. Most egyáltalán nem lenne helyénvaló elárulni a szörnyű részleteket. 
- Igyon egy  kis vizet - biztatta, miközben látta, hogy 
Peabody  becsukja az Elisa szobájába vezető ajtót. 
A gyerek, jutott az eszébe. Ha esedeg felébred, ez a beszélgetés  akkor sem az ő fülének való. 
Márpedig egyszer fel fog ébredni, fűzte tovább a gondolatot. Mégpedig arra, hogy a világ, amelyben élt, örökre, viszszavonhatatlanul megváltozott. 
Második fejezet 
- Mióta dolgozott magának Elisa? - érdeklődött Eve. Igaz, 
ismerte a választ, de úgy vélte, ez a legokosabb módja annak, 
hogy bevezesse az igazán kemény kérdéseket. 
- Két éve. Két éve. Én...  Vagyis mi, a férjemmel rengeteget utazunk, és  úgy véltem,  nagy hasznát vennénk egy 
bendakó alkalmazottnak a nappali személyzet és a droidok 
mellett. Azt hiszem, leginkább  csak  társaságra vágytam. 
Azért döntöttem Elisa mellett, mert szimpatikusnak találtam 
- simított végig az arcán, és  szemmel  láthatóan igyekezett, 
hogy valamelyest megnyugodjon. - Természetesen megvolt a 
megfelelő képesítése, ennek ellenére alaposan utánanéztünk a 
múltjának.  Hiszen beengedtük  a házunkba, részévé vált az 
életünknek. Éppen ezért olyasvalakit akartam, akinek a társaságában jól érzem magam. Vonnie volt a másik nyomós ok, 
amely mellette szólt. A lánya, Yvonne. Nekem is van egy kislányom,  Zanna.  Ugyanannyi idősek,  és arra  számítottam, 
majd összebarátkoznak. így is történt. Mintha mindig is egy 
családban  éltek volna.  Ok valóban egy  család.  Ö, istenem, 
Vonnie! - szorította a szájára  a tenyerét, és most valóban zokogni kezdett. - Még csak egy kislány.  Mindössze négyéves. 
Hogy mondjam el neki, hogy az anyja... Hogy mondjam el 
neki? 
- Mi is beszélhetünk vele, Mrs. Vanderlea - ült le Peabody.  - Beszélünk vele,  és küldünk hozzá egy tanácsadót a 
gyermekvédőktől. 
- Magukat nem ismeri - állt fel Deann. Odament a szoba 
túlsó végében álló szekrényhez, kihúzta az egyik fiókot, és 
elővett egy zsebkendőt. - Sokkal zavartabb és rémültebb 
lesz, ha egy... Ha egy idegentől hallja, mi történt az anyjával. 
Nekem kell megtalálnom a módját, és elmondanom neki nyomkodta meg az arcát a zsebkendővel. - Elnézést kérek. 
- Csak nyugodtan - mondta Eve. 
- Barátnők voltunk.  Mint  Zanna  és  Vonnie. Nem... 
Nem olyan viszonyban álltunk egymással, mint egy munkaadó és  egy alkalmazott. A szülei... - vett egy mély lélegzetet. 
- Az anyja a belvárosban él, Elisa mostohaapjával. Az apja 
pedig, izé... Philadelphiában.  Fel... Felhívhatom őket.  Szerintem jobb lesz, ha tőlem hallják először ezt a szörnyű hírt. 
Szükségük lesz... Beszélnem kell Lutherrel is. 
- Biztos abban, hogy mindezt egyedül is el tudja intézni? 
- kérdezte Eve. 
- Fordított esetben  Elisa is megtenné értem - csuklott el 
a hangja, mire összeszorította a száját, majd erőt vett magán, 
és folytatta. - Gondját viselné  a kislányomnak. Én is gondját 
fogom  viselni az övének.  Biztosan...  Ó, Istenem, hogy történhetett meg ilyesmi? 
- Elisa nem említette, hogy gondjai lennének? Nem beszélt arról, hogy zaklatja, vagy megfenyegette valaki? 
- Nem. Nem. Biztosan mondta volna. Az emberek kedvelték Elisát. 
- Volt udvarlója? 
- Nem. Mostanában nem randevúzott senkivel. Nagyon 
megviselte a válás, és minden erejét arra fordította, hogy stabil otthont teremtsen a  lányának. A férfiakat, az ő szavaival 
élve, hanyagolni akarta egy kicsit. 
- Nem utasított vissza mostanában senkit? 
-Nem, mintha...  Megerőszakolták? -  szorult  ökölbe 
Deann asztalon pihenő keze. 
- Biztosat  csak a boncolás után mondhatok... - harapta 
el Eve a mondatot, amikor Deann egy villámgyors mozdulattal megragadta a karját. 
-Maga  tudja, és nem  hagyom, hogy eltitkolja előlem. 
Elisa a barátnőm volt. 
- Az elszenvedett sérülésekből arra lehet következtetni, 
hogy igen- Megerőszakolták. 
Deann egyre erősebben  szorította Eve-et, majd megremegett a keze, és végül elengedte. 
- Meg fogja találni a gyilkosát. Megtalálja, és gondoskodik róla, hogy megfizessen azért, amit tett. 
- Ez a szándékom. Ha segíteni akarja a munkámat, arra 
kérem, hogy  gondolkodjon. Nem jut az eszébe semmi, amit 
korábban lényegtelennek vélt? Nem említett  Elisa semmit, 
még ha mellékesen is? 
- Biztosan védekezett - jelentette ki Deann. - A férje is 
verte, mégis volt elég ereje elhagyni őt, amikor tanácsadóhoz 
kezdett járni, és  segítséget  kapott. Megtanulta megvédeni 
magát. Biztosan küzdött a gyilkosával. 
- Valóban. Hol lakik Elisa volt férje? 
- Bárcsak azt mondhatnám, hogy a pokolban,  de valójában  a  Karib-tengeren, a  legújabb cicababájával. Valami búvárboltja van ott. Még a saját lányát sem látta. Egyedenegyszer sem. Elisa nyolc hónapos terhesen adta be a válókeresetet. Nem engedem, hogy az a fickó elvigye a gyereket - izzott 
fel harciasan Deann  tekintete, és a hangja is tüzesen, szenvedélyesen csengett. - Felveszem vele a harcot, ha magához 
akarja venni. Ez a legkevesebb, amit megtehetek Elisáért. 
- Mikor hallott róla utoljára? 
- Azt hiszem, pár hónapja, amikor szokás szerint megint 
késett a gyerektartással. Átkozódott, és vitatkozott, hogy minek fizessen, amikor a lánya ilyen szép környezetben  és jómódban él - sóhajtott fel. - Pedig a pénz egyenesen Vonnie 
számlájára ment. Elisa a taníttatására tette félre, de ez meg 
sem fordult annak a  gazembernek a fejében. 
- Személyesen sohasem találkoztak? 
- Nem, eddig ebben a kétes örömben még nem volt részem. Legjobb tudomásom szerint négy éve még csak nem is 
járt  New Yorkban. Nem tudok tisztán gondolkodni - ismerte el.  - De hamarosan összeszedem magam. Megígérem, 
hogy gondolkodni fogok, mindent nagyon körültekintően és 
alaposan végiggondolok, és bármit megteszek, amivel segíthetek magának. Most viszont fel kell hívnom a férjemet. Beszélnem kell Lutherrel... és  szeretnék egyedül maradni,  kérem. Magányra van szükségem, hogy kitaláljam, mit fogok 
mondani Vonnie-nak, amikor felébred. Ki kell találnom, mit 
fogok mondani Vonnie-nak, és  a kislányomnak. 
- Valamikor a holnapi nap folyamán szeretnénk átkutatni 
Elisa szobáját, és átnézni  a  holmiját. Ugye, ez nem jelent 
semmiféle gondot? 
- Nem. Akár most is nekifoghatnának, csak hát... - pillantott hátra, az ajtó felé. - Szeretném, ha Vonnie olyan sokáig aludna, amilyen sokáig csak tud. 
Eve felállt. 
- Ebben az esetben szeretném megkérni, hogy  reggel 
hívjon fel bennünket. 
- Felhívom. Ne haragudjon, de  teljesen  elfelejtettem, 
hogy kicsoda maga. 
- Dallas. Eve Dallas. A társam pedig Peabody nyomozó. 
- Igaz. Igaz. Emlékszem, hogy amikor  az ajtóban állt, 
még a ruháját csodáltam. Azóta  mintha évek teltek volna el állt fel Deann is, és miközben Eve-et nézte, megdörzsölte az 
arcát. - Nagyon ismerősnek tűnik, de nem tudom eldönteni, 
valóban ismerem  valahonnan,  vagy csak azért érzem ezt, 
mert olyan sok idő telt el, amióta ádépte a küszöböt. 
- Azt  hiszem,  találkoztunk  már valami jótékonysági vacsorán, vagy efféle rendezvényen. 
- Egy jótékonysági vacsorán? Ó, hát persze! Roarke. Maga Roarke felesége. Roarke nyomozója, ahogy mindenki emlegeti. Nem forog az agyam úgy, mint kellene. 
-Semmi gond. Nagyon sajnálom, hogy  ilyen körülmények között kellett újra találkoznunk. 
Deann tekintete pengeélessé vált, és ismét harcias tűz öntötte el az  arcát. 
- Amikor az emberek Roarke nyomozójáról beszélnek a 
koktéljuk és a szendvicsük mellett,  azt mondják, hogy maga 
egy kicsit ijesztő, egy kicsit aljas, és roppant könyörtelen. Ez 
megfelel a valóságnak? 
- Elég közel áll hozzá. 
- Remek. Remek - szorította meg határozottan Eve kezét Deann. - Akkor maga ezentúl nem csak Roarke, hanem 
az én nyomozóm is. 
- Nehéz napok előtt áll - jegyezte  meg Peabody. - Viszont 
úgy vélem, boldogulni fog, ha visszanyeri az egyensúlyát. 
- Egyenes a gerince -  helyeselt Eve. - Utánanézünk 
Elisa volt  férjének. Lehet, hogy úgy döntött, ideje ellátogatni 
New Yorkba. Beszélünk az áldozat szüleivel és  a barátaival. 
Tisztán akarom látni, hogy teltek a napjai a Vanderlea családnál. 
- A gyilkos nem azért ölte  meg, mert véledenül arra járt. 
Erre utal a csonkítás, a helyszín, és a póz, amibe a holttestet 
beállította. Elképzelhető, hogy  nem személyes indíték vezette, de akkor is mindent alaposan kitervelt. 
- Egyetértek - vágtak keresztül az előcsarnokon, és megindultak a közelben várakozó rendőrségi autó felé. - Maplewood késő esténként megsétáltatta a kutyát. Mindennap így 
tett.  A gyilkos kifigyelte, majd  meglapult, és várt. Számomra 
ebből az következik, hogy tudta, a kutya nem fog neki ugrani, vagy valahogy el tudta intézni, mielőtt komolyan zavarni 
kezdte. 
- Láttál már törpeuszkárt?  - emelte fel Peabody a kezét, 
és két tenyeréből apró kelyhet formált. 
- Attól még vannak fogai, vagy tévedek? - állt meg a kocsi mellett, és végignézett a környéken. Az utcalámpák mindent  fényesen megvilágítottak.  Errefelé  rendszeresen  járőröztek a  biztonsági droidok, és az ajtók előtt a nap minden 
órájában állt egy kapus. Talán még járműforgalom is volt a 
támadás idején. - Elisa a parkban sétáltatta a kutyát. Esedeg 
csak a szélén, de lehet, hogy beljebb merészkedett. Biztonságban érezte magát. Itt lakott,  ismerte a környéket. Talán 
igyekezett közel maradni az utcához,  de nem eléggé. A  támadójának gyorsan kellett cselekednie. Szinte teljesen biztos, 
hogy várt rá - lépett le Eve a járdáról, és elképzelte a jelenetet. - Elisa hagyta, hogy a kutya körbeszimatolja a fákat, és 
elvégezze a dolgát. Ö maga pedig közben élvezte a gyönyörű 
éjszakát. Lehet, hogy Vanderlea-vel barátnők voltak, de mégiscsak nála dolgozott, méghozzá keményen. Te is láttad a kezét.  Éppen  ezért kiélvezte ezt a néhány  szabad  pillanatot, 
amikor más gondja sem volt, mint a kutyasétáltatás - söpört 
végig zseblámpája fénykévéjével a füvön,  a  rendőrségi kordonnal elkerített folt felé. - A támadója addig várt, amíg már 
biztosra vette, hogy  nem láthatják meg az utcáról. A kutya 
pedig vagy elszaladt, vagy Elisa gyilkosa azzal is végzett. 
- Végzett a kutyával? - kérdezett vissza Peabody szomorúan, mire Eve megcsóválta a fejét. 
- Az a fickó megerőszakolt, megölt,  és megcsonkított 
egy nőt. Nem hiszem, hogy különösebb gondot jelentett neki, hogy a kutyát is kinyírja. 
-Jesszus. 
Eve visszafordult a kocsi felé. Arra gondolt, hazamehetne átöltözni. A háza közelebb volt, mint a kapitányság.  Ráadásul ezzel attól a kellemeden élménytől is megkímélné magát, hogy egy szakadt koktélruhában mutatkozzon a kollégái 
előtt. Ezt semmiképpen nem szabad lebecsülnie. 
- Elmegyünk hozzám. Rendszerezzük, amit találtunk, alszunk néhány órát, és reggel frissen, kipihenten folytatjuk a 
nyomozást. 
- Értem. Mint ahogy azt is, amit nem mondasz ki hangosan. Nem akarsz ilyen öltözékben mutatkozni a kapitányságon. 
- Fogd be, Peabody. 
Már hajnali öt is elmúlt, mire Eve bevánszorgott a hálószobába. Az ágy felé menet ledobálta magáról a ruháját, és meztelenül bemászott a paplan alá. 
Egyetlen  hang nélkül, csendben elhelyezkedett a matracon, Roarke mégis észrevette, átölelte a derekát, és magához 
húzta. 
- Nem akartalak felébreszteni. Csak pár órát tudok aludni. Peabodyt elszállásoltam a kedvenc vendégszobájában. 
- Akkor kapcsolj ki - csókolta meg a feje búbját Roarke. 
-Aludj. 
- Két órát - motyogta Eve, és valóban kikapcsolt. 
A következő, nem teljesen tiszta gondolata az volt: kávé. 
Érezte  az illatát. Úgy lopózott be az álmai  közé, mint 
ahogy egy szerelmes férfi mászik fel a virággal futtatott lugason a kedveséhez. Amikor kipislogta az álmot a szeméből, 
Roarke-ot pillantotta meg maga előtt. 
A férje mindig hamarabb felébredt nála, és  általában már 
fel  is vette egyik, én  vagyok a világ ura ruháját, mire  kikecmergett az ágyból. Ám most ahelyett, hogy szokása szerint a reggeli tőzsdehíreket olvasta volna a reggelije mellett, 
az ágy szélén ült, és őt figyelte. 
- Mi az? Történt valami? Egy másik... 
- Nyugodj meg. Semmi sem történt - és amikor Eve fel 
akart pattanni, Roarke  megfogta a vállát, és visszanyomta az 
ágyra. - Csak átvállaltam a kávéval felszerelt ébresztőóra szerepét - emelte Eve látóterébe a csészét. 
Majd figyelte, ahogy a felesége szeme vágyakozva tágra 
nyílik. 
- Ide vele! 
Roarke átnyújtotta  a csészét, és megvárta, amíg Eve mohón belekortyol. 
- Tudod, kedvesem, ha a koffein egyszer felkerül a tiltott 
szerek listájára, téged is nyilvántartásba fognak venni a függőséged miatt. 
- Ha megpróbálják betiltani a kávét, kinyírom az egész 
bagázst, ez nem lehet kérdéses. Mivel érdemeltem ki, hogy 
ágyban ihatom meg? 
- Szeretlek. 
- Aha,  szeretsz  - nyelt nagyot Eve, és  elvigyorodott. Balek. 
- így nem fogsz meggyőzni arról, hogy hozzam a következő csészét. 
- És ha azt mondom, én is szeretlek? 
- Az talán beválik - simított végig hüvelykujjával az Eve 
szeme alatti karikán Roarke. - Két óránál azért több alvásra 
lenne szükséged, hadnagy. 
- Most csak ennyit engedhettem meg magamnak.  Majd 
bepótolom. Valamikor. Megyek zuhanyozni - kelt fel Eve, és 
a félig telt csészét is magával vitte a zuhanyzóba. Roarke hallotta, ahogy utasítja  az automatát, teljes erővel engedje meg a 
forró vizet, és a fejét csóválta, de már megszokta, hogy Eve 
minden reggel puhára főzi magát. 
Úgy gondolta, amíg a felesége a fürdőszobában időzik, 
készít neki valami reggelit, és  remélte, nem  kell odakötöznie 
a székhez, és erőszakkal megetetnie. Éppen elkezdte programozni az AutoSéfet,  amikor puha, szapora lépteket hallott 
a háta mögül. 
- Esküdni mernék, hogy számítógép van a fejedben, ami 
azonnal jelzi, ha valaki evésre  gondol - pillantott le Roarke a 
lábához dörgölőző,  kövér macskára. - Fogadjunk, hogy egyszer már reggeliztél  a konyhában. 
Galahad úgy dorombolt, mintha motor  járna a torkában, 
és még  szorosabban simult  Roarke lábához, aki  eközben 
francia pirítóst rendelt a géptől, mert tudta, hogy Eve ennek 
csak ritkán tud ellenállni. Ezt kiegészítette néhány szelet sült 
szalonnával, mivel tisztában volt a saját gyengeségével, és azzal, hogy mindenképpen ad majd valamit a macskának. 
Eve  egy rövid,  fehér bársonyköntösben bukkant  elő a 
fürdőszobából. 
- Majd bekapok valamit a kapitányságon, amikor oda... 
- szimatolt bele a levegőbe,  majd megpillantotta a nagy tányér francia pirítóst. - Ez övön aluli ütés volt. 
- Ahogy mondod - veregette meg Roarke a széket maga 
mellett, majd elhessegette a macskát, amikor Galahad engedelmeskedve a meghívásnak, felugrott. - Nem te. Ülj le, Eve. 
Csak jut tizenöt perced arra, hogy megreggelizz. 
- Talán. Mellesleg mondani is akarok neked néhány dolgot - ült le Eve, majd alaposan meglocsolta cukorsziruppal a 
pirítóst. 
Beleharapott, ellökte a macskát, amely megpróbálta óvatosan becserkészni a tányérját, majd kézbe vette a frissen főzött kávéval teli csészét, amit a férje töltött ki neki. 
- Az áldozat Luther és Deann Vanderlea-nél dolgozott. 
- A  Vanderlea  Régiségkerekedés  tulajdonosairól  beszélsz? 
- Legalábbis ez derült ki az adatokból, amikor rájuk kerestem. Mennyire ismered őket? 
- Nagyon sokat  segített,  amikor berendeztem ezt,  és a 
többi házamat.  Többnyire  az apjával konzultáltam, de Luthert és a  feleségét is ismerem. Nem mondanám, hogy bizalmas jó  barátaim, de  baráti ismerőseim.  Elkötelezetten, 
nagy hozzáértéssel  művelik a  szakmájukat. Rokonszenves 
emberek, Deann pedig különösen elbűvölő. Gyanúsítod őket 
valamivel? 
- Amennyire meg tudom állapítani, Luther  Madridban 
volt a gyilkosság elkövetésének az idején. A felesége sem szerepel a listámon. Valójában, hacsak nem díjnyertes színésznő, 
sokkal szorosabb, baráti kapcsolatban állt az áldozattal, mint 
az feltételezhető egy egyszerű alkalmazott és a munkaadója 
között. Deannt megrázta Elisa halálhíre, de nem omlott öszsze. Én is szimpatikusnak találtam. 
- Amennyire Luthert ismerem, nem az a fajta, aki képes 
lenne megerőszakolni egy lányt. Még kevésbé meggyilkolni, 
és kivágni a szemét. 
- Olyasvalaki, aki megpróbál cicázni a szobalánnyal a felesége orra előtt? 
- Az ember sohasem tudhatja, miféle huncutságokra képes egy férfi a felesége orra előtt, de nekem úgy tűnt, nagyon 
boldogok együtt. Azt hiszem, egy kislányuk is van. 
- Négyéves. Akárcsak az áldozat lánya. Deann Vanderlea 
nagyon nehéz reggel elé néz. 
- Férjnél volt az áldozat? 
- Már elvált. Az exférje a Karib-szigeteken él. Bántalmazta. Alaposan utána fogunk nézni. 
- Szerető? 
- Deann szerint senki. Az áldozat, Elisa Maplewood este 
tíz és éjfél között rendszeresen megsétáltatta a család kiskutyáját.  Pontosabb időpontot is tudunk majd mondani,  ha 
megvizsgáltuk az épület biztonsági rendszerét. Elisa mindig a 
parkba ment. Oda, ahol a gyilkos elkapta. Már várt rá. Nem 
történhetett másképp. Megtámadta, megerőszakolta, megfojtotta, majd a sziklás tópartra vonszolta, és befejezte a munkáját. A  szem jelent valamit? Szimbólum lenne? - tűnődött 
Eve. - A lélek tükre, szemet szemért? Vagy a gyilkos csupán 
egy elfajzott vallási rituálét követett? Persze az is elképzelhető, hogy csak emlékbe vitte el. 
- Beszélned kell Mirával. 
- Aha - gondolt Eve a város legelismertebb profilalkotójára. - Méghozzá amilyen hamar csak lehet - takarította tisztára beszéd közben a tányérját Eve, majd felállt, hogy felöltözzön. - Lehet, hogy szerencsénk lesz, és nem ismédődik 
meg az eset. 
- Miből gondolod, hogy tévedsz? 
- Az elkövetés módjából. Túlságosan szervezett és precíz 
volt. Túl sok a szimbólum. A szem, a vörös zsinór,  a póz. 
Talán sikerül kiderítenünk, hogy mindez Elisa Maplewoodra 
utal vissza,  de szerintem inkább a  gyilkost jellemzik, mint az 
áldozatot. Elisa egy bizonyos típusba tartozott: vagy a külseje, vagy a lakhelye alapján választotta ki a tettes, esedeg szániításba vehette még a hátterét is. Viszont elképzelhető, hogy 
megelégedett az első, elérhető nővel. 
- Akarod, hogy segítsek a Vanderlea házaspárral kapcsolatban? 
- Talán még erre is sor kerülhet. 
- Majd szólj. Kedvesem, ne azt a dzsekit vedd fel - állt 
fel Roarke inkább lemondóan, mintsem elborzadva, majd kivette Eve kezéből, amit a felesége csupán találomra kapott 
elő a szekrényből, és  rövid  szemlélődést követően kiválasztott egy fakókék gallérú, krémszínű ruhadarabot. - Bízz bennem. 
- Nem is tudom, hogy maradtam életben, mielőtt előléptél volna a divattanácsadómmá. 
- Én tudom, de nem szívesen gondolok rá. 
- Tudom, hogy most gúnyolódsz velem. 
- Ühüm - nyúlt a zsebébe Roarke, és ujjával végigsimított egy szürke gombon, ami a legrondább szabású, legelőnytelenebb kosztümről szakadt le, amit valaha látott. Azt viselte 
Eve, amikor  először megpillantotta. - Hamarosan kezdődik 
egy linkkonferenciám, utána a nap nagy részét a belvárosban 
töltöm - hajolt előre, és megcsókolta a feleségét.  - Vigyázz 
magadra. 
- Vigyázok. Tudod, azt hallottam, hogy a barátaid ijesztőnek, aljasnak és könyörtelennek gondolnak. Erről mi a véleményed? 
- Hadnagy, a te barátaid  is ugyanezt mondják rólad. Üdvözöld Peabodyt a nevemben - tette hozzá, amikor Eve elindult kifelé. 
- Az üdvözleted megtartom, csak azt kapja, ami marad kiáltott vissza Eve. 
Hallotta, hogy Roarke elneveti magát, és eszébe jutott, 
hogy a hangja legalább annyira feldobja a reggelét, mint egy 
hatalmas csésze kávé. 
Amikor megérkezett a kapitányságra, és belépett az irodájába, az első dolga volt, hogy időpontot kérjen Mirától. Peabody tennivalóinak a listájára felkerült, hogy ellenőrizze, Luther 
Vanderlea valóban Madridban járt-e a gyilkosság elkövetésének az idején, és azzal is őt bízta meg, hogy nyomozza ki 
Elisa exférjének a tartózkodási helyét. 
Az eddig megismert adatokat betáplálta a számítógépbe, 
és elindított egy keresést. Kíváncsi volt, hogy a rendszer hány 
hasonló gyilkossági ügyet talál. 
A csonkításos kéjgyilkosságok magas száma egyáltalán 
nem lepte meg. Ehhez már túl régóta volt nyomozó. 
Kihúzta a listáról  azokat  az eseteket, ahol az elkövető 
börtönbe került  vagy meghalt, majd az egész  reggelt a megmaradt, megoldatlan esetek tanulmányozásával töltötte. 
Többször is jelzett a  linkje - a riporterek  már szagot 
kaptak. Ám egyszer sem fogadta a hívást. 
A figyelmét  ismét az  áldozat felé fordította, miközben 
hagyta, hogy az összegyűjtött adatok leülepedjenek a fejében. 
Ki volt valójában Elisa Maplewood? 
Elvégezte a  szokásos  iskolákat, de nem járt egyetemre. 
Férjhez ment, elvált, és született egy gyermeke, akit két évig 
hivatásos anyaként gondozott. A szülei tizenhárom éves korában elváltak. Az anyja szintén háztartási  alkalmazott, a 
mostohaapja pedig  segédmunkás. A vér szerinti apja Bronxban él, munkanélküli, és az évek során meglehetősen hosszú 
priuszt szedett össze. Eve arra gondolt, közelebbről is megnézi magának Ábel Maplewoodot. 
Pitiáner lopások, részeg csendháborítás, orgazdaság, tettlegesség - verte  a feleségét -, illegális szerencsejáték, és közszeméremsértés  szerepelt Ábel aktájában. 
-Nocsak, nocsak, Ábel, nem gondolod, hogy ez  kissé 
hátborzongató? 
A feljegyzések között nem szerepelt szexuális indíttatású 
támadás, de mindig van egy első alkalom. Az apák megerőszakolják a lányaikat. Ezt Eve nagyon jól tudta. Túlságosan is 
jól. Leszorítják, és megverik őket, eltörik a csontjaikat, és beletemetkeznek saját húsukba és vérükbe. 
Amikor érezte, hogy hevesebben kezd verni a  szíve, és 
tudatába régi, rémálomba illő emlékek úsznak, lassan felállt 
az asztal mellől. 
Kiment egy nagy pohár vízért, és  lassan, kortyonként 
megitta, miközben kibámult irodája egyeden, keskeny ablakán. 
Tudta, mit kellett elszenvednie Elisának, amikor  a gyilkosa megerőszakolta. Ismerte a fájdalmat, és a fájdalomnál is 
erősebb rettegést - a megalázottságot, és a megrázkódtatást. 
Ügy ismerte, ahogy csak egy másik áldozat ismerheti. 
Itt az ideje visszatérni a terepre, mondta magában. Vissza 
a terepre, és a munkához. 
- DaUas? 
Eve nem fordult meg, mint ahogy azt sem kérdezte magától, vajon mióta figyeli Peabody, ahogy megpróbálja viszszanyerni az önuralmát. 
- Ellenőrizted Vanderlea-t? 
- Igen, hadnagy. Valóban Madridban volt, mint ahogy 
mondták, de már elindult hazafelé. Miután a felesége felhívta, 
lemondta az utolsó tárgyalásait. Ma reggel, helyi idő szerint 
hétkor, részt vett egy munkareggelin. Nem repülhetett haza, 
majd vissza úgy, hogy közben megölte Maplewoodot. Ez 
csaknem a lehetedennel határos. 
- Mi a helyzet Elisa volt férjével? 
- Brent Hoyt a neve. Tiszta. Tegnap látták a St. Thomas 
szigeten, egy éjszakai bárban. Nem járt New Yorkban. 
- Rendben. Maplewood apjának, Ábelnek hosszú a priusza. Öt közelebbről is  megnézzük, de előbb menjünk vissza 
a Vanderlea-házba. 
- Izé... Van itt valaki, aki beszélni szeretne veled. 
- Az üggyel kapcsolatban? 
-Nos... 
- Fecsegésre aztán végképp nincs időm - fordult meg 
Eve. - Beugrunk Morrishoz  a halottasházba, utána irány a 
kertváros. Amikor visszaértünk,  még Mirával is beszélnem 
kell. 
- Aha, szóval... A látogatód igencsak kitartó. Azt  állítja, 
hogy tud valamit. Amúgy teljesen normálisnak látszik. 
- Mihez képest? Miért nem azzal kezdted, hogy jött valaki, aki segítheti a nyomozást? 
- Mert... - tétovázott Peabody, hogy hagyja, Eve magától jöjjön rá, vagy inkább kockáztasson, de hamar döntésre 
jutott. - Azt állítja magáról, hogy médium. Látnók. 
Eve megtorpant. 
- Ó, ugyan már. Rázd le valahogy. Már megtanulhattad 
volna, hogy kell bánni a dilinyósokkal. 
- Szerepel a jegyzékben, engedélye is van. Ráadásul állítólag ismer. 
- A barátaim között elvből nincsenek médiumok. 
- Nem úgy gondoltam. Van egy közös barátotok. 
-Mavis szokott mindenféle őrülttel megismerkedni, de 
az irodámba nem engedem be őket. 
- Nem Mavis küldte. Azt állítja magáról, hogy Louise barátja. Dr. Dimattóé. Aki két lábbal áll a földön. Ráadásul nagyon megviselte valami, Dallas. Remeg a keze. 
- A pokolba. Kap tíz percet - pillantott az órájára Eve, 
majd beállította, hogy tíz perc múlva jelezzen. - Hívd be ült vissza az íróasztala mögé, és elgondolkodott. Ez történik, 
amikor valaki barátokra tesz szert. Azok is barátkoznak, 
méghozzá  olyanokkal, akik kéretlen-kelleden befurakszanak 
az ember életébe, vagy a munkájába, és  mielőtt észbe kaphatna, már elborítja az emberár. 
Az emberár, amely felerészt őrültekből áll. 
Na, azért mégsem, tett némi engedményt.  Nem minden 
látnók őrült. Néhányuk - de nagyon kevesen - valóban tud 
valamit. Tisztában volt vele, hogy a hatóságok időnként 
igénybe veszik a szolgáltatásaikat, méghozzá nem  is rossz 
eredménnyel. 
Ám ő eddig eggyel sem találkozott. A munkáját mindig is 
a bizonyítékok alapos vizsgálatára, a technikára és a logikus 
gondolkodásra építette. Ehhez társult még az ösztönös megérzés, a szerencse, és a megfelelő emberekre gyakorolt nyomás. 
Ez a módszer eddig tökéletesen működött. 
Töltött magának egy kávét. 
Peabody abban a pillanatban kísért be egy nőt, amikor 
csészével a kezében elfordult az AutoSéftől. 
A vendége teljesen normálisnak látszott. Hosszú,  barna 
haja a válla alá ért. A bőre sötét volt,  és sima, halványzöld 
szeme idegesen csillogott, de amikor találkozott a tekintetük, 
Eve megállapította, hogy nyoma sincs benne az őrületnek. 
Határozott arcát vastag ajkak és keskeny, hajlott orr tette 
érzékivé. Eve úgy vélte,  mexikói vagy spanyol vér folyhat az 
ereiben. Az ősei minden bizonnyal forró vidéken éltek, és 
sokat gitároztak. Egzotikus. 
Becslése szerint a harmincas évei derekán járhatott. Erőteljes teste talán öt láb hat hüvelyk magas lehetett. 
Minden alkalomra megfelelő, pipacspiros, jól  szabott 
nadrágot viselt, és hozzá ugyanolyan  színű, hosszú inget. Az 
ujjain köves gyűrűk csillogtak, a fülébe aranykarikát akasztott. 
- Dallas hadnagy, hadd mutassam be Celina Sanchezt. 
- Oké, Ms. Sanchez, foglaljon helyet. Nagyon szorít az 
idő, szóval az lesz a legjobb, ha mindjárt belevág a közepébe. 
- Rendben  - ült le Celina, és az ölébe ejtette szorosan 
összekulcsolt kezét. Amikor megszólalt, úgy tűnt, mintha beszéd közben is lélegezne. - Magával vitte a szemét. 
Harmadik fejezet 
- Nos, most, hogy sikerült felkeltenem az érdeklődését...  fűzte szét a kezét Celina, és két ujját a jobb halántékára szorította, mintha csak fájna a feje,  és azt szeretné enyhíteni.  Kérhetnék én is egy csésze kávét? 
Eve nem mozdult, csak belekortyolt a sajátjába. A médiának semmiféle részletet nem árultak el a csonkításról. Ám azt 
is tudta, hogy mindig van egy lék. Egy lék, amin kiszivárog az 
információ. 
Celina fátyolos hangja kissé remegett, de akcentus nélkül 
beszélt. 
- Ezt meg honnan veszi, Ms. Sanchez? 
- Láttam, de ezt a képet egyáltalán nem élveztem. 
- Látta az áldozatot a Central Parkban? 
- Igen, de én otthon voltam, nem a parkban. Azért jöttem, hogy elmagyarázzam. És tényleg nagyon megköszönném, ha kaphatnék egy kis kávét. 
Eve kurtán biccentett Peabody felé. 
- Ismerte Elisa Maplewoodot? 
- Nem. Mielőtt folytatnánk, el kell árulnom, hogy még 
sohasem dolgoztam a rendőrségnek. Őszintén megmondva 
most sem vágytam erre a szerepre. 
Közben  felemelte a kezét, és gesztikulálni kezdett. Eve 
úgy vélte, mindig így beszél.  Majd ismét összekulcsolta, és 
visszaejtette az ölébe. 
- Nem akarok találkozni azzal, amivel maga találkozott, 
hadnagy. Nem akarok ilyen képekkel a fejemben élni. Elsősorban négyszemközti beszélgetéseket és szeánszokat tartok. 
Nem vagyok holdkóros, a dicsőséget sem hajszolom, habár 
abból, amit Louise magáról mondott, felteszem, ennek pontosan az ellenkezőjét hiszi. 
- Honnan ismeri Louise Dimattót? 
- Osztálytársak voltunk, és az iskola elvégzése után is barátok maradtunk. Köszönöm - vette el a csészét, amit Peabody nyújtott feléje. - Maga sokkal nyitottabb a természetfelettire, nyomozó. Talán voltak médiumok a családjában? 
- Izé, én... 
- Maradjunk inkább magánál - szakította félbe Eve. 
- Rendben - kóstolt bele a kávéba Celina, és  első ízben 
mosolyodott el, amióta belépett Eve irodájába. - Ez nagyon 
finom, és őszintén bevallom, már nagy szükségem volt erre a 
lökésre. Álmot láttam. 
- Huhu. 
Ezt hallva Celina még szélesebben mosolygott. 
- A hitetlenkedés csak megnyugtat. Louise azt is említette, hogy  szimpatikusnak fogom magát találni. Különös, de 
úgy tűnik, igazat beszélt. 
- Ez nagyon kedves. Nem maradhatnánk a tárgynál? 
- Persze. Álmomban megjelent egy nő. Egy fiatal, csinos 
nő. Azt hiszem, egyenes, világosbarna haja volt, amely éppen 
hogy csak a válláig ért. Legalábbis az utcalámpák fényében 
világosbarnának tűnt.  Egy  fehér kiskutyát vezetett pórázon. 
Farmert és pólót viselt. Az épület kapujában, amelyből kilépett, egy kapus állt, akivel  váltott néhány szót. Nem hallottam, miről beszélnek  ahhoz túl messze voltam. Utána átvágott  az úton. Egy széles úton. A kutya rángatta a pórázt. Álmomban a szívem hevesebben kezdett verni a félelemtől. Rá 
akartam kiabálni, hogy forduljon  vissza, hogy menjen  vissza 
a házba, de meg sem tudtam szólalni. A lány megdörgölte a 
karját. Szerintem arra gondolt, hogy igazán magára kaphatoa 
egy dzsekit.  Egyre hűvösebbek az éjszakák. Reménykedtem, 
hogy visszafordul, és minden rendben lesz. De nem fordult 
vissza -  remegett meg  Celina keze, miközben  a szájához 
emelte a kávéscsészét. - Tovább  ment. Árnyék vetült  rá, de 
nem  tudta, nem vette észre. A gyilkosa hátulról támadt rá. 
Nem látta, csak az árnyékát. Az a férfi várt rá. Éppen úgy leste, mint ahogyan én is. Ó, éreztem az izgalmát, az elméjét elborító őrületet, mint ahogy a lány félelmét is. A támadót vörösnek láttam, gonosz  sötétvörösnek.  A  lányt ezüstösnek. 
Vörös árnyék, ezüst fény - koppant hangosan a kávéscsészéje az  asztalon, amikor letette. - Nem szoktam ilyesmit csinálni. Nem is akartam idejönni. 
- Mégis eljött. Akkor fejezze be. 
Celina arcából eltűnt a szín, a szeme üvegesen csillant. 
- Megütötte a lányt, és belerúgott a kiskutyába, mire az 
elszaladt. Hiába próbált védekezni az áldozata, nagyon erős 
volt. Az arcát verte, amíg a földre nem rogyott. Próbált sikítani, de olyan gyorsan záporoztak rá az ütések, hogy nem tudott.  A gyilkos... - kapkodta a levegőt Celina, miközben 
egyik kezével  önkéntelenül megdörzsölte a szívét. - A gyilkos ütötte, rúgta, miközben egyre beljebb rángatta az árnyak 
közé. Elveszítette az egyik cipőjét. A támadója egy zsinórt 
tekert a nyaka köré. Vöröset, mint a hatalom. Vöröset, mint 
a halál. Szorosan. A lány levegőért küzdött, próbált harcolni, 
de a férfi egyszerűen túl erős  volt. Letépte róla a ruhát. Szajha, lotyó, kurva. Gyűlölte. Akkor is gyűlölte, amikor megerőszakolta. Majd egyre szorosabbra és szorosabbra húzta a zsinórt,  egészen  addig, amíg a lány elcsendesedett. Amíg meghalt - gördült végig egy könnycsepp Celina arcán. Az ujjai 
görcsösen  egymásba fonódtak, akárcsak  egy köteg drót. Megmutatta neki, hogy mire jó. Megmutatta, ki a főnök. De 
ezzel  még nem végzett. Összeszedte a lány ruháját, és beletette egy apró zsákba. Utána a testét bevonszolta a parkba. 
Erős  volt,  nagyon  erős.  Közben nagyon vigyázott magára. 
Hiszen fontos a testi épsége, nem igaz? - zihált, miközben 
mereven bámult maga elé. - A kastélyhoz ért. A tóparti kastélyhoz. Ö  a kastély ura. A mindenség ura. A vállára dobta a 
lányt,  és lemászott a sziklás partra. Odalent pedig óvatosan a 
kövekre fektette. Tetszeni  fog neki ez a hely.  Talán  végre 
nyugton  marad - szorította a melle  közé összefont kezét 
Celina. - Nyugodj békében, te szutyok. És kivágta a szemét. 
Istenem, Istenem, kivágta a szemét, és beletette egy erszénybe. Az erszényt pedig a zsákba. A lány arcát bemocskolta a 
vér. Akárcsak az ő kezét. Majd lehajolt, és megcsókolta a halottat. Ekkor felriadtam. Szinte még  éreztem a  szája jeges 
érintését a számon. 
Eve karórája csipogni kezdett, mire Celina összerezzent. 
- Ezután mit tett? - kérdezte Eve. 
- Hogy mit tettem... Nos, megvártam, amíg elmúlik a 
kezem reszketése, és bevettem egy altatót. Próbáltam meggyőzni magam, hogy csak rémálmot láttam. Persze tudtam, 
hogy ez látomás volt, de meg akartam győzni magam az ellenkezőjéről. A képességeim eddig még sohasem repítettek el 
ilyen sötét helyre, és nagyon féltem. Bevettem egy altatót, és 
próbáltam kizárni az elmémből mindazt, amit  láttam. Tudom, ez gyávaság, de sohasem állítottam, hogy bátor lennék. 
Nem akarok bátor lenni, főleg akkor nem, ha ilyesmivel kell 
szembenéznem - emelte fel ismét a csészéjét. - Ma reggel 
bekapcsoltam a képernyőt. Először el akartam kerülni a hírcsatornát, de valami arra kényszerített, hogy ellenőrizzem 
magamat. Tudnom kellett az  igazságot. Láttam a riportot. 
Bemutatták a lány fényképét is... azé a csinos, barna hajú lányét, akit álmomban láttam. A nevét is mondták. Nem akartam  idejönni. A legtöbb rendőr született szkeptikus. Éppen 
ezért tudják végezni a dolgukat. Ennek ellenére eljöttem. 
- Az állítja, látta... Mármint álmában látta az áldozatot. 
De a támadóját nem? 
- Csak a...  Maga úgy fogalmazna, hogy csupán a lényegi 
valóját láttam. Egy alakot - nyelt nagyot Celina. - Eletemben 
nem rettentem még meg semmitől úgy, mint tőle. Komolyan 
mondom, hogy nem akartam megkeresni magát.  El akartam 
felejteni mindent, pedig ettől gyengének és mocskosnak éreztem  magam - emelte fel a kezét,  és játszani kezdett a nyakláncával. Eve látta, hogy a körmét mélyvörös, csillogó lakk 
borítja, amelyre fehérrel félhold alakú ábrát festettek. - Azért 
kerestem fel, mert Louise mesélt már magáról. Megpróbálok 
segíteni. 
- Hogyan gondolja a segítséget? 
- Talán többet látnék, ha megérinthetnék valamit, ami a 
gyilkoshoz tartozott,  vagy  valamit, amit ő is megérintett. 
Nem tudom - suhant át ingerült árny az arcán. - Ez nem az 
én szakterületem. Ismeretlen ösvényre  léptem, és maga sem 
könnyíti meg a helyzetemet. 
-Az  én dolgom a nyomozás, Ms. Sanchez, nem pedig 
az, hogy megkönnyítsem a helyzetét. 
- Utánam aztán nyomozhat, amennyi csak jólesik - vágott  vissza Celina. - Csak azt mondtam el, amit tudok. Tudom, hogy a férfi, aki elkövette a gyilkosságot, hatalmas, vagy 
legalábbis ezt hiszi magáról. Tudom, hogy erős. Nagyon 
erős. Tudom, hogy őrült. Azt is tudom, hogy nem ez a nő, 
nem Elisa Maplewood volt az első áldozata. Gyilkolt már korábban is, és nem akarja abbahagyni. 
- Honnan tudja? 
- Nem tudom úgy elmagyarázni, hogy meg is értse - hajolt előre Celina. - Ezt érzem róla. Gyűlölte azt a lányt, és ez 
az érzés egyszerre tölti el izgalommal és félelemmel. Gyűlölet 
és félelem, félelem és gyűlölet. Ezek a legelsöprőbb érzései. 
Gyűlöli a nőket, de egyben  fél is tőlük. Fogalmam sincs, miért jelentek meg az álmomban. Talán egy korábbi életemben 
kapcsolatba kerültem ezzel a lánnyal, vagy egy későbbi  életünkben  fogunk kapcsolatba kerülni. Félek. Viszont sokkal 
jobban félek attól, hogy valamiképp a gyilkossal állok kapcsolatban. Segíteni akarok, hogy elkapja, mert beleőrülök, ha 
nem teszem. 
- És mi a helyzet a tiszteletdíjával? 
Celina remegő mosolyra húzta az ajkat. 
-Nagyon drága vagyok. De ezt most ingyen csinálom. 
Pro bono. Egyeden feltétellel. 
-Mi az? 
- A nevem semmilyen körülmények között nem kerülhet 
nyilvánosságra. Nem akarom, hogy bárki is megtudja, kivéve 
azokat, akiknek feltédenül szükséges, hogy én is részt veszek 
a nyomozásban. Nem csupán azért, mert bosszantónak találom ezt a fajta nyilvánosságot, nem csupán azért, mert ezáltal 
olyan ügyfelek is felfigyelnének rám, akiket eddig sikerült elkerülnöm, hanem főleg azért, mert félek tőle. Félek a gyilkostól. 
- Majd értesítjük, ha szeretnénk igénybe venni a szolgáltatásait. Köszönöm, hogy ide fáradt. 
Celina félig nevetve állt fel. 
- Mindig ilyen kemény? 
- Mondja meg. Elvégre maga a látnók. 
- Nem tudok olvasni a  gondolatokban - vágott vissza 
Celina, és hátradobta a haját. - És nem  olvasok az emberekben a beleegyezésük nélkül. 
- Megígérem, hogy az  enyémet sohasem  kapja meg. 
Most dolgom van, Ms. Sanchez. Fontolóra veszem, amit elmondott és felkínált. Majd megkeresem. 
- Úgy tűnik, Louise mégiscsak tévedett. Nem kedvelem 
magát - viharzott ki Celina. 
- Kicsit kemény voltál vele - jegyzete meg Peabody. Nem hiszel neki? 
- Azt nem mondtam. Nem nyilvánítok véleményt róla, 
amíg alaposan utána nem néztünk, hogy valójában kicsoda. 
Ellenőrizd! 
- Nem kapott volna engedélyt, ha szerepelne a bűnügyi 
nyilvántartásban. 
- Csak akkor nem  kapott volna engedélyt, ha jogerős ítélet születik ellene - javította ki  Eve, és megindult kifelé. Nézz utána. Méghozzá alaposan. Louise Dimattót is meglátogatjuk. Hallani akarom a véleményét. 
-Jó ödet. Persze neked minden ödeted jó - tette hozzá 
Peabody, amikor Eve megfordult, és jeges pillantásokat  lövellt feléje. - Ha nem akad fent a rostán, elfogadod a segítségét? 
- Még egy kétfejű, beszélő majom segítségét is elfogadnám, ha segít elkapni ezt a fickót. Most viszont térjünk vissza 
az unalmas munkához, amelyet a megszokott, unalmas módszereinkkel kell elvégeznünk. 
Először a halottasházba mentek.  Eve tudta, hogy mindig 
számíthat Morrisra, a vezető patológusra. Morris tisztességesen végezte a munkáját, ráadásul az ilyenkor szinte elengedhetetlen, bürokratikus hercehurca nélkül. 
Morrist a boncteremben találta. A köpenye alatt háromrészes,  acélkék öltönyt viselt.  Amikor Eve közelebbről is 
megnézte, látta, hogy a mellényét absztrakt, meztelen nőalakok díszítik. 
Morris csak akkor  öltözött ki, amikor  alapos  okot talált rá. 
Hosszú, sötét haját lófarokba fogta. A bőrén még mindig 
látszott, milyen szépen lebarnult nyaralás alatt. Pillanatnyilag 
viszont folyékony kesztyűvel védett kezéről  vér és különböző testnedvek csöpögtek. Munka közben jókedvűen dudorászott. 
Amikor Eve és Peabody beléptek, hátranézett a válla felett,  és üveg mögé rejtett,  mandulavágású szemében vidám 
szikra csillant. 
- Csaknem egy húszasomba kerültél. 
- Hogy érted ezt? 
- Fogadtam Fosterrel, hogy még tizenegy előtt ideérsz. 
Nem sok híja volt, de nyertem. 
- Feltartott egy médium. Neked mi a véleményed a természetfeletti dolgokról? 
-Szerintem  minden ember különleges képességekkel 
születik,  és ezek  egy részét nagyon nehéz  megmagyarázni. 
Ellenben  határozottan kijelentem, hogy azoknak az embereknek a kilencven százaléka, akik médiumnak állítják be magukat, nyomorult csaló. 
- A magam részéről magasabbra tenném a mércét, de a 
többiben egyetértünk - nézett le Eve a testre. - Mit látsz? 
- Egy roppant szerencséden fiatal lányt, aki már nem lát 
semmit. Vagy éppen ellenkezőleg: immár mindent lát. Attól 
függ, miben hisz az ember. Súlyos sérülések - kezdte -, amelyeket még a halál beállta előtt szenvedett el. A támadója alaposan  elverte, Dallas. Meg is erőszakolta,  de nem találtam 
spermanyomokat. Biztosan óvszert húzott. A halál oka fulladás. A nyakára tekert zsinór a gyilkos fegyver. A szemét már 
csak ezután vágta ki. Tiszta, precíz bemetszésekkel. Gyakorlott kézzel. 
- Mennyire precíz? Sebészi? 
- Ha egy orvos  a gyilkos, úgy értem, sebész, akkor nem a 
szakma legjobbja.  Inkább úgy  mondanám, hogy gyakorlottan, de nem kivételes tehetséggel forgatja a lézerszikét. Számos apró, de teljesen felesleges vágást is ejtett - intett egy 
mikroszemüveg felé. - Megnézed? 
Eve szó nélkül feltette a műszert, és Morris mellett ő is a 
holttest fölé hajolt. 
- Látod? Itt. Meg itt is - intett  fejével a képernyő  felé, 
ahol Peabody is megcsodálhatta az alaposan felnagyított vágásokat.  - Nem tökéletes.  Szerintem kicsit remegett a keze. 
Testfolyadékot is találtam. Kicsit belevágott a bal szemgolyóba, habár ezt még a laborból Dickie-nek is meg kell erősítenie. 
-Oké. 
- Sernmilyen nyomot nem  sikerült találnom,  ami a gyilkostól származik. Csupán fűfoltokat, sarat,  és pár szőrszálat, 
de  egyik  sem embertől  származik.  Erre  is  ráuszíthatod 
Dickie-t. Talán kutyaszőr,  de  csak találgatok, mivel  tudom, 
hogy volt egy kutyája. Minden vér a sajátja. 
- Ez nagyon rossz hír. Szövetszálak? 
-A körme alatt akadt néhány, de nem idegentől származnak. Nem adta meg könnyen magát. Ez itt nem a labor, 
de úgy vélem, a saját ruhájából szakadtak ki. Talán akad köztük, ami a gyilkos ingéből, mivel egyes darabokon folyékony 
kesztyű nyomait találtam. 
,, Eve felegyenesedett, és levette a mikroszemüveget. 
- Találkoztál már ilyen esettel? 
-Az én  pozíciómban mindennel találkozik az ember, 
legalább egyszer. De egészen pontosan ilyet még én sem láttam. És te? 
- Úgy még én sem, hogy minden részlet együtt volt. 
De az ösztönei azt súgták, hogy még fog. 
- A nő teljesen tiszta, Dallas. Mármint Sanchez. Még sohasem tartóztatták le, és nem szerepel a bűnügyi nyilvántartásban - olvasta fel Peabody, miközben a külváros felé tartottak. - Akarod hallani az életrajzát? 
- Csak a lényeget. 
- 2026. február 3-án született Madisonban, Wisconsin államban. Brrr. A  szülei Cancunban élnek. Ez  már sokkal 
jobb! Egyke.  Magániskolába járt. Három éven keresztül élettársi kapcsolatban élt egy férfivel. Ennek a kapcsolatnak tizennégy hónappal ezelőtt lett vége. Nincs gyereke. Bejegyzett, engedéllyel rendelkező médium. Önálló vállalkozásban 
dolgozik. 
- Mikor kapta meg az engedélyét? 
-Tizenöt éve. Nincs vele  semmi baj. Zajlott ellene néhány polgári per, de mindegyikben az ő javára döntöttek. Ha 
az ember médiumként dolgozik, teljesen normális, ha időnként beperelik. Ha valami nem úgy alakul, ahogy számították, 
az emberek felhúzzák magukat, és máris rohannak a bíróságra. 
- Az emberek legszívesebben még a  felhőket is beperelnék, ha az eső elmossa a pikniket. 
- Privát konzultációkat és csoportos szeánszokat is tart. 
Ráadásul mindebből nagyon jól megél. Hétszer vagy nyolcszor annyit keres, mint egy alulfizetett nyomozó. A Sohóban 
lakik, már tizenkét éve, de az Oyster-öbölben is van egy lakása. Szép. Számomra ez  úgy hangzik, hogy  minden teljesen 
törvényes  körülötte. 
- Huhu. Elérted Louise-t? 
- Ma a menhelyen dolgozik. 
- Ó - sóhajtott csalódottan Eve, mert titkon reménykedett, hogy a Canal Street-i klinikára kell kimennie, ha beszélni 
akar vele. Eddig még nem járt a menhelyen, amit Roarke alapított az otthonukból menekülő nők megsegítésére. - Először az áldozat lakására megyünk. Utána, ha marad elég 
időnk, beszélünk Louise-zal. 
- Én is szívesen megnézném már a Dochas-t - jegyezte 
meg Peabody. - Charles  szerint Louise teljesen odavan érte. 
- Szoktál  beszélni Charlesszal? 
- Persze,  olykor-olykor. 
Mivel  Charles, a hivatásos társalkodó és bárcás régebben 
Peabodynak,  most pedig Louise-nak udvarolt, Eve ezt különösen hátborzongatónak találta. 
Mint ahogy az emberi kapcsolatokat általában. Beleértve 
a sajátját is. 
- Véletlenül nem volt szerencsénk a zsineggel? 
- Ha szerencsének nevezed  azt a tényt,  hogy egyedül 
Manhattanben harminc  kiskereskedésben lehet kapni, akkor 
igen. Megszereztem a gyártók és a nagykereskedők címét.  Ez 
a zsinór nagyon elterjedt, Dallas, sok kézművesbolt és rövidáru-szaküzlet tart belőle.  A jobb áruházakban csomagoláshoz 
használják. Nehéz lesz rájönnünk,  hogy honnan szerezte a 
gyilkos. 
- Ha könnyű lenne, mindenkiből lehetne nyomozó. 
Messze nem  bizonyult könnyű feladatnak ismét kikérdezni 
Deann Vanderlea-t. Nagyon kimerültaek tűnt, mintha beteg 
lenne, és látszott rajta, hogy az aggodalom és a gyász hatalmas súllyal nyomja a vállát. 
- Elnézést kérek, hogy ismét magára kell törnünk. 
- Semmi baj. Luther, a férjem amúgy is késik. A légi közlekedésben is lehetnek dugók. Persze, könnyebben menne, 
ha itt lenne. Én szinte akarva sem csinálhatnám rosszabbul intett a nappaliban felállított fotelek felé. A köntöst egy esetlen, fekete nadrágra és egy fehér, túlméretezett ingre cserélte, 
ám a haja még mindig kócosan meredt az  égnek, és Eve-nek 
az is feltűnt, hogy mezítiáb  sietett eléjük ajtót nyitni. - Nem 
aludtam semmit, és már nem sok hiányzik ahhoz, hogy öszszeessek. Van valami újság?  Megtalálták Elisa gyilkosát? 
- Nem. A nyomozás folyik, és igyekszünk minden lehetséges információt összeszedni. 
- Azt hiszem, túl sokat vártam - nézett körül zavartan 
Deann. - Főzhetek egy kávét, vagy teát. Vagy valamit. 
- Ne zavartassa magát - szólalt meg kedvesen Peabody. 
Ezt a hangot Eve sohasem tudta ilyen könnyedén megütni. Szívesen elkészítem, ha kér valamit. 
-Nem. Köszönöm, nem. Vonnie... Vonnie megint elaludt. Zannával együtt. Fogalmam sincs, felfogta-e, hogy az 
anyja már soha többé nem  jön vissza. Csak  zokogott, és zokogott. Mindnyájan sírtunk. Annyira  kimerült, hogy  elaludt. 
Agyba fektettem, mint ahogy Zannát is. Most együtt alszanak, így egyikük sem ébred egyedül. 
-A  kislánynak  szüksége lesz  egy tanácsadóra,  Mrs. 
Vanderlea. 
- Igen - bólintott Peabody felé Deann.  - Már intézkedtem. Azt akarom, azt szeretném... Istenem. Lutherrel együtt 
szeretnénk elrendezni Elisa temetését, de nem vagyok biztos 
benne, kivel kell beszélnem, vagy mikor, vagy..  Le kell foglalnom magam valamivel -  borzongott meg. - Amíg elfoglalom magam, nem omlok össze. 
- Megkérek valakit, hogy hívja fel magát - mondta Eve. 
-Jó. Már felvettem a kapcsolatot az ügyvédünkkel, hogy 
intézze el, ideiglenesen nálunk helyezzék el Vonnie-t, és amilyen hamar csak lehet, indítsa  el az örökbefogadási eljárást. 
Nem szabad,  hogy bárki is kiszakítsa őt arról az egyeden 
helyről,  amit az otthonaként szeret. Már beszéltem Elisa szüleivel, vagyis az anyjával és a mostohaapjával. Az  anyja... csuklott el a hangja, majd vadul megrázta a fejét, mintha csak 
azt akarná kifejezni, hogy ezt  a luxust nem engedheti meg 
magának.  - Ma idejönnek, hogy leüljünk, és megbeszéljük, 
mi lenne a legjobb. 
- Elisa biztosan hálás lenne magának,  ha látná, ahogy 
gondját viseli a lányának. Ha látná, ahogy megpróbálja segíteni a munkánkat. 
- Igen -  húzta  ki magát  ültében,  Eve  szavait hallva 
Deann. - Legalábbis remélem. 
- Mit tud Ábel Maplewoodról, Elisa vér szerinti apjáról? 
- Véleményem  szerint  nehéz  eset,  de  jó  kapcsolatban 
volt Elisával. Még nem tudtam elérni, hogy elmondjam neki, 
mi történt a  lányával. Elutazott, valahová  nyugatra. Omahába, Idahóba, Utahba... Annyira szétszórt vagyok - túrt 
bele a hajába mind a két kezével. - Több mint egy hétig oda 
lesz. Azt  hiszem,  a  testvéréhez  ment látogatóba.  Jobban 
mondva az az igazság, hogy most rajta akar élősködni egy kicsit. Elisa mindig adott neki a pénzéből. Az  anyja azt mondta, megpróbálja elérni. 
- Sokat segítene, ha tudnánk, pontosan hová is  utazott. 
Csak a rutin kedvéért. 
- Utánakérdezek,  és megtudom. Tisztában vagyok vele, 
hogy át kell kutatniuk Elisa lakrészét. Épp ezért fektettem le 
a lányokat Zanna szobájában - akart felállni, de Peabody a 
vállára tette a kezét. 
-Inkább  maradjon  itt, és próbáljon pihenni. Tudjuk, 
merre találjuk Elisa szobáját. 
Amikor elhagyták a nappalit, Eve kiadta a parancsot: 
- Felvevő bekapcs, Peabody! 
így léptek be az apró, kellemes, napaliba. A  földön néhány játék hevert, és egy kosár, benne vörös párnával. Eve 
úgy vélte, ez lehetett a kutya fekhelye. 
Tovább mentek Elisa hálószobájába. 
-Jegyezd meg, hogy az ENyÜ vizsgálja át a linkjét, és a 
számítógépét - lépett Eve az öltözőasztalhoz, és elkezdett 
kutatni a fiókokban. 
Már korábban is sejtette, hogy Elisa egy keményen dolgozó, a dolgait rendben tartó nő volt. Ez a benyomása a kutatás folyamán egy cseppet sem változott. Rengeteg bekeretezett fényképet talált, a legtöbb Elisa kislányáról készült. Valamint virágot, és apró  csecsebecséket, amelyekkel  minden 
nő szereti körülvenni magát. 
Saját maga ellenőrizte az ágy mellett álló linket, lekérte az 
utolsó hívás adatait. Az anyja kereste Elisát, és Eve végighallgatta  a szeretetteljes  párbeszédet, amelynek a végén egy 
kislány is beszaladt a képbe, miközben egyre csak azt ismételgette, hogy beszélni akar a nammamával. 
- Dallas, azt hiszem, találtam valamit - emelt fel Peabody 
egy kosarat, amit a nappaliban talált, a képernyő alatti polcon. 
-Mi az? 
- Varrókosár. A lány szeretett varrogatni - emelt fel egy 
spulni zsinórt Peabody, amely ugyan nem vörös volt, de nagyon hasonlított arra, amivel Elisát megfojtották. 
Eve közelebb lépett, hogy alaposabban szemügyre vegye, 
de ebben a pillanatban egy göndör, világosszőke hajú, pufók 
arcú kislány lépett be a szobába. 
- Ez az anyué. Nem szabad hozzányúlni az anyu varrókosarához. 
- Izé... 
- Majd én - súgta Peabody,  miközben  Eve  kezébe 
nyomta  a kosarat, és leguggolt a gyerek elé. - Szia. Ugye, te 
vagy Vonnie? 
A gyerek behúzta a nyakát. 
- Nem szabad idegenekkel beszélnem. 
-Ezt nagyon jól mondod, de  rendőrökkel beszélhetsz, 
igaz? - adta a kislány kezébe a jelvényét Peabody. - Ugye, az 
anyukád mesélt neked a rendőrökről? 
- Ok segítenek az embereken, és fogják meg a rosszfiúkat. 
-Ahogy mondod. Peabody nyomozó vagyok, ő pedig 
Dallas hadnagy. 
- Mijaz a hannagy? 
- A munkája - válaszolt azonnal Peabody. - Azt jelenti, 
hogy ő egy rendőr, aki már rengeteg rosszfiút megfogott. 
- Oké.  Nem találom az anyut. Deann néni alszik. Megtalálod az anyumat? 
Peabody a kislány feje felett Eve szemébe nézett. 
- Miért nem keressük meg inkább Deann nénit? - javasolta. 
- Ö alszik - remegett meg Vonnie szája. - Azt mondta, 
hogy egy rossz bácsi bántotta az anyut, és ezért nem tud hazajönni. De én azt akarom, hogy jöjjön haza. Most rögtön! 
- Vonnie... 
Ám a kislány  ellökte magától Peabody kezét, és Eve elé 
állt. 
- Tényleg bántotta egy rossz bácsi az anyut? 
-Jobb lenne, ha most velem jönnél, Vonnie. 
- Tőle  akarom hallani - mutatott apró ujjával Eve felé, 
miközben felhúzta az alsó ajkát. - 0 a hannagy. 
Jézusom, gondolta Eve. Ó, Jézusom. A fejével intett Peabodynak, hogy kerítse elő Deannt, majd leguggolt a gyerek 
elé, éppen úgy, ahogyan korábban Peabody. 
- Igen.  Nagyon sajnálom. 
- Miért? 
- Nem tudom. 
A kislány búzavirágkék szemébe könnyek gyűltek. 
- Elment a doktorhoz? 
Eve Morrisra gondolt, az acélasztalra, és a halottasház rideg, éles fényű lámpáira. 
- Nem egészen. 
-Ha az ember doktorhoz  megy, utána sokkal jobban 
lesz. Anyunak is doktorhoz kell mennie. Ha nem jöhet haza, 
el tudsz vinni hozzá? 
- Nem. Olyan... Olyan helyen van, ahová nem mehetünk utána. Csak annyit tehetek, hogy megtalálom azt az embert, aki bántotta, hogy megbüntessék érte. 
- A szobájában kell maradnia? 
- Igen. Akkor nem bánthat senkit. 
- Utána hazajön az anyu? 
Eve  tehetetlenül  felnézett,  és  amikor megpillantotta 
Deannt, elöntötte a megkönnyebbülés. 
- Vonnie. Gyere ide, kislányom. 
- Az anyut akarom! 
- Tudom, kicsikém. Tudom - ölelte magához  szorosan a 
kislányt Deann,  aki a vállára hajtotta a fejét, és keserves zokogásban tört ki. - Elaludtam. Elnézést. 
- Tudom, hogy most nagyon nehéz. Tudom, hogy nem a 
legjobbkor, de meg kell kérdeznem, nem tudja véletlenül, hol 
vásárolta Elisa az anyagot a varrókosarába? 
- A varrókosarába? Itt is, ott is. Szeretett kézimunkázni. 
Engem is  próbált megtanítani  rá, de reménytelen eset vagyok. Van  egy bolt a Harmadik sugárúton... Istenem, mi is a 
neve...  Varr Oda. És egy nagy  bolt a Union Square mellett. 
Azt hiszem, a Mindentvarr. Na meg a Sky Maliban is vásárolt 
időnként. Elnézést - ringatta Vonnie-t, miközben a haját simogatta. - Amikor Elisa elment itthonról, és beugrott egy 
boltba, ritkán jött haza üres kézzel. 
- Meg  tudja mondani, hogy ezt hol vette? - emelte ki 
Eve a kosárból a zsinórt. 
- Nem, nem tudom. 
- Intézkedni fogok, hogy vigyék be a linkjét és a számítógépét. Minden hívását innen, ebből a szobából intézte? 
- Lehet, hogy a ház többi linkjéről is felhívta időnként az 
anyját. De dolgozni a saját számítógépén dolgozott. Ne haragudjon, de meg kell nyugtatnom Vonnie-t. 
- Menjen csak, nyugodtan - nézegette Eve a zsinórt. 
- Ez jó nyom - vélte Peabody. 
- Mindenesetre nyom - tette be egy műanyag zacskóba. 
- Gyerünk, próbáljuk lenyomozni. 
A bejárati ajtó abban a pillanatban nyüt ki, amint Eve 
visszament a nappaliba. A  belépő férfinak  döbbenetes, 
aranyszőke haja volt,  amely csak  még jobban  kiemelte sápadt, fáradt arcát. Látta, ahogy Deann felugrik:  a kanapéról, 
ahol Vonnie-t ringatta, és szinte futva indul meg feléje. 
- Luther.  Ó, Istenem, Luther. 
- Deann - ölelte magához Luther a feleségét, és a gyereket, és Deann vállára hajtotta a fejét. - Biztos, hogy nem tévedés? 
Deann megrázta a fejét, miközben keservesen zokogott. 
Eve  úgy vélte, most tört ki belőle az órák óta visszafojtott sírás. 
- Elnézést, hogy betörtem az otthonába. Dallas hadnagy 
vagyok. 
Luther felemelte a fejét. 
- Igen.  Igen,  megismertem. Deann? Édesem, vidd be 
Vonnie-t a hálószobába - csókolta meg őket. 
- Hadd fejezzem ki őszinte részvétem, Mr. Vanderlea. 
- Luther,  ha kérhetem. Miben segíthetek? Tehetek egyáltalán valamit? 
- Sokat segítene, ha válaszolna néhány kérdésemre. 
- Igen. Rendben - nézett a felesége után Luther. - Nem 
tudtam hamarabb jönni. Egy örökkévalóságig tartott az út. 
Deann elmondta... Még most sem értem. Elisa... kiment, 
hogy megsétáltassa a kutyát, és... Deann szerint megerőszakolták és meggyilkolták. Megerőszakolták és meggyilkolták, 
közvetlenül itt, a parkban. 
- Elisa elpanaszolta volna magának, ha zaklatták volna, 
vagy aggasztaná valami? 
- Igen - felelt Luther tétovázás nélkül. - Ha nem is nekem,  de  Deann-nek mindenképpen. Nagyon  közel álltak 
egymáshoz. Mi... Mi egy nagy család voltunk - ült le Luther, 
és lehajtotta a fejét. 
- Közel került Ms. Maplewoodhoz? 
- Ezzel azt akarja kérdezni, hogy lefeküdtem-e vele. Előre tudtam, és felkészültem arra, hogy ne háborodjak fel. Legalábbis próbálok nem felháborodni. Nem csaltam meg a feleségemet, hadnagy.  Különösen nem  egy ilyen  gyönge,  sebezhető nővel, az egyik alkalmazottammal, akit  nagyon  szerettem, és aki nagyon keményen dolgozott, hogy tisztességes 
életet biztosítson a lányának. 
- Nem azért kérdeztem, mert meg akartam sérteni. Sebezhetőnek jellemezné Ms. Maplewoodot? 
Luther két ujjával megszorította az orrnyergét, majd leejtette a kezét. 
-  Egyedül nevelte a kislányát, a férje kihasználta, anyagilag tőlem függött, ami azt illeti, tetőt is  tőlem kapott a feje 
fölé. Nem mintha nem találhatott volna magának másik állást. Keményen megfogta a  munka végét. Ellenben nem biztos, hogy talált volna olyan munkahelyet magának, ahol a kislánya  a mienkéhez hasonló otthonban nő fel, olyan emberek 
között, akik szeretik.  Elisa számára Vonnie volt az első. 
-  Nem fenyegette meg a volt férje? 
Luther elmosolyodott, de a tekintete komoly maradt. 
- Többé már nem. Elisa erős nő volt, akitől már megkapta, amit érdemelt. 
-  Ismer olyan embert, aki bántani akarta? 
- Az égvilágon senkit. Ez az igazság. Még most sem tudtam felfogni, legalábbis nem egészen, hogy valaki mégis megtette.  Tudom, hogy  sok a dolga, de nekem is. A feleségemnek és a kislányomnak szükségük van rám. Nem folytathatnánk később ezt a beszélgetést? 
- De igen. Ezt magammal viszem - mutatta meg a zsinórt Eve. - írhatok róla egy elismervényt. 
- Nem szükséges - állt fel Luther, és megdörzsölte az arcát. - Azt hallottam, hogy maga nagyon jó nyomozó. 
- Igen, jó vagyok. 
- Most magától függök - nyújtotta Eve felé a kezét Luther. - Mindannyian magától függünk. 
A belváros felé menet beugrottak néhány  manhattani kézimunkaüzletbe. Eve-nek eddig fogalma sem volt arról, hogy 
ilyen sokan  foglalkoznak olyan  tárgyak elkészítésével, amelyeket készen is lehet venni. Amikor ezt bevallotta, Peabody 
mosolyogva végigsimított egy gombolyag csillogó szalagon. 
- Nagyon élvezetes, ha az ember saját maga készíti a tárgyait. Kiválasztja a megfelelő színeket, az anyagot, megtervezi a  mintát... Egyénivé varázsol egy  tárgyat, amely úgy néz 
ki, mintha életre akarna kelni. 
- Ha te mondod. 
- A családomban rengeteg kézműves és művész van. Ez 
együtt jár a hippifilozófiával. Nekem is ügyes a kezem, de 
sajnos nincs sok időm ilyesmire. Viszont még mindig megvan  az a teababám, amit tízéves koromban a nagyanyám segített horgolni. 
- Még csak azt sem tudom, miről beszélsz. 
- Mire gondolsz? A teababára vagy a horgolásra? 
-Mindkettőre. De nem  is  érdekel  -  vizsgálta  Eve az 
anyagoktól és késztermékektől  roskadozó polcokat.  - Nagyon sok eladó emlékezett Maplewoodra azok közül, akikkel 
beszéltünk. Viszont nem sok férfit lehet látni ezekben a boltokban. 
- A kézimunka még mindig elsősorban a nők elfoglaltsága. Ez  helytelen. Varrni nagyon megnyugtató. Jonas bácsikám olyan sebesen kötött, mint a szélvihar, és mindig azt állította, hogy  attól olyan  egészséges és életerős még százhat 
éves korában is. Vagy hét. Talán nyolc is megvolt. 
Eve oda sem figyelt Peabodyra. Megindult kifelé a boltból. 
- Ami azt illeti, eddig még egyeden bolti alkalmazott sem 
emlékezett arra, hogy valaki zaklatta volna Elisát, vagy bármelyik vásárlójukat. Senki sem kérdezősködött utána, nem 
ólálkodott körülötte. Kell lennie kapcsolatnak a két ugyanolyan zsinór között. 
- A gyilkos bármikor, bárhol megvehette. Talán megpillantotta Elisát az egyik boltban, és később  visszament oda, 
hogy magának is vegyen az anyagból. Ráadásul ilyesmit vásárokban is árulnak. Lehet, hogy ekkor futott össze Elisával. 
Fogadni merek, hogy  eljárt ezekre a rendezvényekre, sőt talán még a gyerekeket is magával vitte. 
-Jó ödet. Majd megkérdezzük Vanderlea-éket - állt meg 
Eve a járdán. A hüvelykujját beleakasztotta a farmere zsebébe, ujjaival lustán dobolt a derekán, miközben a körülötte tülekedő embereket figyelte. - De csak később. Most szükségük van egy kis nyugalomra. Pár saroknyira vagyunk a menedéktől. Kérjük ki Louise véleményét a boszorkányról. 
- A médiumok  nem feltétlenül  boszorkányok,  mint 
ahogy  a boszorkányok sem feltétlenül  médiumok. Hé, egy 
mozgóárus! 
- Várj, várj! - szorította a halántékára a kezét Eve, és felnézett az égre. - Látomásom támadt. Láttam, ahogy egy hatalmas szójadogot tömsz a szádba. 
- Eredetileg egy adag gyümölcskebabért és valami könynyű salátáért indultam, de most, hogy bogarat ültettél  a  fülembe, nem tudok ellenállni. 
- Tudtam. Hozz egy adag sült krumplit és egy Pepsit. 
- Tudtam - ismételte  meg  Peabody, de túlságosan boldoggá tette a gondolat, hogy időben ebédelhet, ezért az sem 
érdekelte, ha az egészért neki kellett fizetnie. 
Negyedik fejezet 
Eve arra gondolt,  az épületen egyáltalán nem látszik, hogy 
olyan emberek lakják, akik menekülnek valami elől. Az utcáról  egy szerény, de jól karbantartott, többlakásos bérháznak 
tűnt. Közepes költségű lakásokkal, ahol még kapus sem áll az 
ajtóban. Egy adagos bámészkodó még akkor sem vett volna 
észre ennél többet, ha veszi a fáradságot egy második pillantásra. 
Eve emlékeztette magát,  hogy pontosan  ez  volt a cél. 
Azok a nők és gyerekek, akik ide menekültek, nem akartak 
feltűnést kelteni. 
Ám ha az ember történetesen nyomozó, valószínűleg feltűnik neki az első osztályú biztonsági rendszer és a környéket 
minden irányban belátó, ügyesen álcázott kamerák, valamint 
a redőnyök, amelyek minden egyes ablakot eltakartak. 
Ráadásul ha ez a bizonyos nyomozó Roarke-ot is ismeri, 
akkor biztosra veheti, hogy minden bejáratot mozgásérzékelők és csúcskategóriájú riasztók vigyáznak. Hacsak odabentről  nem nyitották ki az ajtót, csupán az  léphetett be, aki átesett egy tenyérlenyomat-ellenőrzésen,  majd beütötte a megfelelő kódot. Emberek és droidok tartottak huszonnégy órás 
ügyeletet,  maga az épület pedig ellenállt minden behatolási 
kísérletnek. 
Nem csupán menedékhely volt, hanem valóságos erőd. 
A Dochas, ami kelta nyelven reményt  jelentett, éppen 
olyan biztonságot nyújtott a lakóinak - talán még nagyobbat 
is, hiszen  csak kevesen tudtak a létezéséről -, mint a Fehér 
Ház. 
Vajon ha annak idején, gyerekként tudott volna egy ilyen 
helyről, akkor bemenekül ahelyett, hogy törött karral, megverve, Dallas utcáin kóborol? 
Nem. A félelem távol tartotta volna a reménytől. 
Azóta okosabb lett, de még most is nyugtalanul lépett az 
ajtó  elé, mert tudta, hogy a sötétben patkányok rejtőznek. 
Számítani kell a támadásukra. 
Ennek ellenére a csengő felé nyújtotta a kezét. 
Mielőtt megnyomhatta volna, az ajtó kitárult. 
A szőke, életteli dr. Louise Dimatto üdvözölte őket. 
Egyszerű fekete inget és szoknyát viselt, amire halványkék  laborköpenyt vett. A bal fülében  két apró aranykarika 
csillogott, egy harmadikat pedig a jobb  cimpájába akasztott. 
Ügyes ujjain nem lehetett gyűrűt látni, csak a bal  csuklóján 
egy egyszerű, strapabíró órát. 
Semmi sem utalt arra, hogy gazdag, pedig volt mit a tejbe 
aprítania. 
Jól nézett ki, akár egy eperparfé, előkelő volt, akár egy 
kristálypohárnyi pezsgő, és született reformer, aki a  folytonos 
küzdelemre tette fel az életét. 
- Már nagyon ideje volt - ragadta  karon Eve-et, és behúzta a házba. - Arra gondoltam, fel kell hívnom a kilenc tizenegyet, ha ide akarlak csalni. Szia, Peabody. Ragyogóan nézel ki. 
Peabody arca felragyogott. 
- Kösz - mivel sok időt töltött azzal, hogy megtalálja azt 
az öltözéket, és a hozzá illő cipőt, amiben egyszerre látszik 
nyomozónak, és még kényelmes is. 
- Nagyon köszönöm, hogy szakítottál ránk egy kis időt kezdte Eve. 
- Időt mindig lehet szakítani. Nekem az a célom, hogy 
legalább huszonhat órából álljon a napom. Az éppen megfelelő lenne. Mit szólnál hozzá, ha körbevezetnélek? 
- El kellene... 
- Ugyan már - szorította meg erősen Eve kezét, aki úgy 
érezte, csapdába ejtették. - Hadd dicsekedjek egy kicsit. A 
rehabilitációs  rész teljesen elkészült, ennek ellenére Roarke 
továbbra sem korlátozza a kiadásokat. Annyit költünk díszítésre és  felszerelésre, amennyit csak akarunk.  Úgy nézek fel 
arra az emberre, mint egy istenre. 
- Aha, ez biztosan nagyon tetszik neki. 
Louise felkacagott, majd belekarolt egyik oldalról Eve-be, 
a másikról pedig Peabodyba. 
-Azt ugye meg sem kell említenem,  hogy a biztonsági 
rendszer tökéletes. 
- Nincs tökéletes biztonsági rendszer. 
- Vetkőzd le egy kicsit a  zsarumentalitásod - vitatkozott 
Louise, és csípőjével finoman meglökte  Eve-et.  - Idelent 
rendeztük  be  a közös helyiségeket. A konyhát, az ebédlőt, 
mellesleg nagyon finomakat eszünk, valamint a könyvtárat, a 
játszószobát, és azt a helyiséget, amit csak családi szobának 
hívunk. 
Miközben Louise az  ajtókat mutogatta, Eve  hangokat 
hallott. Nők és gyerekek beszélgetését.  Amitől mindig ideges 
lett, és kínosan érezte magát. 
Mindenről szinte kiáltott a nők jelenléte, noha a szeme 
sarkából mintha látott volna néhány kisfiút a konyha felé lopakodni. 
Tisztaság, virágillat, és valami kozmetikum érződött a levegőben. Eve úgy vélte, talán hajápoló lehet. Citrom, vanília 
és cukorka. Amikor ezeket a szagokat érezte, önkéntelenül is 
mindig egy csapat nő jutott az eszébe. 
Rengeteg szobát látott. A falakat élénk, vidám színekre 
festették. A kényelmes bútorokat úgy rendezték el, hogy ha 
valaki félre akar vonulni, azt könnyedén megtehesse, de lehetőség nyüt a beszélgetésre is. 
Azonnal észrevette, hogy a lakók között a családi szoba a 
legnépszerűbb. 
Nagyjából tucatnyi, különböző korú és bőrszínű nőt látott odabent. A heverőkön vagy a földön ültek a gyerekeik 
között. Egyesek beszélgettek, mások csak csendben nézték a 
képernyőt, vagy a kisbabájukat ringatták az ölükben. 
Eve  mindig  is csodálkozott azon, miért ringatják  az 
anyák állandóan a gyerekeiket, hiszen ezzel a folyamatos hintáztatással csupán annyit érnek el, hogy felfordul a kicsinyek 
gyomra, és villámgyorsan visszaadják azt, amit megettek. Valamelyik végükön. 
Mellesleg ez szemmel láthatóan nem is  tetszett minden 
gyereknek. Egyikük  ugyan elégedetten gügyögött,  ellenben 
két másik úgy bömbölt, mint a sziréna. 
Habár nem úgy tűnt, hogy ez bárkit is különösebben  érdekelne. Különösen nem a földön játszó vagy civakodó gyerekeket. 
- Hölgyeim! 
A beszélgetések elhaltak,  ahogy a nők egymás után fordultak az ajtó felé. A gyerekek becsukták a szájukat, mint egy 
kagyló. Csak a csecsemők folytatták a gügyögést vagy az ordítást. 
- Szeretném  bemutatni  Dallas  hadnagyot és  Peabody 
nyomozót. 
Egy pillanatnyi csöndet követően Eve látta a reakciót a 
nők arcán. Zsaruk. Látta a bezárkózást, az ideges pillantásokat, és azt is, ahogy közelebb húzzák magukhoz a gyermekeiket. 
Azt már tudják, hogy Louise a szövetségesük, a bántalmazóik pedig az ellenségük, de a zsaruk ismeretiének, és 
bármelyik oldalra állhatnak. 
- Dallas  hadnagy Roarke felesége, és ez az első látogatása 
nálunk. 
Ezt hallva néhányan megkönnyebbültek - ez világosan 
látszott az arcukon és a testtartásukon. Mások viszont továbbra is gyanakvóan méregették. 
Nem csak azért, mert különbözött a koruk és a bőrszínük. Különböztek az elszenvedett bántalmazások mértékében is. Friss és  már fakuló kék foltok. Gyógyuló csontok. 
Gyógyuló életek. 
- Szép helyre kerültek - nyögte ki végül. 
- Ez a hely egy csoda - állt fel az egyik nő, és kissé sántítva megindult Eve felé, aki negyvenévesre becsülte a korát. 
Az arcán látszott, hogy nemrégiben hatalmas verést kapott. Köszönjük - nyújtotta Eve felé a kezét. 
Eve nem akarta elfogadni. Nem akarta megérinteni ezeket a  nőket, de az ismeretlen olyan várakozóan  és hálásan 
nézett rá, hogy nem maradt más választása. 
- Én nem csináltam semmit. 
- Maga Roarke felesége. Bárcsak korábban eljöttem volna egy ilyen menedékre, vagy megkerestem volna a rendőröket, hogy segítséget kérjek, mielőtt a kislányomnak baja esik 
- intett egy göndör lány felé, akinek műanyag rögzítőkötés 
támasztotta a jobb karját. - Gyere, és köszönj Dallas hadnagynak, Ábra. 
A kislány engedelmeskedett, és annak ellenére, hogy szorosan átölelte az anyja  lábát,  kíváncsi  tekintettel méregette 
Eve-et. 
-A rendőrök  megállítják  azokat, akik bántani akarnak. 
Talán. 
- Aha. Megpróbálják. 
- Az apu bántott, ezért el kellett jönnünk otthonról. 
A törött csont roppanásának rettenetes a hangja. Es rettenetes fájdalommal jár. Émelygéssel és rosszulléttel. Vörös 
köd ereszkedik az ember szeme elé. 
Eve, miközben a kislányt nézte, újra átélte mindezt. Pedig a  legszívesebben elhátrált volna tőle. Messzire. Nagyon, 
de nagyon messzire. 
- Most már minden oké - mondta, de úgy zúgott a füle, 
hogy alig hallotta a saját hangját. 
- Bántotta az anyut. Teljesen megőrült, és nekiesett. De 
most nem maradtam a  szobámban, ahogy anyu mondta, 
ezért engem is bántott. 
-Eltörte a karját - öntötte el a könny a nő feldagadt 
szemét. - Ez ébresztett végre rá, hogy tennem kell valamit. 
- Ne hibáztasd magad, Marly - kérte Louise kedvesen. 
- Itt maradhatunk dr. Louise-zal, és senki sem üvöltözik 
velünk, vagy bánt minket. 
- Szép hely - hajolt le Peabody, egyrészt, hogy beszéljen 
a kislánnyal, másrészt, hogy elterelje Eve-ről a figyelmét, mivel észrevette, hogy a hadnagya kezd rosszul lenni. - Fogadni 
merek, hogy rengeteg elfoglaltságod akad. 
- Elvégezzük a házimunkát,  utána iskolába megyünk. 
Aztán lehet játszani. Az emeleten az egyik néninek most születik kisbabája. 
- Komolyan? - pillantott fel Louise-ra Peabody. - Éppen most? 
- Nemrég kezdett vajúdni. Berendeztünk odafent egy kiválóan felszerelt szülőszobát, és felvettünk egy szülésznőt. 
Teljes  munkaidőben. Ha meg tudod állni, Marly, még egy 
napig ne mászkálj arra. 
- Nem fogok. Már jobb. Sokkal jobb. Minden. 
- Komoly ügyben kell beszélnünk veled, Louise. 
- Rendben, csak... - hallgatott el Louise, amikor Eve 
szemébe nézett. - Jól érzed magad? 
- Persze. Remekül. Kicsit szorít az idő, ez minden. 
- Menjünk fel az irodámba - indult el Louise, és a lépcsőhöz közeledve megfogta Eve csuklóját. - Nyirkos a bőröd - mormolta. - A pulzusod pedig gyenge és szapora. Elsápadtál. Ugorjunk be az egyik vizsgálóba. 
- Csak fáradt vagyok - húzódott távolabb Eve a doktornőtől. - Csak két órát sikerült aludnunk. Nem orvosra van 
szükségem, csak beszélni szeretnék veled. 
- Oké, rendben, de egy szót sem szólok, amíg meg nem 
iszol egy proteinkoktélt. 
Az emeleten is zajlott az élet. Hangok szűrődtek ki a zárt 
ajtók mögül. És zokogás. 
- Terápiás ülések - magyarázta Louise. - Időnként mély 
érzelmi reakciót váltanak ki. Moira, volna egy perced? 
Két nő állt egy ajtó előtt, ami Eve szerint egy irodába 
vagy egy pszichológus kezelőjébe vezethetett. Egyikük feléjük fordult, tekintete gyorsan átszaladt Louise-on, és megállapodott Eve-en. Odasúgott valamit a társának, aki megölelte, majd megindult lefelé a folyosón. 
Eve tudta, kicsoda Moira OBannion, aki régebben Dublinben élt. Az a nő, aki ismerte Roarke anyját, és több mint 
harminc  év elmúltával elárulta neki, hogy az élete hazugsággal és gyilkossággal kezdődött. 
Eve-nek felkavarodott a gyomra. 
-Hadd mutassam be  Moira OBanniont. Moira, ők itt 
Eve Dallas és Delia Peabody. 
- Nagyon  örülöd  hogy  megismerhetem.  Remélem, 
Roarke jól van. 
-Jól. Remekül - indult el jeges verejtékpatak Eve gerince 
mentén. 
- Moira valóságos kincs. Úgy kellett őt ellopni. 
Moira felnevetett. 
- Én inkább  úgy mondanám,  hogy besoroztál. Nem 
sokban különbözött attól,  ahogy annak idején a dragonyosokat hadrendbe állították. Louise nagyon kegyeden is tud lenni 
- fordult vissza Eve felé. - Körbenéznek? 
- Nem egészen. Nem udvariassági látogatásra jöttünk. 
- Értem. Akkor az lesz a legjobb, ha hagyom, hogy elintézzék a dolgukat. Hogy van Jana? 
- A méhszáj négy centiméterre kitágult - felelt Louise. Nemsokára szülni fog. 
- Szólnál előtte? Mindnyájan izgatottan várjuk a babát mosolygott Peabodyra Moira. - Örülök, hogy megismerhettem magukat, és remélem,  gyakran fogunk találkozni. Adja át 
jókívánságaimat Roarke-nak - tette még hozzá Eve felé fordulva, majd félreállt az útjukból. 
-Mohra  nagyszerű nő - magyarázta Louise, miközben 
felkapaszkodtak a második emeletre. - Hatalmas változások 
történtek itt, amióta nálunk dolgozik. Most már képes vagyok. ..  Nevezzük sorozásnak... Besorozni ide  a város legjobb terapeutáit, orvosait, pszichológusait és tanácsadóit. Áldom a napot, amikor beviharzottál a külvárosi klinikára, ahol 
dolgoztam,  Dallas. Akkor léptem  arra a  kanyargós útra, 
amely végül ide vezetett - nyitott ki egy ajtót, és betessékelte 
a vendégeit. - Nem is beszélve arról, hogy közben Charlesszal  is találkoztam - lépett gyorsan egy szekrénykéhez,  és 
amikor kinyitotta az ajtaját, feltárult egy kisméretű hűtőszekrény. - Jut eszembe, meghívlak benneteket egy közös vacsorára. Mondjuk holnapután nyolckor, Charlesnál. Az ő lakása 
sokkal kényelmesebb  az  enyémnél.  Neked és McNabnak 
megfelel, Peabody? 
- Persze. Jól hangzik. 
- Roarke-kal már megbeszéltem - nyújtott  Eve és Peabody felé egy-egy üveg proteinkoktélt. 
Eve ugyan jobban örült volna egy pohár hideg víznek és 
egy  nyitott  ablaknak, amelyen  kihajolhat, hogy végre lélegzethez jusson. 
- Egy nyomozás kellős közepén járunk. 
- Értem. Az orvosoknak és a nyomozóknak nincs pontos  időbeosztásuk, és  időnként  kénytelenek lemondani a 
meghívásokat. De számítunk rád, hacsak nem kell sürgősen 
kivonulnod egy helyszínre. Most pedig ülj  le, és idd meg a 
proteinedet. Citromízű. 
Mivel úgy találta, hamarabb túlesik rajta, ha engedelmeskedik, Eve kinyitotta az üveget. 
Az iroda nagyságrendekkel jobb volt annál, mint amiben 
Louise  a régi klinikáján dolgozott. Tágasabb és jobban berendezett, mégis stílusos. 
-Jól néz ki a munkahelyed - jegyezte meg Eve. 
-Roarke ragaszkodott a tisztességes berendezéshez, és 
bevallom, nem  vitatkoztam vele sokat.  Itt a kényelem az 
egyik alapelvünk. Próbálunk minél otthonosabb környezetet 
teremteni. Azt akarjuk, hogy ezek a nők és gyerekek minél 
jobban érezzék magukat. 
-Jó munkát végeztél - ült le Peabody, és megkóstolta az 
italát. - Valóban otthon érzi itt magát az ember. 
- Köszönöm - figyelte Eve-et félrehajtott fejjel Louise. Már sokkal jobban nézel ki. Visszatért az arcodra a szín. 
- Kösz, doki - dobta Eve az üres palackot a hulladékmegsemmisítőbe. - Térjünk a tárgyra. Celina Sanchez. 
- Ö, Celina.  Elbűvölő asszony. Már nagyon régóta ismerem. Egy ideig osztálytársak voltunk. A családja éppen olyan 
gazdag, mint az enyém, és hozzám hasonlóan ő is fekete báránynak számít benne.  Ennyi természetesen már elég volt 
ahhoz, hogy összebarátkozzunk. Miért érdeklődsz utána? 
- Ma reggel meglátogatott. Azt állítja magáról, hogy médium. 
- Azért, mert valóban az - vonta össze Louise a szemöldökét, és töltött magának egy pohár szénsavas ásványvizet. Méghozzá nagyon tehetséges médium, aki hivatásszerűen űzi 
ezt a szakmát. Éppen ezért lett belőle a család fekete báránya. A rokonai helytelenítik és szégyellik a munkáját. Mint 
ahogy azt már említettem, nagyon konzervatívok. Miért keresett meg? Celina magánkonzultációkat és csoportos szeánszokat szokott tartani. 
- Állítólag szemtanúja volt egy gyilkosságnak. 
- Istenem! Jól van? 
- Nem volt személyesen jelen. Álmában látta. 
- Ö. Biztosan szörnyű élmény lehetett neki. 
- Ezek szerint te elhiszed. Ilyen egyszerűen - csettintett 
Eve az ujjával. 
-Ha Celina  felkeresett, és azt mondta, hogy látott egy 
gyilkosságot,  akkor valóban látott is  egyet - kortyolt bele 
Louise elgondolkodva az ásványvizébe. - Nem híreszteli a 
képességeit, de nem is rejti véka alá. 
- Az biztos, hogy nem - jelentette ki Eve. 
- Élvezi a munkáját. A szeánszai is inkább szórakoztatóak, mintsem komolyak. A villanyt sem kapcsolja le közben. 
Nem hallottam még arról, hogy ilyesmibe keveredett volna. 
Kit öltek meg? 
- Egy fiatal lányt, a Central Parkban.  Megerőszakolták, 
megfojtották, és megcsonkították. 
- Hallottam róla - ült le Louise a csillogó, nőies íróasztala mögé. - Viszont nem sok  részletet közöltek. A  tied az 
- Aha.  Celina több olyan tényt is megemlített, amelyek 
nem kerültek nyilvánosságra. Kezeskedsz érte? 
- Igen, kezeskedem. Kérdés nélkül hiszek neki. Tud segíteni a nyomozásban? 
- Egyelőre még fogalmam sincs. Mit tudsz róla? 
Louise  ismét felemelte  az  ásványvizet, ivott, és  közben 
gondolkodott. 
- Nem szeretem kiszolgáltatni a barátaimat, Dallas. 
- Nyomozó vagyok. Bármit mondasz, azzal nem  szolgáltatsz ki senkit. 
Louise  felsóhajtott. 
- Nos,  mint ahogy azt már említettem, egy gazdag, konzervatív családban született, és a rokonai nem  helyeslik azt, 
amit csinál. Nagy erőt és elszántságot feltételez az  emberről, 
ha képes szembeszállni a családjával - emelte meg a poharát, 
és ivott. - Az apja tagja a  mexikói arisztokráciának, de pár 
évvel ezelőtt az üzleti ügyei miatt Wisconsinba  költözött. 
Azóta  ugyan már visszamentek,  csak Celina maradt New 
Yorkban. Ez akkor történt, amikor egyetemre jártunk. Azért 
választotta ezt a várost, mert így több ezer mérföldre  lehet az 
övéitől, habár még mindig ugyanazon a kontinensen osztoznak - vonta meg a vállát, mielőtt folytatta. - Véleményem 
szerint egyenes, célorientált nő. Az egyetemen parapszichológiát és az ehhez kapcsolódó tárgyakat hallgatta. Mindent 
meg akart tudni a képességéről, amit csak lehet. Mint médium logikus, csaknem vonalas. Őszinte, megbízható. Az embernek őszintének kell lennie, ha több mint egy évtizeden keresztül meg akarja tartani a barátait.  Etikus. Sohasem hallottam még róla, hogy bántották volna,  vagy valaki megpróbálta 
rosszra használni a képességét. Ismerte az áldozatot? 
- Nem. Vagyis ő úgy fejezte ki magát, hogy ebben az életében nem. 
- Hmm. Emlékszem, egyszer elbeszélgettünk a kapcsolatokról, a múltról, a jelenről és a jövőről.  Tudom, hogy ez 
nem a te világod, de létező, és elfogadott elmélet, még egyes 
tudományos körökben is. 
- Mi a helyzet a személyes kapcsolataival? 
- Úgy érted, azokkal, amelyek többek, mint barátság. Pár 
évig együtt  élt  valakivel. Egy zenésszel. Kedves embernek 
ismertem  meg.  Nemrég szakítottak. Úgy  egy éve - vonta 
meg Louise a vállát.  - Nem tetszett. Szimpatikus embernek 
ismertem meg. 
- A neve? 
- Lucas Grandé. Sikeres. Több lemeze megjelent már, és 
stúdiózenészként is dolgozik. Videókat is csinált. 
- Miért szakítottak? 
- Miért fontos ez? 
- Minden fontos, amíg én úgy nem döntök, hogy mégsem. 
- Tulajdonképpen azért, mert kihűlt a kapcsolatuk. Többé már nem voltak boldogok egymással, ezért különváltak. 
- Kölcsönösen így éreztek? 
- Sohasem hallottam Celinától, hogy jobban szidta volna, 
mint egy adagos nő az élettársát, amikor szakít vele. Nem találkozunk túl gyakran,  mondhatni nem elégszer, de abból, 
amit láttam, azt mondanám, hogy jól viselte. Először szerették egymást, utána elmúlt a szerelem. Továbbléptek. 
- Említette neked Elisa Maplewoodot? 
- így hívták az áldozatot? Nem. Először a ma reggeli hírekben hallottam ezt a nevet. 
- Luther vagy Deann Vanderlea-t? 
- A régiségkereskedőket? - vonta fel érdeklődve Louise a 
szemöldökét. - Ismerem őket, persze csak futólag. Azt hiszem, az egyik bácsikám együtt golfozik Luther apjával, vagy 
valami ilyesmi. Elképzelhető, hogy találkoztak már valami 
rendezvényen. Miért? 
- Náluk dolgozott az áldozat. Mint bentlakó, háztartási 
alkalmazott. 
- Értem. Csak tapogatózol, Dallas. 
- Aha. De sohasem tudja az ember, mi akad a kezébe. 
- Biztosan  nagyon büszke vagy - jegyezte meg Peabody, 
amikor visszaültek a kocsiba. 
- Micsoda? 
- Erre a helyre - pillantott hátra a Dochas  felé. - Arra, 
amit Roarke tett. 
-Aha.  Arra költötte  a  pénzét, amiről a legtöbb ember 
még csak beszélni sem  szeret - indult el Eve. Peabody megfogta a karját. - Mi az? 
- Társak vagyunk, igaz? 
-Egyetlen  alkalmat sem  mulasztasz  el, hogy emlékeztess rá. 
- Barátok vagyunk. 
Eve gyanakodva dobolt ujjával a kormánykeréken. 
- Most valami csöpögős jelenet következik? 
- Minden embernek joga van a magánélethez. De a barátoknak és a társaknak ahhoz is joguk van, hogy  megismerjék 
a másik titkait. Nem akartál bemenni a menedékbe. 
Eve arra gondolt, hogy ennek nem lett volna szabad látszódnia rajta. 
- Mégis bementem. 
- Csak  azért, mert még azt is remekül csinálod, amit nem 
akarsz, amitől a legtöbb ember legszívesebben elmenekülne. 
Csak annyit akarok mondani, hogy ha nyomja valami a szívedet,  nyugodtan kiöntheted nekem. Ez  minden. Bízhatsz 
bennem, nem adom tovább senkinek. 
- Talán a viselkedésemmel hátráltattam a nyomozást? 
- Nem. Csak... 
- Egyeseknek lehetnek olyan titkaik, amelyeket nem lehet 
egy adag fagylalt mellett  megbeszélni - vágott be Eve egy 
kanyarba, majd megelőzve egy taxit, átszáguldott a sárgán. Éppen ezért nevezik ezeket magánügyeknek. 
-Oké. 
- Ha most duzzogni kezdesz, amiért nem sírom ki magam a válladon, akkor csak nyugodtan - kanyarodott el Eve 
céltalanul egy mellékutcába. - Ez a zsaruk dolga. Duzzognak, 
végzik a munkájukat, és  közben nem keresnek senkit, aki 
megveregetné a fejüket, hogy ugyan, ugyan. Nincs szükségem rá, hogy eljátszd a megértő barátot. Ezért... A francba, 
a francba! - rántotta félre  a kormányt, két parkolóhelyet is elfoglalva beállt a járda mellé, és figyelmen kívül hagyva a háta 
mögött felharsanó kürtkoncertet, felkapcsolta a Szolgálatban jelzést. 
- Kidőltem. Kibillentem  a lelki egyensúlyomból. Kiutat 
keresek. Egyiket se mondd ki előttem. Egyiket sem. 
- Felejtsd el. 
- Fáradt vagyok - bámult ki Eve a szélvédőn.  - A proteinital ellenére. Ráadásul feszült is, és egyszerűen nem találom rá a magyarázatot. Egyszerűen nem találom. 
- Minden oké, Dallas. Nem fogok duzzogni. Nem kényszerítelek semmire. 
- Nem, te  valóban nem  - soha nem is kényszerítettél, 
ismerte be magában  Eve. - Nem  beszélnél így velem, ha 
nem érdemelném meg. 
- Mert visszavágnál, mégpedig sokkal keményebben. 
Eve felkacagott, megdörzsölte az arcát, majd oldalt fofdult, és Peabody szemébe nézett. 
- A társam vagy, ráadásul a barátom is, és  mindkettőt 
remekül csinálod. Egy kicsit...  A  dilidokik  úgy  mondanák, 
kicsit megrendült a lelki egyensúlyom. De megbirkózom vele. Viszont elvárom, hogy  abban a pillanatban szólj,  amint 
észreveszel valamit a viselkedésemben, ami akadályozza a 
nyomozást. Különben, és erre nem csak a társadként, hanem 
a barátodként is kérlek, hagyj békén. 
-Oké. 
- Oké. Most pedig induljunk, mielőtt kitör a lázadás,  kirángatnak minket a kocsiból, és agyonvernek  a nyüt utcán. 
,  - Egyetértek. 
Egy teljes saroknyi távolságot csendben tettek meg. 
- Hazaviszlek - szólalt meg végül Eve. - Mindkettőnknek szüksége van egy kis alvásra. 
- Ezzel azt akarod mondani, hogy hazamész, és egyedül 
folytatod a nyomozást? 
- Nem - mosolyodott el halványan Eve. - Előbb beugrom Mirához, utána hazamegyek, és alszom  egy keveset. Ma 
este  még  dolgozni akarok  egy kicsit. Ha követni akarod a 
példámat, próbálj előásni még valamit a  zsinórról, és ellenőrizd, hol volt Ábel Maplewood a gyilkosság idején. 
- Megteszem. Mihez fogunk kezdeni Sanchezzel? 
- Majd kitalálom, csak alszom még rá egyet. 
Mivel a fejében összevissza  kavarogtak a gondolatok, Eve 
úgy vélte, ennél alkalmasabb időpontot keresve sem találna, 
hogy meglátogasson  egy dilidokit. Vagy rosszabbat. Bárhogy 
is, nem lett volna okos dolog lemondani az előre megbeszélt 
találkozót Mirával. 
Mira ugyan könnyen túltenné magát rajta, de  a titkárnője 
alaposan megbüntetné. 
Ezért  ahelyett, hogy arcra borulva leheveredett volna valami vízszintes felületre aludni, Mira  egyik kényelmes, öblös 
foteljében ült, és elfogadta azt a teát, amit nem is kívánt. 
Mira kedvelte a vonzó, egyszínű ruhákat, most is egy halványzöld,  pisztáciaszínű együttest viselt. A nyakába sötétebb 
zöld, háromsoros nyakláncot akasztott. 
A szeme éppen olyan kék volt, mint a rendelőjében felállított fotelek, és annak ellenére, hogy kedvesen figyelte vele 
Eve-et, egyeden apró részlet sem kerülte el a figyelmét. 
- Teljesen kimerültél. Aludtál egyáltalán valamit? 
- Pár órát. És ittam egy proteinitalt. 
- Az jó, de aludni még jobb. 
- Ez a következő teendő a listámon. Beszélj a gyilkosról. 
- Dühös, erőszakos személy, és ez a két érzés a nők felé 
irányul. Nem hiszem, hogy csak véledenül választott vörös 
zsinórt a  fojtogatáshoz. A skarlát a szajhák színe.  Kettős 
mércével  értékeli a nőket.  A szajhákat ki kell használni, és 
megalázni, de a póz,  amibe a holttestet rendezte, arra utal, 
hogy  csodálja őket.  Ez egy vallásos pozitúra,  egy  bástya. 
A nőket  egyszerre tekinti madonnáknak, királynőknek  és 
szajháknak. A szimbólumait is maga választotta. 
- Miért pont Maplewoodot támadta meg? 
- Szerinted már előre kinézte magának. Nem lehetséges, 
hogy mégis véledenül választotta ki az áldozatát? 
- Várt rá. Ebben biztos vagyok. 
- Egyedül ment a parkba. Védtelenül. Volt  gyereke,  de 
nem volt férjnél. Nagyon valószínű, hogy ezt a gyilkos figyelembe  vette.  Talán a  megjelenésével, a körülményeivel egy 
olyan  nőre hasonlított, aki  nagy  hatással volt az  életére. 
A szexuális indíttatású gyilkosságokat általában olyanok követik el, akiket  fiatalkorukban bántalmazott vagy megalázott 
egy, az áldozathoz hasonló, erős egyéniségű  nő. Egy  anya, 
egy nővér, egy tanár, egy feleség, vagy egy szerető. Nem valószínű, hogy a gyilkos  fenn  tudna tartani egy hosszú távú, 
egészséges kapcsolatot. 
- Időnként  viszont egyszerűen belebodunk egy nyomorult gyilkosba. 
- Igen - kortyolt bele Mira higgadtan a teájába. - Időnként. De minden  cselekedetnek van valami gyökere, Eve. 
Vagy valóságos, vagy elképzelt, de van. A nemi erőszak inkább a hatalomról szól, mint az erőszakról, pláne a szexről. 
Önző, erőszakos behatolás, amely félelmet kelt és fájdalmat 
okoz az erőszak elszenvedőjének.  Nem csupán az a helyzet, 
hogy ráerőlteti magát egy másik emberre, hanem egyenesen 
belé. A gyilkosság is a hatalomról szól, de egészen más szinten.  A legvégső uralomról  egy másik,  emberi lény felett. 
A módszer, a fojtogatás is roppant személyes és intim. 
- Azt hiszem,  éppen ez volt a  célja. Szemtől szemben 
akarta megölni, hogy végignézze a halálát. 
- Egyetértek. Nem tudjuk, elélvezett-e, mivel nem találtunk spermanyomokat, de nem hiszem, hogy impotens. Lehet, hogy erőszak nélkül az, de ha nem jutott volna el az orgazmusig, sokkal súlyosabb pre és post mortem  sérüléseket 
találtunk volna. 
- Az, hogy a gyilkos kivágta a lány szemét, azért elég súlyos  sérülésnek számít. 
- Ez ismét  csak egy szimbólum. Szereti a szimbólumokat. Megvakította az áldozatát. Nincs felette hatalma, ha nem 
láthatja...  Vagy csak úgy láthatja, ahogy azt  ő megengedi. 
Számára ez sokat számít. Még az is elképzelhető, hogy ez jelenti a legtöbbet. Elvette Elisától a szemét. Nem egyszerűen 
kinyomta, pedig az sokkal gyorsabb és könnyebb lett volna, 
ráadásul sokkal erőszakosabb, hanem gondosan kimetszette. 
Fontos neki a szem. Jelentést tulajdonít neki - Elisának kék 
szeme volt,  tette hozzá gondolatban Eve.  Sötétkék szeme, 
akárcsak a kislányának.  - Talán  ezzel  foglalkozik.  Lehet, 
hogy szemész, optikus, vagy tanácsadó. 
Mira megrázta a fejét. 
-Meglepne, ha a munkája során nap mint nap nőkkel 
kerülne kapcsolatba.  Sokkal  valószínűbb, hogy egyedül él, 
olyan  munkahelyen dolgozik, ahol szintén egyedül lehet, 
vagy elsősorban férfitársaságban. Szervezett eletet él, de szívesén vállal kockázatot. Ráadásul büszke. Nem csak megtámadott és  megölt egy nőt nyilvános  helyen, hanem ott is 
hagyta az áldozatát, ahol bárki könnyedén rátalálhat. 
- Nézzétek, mit tettem, és rettegjetek. 
- Igen.  Ha Elisa  Maplewood inkább valamiféle szimbólum, mintsem egy előre kiválasztott áldozat, korántsem fejezte még be  a gyilkolást. Elég összeszedett ahhoz,  hogy már 
tudja, ki lesz a következő. Eddigre tanulmányozta a szokásait, és kitervelte a legjobb támadási módszert. 
- Elisa  apja is  képbe került, körülbelül tíz másodpercig. 
Szép, hosszú priusza van, de a gyilkosság elkövetésének az 
időpontjában nem tartózkodott New Yorkban. Ennek az ellenőrzése még folyamatban van, de ez  a gyilkosság nekem 
nem tűnik személyes  indíttatásúnak. 
- Mégpedig a szimbólumok miatt nem - bólintott Mira. 
- Igen, egyetértek  veled, hacsak ki nem derül, hogy különös 
jelentőségük van az apa és a lánya kapcsolatában. A támadó 
valószínűleg nem  ismerte személyesen  Maplewoodot,  csak 
egy olyan nőt látott benne, aki jelképezett valamit a számára. 
- Le fogok futtatni a számítógépen néhány valószínűségszámítást. Próbáljuk lenyomozni a zsinórt. Jó nyomnak tűnik 
- merengett el egy pillanatra. - Mi a véleményed a parapszichológiáról? 
- Nos, mivel az egyik lányom látnók... 
- Ó, hát persze - gondolkodott tovább Eve,  miközben 
Mira  türelmesen várt.  - Volt ma reggel  egy látogatóm kezdte, majd mindent elmesélt Celináról. 
-Van  valami  okod kételkedni, hogy  nem  az  igazat 
mondta? 
- Azon  kívül semmi, hogy nem hiszek a  hókuszpókuszokban. Ellenőriztük a nőt. Kicsit kínos beismernem, de pillanatnyilag ő jelenti a  legjobb nyomot. 
- Újra beszélni fogsz vele? 
- Aha.  Az előítéleteimnek és a vonakodásomnak nem 
szabad befolyásolniuk a munkámat. Amennyiben valóban elvezethet a gyilkoshoz, igénybe fogom venni a segítségét. 
- Régebben velem is alig akartál konzultálni. 
Eve felpillantott, és megvonta a vállát. 
- Talán annak is ugyanez volt az oka. Amikor veled beszélek, mindig az az érzésem támad, hogy a vesémbe látsz. 
- Elképzelhető. Nem egyszerűen csak kimerültnek látszol, Eve. Hanem szomorúnak is. 
Régebben Eve ezt is elintézte volna egy vállrándítással, és 
kisétál. Ám nagy utat tettek meg Mirával. 
- Úgy esett, hogy  Louise Dimatto ismeri ezt a látnokot. 
Régi barátok. Ezért beszélnem kellett vele, és ma éppen a 
Dochasban dolgozott. 
-Ó. 
- Ez a  dilidokik ősi  trükkje. 0 - tolta félre Eve a teáját, 
majd felállt, és járkálni kezdett, miközben a zsebében lapuló 
aprópénzt csörgette.  - Ráadásul beválik. Roarke bámulatos 
dolgot vitt véghez, ráadásul számomra még bámulatosabb is, 
mert ismerem a mozgatórugóit. Részben maga miatt alapította azt  a menedéket,  mert  gyerekkorában sokat bántották. 
Részben pedig miattam. Jobban  mondva  főleg miattam. 
Azért,  amin keresztülmentem. Mégis, elsősorban kettőnkért. 
Hogy mindig emlékezzünk arra, hogy honnan indultunk, és 
hová jutottunk. 
- Hová jutottatok együtt. 
-Jézusom, jobban szeretem, mint... Egyszerűen lehetetlen ennyire szeretni valakit.  Mégis, annak ellenére,  hogy tudtam, mit tett, és azt is, hogy kettőnkért  tette, eddig nem igazán akartam megnézni a Dochast. 
- Attól félsz, hogy Roarke ezt nem érti meg? 
- Ez egy másik dolog. Még senki sem értett meg annyira, 
mint Roarke. Az a menedék nagyszerű hely, dr. Mira, és a 
neve is egyenesen telitalálat.  Mégis mindvégig émelygett a 
gyomrom, és elszorult a szívem, amíg odabent voltam. Roszszül voltam, remegtem, és csaknem halálra rémültem. Legszívesebben  elrohantam volna,  minél távolabb azoknak a 
nőknek a sebeitől és a gyerekek tehetetlen arcától. Egyiküknek eltört a karja. Az egyik gyereknek. Egy kislánynak. Talán 
hatéves lehetett. Nem tudom jól megsaccolni a gyerekek korát. 
-Eve. 
- Ereztem a csont roppanását.  Szinte már hallottam is. 
Minden erőmet össze kellett szednem, hogy ne zuhanjak sikítva térdre. 
- Szégyelled magad emiatt? 
Szégyen? Eve ebben  nem volt biztos. Szégyent  érzett 
vagy dühöt, vagy a kettőnek valami undok keverékét? 
- Az embernek egyszer túl kell jutnia rajta. 
- Miért? 
Eve döbbenten fordult Mira felé. 
- Hát... Azért, mert... 
- Legyőzni egyáltalán nem ugyanaz, mint túljutni rajta folytatta  fürgén Mira, mivel érezte, hogy legszívesebben felállna, és  szorosan magához ölelné Eve-et, ám ez egyáltalán 
nem  lett volna  sem helyénvaló, sem magától értetődő. Igen, harcolsz, hogy végül legyőzd. Hogy túléld, hogy utána 
boldogan és eredményesen járd az utadat. De ennél jóval 
többet tettél. Nem, egyáltalán nincs szükséged  arra, hogy túljuss  rajta. Nem kell túljutnod azon, hogy megvertek, megaláztak, megerőszakoltak és megkínoztak. Sokkal  magasabb 
követelményeket  támasztasz  magaddal,  mint  bárki mással 
szemben. 
- Szép hely volt. 
- És  ezen a  szép  helyen láttál egy gyereket, akit valaki 
megpróbált eltiporni.  Ez  fájt  neked. Ennek  ellenére nem 
menekültél el. 
Eve felsóhajtott és visszaült a helyére. 
- Peabody észrevett valamit  rajtam. Amikor eljöttünk a 
Dochasból, elkezdte játszani a megértő barátot, és  felajánlótta, hogy szívesen meghallgat, ha ki akarom önteni a szívemet. 
Mit kellett volna felelnem neki? 
- Felteszem, ki híján leharaptad a fejét. 
-Aha.  Nekiestem, és közöltem,  hogy mindenkinek lehetnek  magánügyei, foglalkozzon  a saját dolgával,  és elmondtam mindennek, ami csak az eszembe jutott. 
- Bocsánatot kell kérned tőle. 
- Már megtörtént. 
- Együtt dolgoztok. Ráadásul a munkán kívül is barátok 
vagytok. Fontolóra kellene venned, hogy beavatod a múltadba. Ha nem is az egészbe, de legalább egy részébe. 
- Nem látom, mi jó származna abból. 
Mira elmosolyodott. 
- Nos, ez legalább olyasvalami, amin érdemes elgondolkodni. Most menj haza, Eve, és aludj egy keveset. 
Ötödik fejezet 
Mivel Eve maga is vágyott néhány óra pihenésre, nem esett 
nehezére  megfogadni Mira tanácsát. Erre gondolt, amikor 
kocsijával áthajtott a kapun. 
A házat körülvevő kert Summerset birodalma volt. A virágok tökéletes, nyári  színekben pompáztak. Mintha mérföldszéles szőnyegben nőne a csillogó, zöld fű, és hűs árnyékot vetettek a magas, dús lombú fák. 
A kerten a ház uralkodott magas tornyaival, kiugró  ormaival, a tetszetős teraszokkal: részben kastély, részben erőd, 
de mindenképpen otthon. 
Legfőképpen  azért, mert tudta,  hogy valahol odabent 
várja egy ágy. A saját ágya. 
A kocsit a bejárati lépcső előtt hagyta. Amikor kiszállt, és 
hirtelen rádöbbent, hogy elfelejtett újat igényelni, egyeden 
rúgással csapta be maga mögött az ajtaját. Majd mindenről 
megfeledkezve nekieredt a lépcsőnek. 
Tudta, hogy  Summerset valahol a közelben rejtőzik. 
Ö volt a rejtőzködés nagymestere. A feketébe öltözött alak 
most is az előcsarnokban várta. Magasra emelte beképzelt 
orrát, miközben a  macska ott lebzselt a lába körül. Eve véleménye szerint Roarke inasa egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy tegyen rá egy csípős megjegyzést. 
- A vártnál korábban érkezett haza, és úgy látom, a ruháját  sem sikerült tönkretennie. Ezt fel  kell  írnom  a  naptáramba. 
- Morog, ha későn jövök, de akkor is, ha korán.  Maga 
egy hivatásos elégededenkedő. 
-Nem helyezte el  a garázsban azt a megbotránkoztató 
roncshalmazt, amit jármű helyett használ. 
- Mint ahogy a maga megbotránkoztató képét sem vertem  péppé az öklömmel.  Ezt is írja fel a naptárába,  Frankenstein. 
Summersetnek még akadt néhány csípős megjegyzés  a 
tarsolyában, de észrevette  Eve szeme alatt  a fáradtság karikáit,  és  úgy döntött, megtartja őket máskorra. Annál is inkább, mivel Eve már el is indult a lépcső felé, remélve, hogy 
mielőbb eljuthat az ágyába.  Summerset lepillantott a  macskára. 
- Egyelőre ennyi is megteszi - fenyegette meg az ujjával, 
amikor Galahad is megindult a lépcső felé. 
Eve arra  gondolt, előbb az irodájába megy,  elrendezi  a 
jegyzeteit, és  megírja a jelentését, esetleg még felhívja a labort, és  elvégez néhány valószínűség-számítást. 
De a lába egyenesen a hálószobába vitte, Galahaddel szorosan a nyomában. A macska felszaladt az ágyhoz vezető 
néhány lépcsőn, majd ugrott egyet, és egy hájpacnihoz képest 
meglehetősen kecsesen landolt a paplan közepén. 
Majd felült, és kétszínű szemét Eve-re vetette. 
:  - Aha, jó ödet. Azonnal megyek én is. 
Kibújt a dzsekijéből, és a kanapéra dobta, majd lehámozta magáról a fegyverövét. Ezt követően letelepedett a kanapé 
karfájára,  lerángatta a bakancsát,  és úgy döntött,  hogy ennyi 
elég is. 
Galahaddel ellentétben nem ugrott, inkább bemászott az 
ágyba.  Hasra feküdt,  kinyújtózkodott,  majd  miközben  a 
macska  felmászott a fenekére, és kétszer körbefordult, mielőtt elhelyezkedett, kényszerítette magát, hogy ne gondoljon 
semmire.  Úgy zuhant az álom mély  kútjába, mint a lehulló 
kődarab. 
Érezte,  hogy közeleg az  álom. Cseppenként szivárgott  a 
szervezetébe, mint vér a sebből. Öntudatlanul összerándult, 
és ökölbe szorította a kezét, de nem harcolhatott ellene. Magával ragadta az ár. 
Vissza a múltjába. 
Nem abban a dallasi szobában találta magát, amitől a leginkább félt. Sötétség vette körül, nem látta a mindent elöntő, 
mocskos, vörös fényt, és a levegő sem volt borzongatóan hideg. Arnyak mozogtak körülötte, és nyirkos forróság öntötte 
el. Erezte a rothadásnak indult virágok nehéz szagát. 
Hangokat hallott, de nem tudott kivenni egyeden szót 
sem. Zokogás ütötte meg a fülét, de nem látta, ki sír. Mintha 
eltévedt volna egy labirintus zárt ajtói, zsákutcái és éles kanyarulatai között. 
Nem találta az utat sem befelé, sem kifelé. A szíve vadul 
dobogott a mellkasában. Tudta, hogy rajta kívül, közel hozzá 
valami más is rejtőzik a sötétben. Valami szörnyűség, ami 
csak arra vár, hogy lecsapjon. 
Arra gondolt, megfordulhatna, hogy felvegye a harcot. 
Mindig jobb  szemtől szemben felvenni a küzdelmet, mint 
hagyni, hogy menekülés közben hátba támadják. De  rettegett. Annyira rettegett, hogy inkább futásnak eredt. 
Halk nevetést hallott a homályból. 
Olyannyira remegett a keze,  hogy alig tudta előhúzni a 
fegyverét. Tudta, hogy ha bármi is hozzáér, megöli. 
Ennek ellenére tovább rohant. 
Valami kilépett az árnyak közül, Eve pedig felsikoltott, és 
térdre rogyott. Sírás fojtogatta a torkát, miközben felemelte, 
és izzadt kézzel megpróbálta célra tartani a fegyverét. 
Ekkor hirtelen rádöbbent, hogy egy gyerek áll vele szemben. 
Eltörte a karomat. Ábra, a kislány valóban magához ölelve 
tartotta az egyik kezét. A apu eltörte a karomat. Miért hagytad, 
hogy bántson? 
- Nem hagytam. Nem én voltam. Nem tudtam róla. 
Fáj. 
Még több árnyék mozdult  meg. Körözni kezdtek Eve 
körül, és lassan alakot öltöttek. Eve már látta, hová is került. 
Annak a háznak az egyik szobájába, amelyet Reménynek hívtak, és ez a szoba telis-tele van sebesült, összetört nőkkel, és 
szomorú szemű gyermekekkel. 
Mindnyájan őt bámulták. A hangjuk betöltötte a fejét. 
Megvágott. 
Megerőszakolt. 
Megégetett. 
Nézd, néd az arcomat. Valaha szép voltam. 
Hol voltál, amikor lelökött a lépcsőn? 
Miért nem jöttél, amikor sikítottam? 
- Mert nem tudtam. Nem tudtam. 
A megvakított,  halott Elisa Maplewood közelebb lépett 
hozzá. 
Magával vitte a szememet. Miért nem segítettél rajtam? 
- Segítek. Segíteni fogok. 
Késő. Már itt van. 
Megszólaltak a  riasztók. Figyelmeztető fény villogott. A 
nő és a gyerekek hátráltak egy lépést, majd megálltak, akár az 
ítélethozatalra készülő bíróság. Ábra megrázta a fejét. 
Azt hittük, megvédesz bennünket. De nem. 
A hatalmas testű férfi rémisztő mosollyal az arcán lépett 
közelebb. A  szeme erőszakosan villogott. Eve felismerte az 
apját. 
Ne csak rájuk, kicsi lány.  Rengetegen vannak,  és egyre csak 
többen lesznek. A kurvák egyre csak könyörögnek a verésért. Mit tehet 
ilyenkor egy igazi férfi? 
-Ne nyúlj hozzám! - emelte  fel térdelve Eve ismét a 
fegyverét. De a keze remegett. Minden remegett. - Ne nyúlj 
hozzájuk! 
Nem beszélhetsz  aK. apáddal, kicsi lány vett nagy lendületet 
az apja, és visszakézből úgy pofon vágta, hogy Eve a hátára 
zuhant. 
A nők zúgni kezdtek, mint egy felbolydult méhkas. 
Már megint nem tanultál a leckéből? Sohasem tanulsz 
- Megöllek. Egyszer már megöltelek. 
Komolyan?, vigyorgott az apja, és Eve esküdni mert volna 
rá, hogy agyarrá változtak a fogai. Akkor viszonzom ezt a szívességet. Hazajött apud, te haszontalan kis ringyó. 
- Ne nyúlj hozzám! Ne merj hozzám nyúlni! - de amikor 
Eve ismét célzásra emelte a fegyverét, látta, hogy gyermekien 
apró öklében csupán egy kis kést szorongat.  - Ne! Ne! Kérlek, ne! 
Megpróbált odébb kúszni, minél messzebb az apjától és a 
nőktől. Ám az apja utánanyújtotta a kezét. Olyan könnyedén, 
mintha csak egy almát emelne ki a tálból. És eltörte a karját. 
Eve, miközben fehéren izzó fájdalom öntötte el a testét, 
hallotta, ahogy egy kislány döbbent sikolya tör elő a torkából. 
ügyre csak többen lesznek. Ügyre csak többen leszünk. 
Ezzel rávetette magát. 
- Eve.  Ébredj  fel! Azonnal ébredj fel! - fordította a hátára 
Roarke a feleségét. Erezte, milyen hideg a bőre, és látta, hogy 
az arca falfehér. 
Roarke gerincén jeges  rémület  cikázott végig. Eve tágra 
nyüt szeme a rémülettől és  a fájdalomtól vakon meredt a 
semmibe. Még abban sem volt teljesen biztos, hogy lélegzik. 
- Azt mondtam, ébresztői 
Eve teste ívben  megfeszült, és  levegő után kezdett kapkodni, mintha fuldokolna. 
- A karom! Eltörte a karom, eltörte a karom. 
- Nem. Csak álmodtad. Ö, kicsikém, csak álmodtad az 
egészet. Gyere vissza hozzám -  ringatta  remegve Roarke. 
A  szeme sarkából mozgást látott, mire felkapta a fejét. Summerset sietett be a hálóba. 
- Semmi baj. Már itt vagyok. 
- Megsebesült? 
Roarke megrázta a fejét, és végigsimított a vállán zokogó 
Eve haján. 
- Rémálmot látott. Nagyon gonosz rémálmot, de már itt 
vagyok, és gondoskodom róla. 
Summerset hátrálni kezdett, majd az ajtónál megállt. 
- Adj be neki egy nyugtatót, kerül, amibe kerül. 
Roarke bólintott, és megvárta, amíg Summerset kimegy, 
és bezárja maga mögött az ajtót. 
- Most már minden rendben. 
- Mindannyian ott voltak. Körülvettek a sötétben. 
- Nincs sötét. Ég a lámpa, de ha akarod, feljebb kapcsolom. 
Eve megrázta a fejét, majd odaszorította a férje mellkasához. 
-Nem segítettem  rajtuk. Nem állítottam  meg, amikor 
bejött. Az  olyanok, mint ő, mindig be tudnak jönni. A kislánynak eltörték a karját. Pontosan úgy, mint nekem. Aztán 
jött az apám, és az enyémet is eltörte. Ereztem. 
- Nem törte el - csókolta homlokon a feleségét Roarke, 
és eltolta magától, bármennyire is próbált Eve beléje kapaszkodni. - Nézd meg, Eve! Nézd csak meg! Nincs semmi baja 
a karodnak. Látod? - simított végig az ujjával csuklótól vállig 
Eve karján Roarke, bármennyire is próbálta óvni a felesége. Nem tört el sehol. Csak álmodtad. 
- Olyan valóságosnak tűnt. Ereztem... - meredt a kezére, miközben  behajlította a könyökét. Még mindig érezte a 
fantomfájdalmat. - Ereztem. 
-Tudom -  vagy nem hallotta a sikoltást? Nem látta a 
rémülettől  üveges tekintetét? Roarke megcsókolta a felesége 
kezét, csuklóját, könyökét. - Tudom. Feküdj vissza. 
- Minden  oké - legalábbis Eve remélte, hogy az lesz. Csak hadd üljek így egy percig - nézett le a kettejük közé bekígyózó macskára, és megsimogatta a hátát, noha a keze egy 
kissé még mindig remegett. - Azt hiszem, sikerült őt is halálra rémítenem. 
-Annyira nem, hogy elmeneküljön. Veled maradt, és a 
fejével bökdöste a válladat. Szerintem mindent megtett, amit 
csak tudott, hogy felébresszen. 
- En hősöm - hullott egy könnycsepp a kezére, de Eve 
most egyáltalán  nem szégyellte, hogy sír. - Azt hiszem, megérdemel némi jutalmat. Egy adag halat, vagy ilyesmit - lélegzett mélyet, és Roarke szemébe nézett. - Mint ahogy te is. 
- Be kell venned egy nyugtatót - és amikor Eve szóra 
nyitotta a száját, Roarke megfogta az állát. - Krisztus szerelmére, ne vitatkozz, mert különben saját kezűleg töltöm beléd. Ezúttal megfelezek veled egy adagot. Nekem is ugyanannyira szükségem van rá, mint neked. Vagy legalábbis csaknem ugyanannyira. 
Eve észrevette, hogy a férje halálosan sápadt, és a szeme 
kék szikraként világít fakó arcában. 
- Oké. Megegyeztünk. 
Roarke felállt, az AutoSéf elé lépett, és kért két kis poharat. Amikor visszatért, Eve elvette azt, amelyiket a férje feléje 
nyújtott, majd gyorsan kicserélte a kettőt. 
- Arra  az  esetre, ha csak az én italomba kevertél volna 
nyugtatót. Nem  akarok megint kifeküdni. 
- így tisztességes - koccintotta Eve  poharához a sajátját 
Roarke, majd felhajtotta az adagját. Miután Eve is követte a 
példáját, félretette  az üres poharakat. - Habár szeretném felhívni a figyelmed, hogy ismerlek már, az utolsó gyanakvó, cinikus porcikádig. Ha csak az egyik pohárba töltök nyugtatót, 
azt tartom meg, mert tudom, hogy úgyis kicseréled. 
Eve szóra nyitotta a száját, majd becsukta. 
- A francba. 
- De nem csaptalak be - hajolt előre Roarke,  és megpuszilta a felesége orrát. - Az üzlet az üzlet. 
- Megijesztettelek. Ne haragudj. 
Roarke a két tenyere közé fogta Eve kezét. 
- Summerset mondta, hogy valamivel öt óra előtt már 
hazajöttél. 
- Aha,  azt hiszem. Szükségem volt egy kis durmolásra pillantott Eve  az ablak felé.  - Többet alhattam a kelleténél. 
Már sötétedik. Mennyi az idő? 
- Mindjárt kilenc - tájékoztatta Roarke, miközben tudta, 
hogy Eve már nem fog visszaaludni. Legalábbis nem most. 
Pedig jobb szerette volna. Elképzelte, ahogy mellette fekszik, 
ő meg csak öleli, és rémálom nélküli alvással töltik az éjszakát. - Jót fog tenni neked egy vacsora - határozta el. - Mint 
ahogy nekem is. Szeretnél itt enni? 
- Nekem megfelel. De előtte kérnék valamit. 
-Mit? 
Eve végigsimított Roarke arcán, és amikor ajkait a férje 
szájához szorította, érezte, hogy határozottan megkönnyebbül. 
- Sokkal többet érsz minden nyugtatónál. Tőled erősnek, 
egésznek, és tisztának érzem magam - és amikor Roarke átölelte, beletúrt a hajába. - Egyszerre segítesz emlékezni és felejteni. Maradj mellettem. 
- Mindig melletted vagyok - csókolta meg a  felesége halántékát Roarke, és az ágyon térdelve ringatni kezdte. A vihar 
elvonult, de Eve belül még mindig remegett. Roarke mellett 
viszont megnyugvást  talált. Elfordította a fejét, ajkait végighúzta a férje nyakán,  miközben mélyen beszívta bőrének az 
illatát. 
Felsóhajtott. 
Roarke megértette Eve vágyait, tudta, mit vár tőle, és mit 
ad neki. Lassú, gyöngéd, figyelmes szerelmet. Még ő is reszketett a sokktól, de Eve segített neki megnyugodni. 
Megcsókolta a felesége arcát, rátalált az ajkára, és álmodozva elmerült benne. Mélyen, és csöndben. Erős,  ám felkavart  felesége pedig valósággal elolvadt a karjai között. Egymást ölelve, csókolva lebegtek át a nyugalom óceánjára, és 
tudta, hogy a szíve ezúttal az elégedettségtől  dobban nagyokat. 
Amikor hátrahúzódott, és  találkozott a tekintetük, Eve 
elmosolyodott. 
Roarke mélyen a felesége szemébe nézett, úgy kezdte kigombolni az ingét, és érezte, hogy a keze megnyugszik, elernyed. Lecsúsztatta Eve válláról a ruhát, és ujjával végigcirógatta a testét. Halvány,  sima bőre meglepő izmokat rejtett 
maga alatt. Eve széttárta a karját, és torkából halk, elégedett 
nyögés tört elő. 
Majd előrehajolt, és Roarke fülére tapasztotta a száját. 
- Az enyém vagy - suttogta. 
Ez a lelke mélyéig megrázta Roarke-ot. 
Megfogta a felesége kezét, és megcsókolta a tenyerét. 
- Az enyém vagy - ismételte utána. 
Arccal egymás felé zuhantak az ágyra, és úgy simogatták 
egymás testét, mintha most lennének együtt először. Hosszasan, lustán cirógatták  a másikat, miközben sóhajtoztak. Parázsként izzott bennük a nyugodt szenvedély. 
Eve már felmelegedett, és egyre magabiztosabbá vált. 
Roarke megcsókolta a felesége  mellét, mire Eve ismét 
felsóhajtott, lehunyta  a szemét, és hagyta, hogy magával sodorja a boldogság. Végigsimított  Roarke  selymes haján és 
izmos hátán. 
Hallotta, ahogy a férje azt suttogja:  aghra. Szerelmem. Arra gondolt, igen, a vagyok, Istennek hála. És nekifeszült a testének, hogy még többet kínáljon fel magából. 
Fokozatosan kúszott egyre magasabbra, míg végül sóhajai nyögéssé váltak, a gyönyöre pedig reszkető követelőzéssé. 
Amikor Roarke a csúcsra juttatta, úgy érezte, mintha egy magas, kék hullám ragadta volna magával. 
- Erezni akarlak - húzta magához Roarke fejét, és a szájuk ismét találkozott. - Hatolj belém. 
Roarke látta a felesége sötéten csillanó szemét, és engedelmeskedett. Eve tüzes teste körülfonta, magába fogadta. 
Együtt mozdultak, lágyan, és  olyan összhangban,  hogy 
elszorult a szíve.  Amikor ismét  egymáshoz ért a  szájuk, 
Roarke megesküdött volna, hogy a csókkal Eve lelkét is belélegezte. 
Amikor pedig a felesége kimondta a nevét, csaknem öszszetört a gyengédség súlya alatt. 
Eve az ágy fölötti ablakon át az éjszakai égboltot nézte. 
Olyan nyugodt volt, hogy már-már azt hitte, odakint megszűnt a világ. Nincs semmi sem a hálószobán, az ágyon és a 
férjén kívül. 
Talán a szexnek éppen ez az egyik célja. Hogy mindentől 
elszigetelje az embert egy rövid  időre,  és  kettesben maradhasson azzal, akit szeret. Hogy ezalatt a saját testével foglalkozzon, a vágyaival, az örömével, ami egyszerre fizikai, és ha 
szerencsés, akkor érzelmi is. 
E nélkül a magányos élmény nélkül mindenki megőrülne. 
Eve-nek  Roarke előtt is akadtak partnerei,  de csak a 
megkönnyebbülés, a testi élvezetek kedvéért kereste a szexet. 
Sohasem érezte azt a közvedenséget, sohasem adta át ennyire magát a társának. Sohasem tapasztalta meg azt az érzelmi 
békét, ami a szeretkezésüket követte. 
- Mondanom kell valamit - szólalt meg végül. 
- Rendben, mondd. 
Eve megrázta a fejét. 
- Kicsit később - felelt, mert arra gondolt, hogy ha sokáig Roarke mellett marad az ágyban, teljesen megfeledkezik a 
külvilágról. Arról,  amit meg  kell védenie. - Most felkelek. 
Nem akarok, de kell. 
- Vacsorázni. 
Eve  elmosolyodott.  Arra gondolt,  hogy Roarke még 
most is a gondját viseli. Sohasem  feledkezik meg róla. 
- Megyek, és eszem valamit. Hozok neked is. 
Roarke felemelte a fejét, és elgondolkodva nézett rá vakítóan kék szemével. 
- Komolyan? 
- Hé, haver, egy ostoba AutoSéffel  éppen úgy elbánok, 
mint a következő rosszfiúval - veregette meg könnyedén a 
férje fenekét. - Fordulj meg. 
Roarke engedelmeskedett. 
- Vajon a szextől van, vagy a nyugtatótól? 
- Micsoda? 
- Az, hogy hirtelen ilyen házias lettél. 
- Ha sokat okoskodsz, nem kapsz semmit. 
Okoskodás, vagy sem, Roarke felkészült rá, hogy pizzát 
vacsoráznak. 
Eve  elővette a  szekrényből  az egyik köntösét,  majd 
Roarke-nak is odavitte a sajátját. 
- Az okoskodást nem csak a szavaidra értettem. Magam 
előtt látom a gúnyos gondolataidat. 
- Vajon miért nem fogom be, és hozok inkább egy palack bort? 
- Tényleg, miért nem? 
Roarke hagyta, hadd szemezzen Eve  az AutoSéffel, és 
kinyitott egy fali panelt, ami mögött a borok rejtőztek. Úgy 
vélte, jót fog tenni neki, ha lefoglalja magát valamivel,  legalább addig sem gondol a rémálmaira.  Mivel még mindig a 
pizza járt az eszében, egy üveg chiantira esett a választása. 
Kihúzta a dugót, majd félretette a palackot, hogy lélegezzen 
az ital. 
- Dolgozni fogsz az éjjel. 
-Aha.  Meg kell  csinálnom egyet s mást. Megkaptam a 
profilt Mirától,  és szeretném még egyszer végigrágni magam 
rajta. Össze kell hoznom egy jelentést a nyomozás pillanatnyi 
állásáról. Még valószínűség-számításokat sem végeztem. Ráadásul át kell vizsgálnom a szembankokat, a transzplantációval foglalkozó klinikákat és a hasonló intézményeket. Persze 
ezzel csak az időmet vesztegetem, mivel a gyilkos  nem azért 
vitte magával Elisa szemét, hogy  később eladja. Ennek ellenére ezt a lehetőséget sem szabad kizárni - tett két tányért az 
asztalra. 
- Mi ez? - érdeklődött Roarke. 
- Kaja. Miért, nem annak látszik? 
Roarke oldalt billentette a fejét. 
- Nem hasonlít a pizzára. 
-A programozási képességeim  nem csak a pizzáig terjednek. 
Eve borban és rozmaringolajban sült csirkét választott, 
köretnek pedig rizst és spárgát. 
- Micsoda fantázia - motyogta Roarke. - A lehető legrosszabb bort választottam. 
- Azért valahogy csak legyűrjük - ment vissza Eve a kenyereskosárért. - Együnk. 
- Nem, ez valóban nem lesz jó - nyitotta ki Roarke újfent a borszekrényt, és az egyik hűtött rekeszből előhúzott 
egy palack Pouilly Fuisse-t. Kinyitotta, és két pohár társaságában az asztalra állította. - Ez már tökéletes. Kösz. 
Eve megkóstolta a csirkét. 
- Egészen finom.  Ugyan nem mérhető össze a szójasülttel, amit ebédre ettem, de ez sem rossz - és amikor Roarke 
pontosan úgy borzadt össze, ahogy azt előre  elképzelte, felnevetett. 
- Remélem, képes leszel lenyelni, amit Charles és Louise 
felszolgálnak nekünk vacsorára. 
Eve felszúrta a villájára a következő falatot. 
- Szerinted  nem hátborzongató? Tudod. Ahogy Charles 
és Louise, Peabody és McNab együtt vacsoráznak Charles 
lakásán. Biztosra veszem, hogy McNab még  csak egyedenegyszer járt nála. Amikor a lelket is kiverték egymásból. 
- Nem hiszem, hogy megismédődik, de ha mégis, ott leszel, hogy megakadályozd. És egyáltalán nem hátborzongató, 
kedvesem. Nem. Az emberek rátalálnak egymásra. Charles és 
a mi Peabodynk barátok voltak, és azok is maradtak. 
- Aha, de McNab azt hiszi, hogy meggyűrték a lepedőt. 
- Bármit is hisz, azt tudja, hogy most már nem gyűrik. 
- Én még mindig azt mondom, hogy hátborzongató. 
- Talán lesz néhány kínos pillanat. Charles és Louise szeretik egymást. 
-Aha, éppen ez az. Hogy  képes elviselni, hogy Charles 
hivatásszerűen hentereg idegen nőkkel, utána pedig hazamegy, hogy vele, a szerelmével henteregjen? 
Roarke mosolyogva kortyolt a borából. 
- Micsoda erkölcsös nő vagy, hadnagy. 
- Aha. Meglátnám, mennyire lennél nyitott és jópofa, ha 
a jelvényemet hirtelen bárcára cserélném. Elég nehezen tudnék kialakítani egy jól fizető ügyfélkört, mivel minden kuncsaftomnak bevernéd a képét. 
Roarke egyetértése jeléül csupán biccentett. 
- Igaz, de amikor találkoztunk, nem bárcásként kerested 
a kenyered, igaz? Hanem nyomozóként. így is elég nagy alkalmazkodóképességről tettem tanúbizonyságot. 
- Igen, azt hiszem, igazad van. Tudom, hogy alkalmazkodnod kellett hozzám. Viszont szerintem már addig is rengeteget változtál. 
- Boldogult ifjúságomban, hadnagy, úgy vadásztál volna 
rám, akár egy veszett kutyára. Ugyan nem túl sok sikerrel, de 
megpróbáltál volna elkapni. 
- Ha vadásztam volna...  - hallgatott el Eve, és legyintett, 
majd felemelte a poharát. - Ma a Dochasban jártam. 
- Komolyan? - pillantott élesen a  feleségére Roarke. Ha felhívsz, szakítok rá időt,  és elkísérlek. 
- A nyomozás  miatt mentem. Beszélnem kellett  Louisezal arról a médiumról, és ma  éppen ott dolgozott. 
Roarke várt, de Eve nem folytatta. 
- Mi a véleményed róla? 
- Azt hiszem... - tette le Eve a villát, és összekulcsolta 
az ölében a kezét -, azt hiszem, jobban szeredek, mint azt el 
tudnám mondani.  Nincs szavam rá, mennyire szeredek,  és 
mennyire büszke vagyok arra, amit tettél. Próbálkozom, de 
nem megy. 
Roarke átnyúlt az  asztal felett,  és  megvárta,  amíg  Eve 
megfogta a kezét. 
- Nélküled sohasem sikerült volna. 
- Dehogynem. Éppen ez a lényeg. Talán miattam hamarabb belevágtál. Miattunk. De már benned volt az ödet csírája. Mindig is benned volt. Ne haragudj, hogy ilyen sokáig vártam  ezzel a látogatással. 

- Nem számít. 
- Attól tartok, igenis számít. Nem akartam szembenézni 
azzal, ami ott várt  rám. Talán féltem is - engedte el a férje 
kezét Eve. - Féltem azoktól a nőktől és gyerekektől. De a félelemnél sokkal jobban éreztem a reményt. A reményt, amit 
visszaadtál nekik. 
-Eve. 
- Ne szólj  egy  szót se, csak hallgass végig. Volt ott egy 
kislány... Tudod, néha arra gondolok, hogy a sors odavág 
valamit az ember elé, amivel aztán meg kell birkóznia. Rögzítőkötést viselt a karján. Az apja eltörte. 
- Ó, Krisztusom. 
- Beszélt hozzám.  Én pedig válaszoltam neki. Már nem 
emlékszem pontosan, mit mondott. Szédültem és összeszorult a gyomrom. Rettegtem, hogy a szeme előtt leszek roszszul, vagy egyszerűen csak elájulok. De nem. Megbirkóztam 
vele. 
- Soha többé nem kell visszamenned. 
Eve megrázta a fejét. 
- Várj még. Hazavittem Peabodyt, beugrottam Mirához, 
utána én is hazajöttem. Pihennem kellett. Azt hittem, egyszerűen csak elalszom, de utolért a rémálom. Te is  tudod, milyen  kegyetlen volt. De azt még nem tudod, hogy álmomban 
visszatértem oda. A menedékhelyre. A megvert nők és gyerekek közé. Akik azt kérdezték tőlem, miért hagytam, hogy 
ez történjen velük - emelte fel a kezét, így Roarke nem szakította félbe, habár Eve  a férje arcán is látta a fájdalmat. - Az 
apám is ott volt. Tudtam, hogy eljön. Azt mondta, egyre csak 
többen és többen lesznek. Az  ő fajtája, és az áldozatok is. 
Nem tudtam megállítani.  Amikor  felém  nyúlt,  többé már 
nem voltam önmagam. Úgy értem, nem az voltam, aki most 
vagyok. Ismét  gyerek lett belőlem. Eltörte a karomat, és 
megerőszakolt.  Éppen úgy, mint annak idején - tartott szünetet Eve, és megnedvesítette a torkát egy korty borral. De 
történt még valami. Megöltem. Éppen úgy,  mint kiskoromban. És mindig meg fogom ölni. Mert igazat beszélt. Egyre 
többen  lesznek a kegyedenkedők és az áldozataik. Egyre 
többen lesznek, és én képtelen vagyok mindnyájukat megfékezni. De néhányukat igen, ha jól végzem a munkámat. Éppen ezért jól kell végeznem a munkámat - sóhajtott egy nagyot. - Most már vissza tudok menni oda. És vissza is akarok, mert tudom, hogy többé nem leszek rosszul... Vagy ha 
mégis, már nem lesz ennyire kegyeden. Visszamegyek, mert 
amit tettél,  amit teszel, az is egy módszer arra, hogy megfékezzük  ezeket  a gazembereket. A kislány karja  eltört, de 
meggyógyul. Mint ahogy ő is, mert adtál neki egy esélyt. 
Roarke  egy hosszú pillanatig meg sem tudott szólalni. 
- Te vagy a  legbámulatosabb nő, akit csak ismerek. 
-Aha - szorította meg Eve a férje kezét. - Pokoli egy 
párost alkotunk, nem igaz? 
Hatodik fejezet 
Eve tett egy kis kitérőt, és beugrott az ENyÜ-re. Mindig valóságos kulturális sokként érte, amikor besétált erre az ügyosztályra, és látta, hogy itt a nyomozók úgy öltöznek, mintha 
bulira vagy hétvégi kiruccanásra készülnének. A kollégái neonszínű ruhában  és légtalpú cipőben mászkáltak, miközben 
headsettel a fejükön beszéltek valakivel, vagy ültek az asztaluk mögött az irodáikban. 
Szólt a zene,  és valaki még néhány tánclépést is lejtett, 
miközben egy kézben tartható számítógéppel és egy hordozható képernyővel pepecselt,  legalábbis Eve így értelmezte a 
mozdulatait. 
Átverekedte magát a nyomozók közös irodáján, és egyenesen Ryan Feeney kapitány irodája felé irányította a lépteit, 
miközben abban reménykedett, hogy legalább ott talál némi 
nyugalmat. 
Ám amikor meglátta  régi barátját, a mindig megbízható 
Feeney-t, akinek a bőrén még látszott a nyaralás barnasága, 
és egyre több ősz szál vegyült drótként meredező, vöröses 
hajába, elakadt a  szava.  Ráncos arca ugyan megnyugtatóan 
ismerősnek tűnt, de megszokott, gyűrött  ruhája helyett  makulátlanul tiszta, vasalt, málnaszínű inget viselt. 
És nyakkendőt is  kötött.  Nyakkendőt! Aminek a színe, 
legalábbis Eve szerint, leginkább az áramütéssel szárított fűre 
emlékeztetett. 
-Jézus Krisztus, Feeney!  Mi van rajtad? 
Feeney olyan pillantást vetett rá, mint  akinek szörnyű teher nyomja a lelkét. 
- A feleségem szerint el kell kezdenem színesen és divatosan öltözködnöm. Megvette ezt az öltözéket, és addig rágta 
a fülemet, amíg fel nem vettem. 
- Úgy... Úgy nézel ki, mint egy utcai bárcás stricije. 
- Nekem mondod? Nézd meg ezt a nadrágot - nyújtotta 
ki a lábát, hogy Eve szemügyre vehesse a nyakkendőhöz hasonló árnyalatú, műbőr pantallót. 
- Istenem! Nagyon sajnállak. 
- A fiúk szerint dögös. Te mit tennél a helyemben? 
- Őszintén? Fogalmam sincs. 
- Mondd, hogy van egy ügyed  a számomra, és kimehetek 
az utcára - emelte fel mindkét öklét Feeney. - A  feleségemnek egy szava sem lehetne, ha munka közben elszakítanám a 
ruhámat. 
- Van egy ügyem, de nem tudok terepmunkát adni benne az  elektronikus  nyomozóknak. Bárcsak tudnék segíteni 
rajtad valahogy, de nem megy. Nem vehetned le legalább azt 
a kultúrmadzagot? 
Feeney megrántotta a nyakkendőjét. 
- Nem ismered olyan jól a feleségemet, mint én. Fel fog 
hívni.  Ellenőriz, hogy rendesen fel vagyok-e öltözve. Még 
zakót is adott, Dallas. 
- Te szegény ördög. 
- Az bizony - sóhajtott nagyot Feeney. - Mi szél  hozott 
erre? 
- Az ügyem. Kéjgyilkosság és csonkítás. 
-A Central Parkban. Hallottam, hogy te kaptad. Elvégezzük a linkek és a számítógépek szokásos ellenőrzését. 
Vagy valami másra is szükséged lenne? 
- Nem egészen. Becsukhatom? - intett az ajtó felé Eve, 
mire Feeney bólintott. - Eve bezárta az  iroda ajtaját, majd 
feltelepedett Feeney asztalának a sarkára. - Mi a véleményed 
a médiumok bevonásáról a nyomozásba? 
Feeney elhúzta az orrát. 
- Az én ügyosztályomon nem sok hasznukat  vesszük. 
Amikor  a  gyilkos ságiaknál  dolgoztam,  időnként  felhívtak 
minket olyan emberek, akik azt állították, látomásuk támadt, 
vagy üzenetet kaptak a szellemvilágból. Tudod, hogy megy 
ez. 
- Igen,  ilyesmi mostanában is történik. Értékes időt és 
energiát fecsérlünk arra, hogy ellenőrizzük ezeket a bejelentéseket, majd végül mégiscsak a nyamvadt, öt érzékünkkel 
vagyunk kénytelenek folytatni a nyomozást. 
- Persze akad odakint a világban néhány igazi látnók is állt fel Feeney, és programozott két kávét. - Manapság a legtöbb ügyosztály alkalmaz egyet-egyet, mint  civil szakértőt. Jó 
páran már jelvényt is szereztek. 
- Aha, értem. Hosszú ideig voltunk társak. 
Feeney Eve felé nyújtott egy csésze kávét. 
- Azok voltak aztán a szép napok! 
- Sohasem vettük igénybe egyetlen látnók segítségét sem. 
- Nem? Nos, az embernek mindig a legmegfelelőbb eszközt kell használnia. 
-Egyikük felkeresett, és próbál meggyőzni arról,  hogy 
álmában látta a Central Park-i gyilkosságot. 
Feeney elgondolkodva kortyolt bele a kávéjába. 
- Ellenőrizted? 
- Aha. Nincs vele semmi gond. Van engedélye,  és szerepel a nyilvántartott médiumok között. Louise Dimatto is kezeskedett érte. 
- Márpedig a dokinak megvan a magához való esze. 
-Ahogy mondod. Ha a helyemben lennél, bevonnád a 
nyomozásba? 
Feeney megvonta a vállát. 
- Te is tudod a választ. 
Eve a kávéját bámulta. 
-Az embernek mindig a legmegfelelőbb eszközt kell 
használnia. Aha, tudom. Azt hiszem, csak olyasvalakitől akartam  hallani, aki két lábbal áll a földön. Kösz - tette le csaknem érintedenül a kávéját, miközben arra gondolt, hogy kezd 
elpuhulni. Egyre könnyebbnek és  könnyebbnek találta otthagyni a fekete italt, ha az nem valódi kávébabból készült. Kösz - ismételte meg. 
- Nincs mit. Azonnal szólj, amint szükséged lesz valakire, aki hajlandó bemocskolni a kezét. Na meg a ruháját. 
- Szólok. Jut eszembe, nem a te hibád lenne, ha valaki leöntene kávéval. 
Feeney szánakozó pillantást vetett Eve-re. 
- A feleségem azonnal tudná,  mi a helyzet. Az asszonyoknál nincs jobb médium. 
Eve  felvette  Peabodyt,  és  együtt indultak Whitney-hez, 
ugyanis úgy vélte, ha valóban bevon a nyomozásba egy látnokot, erről feltédenül tájékoztatnia kell a felettesét. 
Whitney figyelmesen végighallgatta Eve jelentését, ami 
már akkor felkeltette a figyelmét, amikor írásban megkapta. 
Egyszer sem szakította félbe, a hatalmas termetű, sötét bőrű 
kapitány szódanul ült az íróasztala mögött. Rövidre vágott 
őszes haja már őszült, és évek óta papírmunkát végzett, de 
még így is igazi nyomozó maradt. Mindig azonnal felfogta a 
dolgok lényegét. 
Amikor  Eve megemlítette  Celina Sanchezt,  csupán a 
szemöldökét vonta fel. Amikor véget ért a jelentés, bólintott, 
és hátra dőlt. 
- Egy látnók, mint szakértő. Ez  nem jellemző magára, 
hadnagy. 
- Nem, uram. 
- A szóvivőnk már megkapott minden információt, amit 
nyilvánosságra kívánunk hozni az ügyről. A csonkítást, valamint  a gyilkos fegyver mibenlétét továbbra is  elhallgatjuk. 
Annak sem szabad nyilvánosságra kerülnie, ha úgy dönt, beszél ezzel a médiummal. 
- Ehhez ő is ragaszkodik, kapitány. Nem szeretném, ha 
nyilvánosságra kerülne a neve. A nyomozásban közvetlenül 
résztvevő kollégák kivételével senki sem tudhat róla. 
- Ertem.  Ismerősen  cseng  a neve. Elképzelhető, hogy 
már  találkoztunk valahol. Valami rendezvényen. Majd megkérdezem a feleségem, ő  sokkal jobban emlékszik az ilyesmire. 
- Értem, uram. Akarja, hogy addig elhalásszam a beszélgetést Ms. Sanchezzel? 
- Nem. Ez a  maga ügye, hadnagy. Nyomozó, magának 
mi erről a véleménye? 
Peabody meglepetten húzta ki magát ültében. 
- A véleményem, uram?  Izé... Azt hiszem, én sokkal inkább nyitott  vagyok a természetfeletti jelenségek irányába, 
kapitány. A családomban is akad néhány látnók. 
- Talán maga is közéjük tartozik? 
Peabody eddigre már megnyugodott annyira, hogy elmosolyodjon. 
- Nem, uram. Én is csak a megszokott, öt érzékszervvel 
születtem.  De Dallas hadnagyhoz hasonlóan  úgy vélem, 
Celina Sanchez megér legalább egy próbálkozást. 
- Akkor beszéljenek  vele. Ha kiszivárog, hogy a gyilkos 
kivágta a lány szemét, ettől lesz hangos  minden  média. Le 
kell zárnunk ezt az ügyet, mielőtt kitör a cirkusz. 
Celina a Sohóban lakott.  A környéken drága galériák, divatos 
éttermek, és apró butikok álltak. Errefelé  jól öltözött, gazdag 
városlakók éltek,  akik szerettek bendakó  szolgálókat tartani, 
vasárnap délelőttönként hosszasan reggelizni, a liberális pártra szavaztak, és amikor elmentek egy-egy szeánszra, úgy tettek, mintha élveznék, pedig alig értettek valamit belőle. 
Errefelé sok kávéházat lehetett találni, és az utcai művészeket is szívesen látták. 
Celina egy kétszintes tetőtéri lakásban lakott. Az épületben  egykor olcsó és ronda  ruhákat gyártottak, majd ezt  is 
felújították, mint a környék többi házát, és eladták a tehetősebb városlakóknak. 
Eve az utcáról látta a széles ablakokat, amelyeken át akár 
egy sikló is kényelmesen ki-be közlekedhetne, és a második 
emeleti, keskeny erkélyt, a díszes vasráccsal. 
- Biztos vagy benne, hogy nem kellett volna előre időpontot kérnünk? - kérdezte Peabody. 
- Tudnia kell, hogy jövünk. 
Peabody Eve mellett lépdelt a bejárat felé. 
- Most gúnyolódsz. 
- Peabody, kezdesz túl jól ismerni - nyomta meg Eve a 
megfelelő gombot. Pár pillanat múlva Celina hangja szólalt 
meg a  kaputelefonból. 
- Igen? 
- Dallas hadnagy és Peabody nyomozó. 
Erre olyan hang hallatszott, mintha Celina felsóhajtana. 
-Kérem, jöjjenek  fel. Kinyitom az ajtót, és  beállítom a 
felvonót. Csak mondják be, hogy a második emeletre jönnek. 
Az  ajtó fölött zöldre váltott a biztonsági fény, és felpattant a  zár.  Eve belépett az előtérbe, és tekintetét végighordozta a földszinti lakásokon. Balra tőlük kinyílt a felvonó ajtaja. Beszálltak, és közölték a rendszerrel, hogy  a második 
emeletre akarnak menni. 
Amikor ismét nyüt  az ajtó, egy vasrács mögött megpillantották Celinát. A haját ezúttal befonva viselte, a fonatot pedig 
két díszes, evőpálcikához hasonlatos hajtűvel rögzítette. 
A bokája felett levágott bőrnadrágot viselt,  és egy laza 
pólót, ami szabadon hagyta a hasát. Nem volt rajta sem papucs, sem smink, sem ékszer. 
Kinyitotta a rácsajtót, és hátralépett. 
- Tartottam tőle, hogy mégis eljönnek. Legjobb lesz, ha 
leülünk - intett a tágas nappaliban elhelyezett, S alakú, borvörös kanapé felé, amelynek minden hajlatába egy-egy túlméretezett asztalt állítottak, az egyiken Eve még egy lapos,  kavicsókkal teli tálat is észrevett. Mellette egy kovácsolt kupában 
karcsú gyertyaszál állt. 
Úgy vélte, a padló valódi, mézszínűre lakkozott fából készült, és eleven színekben pompázó, mintás szőnyegek takarták. A halványzöld falon festmények lógtak. 
Egy boltív mögött észrevette a konyhát és a jókora étkezőt. Az emeletre  egy kígyót formázó, sötétzöld csigalépcső 
vezetett. 
- Mi van ott? - intett Eve a fejével az egyetlen bezárt ajtó 
felé. 
- Ott szoktam tartani a szeánszokat. Egy másik ajtaja is 
van. Hacsak lehet, elválasztom a munkát és a magánéletemet. 
A háznak ebbe a  részébe nem engedem be az ügyfeleimet intett ismét a kanapé felé.  -  Hozhatok valamit inni? Lemondtam a mai napra tervezett szeánszaimat. Nem hiszem, 
hogy  most,  ebben az állapotban jót tudnék tenni az emberekkel.  Éppen  jógáztam,  amikor megérkeztek.  Az igazat 
megvallva magam is szívesen meginnék egy csésze teát.    .-. 
- Nem, köszönöm - felelt Eve. 
- Ha már úgyis főz, akkor én kérnék. 
Celina rámosolygott Peabodyra. 
- Foglaljanak helyet. Nem tart sokáig. 
Eve inkább körbejárta a szobát. 
- Szép nagy a lakása. 
- Igen. Sok térre van szükségem. A maga irodájában például rövid idő alatt megőrülnék. Beszélt Louise-zal? 
- Felhívta? 
- Nem. De  maga olyan benyomást tett rám, mint aki nagyon  alapos. Felteszem, ellenőrizte az engedélyemet, a pénzügyi és családi hátteremet, azt, hogy szerepelek-e  a bűnügyi 
nyilvántartásban,  és beszélt Louise-zal,  mielőtt úgy döntött, 
meglátogat. Úgy vélte, minderre szükség van. 
- Louise szerint maga a fekete bárány. 
Celina egy tálcával a kezében tért vissza a nappaliba, rajta 
fehér teáskannával, és két törékenynek tűnő fehér csészével, 
valamint egy cukortartóval. Savanyúan rámosolygott Eve-re. 
- Igen, ez a pontos kifejezés.  A családom nem helyesli, 
sőt egyenesen szégyelli a  képességemet, és azt az életformát, 
amit választottam magamnak. 
- Magának nincs szüksége pénzre. 
- Nem is azért foglalkozom paranormális jelenségekkel, 
hogy az anyagi biztonságom meglegyen - tette le a tálcát az 
asztalra. - Hanem azért,  mert szeretem csinálni. Maga sincs 
rászorulva arra a  pénzre, amit a rendőrségtől kap, hadnagy. 
Szerintem ugyanabban a cipőben jár, mint én - töltött ki két 
csésze teát, és az egyiket Peabody felé nyújtotta. - Folyton 
csak Elisa jár a  fejemben,  pedig  egyáltalán nem akarok rá 
gondolni. Nem akarok belekeveredni. De nincs más választásom. 
- Elképzelhető,  hogy a NYPSD, jobban  mondva  én, 
mint a nyomozás vezetője,  megkérem, hogy vállaljon el  egy 
megbízást. Mint civil szakértő. 
- Ühüm - vonta fel Celina a szemöldökét. - És? Átmentem a vizsgán? 
- Eddig igen. Ha hajlandó együttműködni velünk, alá kell 
írnia egy szerződést, amiben nyilatkozik arról, hogy senkinek 
sem  adja ki azokat az adatokat,  amelyek kapcsolatba hozhatóak a nyomozással. Ez magát is éppen annyira védi, mint a 
mi érdekeinket. 
- Senkinek sem  szándékozom beszélni a nyomozásról. 
Ha beleegyezek, magának is alá kell írnia egy iratot, amelyben 
biztosít afelől, hogy a média nem hozza kapcsolatba a nevem 
a nyomozással. 
- Ezt már korábban is mondta. Az előírások szerinti tiszteletdíját is megkapja - nyújtotta Peabody felé a kezét Eve, és 
megvárta, hogy a társa a markába nyomja a táskájából  előhúzott  papírköteget. -  Ezeket gondosan olvassa el. Az  aláírás 
előtt nyugodtan beszéljen az ügyvédjével vagy a jogi tanácsadójával. 
- A szavát adta, ezért  én is a szavamat adom. Ehhez 
nincs szükségem ügyvédre - ennek ellenére Celina keresztbe 
tette a lábát, és figyelmesen végigolvasta a szerződéseket. Nincs tollam. 
Peabody elővette, és feléje nyújtotta  a  sajátját.  Celina 
mind a két iratot aláírta, majd átadta Eve-nek. 
- Nos, ennyi az egész, nem igaz? - sóhajtott fel, amikor 
Eve is szignálta  a  dokumentumokat. - Ennyi. Miben segítsek? 
- Mondja el újra, hogy pontosan mit látott - tette ki Eve 
az asztalra a felvevőjét. - Csak a jegyzőkönyv kedvéért. 
Celina elismételte a  látomását. Egyes részletek említésekor időről időre lehunyta a szemét. A keze most nem remegett, és a hangja is nyugodt maradt, de Eve látta, hogy egyre 
jobban elsápad a gyilkosság felidézése közben. 
- Hol volt, amikor mindezt látta? 
-Az  emeleten. Az ágyamban.  A biztonsági  rendszer, 
mint minden éjjel, akkor is be volt kapcsolva. Minden ajtót 
kamerák figyelnek és riasztók biztosítanak. Nyugodtan vigye 
el, és ellenőriztesse a diszkeket. 
- Mindkettőnk érdekében el is fogom vinni. Tegnapelőtt 
éjszaka óta nem volt újabb látomása? 
- Nem.  Csak... Némi  félelmet érzek,  és mintha várnék 
valamire, de lehet,  hogy csak az idegeim játszanak velem. 
- Peabody? Add ide a bizonyítékot! 
Peabody egyetlen szó nélkül elővett egy zacskót, benne a 
vörös színű zsinórral. 
- Felismeri, Ms. Sanchez? 
- Nyugodtan tegezhetnek - kérte Celina, és elfehéredett 
az ajka. - Olyan, mint amilyet a gyilkos használt. 
Eve kinyitotta  a zacskót, és kivette a zsinórt. 
- Vedd  el, és mondd meg, hogy mit látsz. 
-Rendben - tette le Celina a csészéjét, és idegesen a 
combjához dörgölte a tenyerét. Majd vett egy mély lélegzetet, 
és megfogta a zsinórt. 
Rámeredt, és áthúzta az ujjai között. 
- Nem... Nem látok semmit. Zavaros. Talán némi időre 
lenne szükségem, hogy felkészüljek. Vagy magányra - futott 
át zavart kifejezés az arcán. - Azt hiszem... Ennél többet 
vártam. Eddig olyan biztos voltam benne, hogy tudok segíteni. Tudom, hogy a gyilkos ezzel ölte meg azt a lányt. Mindketten hozzáértek, ennek ellenére nem látok semmit. 
Eve elvette a zsinórt, visszatette a műanyag zacskóba, és 
odaadta Peabodynak. 
- Akkor éjjel miért nem láttad a gyilkos arcát is? Hiszen 
az áldozatét tisztán ki tudtad venni. 
- Nem tudom. Talán az  áldozattal álltam lelki kapcsolatban. Talán Elisa sem látta tisztán a gyilkosát. 
- Elképzelhető. Tehetnél még egy próbát a zsinórral. 
- Fogalmam sincs, mi lenne a különbség.  Ha egyedül 
hagynál - kezdte, miközben Peabody előhúzott egy zacskót. 
- Nem tehetem.  Nem téveszthetem szem elől a  bizonyítékot. 
- Semmi sem bukott a felszínre. Legalábbis én nem láttam semmit - ennek ellenére, amikor Eve kibontotta a zacskót, Celina a zsinór után nyúlt. 
Amikor a markába szorította, hirtelen kitágult és üvegessé vált a  szeme. Úgy ejtette a földre, mintha égetné a bőrét. 
Majd a torkára kulcsolta a kezét, mintha fuldokolna. 
Miközben Eve csak nézte,  Peabody felpattant a helyéről, 
vállon ragadta Celinát, és alaposan megrázta. 
- Ébresztő! - parancsolt rá. 
- Nem kapok levegőt. 
- Dehogynem. Az nem te vagy. Beszív, kifúj! Újra! 
- Oké. Oké - ejtette le a kezét Celina, majd lehunyta a 
szemét, és egy könnycsepp gördült végig az arcán. - Adjatok 
egy perc pihenőt - kérte. - Rideg szívű gazember vagy, Dallas. 
- Igen, az vagyok. 
- Próbára tettél. Az első zsinór nem jelentett semmit. 
- Tegnap vettem. Még folyékony kesztyűvel is lefújtam, 
mielőtt beleraktam a zacskóba. 
- Ügyes. Alapos - tért vissza lassan Celina arcába a szín, 
és némi tisztelet is megcsillant benne. - Felteszem, ha engem 
ölnének meg, én is azt akarnám, hogy egy rideg szívű gazember nyomozzon a gyilkosom után - meredt összevont szemöldökkel a zsinórra, amelyet Eve már felemelt a padlóról. Nem készültem fel. Ezért volt ilyen kemény. Most már valamelyest tudom, mire számítsak - nyújtotta ki a kezét, Eve 
pedig a tenyerébe csúsztatta a zsineget. - Szenvedett.  Rémület és fájdalom. Nem látta a gyilkosa arcát, legalábbis nem 
tisztán. Szédült, rettegett, fájdalmat érzett, de küzdött ellene. 
Istenem, mennyire erős.  Hatalmas, szívós, és erős. Ez nem 
az arca. Szerintem ez nem az arca. Az erőszak gyors, szinte 
könyörületesen gyors. Amikor zihálva belehatol, megszorítja 
a nyakán a zsinórt. A lánynak fogalmas sincs, hogy mi történik vele, csak annyit tud, hogy meg fog halni, és arra gondol: 
Vonnie! Utoljára a gyermeke jutott az eszébe. 
- A gyilkosról beszélj. 
Celina ültében kihúzta magát, és igyekezett lassabban lélegezni. 
- A gyilkos gyűlölte a lányt. Félt tőle. Imádta. De nem őt. 
Hatalmas gyűlölet, düh és izgalom. Ennél többet csak nehezen tudok mondani. Mintha valami elnyomná a szellemem. 
Nehéz keresztüllátni az őrületen, de tudom, hogy a gyilkos 
ölt már korábban is. 
- Miért vitte magával Elisa szemét? 
- Én... A lánynak sötétben kell maradnia. Nem tudom, 
kivéve  azt, hogy a gyilkos azt akarta, sötétben maradjon. Elnézést - adta vissza Eve-nek a zsinórt. - Ez nagyon fárasztó, 
és nem tudom sokáig kézben tartani. Egyszerre túl sok. Inkább többször megfogom, de csak rövid időre. 
Eve bólintott, mert látta, hogy Celina arcát verejtékcseppek borítják. 
- Értem. Szeretném, ha velünk jönnél a tett színhelyére. 
Celina a gyomrára szorította a kezét. 
- Előbb átöltöznék. 
- Megvárjuk. 
Miután Celina felment az emeletre, Peabody halkan fütytyentett. 
- Még neked is el kell ismerned, hogy tud valamit. 
- Igen. Kiállta a próbát. 
- Szerintem nagyon is kiállta. 
- Úgy tűnik - állt fel nyugtalanul Eve.  Nem csak a nagy 
terek  látványát kedvelte, éppen úgy szerette  kihasználni is 
azokat.  Magában csodálta a bátorságot, ahogy Celina a  gyilkos fegyver után nyújtotta a kezét. - Az a bajod, hogy civil, 
vagy az, hogy látnók? 
Eve hátrapillantott a válla fölött. 
- Egy kicsit mindkettő. Nem szeretek civileket bevonni a 
nyomozásba, és most ne fárassz azzal, hogy az eszembe juttatod, hányszor végezte így Roarke. így is  elég kényelmetlenül érzem magam, hogy már kezdek hozzászokni. Ráadásul 
itt ez a látnokság is. Vajon ez mennyire jó nekünk? - fordult 
vissza Peabody felé. - Mit is mondott? A gyilkos nagy, erős, 
és őrült. Ezt nem nevezném pontos személyleírásnak. 
- Dallas, ez nem úgy megy, hogy megadja a nevét és a 
lakcímét. Ez a képesség nem így működik. 
- Miért nem? - vágta zsebre Eve bosszankodva a kezét. 
- Ha valóban látott valamit, miért nem képes leírni a részleteket? A gyilkos neve Ocsmány Gazember, és a Gyilkosság út 
13. alatt lakik. Na,  lenne igazán hasznos. 
- Naná. Gondolj csak bele, milyen gyorsan lezárnánk az 
ügyet. Utána a testület alkalmazna egy csomó médiumot... 
Mondjuk HÉÜ, vagyis  Hatodik  Érzék Ügyosztály  néven, 
és... Tudod mit? Nem igazán tetszene a dolog. Elveszítenénk a munkánkat. 
Eve sötét pillantást vetett a csigalépcső felé. 
- Nekem személy szerint az sem tetszik, hogy bármikor 
turkálni kezdhet a fejemben. 
- Sohasem  tenne ilyet, Dallas. A törvényesen dolgozó 
médiumok nagyon tisztelik a magánszférát. Nem törnek be a 
gondolataid közé. 
Eve visszaemlékezett, hogy Peabody apja  egyszer megtette. Nem szándékosan  ugyan, de a végeredmény ugyanaz. 
Viszont magában azt is elismerte, hogy a legtöbb előítélete 
ebből az esetből táplálkozik. 
- Ráadásul megkedveltem - tette hozzá Peabody. 
- Aha. Vele minden oké. Kiszaladunk a helyszínre, és kiderül, megtudunk-e valamit. Utána pedig visszatérünk a jól 
bevált módszereinkhez. 
Celina fekete nadrágot és kék, mélyen dekoltált blúzt vett fel. 
A nyakában lógó láncon néhány csepp alakú  kristály fityegett. 
- Védj meg, ösztönözz, és nyisd fel a harmadik szemem 
- tartotta a magasba, amikor megérkeztek a Central Park szélére. - Nem használ mindenkinek, de az adott körülmények 
között kész vagyok bármivel megpróbálkozni - igazította 
meg hatalmas napszemüvegét, amely a fél arcát eltakarta.  Szép időnk van ma - jelentette ki. - Meleg, és süt a nap. Kicsalogatja az otthonukból az embereket. Szeretem New Yorkot, különösen ebben az évszakban. így legalább nehezebben ismernek fel. 
- A kérdéses területet átkutattuk, és több felvételt is készítettünk - kezdte Eve.  - Abból, amit így megtudtunk, az 
derült ki, hogy az áldozat errefelé sétáltatta a kutyáját, és körülbelül itt lépett a park területére. 
- Rengeteg ember járt itt, fogalmam sincs,  mit fogok találni. Az igazat megvallva az én képességem sokkal közvetlenebb, inkább a fizikai kontaktuson alapul. Legalábbis általában. 
Eve nagyjából tízyardnyira állt meg a fáktól. Körülnézett, 
és látta, hogy senki sincs körülöttük. Az emberek még dolgoztak, vagy iskolában voltak, vásároltak vagy éttermekben 
ültek. 
- Itt történt, ugye? - vette le Celina a napszemüvegét, 
majd miután betette a zsebébe, tüzetesen szemügyre vette a 
földet. - A gyilkos itt kapta el a lányt,  és innen vonszolta tovább - lassult le a lélegzete, miközben  megindult a fák felé. Fejbe vágta, amitől megszédült. Látom, hogy feltört a  föld, 
valószínűleg itt... - vett egy mély lélegzetet, majd leguggolt, 
és tenyerét végighúzta a földes fűszálakon, de hirtelen elkapta a kezét. - Istenem! - de Eve látta, hogy Celina összeszorítja a fogát,  és újra megérinti a földet. - Itt erőszakolta meg. 
Hatalom, megszégyenítés és büntetés. Közben egy név motoszkált a fejében... De nem az áldozaté. Nem látom,  nem 
egészen...  De nem az ő neve.  Nem  Elisát akarta megbüntetni - húzta vissza a kezét, és kézfejét a hóna alá szorította, 
mintha fázna. - Nagyon nehéz figyelmen kívül hagynom azt, 
amit Elisával tett, hiszen én vele állok kapcsolatban, és  nem 
ismerte a gyilkosát. Nem tudta, miért támadta meg. Csak... emelte fel a fejét, és Eve szemébe nézett. - Ládák. 
Eve érezte, hogy egy jeges marok  szorítja össze a gyomrát. 
- Nem miattam jöttünk ide. 
- Nagyon erős az egyéniséged, Dallas. Erős a lelked, erősek az érzelmeid és az ösztöneid. De igyekszel elrejteni  egyenesedett fel félig nevetve Celina, majd óvatosan elhátrált 
a helyszíntől. - Meglep, hogy ilyen fenntartásokkal viseltetsz 
a médiumok iránt, holott benned is megvan ez a képesség. 
- Ez nem igaz. 
Celina türelmedenül fújt egy nagyot. 
- Duma. Úgy gondolod, hogy amit látsz, érzel,  és tudst 
az az ösztöneidből fakad?  Csak az  ösztöneidből? - rántott 
egyet a vállán. - Bárhogy is nevezed, te is egyfajta médium 
vagy - dörzsölte meg a karját. - A gyilkos innen vonszolta 
tovább Elisát. Csak homályosan  látom, mert ekkor már eltávozott. Egy része ugyan még velem maradt, de csak gyengén. 
- Elisa nagyjából százharminc fontot nyomott. Százharminc fontnyi holtsúly. 
- A gyilkos nagyon erős. 
- Annak kell lennie. 
- Büszke magára - suttogta Celina, miközben elindult. Igen, határozottan érzem, hogy büszke. A testére, az erejére. 
Ö viszont sokkalta gyöngébb. 
- Most nem az áldozatról beszélsz - zárkózott fel melléje 
Eve. - Hanem arról, akit szimbolizált. 
- Elképzelhető. Lehetséges - simította el Celina a haját 
az arca elől. A fülében  megcsendült a három összefűzött karika. -  Te talán sokkal tisztábban  látod  magad  előtt. Nem 
félsz tőle úgy, mint én  -  állt meg, és szemügyre vette a kastélyt. - Azon gondolkozom, miért pont ezt a helyet szemelte 
ki.  Különös.  Jellegzetes.  Pedig bárhol  otthagyhatta volna a 
testet. Úgy sokkal könnyebb dolga lett volna. 
Ez  már Eve-nek is az eszébe  jutott,  de mind ez idáig 
megtartotta magának. 
- Milyen magas a gyilkos? 
- Hat lábnál magasabb. Jóval magasabb.  Csaknem hét. 
Mackós, de  nem  kövér,  hanem izmos.  Ereztem,  amikor 
megerőszakolta Elisát - ült le a fűbe. - Elnézést. Már megint 
reszketni kezdtem. Nem vagyok ehhez hozzászokva. Teljesen kimerít. Hogy bírod elviselni? 
- Ez a munkám. 
- Igen. Mindkettőtöknek ez a munkája - nyitotta ki a retiküljét, és elővett egy míves szelencét. - Fájdalomcsillapító magyarázta, miközben  kiemelt belőle egy  tablettát. - Rettenetes fejfájás gyötör.  Ma már nem tudok többet segíteni. 
Nagyon sajnálom.  Eddig tartott az erőm - és  Eve  legnagyobb meglepetésére eldőlt a füvön. - Tudod, mit kellene 
most csinálnom? 
- Fogalmam sincs. 
Celina lustán az órájára pillantott. 
- Ö, hát persze. Francine. Éppen most kellene Francinenel találkoznom. Hetente tartok neki szeánszot, mert szeretem. Kedves, butuska, de gazdag nő, akire időről időre rájön 
a férjhezmehetnék. A tanácsaim ellenére már az ötödiket fogyasztja. De a harmadiktól és a negyediktől is óvtam - húzta 
elő a zsebéből a napszemüvegét, és az orrára illesztette. - Kisírja  magát a vállamon, miközben azt bizonygatja, hogy hallgatnia  kell a szívére - biggyesztette le a száját Celina  és  a 
mellkasára szorította a kezét. - Ezúttal sem lesz másként. 
Egy  megalkuvó kutyaütőhöz fog férjhez menni, aki megcsalja. Az igazat megvallva már meg is csalta,  csakhogy Francine 
ezt nem hajlandó elhinni. Majd pedig, ha mindennek vége, 
összetiporja az önérzetét, és kihasít egy jókora darabot  a 
bankszámlájából - csóválta meg a fejét, és felült. - Szegény, 
hiszékeny Francine! Dallas, Peabody, eddig ez volt a legtragikusabb eset, amellyel meg kellett birkóznom. 
- Amikor az egyik ügyfeleddel beszélsz,  honnan  tudod, 
hogy nem fogsz látni semmi szörnyűséget? Semmi tragédiát? 
- érdeklődött Eve, mire Celina elmosolyodott. 
- Az  a dolgom, hogy  tudjam. Ha pedig elsiklok  valami 
felett, és csak később veszem észre, megteszem, amit tudok, 
majd félreállok. Gyűlölöm a szenvedést,  különösen,  ha nekem kell szenvednem. Nem értem, miért okozzák, vagy  tűrik 
az emberek. Felszínes  teremtmény vagyok - nyújtózkodott 
egyet. - Viszont pár nappal ezelőtt még átkozottul elégedettnek mondtam magam. 
Peabody kinyújtotta feléje a kezét, hogy felsegítse. Celina 
végigmérte, és elvigyorodott. 
-Bekukucskálhatok a fejedbe? Persze csak felszínesen. 
Nem hatolok mélyre, nem akarom kifürkészni a titkaid. De 
érdekelsz. Mindketten érdekeltek. 
Peabody a nadrágjába törölte a tenyerét, és ismét Celina 
felé nyújtotta. 
- Természetesen. 
Celina megfogta a kezét, és felállt. 
- Megbízható vagy. Az erőd és a hűséged az élet minden 
területén megsegít. Büszke vagy a jelvényedre, és a munkára, 
amit végzel. De légy óvatos - nevetett fel, és elengedte Peabody kezét. - Nyitott vagy, akár egy ajtó. Nem akartam belesni a magánéletedbe. Nagyon csinos a barátod - kacsintott 
rá. - PeaCuki. 
Peabody elpirult. 
- Izé... Nemrég költöztünk össze. 
- Gratulálok. Nem nagyszerű dolog a szerelem? - fordult 
mosolyogva Eve felé, és kérdőn felvonta a szemöldökét. 
- Nem. 
Celina nevetve zsebre vágta a kezét. 
- Eljön majd a nap, amikor megbízol majd bennem. Köszönöm - mosolygott rá Peabodyra. - Megtisztítottál. Egészen helyre jöttem tőled. Mindjárt fogok egy taxit. Le akarom 
rázni magamról ezt a fejfájást, mielőtt hazaérek - indult meg, 
de szándékosan nem azon az úton, amelyen jöttek. Majd hirtelen  megállt,  és megfordult. Az arcán nyoma sem volt az 
előbbi könnyed vidámságnak. - Nemsokára újra lecsap. Fogalmam sincs, honnan, de tudom. Hamarosan megismétlődik. 
Eve figyelte, ahogy Celina elmegy, és különleges képesség 
ide vagy oda, tudta, hogy igazat beszélt. 
Hetedik fejezet 
- Nagyon érdekes személyiség - várt  ki egy  szíwerésnyit 
Peabody, majd Eve  felé fordította a tekintetét. Nyugatnak 
indultak, majd dél felé fordultak, és már közeledtek a kapitánysághoz. - Nem gondolod? 
- Nem szájtáti. De mondd meg nekem pontosan, mi újat 
tudtunk meg? 
- Oké, nem túl sok mindent, amit eddig ne tudtunk, hittünk vagy gyanítottunk volna - mocorgott Peabody. Már 
sajnálta, hogy elfogadta Celinától a teát. Nagyon ki kellett 
mennie pisilni, de ismerte annyira  Eve-et,  hogy tudja, nem 
állna meg egy útba eső  étteremnél, ahol a jelvényét megvillantva használhatja a mellékhelyiséget. Ezért inkább szorosan 
keresztbe tette a lábát, és próbált nem figyelni a feszítő érzésre. - Ennek ellenére érdekes volt beszélni egy olyan, szemmel láthatóan nagyon tehetséges médiummal, mint Celina. 
Végül is valóban megbízható és hűséges vagyok. 
- Mint a család kiskutyája. Egy pincsi. 
- A cocker spánieleket sokkal  jobban  szeretem. Olyan 
aranyosan liffeg a fülük - cserélt lábat Peabody. - Ráadásul 
tapasztalataim szerint egy médium, ha ilyen kapcsolatban van 
egy emberrel, mint  Celina az  áldozattal, sokkal  többet is 
megtudhat, ha koncentrál és megnyílik. 
Eve szirénát hallott, mire a visszapillantó tükörbe pillantott.  Felismerte az apró különbségeket, és egy pillanattal azelőtt már tudta,  hogy mentőautó  közeledik,  hogy valóban 
meglátta a jármű vörös villogóját. 
Ki akart húzódni a járda mellé,  de a motor remegni kezdett, mint a kocsonya. Alig tudott elhúzódni a száguldó mentő útjából. 
- Amint visszaérünk a kapitányságra, azonnal hívd fel az 
igénylési osztályt. Könyörögj,  fenyegetőzz, vesztegesd meg, 
akit kell, ajánlj fel mindenféle szexuális szolgáltatást, de mire 
lejár a szolgálatunk, szerezz egy normális kocsit. 
Peabody  összeszorította a fogát, de  mindent  megtett, 
hogy így is érthető maradjon a beszéde. 
- Ha arra kerül a sor, ki fogja teljesíteni a felajánlott szexuális szolgáltatásokat? 
- Te. Ugyanis az én rangom magasabb. 
- Micsoda áldozatokra vagyok képes a jelvényemért 
- Egészségklubok. 
-Micsoda? 
- Kezdjük el végigjárni az egészségklubokat. 
- Nem hiszem, hogy ez is  belefér a szexuális szolgáltatások mellé, ha a nap végére valóban új kocsit akarsz. 
-Jézusom, Peabody, ne legyél már ennyire savanyú! 
- Nos, ami azt illeti, te savanyítottál be. 
Eve a kocsik között szlalomozott. 
- Térjünk vissza a munkánkhoz. Ha magányos gyilkossal 
állunk szemben, márpedig az eddigi bizonyítékok nem erősítik meg ennek az ellenkezőjét, roppant izmos a fickó. Nem 
csak úgy általában erős, hanem igencsak izmos. Aki százharminc fontnyi holtsúlyt képes elcipelni  a gyilkosság helyszínétől  oda,  ahol a  holttestet végül megtaláltuk,  ráadásul 
még imádkozó  pozitúrába  is  állítja,  az elképzelhető, hogy 
rendszeresen és keményen edz. 
- Otthon is  lehet hozzá felszerelése. Általában  mindenkinek van, aki komolyan foglalkozik testépítéssel. 
- Ezt is megpróbáljuk kideríteni. Kezdjük azzal, hogy kiderítjük, hol lehet felszerelni egy teljes otthoni tornatermet. 
Ám  ha igaznak fogadjuk el azt, amit a médiumkirálynő mondott, akkor  a gyilkos büszke. Büszke a testére. Ezek szerint 
szívesen mutogatja, igaz?  Hadd lássa mindenki, micsoda izmokat fejlesztett. 
- Egészségklubok. 
- Egészségklubok. 
- Dallas, egyáltalán van fogalmad róla, hány egészségklub 
működik szép városunkban? 
- Azokkal kezdjük, amelyeket elsősorban férfiak látogatnak. A gyilkos nem szereti a nőket. Éppen ezért nyugodtan 
kihúzhatod a  lányos  edzőtermeket, ahol a  hölgyek  testhez 
tapadó  ruhákban  ugrálnak, és  dzsúszt iszogatnak,  vagy 
müzliszeletet rágcsálnak masszázs előtt. Felejtsd el a gyógyfürdőket, vagy azokat a helyeket, ahová a férfiak csak játszani 
mennek, vagy azért,  hogy felcsípjenek valakit. Mint ahogy 
azokat is, amelyeket  csakis  egyneműek látogatnak. A  fickó 
nem homokos. Olyanokat keress, ahová a bikanyakú pasasok 
járnak izzadni. 
- Óóó. Bikanyakú, izzadt pasasok. Azta! Ez rögtön megédesíti az egész napomat. 
- Ma már ehhez késő van - morogta Eve. - Próbáljuk 
újra végigjárni az áldozat környezetét. A  fickó követte, hogy 
megismerje a  szokásait. Mindenkit  megkérdezünk, nem látott-e egy szokatlanul magas és erős férfit. Miután szereztél 
egy új kocsit,  hívd fel a Vanderlea családot. Talán valamelyiküknek eszébe jut,  hogy látott egy embert, akire illik ez a 
személyleírás. 
- Vedd úgy, hogy elintéztem - még néhány  sarok, gondolta Peabody. Utána már nyugodtan pisilhet. Megborzongott, és ismét megcserélte a lábát. 
- Utánanézünk az otthon használatos edzőgépeknek, beleértve a virtuális testépítő rendszereket is, és az ehhez kapcsolódó magazinok előfizetőit is megvizsgáljuk. A fészkelődés nem segít. Nem kellett volna elfogadnod azt a teát. 
- Igazán kedves tőled, hogy az eszembe juttatod - vágott 
vissza keserűen Peabody. - Különben a fészkelődés igenis 
segít.  Ó, köszönöm, istenek és istennők - sóhajtott fel, amikor begördültek a kapitányság mélygarázsába. 
- Amikor tele a hólyagod, előbújik belőled a hippi? 
- Nem csak az - ugrott ki Peabody a kocsiból abban a 
pillanatban, ahogy Eve megállt, és a felvonóhoz rohant. 
Az irodájába érve Eve  a linkjére pillantott,  és látta, hogy 
több üzenete is érkezett.  Miközben  összeállított egy táblát 
Elisa Maplewood meggyilkolásáról, utasította  a gépet, hogy 
játssza őket vissza. 
Meghallgatás után néhányat kitörölt, néhányat megtartott.  Majd amikor meghallotta Mavis hangját, abbahagyta, 
amit csinált, megfordult, és a képernyőre vigyorgott. 
- Hé,  Dallas! Visszatértünk a  városba a galambocskámmal!  Maui szuper. Trópusi luxusparadicson delux. Minden 
nagyszerű volt.  A koncert, és az is, amikor meztelenül henteregtünk a tengerparton. Nem  találnád ki! A hasam teljesen 
kidomborodott. Istenemre mondom,  most aztán tényleg úgy 
festek, mint akit felcsináltak. Ezt  látnod  kell!  Repülök hozzád, amilyen gyorsan csak tudok. 
Ez nálad mindig felér egy fenyegetéssel, gondolta Eve, 
amikor az üzenet véget ért. Ellenben  egyáltalán  nem volt 
benne biztos, hogy  valóban látni  akarja Mavis hasát.  Hatalmas titoknak találta, hogy a terhes  nők miért akarják folytonfolyvást mutogatni  a hasukat,  ellenben semmi kedvet nem 
érzett magában, hogy ezt a rejtélyt  meg is fejtse. 
Nadine Furst, a 7-ös Csatorna  sztárriportere abban a 
pillanatban ugrott a képernyőre, amikor odafordult az AutoSéfhez egy kávéért. 
-Dallas.  Tudom,  hogy megint a  szokásos  blablával 
akarsz lerázni, de komolyan beszélni akarok veled  a Maplewood-ügyről. Addig nem szállok le rólad, amíg valami értelmeset nem tudok kihúzni belőled.  Ráadásul viszek sutit is. 
Eve mérlegelte a lehetőségeket. Lehet, hogy egy rövid interjú mégsem olyan nagy  butaság. Különösen akkor,  ha  süteménnyel vesztegetik az embert. A gyilkos jellemrajzából kiderült, hogy egyszerre gyűlöli és  féli a  nőket. Vajon nem 
bosszantaná, ha két nő beszélne róla a képernyőn? Lehet, 
hogy még valami hibát is elkövetne. 
Ezen el kell gondolkodnia. 
A sütemények említésére megkordult a gyomra. Az ajtó 
felé pillantott, majd benyúlt az AutoSéf mögé, és előhúzta az 
odarejtett csokoládészeletet. 
Számára teljesen nyilvánvaló rejtekhelynek tűnt, viszont 
az  alattomos csokoládétolvaj, aki megkeserítette az életét, 
eddig még nem talált rá. 
Jóízűen beleharapott, majd  ledobta magát az íróasztala 
mögé, és bekapcsolta a számítógépét. 
AZ ENGEDÉLY KÓDJA ÉS A JELSZAVA NEM  FELISMERHETŐ. Belépés megtagadva. 
- Mi a fenéről beszélsz? - csapott a gépre a tenyerével. Eve Dallas hadnagy - és beolvasta a jelvénye számát, hogy a 
rendszer azonosíthassa, valamint elismételte a jelszavát. 
A számítógép kedvesen csipogott, majd hosszan zúgni 
kezdett. A képernyő felvillant. 
AZ AZONOSÍTÁS MEGTÖRTÉNT. FUTÓ ALKALMAZÁSOK LEÁLLÍTÁSA FOLYAMATBAN. 
- Ne! A francba, te szutyok, te átkozott rohadék, tudod, 
hogy nem ezt akarom! - ütötte meg ismét a gépet, és megismételte a bekapcsoló utasítást. 
Néhány mechanikus csuklást követően a számítógép feléledt. 
-így  már jobb.  Oké. Nyisd meg a 39921-SH fájlt. 
Maplewood. 
Értettem. 
Ám ami a képernyőn felvillant, egyáltalán nem hasonlított egy aktához. Sőt a virgonc figurák egyáltalán nem tartoztak a rendőrség hatáskörébe, hacsak az erkölcsrendészet le 
nem leplezett egy orgiát. 
Üdvözöljük a Szuperérzetben, az ön virtuál:  szexuális édenkertjében! A belépés alsó korhatára huszonegy év. Az egyhetes próbatagsága ALATT MINDEN,  A RENDSZERÜNKBEN TÖLTÖTT PERCÉRT TÍZ DOLLÁRRAL TERHELJÜK MEG A 
FOLYÓSZÁMLÁJÁT. 
- Istennek szent anyja! Számítógép, zárd be a folyamatot, 
és töröld ezt az egész területet! 
Hiányzó  paraméter.  A  parancs értelmezheTÉTLEN. 
- A pokolba. Zárd be a fájlt! 
Értettem. 
A képernyőről eltűntek az ugrabugráló alakok. 
- Most pedig figyelj! Eve Dallas hadnagy vagyok. A tulajdonom vagy. A 39921-SH jelű fájlt akarom, mégpedig azonnal! 
A képernyő megremegett, és betöltötte egy írás. Valószínűleg olasz nyelven. 
A hang, amit Eve kiadott, valahol félúton  járt a sikoly és 
a bömbölés között. Közben az öklével verte a szerkezetet, és 
azt is fontolóra vette, hogy kitépi a zsinórját a konnektorból, 
és az egészet kihajítja az ablakon. 
Ha szerencséje van, talán épp egy karbantartóra esik. Két 
legyet egy csapásra. 
Úgy számolta, éppen olyan megnyugtató lenne, mint szerezni egy új gépet az évszázad végéig. 
A linkjéhez ugrott, és feltett szándéka volt minden haragját arra a karbantartóra zúdítani, aki fogadni merészeli a 
hívását. 
- És mennyivel jutnál ezzel előrébb, Dallas? - tette fel 
magának a kérdést. - Azok a seggfejek épp az ilyen pillanatokért élnek. Addig ülnek nevetve a helyükön, amíg le nem 
megyek hozzájuk. Akkor  viszont kinyírom az egész bagázst, 
és életem hátralévő részét rács mögött tölthetem. 
Ismét megütötte a számítógépét. Majd egy hirtelen ödettől vezérelve inkább mással próbálkozott. 
- ENyÜ. McNab. Hello, Dallas! 
Peabody szerelme mosolygott rá  a link képernyőjéről. 
Sovány, csinos arcát  fényes, szőke haj vette körül, amely a 
halántéka mellett két fonatban lógott a vállára. 
- Elvégeztük a munkát, amivel megbíztál minket. Éppen 
most akartam átküldeni a jelentést. 
- Ne azzal foglalkozz. Bedilizett a gépem, és nagyon elszomorít a viselkedése, McNab. Nem tennél egy szívességet, 
és nem néznéd meg személyesen? 
- Hívtad már a karbantartókat? 
A karbantartók említésére Eve morogni kezdett, McNab 
pedig felnevetett. 
- Vedd úgy, hogy nem kérdeztem semmit. Tizenöt perc 
múlva átugrok egy félórára. 
-Jó- Vagy ha hivatalosan kérvényezed, személyesen viszem 
át a jelentést az irodádba. Akkor azonnal indulhatok. 
- Vedd úgy, hogy hivatalosan kérvényeztem. 
- Túl van dumálva. 
- Micsoda? -  de eddigre McNab már bontotta az összeköttetést. 
Eve bosszúsan húzta elő a zsebszámítógépét, és azzal 
próbált némi adatot kicsalogatni az asztali egységből.  Azzal 
igyekezett biztatni magát,  hogy ha nem is szakértő, de nem is 
teljesen ostoba. Az alapvető technikai eszközöket azért tudja 
kezelni. 
Amikor McNab  betoppant, már a haját tépte. A fiatal 
elektronikus nyomozó bíborvörös inget viselt, zöld mintával 
a közepén. Az ing leért egészen a lötyögős, bíborcsíkokkal 
szegélyezett nadrágja combjáig. Kockás cipőjét is ez a  két 
szín uralta. 
- Itt az E-Man,  hogy  megmentsen - hirdette fennhangon. A haját is zöld és bíborszínűre festette. A fülébe ezüstkarikákat akasztott. - Mi a gond? 
- Ha tudnám, akkor egyedül is megjavítanám. 
-Jól van - tette  le Eve íróasztalára ezüstös szerszámtáskáját McNab,  és beleült Eve székébe, majd összedörzsölte a 
tenyerét. - Hú! Csokoládé! - szélesedett a vigyora, miközben 
fel-le mozgatta a szemöldökét. 
- A francba. Oké, edd csak meg. Tekintsd úgy, hogy előre fizettem. 
- Harcra fel! 
- Micsoda? 
- Harcra fel - harapott bele  McNab a csokoládéba. Tudod, mint... Ez kitűnő! Lássuk csak. Elvégzek egy szabályos diagnosztikai vizsgálatot - majd elmondott egy  sor parancsot. Eve fülének kínaiul hangzott  az egész. A képernyő 
megtelt kódokkal, jelekkel és fura alakzatokkal, maga a gép 
pedig olyan hangot adott ki, amelyet leginkább egy fuldokló 
hörgéséhez lehetett hasonlítani. 
- Látod? Látod?  - hajolt át villámgyorsan  McNab válla 
fölött. - Ugye, ennek nem így kellene lennie? Ez elromlott. 
- Hmm. Csak hagyj... 
- Szándékosan rongálták meg, igaz? 
- Rongálásra gyanakszol? 
-Az ember nem gyanakszik rongálásra.  Éppen  ezért 
okoz olyan nagy kárt. 
-Ez logikusan hangzik. Alaposabban  bele kell  ásnom 
magam. Miért  nem mész ki addig egy kicsit pihenni? 
- Ki akarsz küldeni a saját irodámból? 
McNab szomorú pillantást vetett rá. 
- Hadnagy. 
- Oké, oké - vágta zsebre Eve a kezét. - A közös irodában leszek - és miközben kisietett, még hallotta McNab elnyújtott sóhaját. 
Egyenesen Peabody asztalához sietett. 
- Gondjaid vannak a számítógéppel? - érdeklődött Peabody. - McNab hozzám is beugrott egy percre. 
- Szándékosan tönkretették. 
- De kicsodák? 
- Ha tudnám, elevenen nyúznám meg őket, hiába könyörögnek kegyelemért. 
- Huhu. Oké, beszéltem Deann Vanderlea-vel. megtalálták a kutyát. 
- Micsoda? A kutyát? 
- Aha, Mignont. Csaknem a park túlsó végéig szaladt, ott 
vette észre néhány kocogó, akik  megnézték a nyakörvén az 
azonosítóját, és visszavitték a családnak. 
- Megsérült? 
- Nem, csak nagyon rémült. Kicsit jobb nekik így, hogy 
legalább a kutyus megkerült. Mellesleg a Vanderlea házaspár 
és az áldozat is az Egészség, Fitness és Szépség nevű szalonba jártak, de ez nem az a fajta, ami feltételezhetően megegyezik a gyilkos ízlésével. 
- Attól még megnézzük. 
- Deann nem emlékszik, hogy bármi gyanúsat látott volna a környéken. Különösen nem egy nagydarab fickót, de azt 
mondta, hogy ennek ellenére megkérdezi a férjét és néhány 
szomszédot is. Na meg az ajtónállót. 
- Ennek ellenére újra elbeszélgetünk a ház lakóival. 
-Aha. Elisa apja  több ezer  mérföldnyire volt innen a 
gyilkosság időpontjában, ráadásul többen is igazolják az alibijét. Ő nem lehetett a gyilkos. A közelében sem jár a gyilkos 
feltételezett személyleírásának. 
- Túl könnyű is lett volna. Mi a helyzet a kocsimmal? 
- Rajta vagyok, csak adj még egy kis időt. 
- Ma mindenki időt akar tőlem. Nézzük végig az egészségklubokat. Kezdjük Manhattannel  - és  Eve irigykedve 
figyelte,  hogy Peabody számítógépe egyeden parancsra milyen simán beindul. - Hogyan fordulhat elő, hogy az egyenruhások és  az egyszerű nyomozók jobb felszerelést kapnak 
nálam? Elvégre itt én vagyok a főnök. 
- Tudod, egy elmélet szerint egyes embereknek van bizonyos technikai... - ám Peabody sokkal jobban törődött a 
saját  testi épségével, hogy  kimondja a pontos definíciót. Olyan ez, mint valami fertőzés, és úgy hat a gépekre, hogy 
azok egyből működni kezdenek tőle. 
- Süket  duma. Az otthoni  számítógépemmel nincs semmi baj. 
- Ez csupán elmélet - ismételte meg Peabody, és behúzta a nyakát. - Itt akarsz végig leselkedni, amíg lefut a keresés? 
- Leselkedhetek máshol is  - viharzott el utálkozva Eve. 
Úgy gondolta, vesz magának egy doboz Pepsit. Az ital majd 
lehűti. Utána visszamegy az irodájába, és egy kicsit McNabot 
is zaklatja. 
Nem akart mást, csak ülni a saját irodájában, és végezni a 
dolgát. Olyan nagy kérés ez? 
Megállt az italautomata előtt, és sértődötten végigmérte. 
Talán tetőtől talpig lespricceli Pepsivel, vagy merő rosszindulatból üdítő helyett mérget ad ki neki. 
- Hé, te - intett oda egy  egyenruhást, majd a zsebébe 
nyúlt, és kivett némi aprót. - Vegyél nekem egy Pepsit. 
Az egyenruhás lenézett az aprópénzre. 
- Persze, hadnagy. 
Bedobta az érméket az automata udvariasan felsorolta a 
választékot,  majd a doboz halkan kicsúszott az árukiadó résen. 
-Parancsoljon. 
- Köszönöm - kortyolt bele Eve elégedetten, miközben 
lassan visszafelé sétált a közös irodába. így kell ezt elintézni. 
Elhatározta, hogy ezentúl,  amikor csak lehetséges, megkér 
egy arra járót, ha szembekerül egy automatával. Elvégre mire 
való a magas rang, ha nem erre? 
-Hadnagy? - intett  feléje McNab, és annak  ellenére, 
hogy Eve megpróbálta nem észrevenni, látta, hogy a fiatal 
elektronikus nyomozó csókot dob Peabody felé. 
- Ha a gyilkosságiaknál jár, ne cuppogtasson, nyomozó! 
Működik a számítógépem? 
-Van egy jó és egy rossz hírem. Mondhatom a rosszat 
először? - intett McNab a fejével, hogy Eve kövesse, és megindult vissza, az irodája felé. - A rossz, hogy a számítógéped 
elég gagyi. 
- Eddig rendesen működött. 
- Aha.  Valami belső hiba történt. így a legkönnyebb elmagyarázni. A gépek is elavulnak. De csak sok-sok munkaóra után. 
- Miért kell olyasmit gyártani,  ami előbb-utóbb biztosan 
tönkremegy? 
-Talán azért, hogy el tudják adni az újakat? - és mert 
Eve úgy festett, mint akinek szüksége van egy kis biztatásra, 
McNab vette a bátorságot, és megveregette a vállát. - Szerintem a beszerzésnél igyekeznek mindig a legolcsóbb modelleket választani. 
- Mocskos gazemberek. 
- Ebben tökéletesen igazad van. A jó hír viszont az, hogy 
megjavítottam. Kicseréltem benne valamit. Habár, ahogy te 
használod, ez sem fog tovább tartani néhány napnál. Viszont 
most már  szemmel tartom. Megvannak a kapcsolataim. Valósággal újjáépítem  neked.  Addig pedig kitart, legalábbis ha 
nem püfölöd állandóan. 
- Oké, kösz. Különösen azt, hogy ilyen gyorsan megcsináltad. 
- Semmi gond. Zseni vagyok. Viszlát holnap este. 
- Holnap este? 
- Nem rémlik a vacsora? Louise és Charles? 
- Persze. Persze. Ne dobálj csókokat a közös irodában kiáltott utána, amikor McNab elsasszézott. 
Leült az íróasztalához, ivott egy korty Pepsit, és rámeredt 
a számítógépére. Hogy merészelt neki egy egyszerű szerkezet 
gondot okozni? Úgy gondolta, ha Peabody úgyis Manhattanben keresi az edzőtermeket, ő majd kiterjeszti Bronxra is a 
kutatást. 
A  számítógép olyan engedelmesen teljesítette a parancsot, mintha nem történt volna közöttük semmi.  Eve még 
azt is megkockáztatta,  hogy hátat fordítson neki, és miközben a gép dolgozott, átnézte a táblát. 
- Hol pillantott meg először, Elisa? - tette fel fennhangon a kérdést. - Hol kerültél a látóterébe? Valamit meglátott 
benned, amitől beindult a beteg elméje. Ezért figyelni kezdett, és várta a megfelelő pillanatot. 
Egy bendakó alkalmazott.  Egyedülálló szülő. Aki szereti 
a kézimunkát. Elvált. A férje bántalmazta. 
Eve-nek nem kellett beleolvasnia  az aktába, anélkül is 
tudta a részleteket Elisa Maplewoodról. 
A harmincas  éveinek az elején járt, és  kicsit soványabb 
volt az adagnál. Világosbarna, hosszú haj, csinos arc. 
Alsó  középosztálybeli  családban született, és kijárta a 
szokásos iskolákat. Tősgyökeres New York-i. 
Kedvelte az egyszerű, szép ruhákat, de sohasem öltözködött túl divatosan vagy kihívóan. Nem volt barátja. Alig élt 
társasági életet. 
Hol láthatta meg először a gyilkos? 
A  parkban? Hiszen sokszor  sétált ott  a gyerekekkel. 
A kutyát is oda hordta. Vagy az egyik kézimunkaboltban? 
Felkapta a  jelentést, amit McNab  hagyott az asztalán. 
A linkjéről a szüleit hívta, Deannmaroklinkjét, Luther irodáját, és a Harmadik sugárúton lévő boltot, hogy érdeklődjön, megérkezett-e az, amit rendelt. A bejövő hívások is hasonló képet mutattak. 
Az interneten a szülői teendőkkel, kézimunkával foglalkozó  oldalakat nézett, valamint csevegőszobákat látogatott. 
A letöltött magazinok is kézimunkával, szülői teendőkkel és 
a lakás díszítésével foglalkoztak. Időnként vásárolt is a neten. 
Letöltött néhány könyvet -  általában a legfrissebb bestsellereket. 
A Vanderlea család gépeinek az átvizsgálásából nem tudtak meg semmit. 
Arra gondolt, hogy a csevegőszobákat talán érdemes lenne ellenőrizni. Azt viszont nem tudta elhinni, hogy egy magas, erős férfi kötögetéssel múlassa az idejét. Ráadásul Elisa 
sokkal intelligensebbnek tűnt annál, hogy  személyes információkat adjon ki magáról egy csevegőszobában. A gyilkos 
biztosan  nem akkor figyelt fel rá, amikor  a rongyszőnyeg 
vagy valami hasonló készítéséről értekezett. 
Már korábban is megtette. 
Celina  szavai jutottak az  eszébe, és hajlott arra,  hogy 
egyetértsen a médiummal. 
Gondosan kitervelte, és  a magas kockázat ellenére  is tökéletesen hajtotta végre Elisa meggyilkolását. Gyors volt és 
hatékony, ami Eve számára  azt sugallta, hogy már gyakorolt 
valamikor. 
Amikor hasonló  bűncselekményeket keresett, nem talált 
olyat, amelyben minden részlet egyezett volna, de elképzelhető, hogy a gyilkos változtatott a módszerén. Talán a találatok 
között akadt  olyan bűncselekmény, amit ő követett el. 
Büszke. Celina megemlítette, hogy a gyilkos  mennyire 
büszke. Eve-nek nem  tetszett, hogy ilyen nagymértékben 
függ egy látnók szavaitól,  de ebben kivételesen ő is egyetértett vele.  Az, hogy nem rejtette el az áldozatot, hatalmas, öntelt büszkeségre vallott. 
Néktek, mit csináltam, mire vagyok képes! A. város legnagyobb 
parkjában, a gazdagok és a kiváltságosok  otthonai szomszédságában. 
Igen, valóban büszke arra, amit tett. És mit tesz egy férfi, 
amikor elégededen az eredménnyel? 
Eltemeti a hibáit. 
Eve-nek hevesebben kezdett verni  a szíve. Tudta, hogy 
megtalálta a  helyes  ösvényt.  Villámgyorsan  visszafordult a 
számítógépéhez.  Elmentette  a keresés eredményét,  majd 
megnyitotta az eltűnt személyek adatbázisát. 
Először  csak Manhattanben kutatott, tizenkét  hónapra 
visszamenően. Elisa személyleírása alapján igyekezett szűkíteni a keresést. 
-Dallas... 
- Várj - emelte fel a kezét Eve, hogy elhallgattassa Peabodyt, miközben a  szemét le  sem vette a  képernyőről. A gyilkos biztosan gyakorolt már. Gyakorolnia kellett. A  fickó tudatosan, fegyelmezetten építi a testét, erősíti az izmait. 
A mindennapjait, az egész életét végigkíséri a gyűlölet, az ad 
neki értelmet, és időnként az  akaratereje kevésnek bizonyul. 
Ilyenkor gyilkolnia kell. Ezért aztán addig gyakorolt, amíg el 
nem ért a számára kívánatos szintre. 
VÉGE A KERESÉSNEK. A MEGADOTT PARAMÉTEREK 
KÉT ELTŰNT SZEMÉLYRE ILLENEK. Az ELSŐ FÉNYKÉPÉT MEGTEKINTHETI A KÉPERNYŐN. 
- Mi ez? - kérdezte ellentmondást nem tűrően Peabody. 
- A gyilkos gyakorolt, és lehet, hogy ő az egyik korábbi 
áldozata.  Nézd  meg!  Ugyanolyan  a testfelépítése,  mint 
Maplewoodnak. A koruk és a bőrszínük is megegyezik. 
Peabody ugyanúgy hajolt át Eve válla fölött, mint korábban Eve. 
- Nem hasonlítanak egymásra... Úgy értem, a felszínen. 
De valóban, ugyanabba a típusba tartoznak. 
-Számítógép,  kérem a második fényképet a képernyő 
másik felére, és írd mellé az adataikat is. 
Feldolgozás. .. Feladat végrehajtva. 
- McNab szerzett nálam egy jó pontot - mormolta Eve. 
- Nem mondanám  testvéreknek őket - jegyezte meg 
Peabody. - De unokatestvérnek elmennének. 
-Marjorie Kates  - olvasta Eve. -  Harminckét  éves. 
Egyedülálló, gyerekei nincsenek. A belvárosban lakott, és étteremvezetőként dolgozott. Ez év áprilisában jelentette az eltűnését a vőlegénye.  Nem ment haza  a  munkahelyéről. 
Lansing és Jones kapták az ügyet. A második nő neve Breen 
Merriweather. Harmincéves. Elvált, és egyedül nevelte az ötéves fiát. Az East Sideon lakott. A 7-ös Csatornánál dolgozott mint stúdiómunkás. A gyermekvédők jelentették az eltűnését ez év június tizedikén. Neki is munkából hazafelé 
menet veszett nyoma. Polinksi és Silk próbálták megtalálni. 
Szükségem van  az aktáikra,  Peabody, és beszélni akarok 
ezekkel a nyomozókkal. 
- Máris intézkedek. 
Mivel Lansing és Jones a  kapitányságon  dolgoztak, csupán 
három mozgójárdára kellett felszállniuk,  majd befurakodni 
egy felvonóba, hogy eljussanak az ügyosztályukhoz. 
Amikor rájuk találtak,  éppen egy íróasztal szembenálló 
oldalán ültek, és egymást bámulták. 
- Lansing és Jones nyomozó? Dallas hadnagy vagyok, ő 
pedig a társam, Peabody nyomozó. Köszönöm, hogy szakítottak ránk egy kis időt. 
- Lansing - nyújtotta feléje a kezét az egyik széles mellkasú, vörös  fejű,  ötven év körüli nyomozó. Semmi gond. 
Úgy gondolja, hogy az egyik ügye összefügg a  miénkkel? 
- Még ellenőriznem kell. 
-Jones - rázta meg Eve, majd Peabody kezét a másik, 
harminc körüli, fekete nő. - Royce Cabel, az eltűnt vőlegénye jelentette be az esetet. Még egy nap sem telt el, de a fickó 
majd megőrült az idegességtől. Utoljára akkor látták, amikor 
elhagyta az éttermet.  A keleti Ötvennyolcadik utcában dolgozott, az Appetitóban. Április elsején nagyjából éjfélkor zárt 
be. Csak háromsaroknyira lakott a munkahelyétől, és általában gyalog tette meg ezt az utat. A vőlegénye fél egyre várta 
haza, de elaludt. Amikor kettőkor felébredt, a lánynak még 
nyoma sem volt. Akkor csak legyintett, és körbetelefonálta az 
ismerőseit, de kora reggel megjelent itt, hogy bejelentse a 
menyasszonya eltűnését. 
- Három héttel az esküvő előtt veszett nyoma - folytatta 
Lansing. - Ezért rengeteg mindent számításba kellett vennünk. Talán azért lépett meg, mert kihűlt a szerelmük. Talán 
összevesztek, a fickó eltette láb alól, és ide csak azért jött, 
hogy ezzel próbálja fedezni magát. 
- De egyik feltételezésünk sem jött be - rázta meg a fejét 
Jones. - Lemásoljuk és odaadjuk magának a jelentéseinket, a 
jegyzeteinket és  az összegyűjtött  tanúvallomásokat. Majd 
meglátja,  hogy mindenki,  akivel  beszéltünk, azt mondta, 
hogy Kates másról sem beszélt, mint az  esküvőről. Tele volt 
tervekkel. Már tizennyolc  hónapja együtt  élt Cabellel, aki 
egyáltalán nem egy erőszakos fajta. 
- A hazugságvizsgálatot is vállalta, és azon sem derült ki 
semmi. 
- A lány halott - közölte Jones. - Legalábbis az ösztöneim ezt súgják. 
- Nekünk pedig nem sikerült előrébb jutnunk. Egészen 
addig, amíg maga ide nem szólt. 
- Fogalmam sincs, hogy találunk-e valamit. Beszélhetek a 
listájukon szereplő emberek körül néhánnyal? 
-Persze - dőlt előre Lansing. - Cserébe viszont nem 
adna valami támpontot? 
-A  Central Parkban történt csonkításos  gyilkosság 
ügyében nyomozunk. Az áldozat ugyanolyan külső jegyekkel rendelkezett, mint a maguk eltűnt személye. Hajlok arra 
a feltételezésre, hogy a gyilkos korábban gyakorolt egy kicsit. 
- A francba - Jones mindössze ennyit fűzött hozzá. 
- Útban Royce Cabelhez beugrunk az őrsre, ahol Polinski és 
Silk szolgál. 
- És mi lesz a konditermekkel, na meg az izzadt, bikanyakú pasikkal? 
- Ok még várhatnak. 
Mivel úgy gyorsabban elérték a céljukat, bepréselődtek a 
mélygarázshoz vezető felvonóba. Eve mindent megtett, hogy 
észre se vegye az oldalába nyomódó könyököket. 
- Adunk egy interjút Nadine-nak. 
- Azért, mert az egyik eltűnt személy a 7-ös Csatornánál 
dolgozott? 
- Nem csak azért. Arra gondoltam, talán felbosszanthatjuk ezt  a nagy  és erős férfit azzal, hogy három nő szidja a 
képernyőn.  Nem fog jólesni neki, ha megtudja,  hogy nők 
nyomoznak utána. 
- Micsoda ödet. 
Amikor kinyílt a felvonó ajtaja, még többen préselődtek 
be  a kabinba. Eve felpillantott,  és látta, hogy még háromemeletnyit kell utazniuk. 
- Szakítsunk rá időt, és még ma hozzuk össze ezt  az interjút. 
- Itt, a kapitányságon? 
- Dehogy. A Central Parkban. Minimum - és Eve valósággal kimenekült az ajtón, amikor a felvonó elérte a garázsszintet. 
- Várj, Dallas! - ragadta meg a karját Peabody, és közben 
csaknem letaposta a sarkát. - El kell mondanom valamit. 
- Akkor mondd, de gyorsan! 
- Először is, pár percen belül komoly erőfeszítéseket kell 
majd tenned, hogy ne csókolj meg. Ennél kevesebbet nem is 
fogadok el. 
- Peabody, miből gondolod, hogy még a legvadabb, legperverzebb álmodban, amelyben  mellesleg nem akarok részt 
venni,  szóval még álmodban sem lenne lelkiismeret-furdalásom azért, mert megcsókoltalak? 
- Hunyd le a szemed! 
Eve halkan, már-már mellékesen folytatta. 
- Elment az eszed? 
- Oké, oké  -  húzta el a száját Peabody. - Látom, hogy 
nem vagy vicces kedvedben - vágott át Eve parkolóhelyéhez,  és színpadiasan meglengette a karját. -  Voila! 
- Mi a fene ez? 
- Ez az új kocsid, hadnagy. 
Eve kidülledt szemmel bámulta a járművet. Peabodynak 
meglehetősen ritkán  volt része ebben az élményben, ezért 
gyorsan eljárt egy rövid örömtáncot. 
Eve lassan körüljárta a csillogó,  királykék sedant, amely 
ékszerként ragyogott a garázs lámpáinak a fényében, és csak 
bámulta a hatalmas, fekete és tiszta  kerekeket,  a csillogó 
krómozást és az üveget.                            : 
- Ez nem az én kocsim. 
- Dehogynem. 
- Az enyém? 
-Ühüm -  bólogatott Peabody, mintha  rugóra  járna a 
feje. 
- Ki vele! - ragadta vállon Eve. - Hogyan verted ki belőlük? 
- Telebeszéltem a fejüket,  itt-ott túloztam is, elejtettem 
rengeteg, kétértelmű utalást, ráadásul egy elektronikus tündér 
is segített, aki tudja, hogyan kell behatolni mások rendszerébe. 
- Vagyis etikádanul, és valószínűleg törvénytelenül. 
- Ahogy mondod. 
Eve csípőre tette a kezét, és végigmérte a társát. 
- Büszke vagyok rád. Nagyon, de nagyon büszke. 
- Ezek szerint mégis meg fogsz csókolni? 
- Na, annyira azért nem. 
- Mit szólnál egy puszihoz? 
- Szállj be, de azonnal! 
- A kódjaid, hadnagy - nyújtotta át Peabody a műanyag 
lapocskákat, majd megkerülte a kocsit. - Tudod mit, Dallas? 
Ez  a járgány csúcs szuper. 
- Komolyan? - ült be Eve, és amikor felfogta, hogy nem 
a megszokott roncsot kell vezetnie, szélesen elvigyorodott. Nos, majd meglátjuk, mire képes. 
Nyolcadik fejezet 
Megrázó élményben volt része. Minden működött, ráadásul 
kitűnően. Simán fel- és le tudott szállni, és araszolás helyett 
valósággal suhant a forgalomban. 
Az  automatikus rendszerek rendben üzemeltek,  mint 
ahogy erről egy udvarias géphang tájékoztatta is, még mielőtt 
erre külön kérnie kellett volna. Ráadásul Dallas hadnagynak 
szólította, közölte, hogy  odakint kellemes a levegő hőmérséklete, és déli, délnyugati szél fúj. A szélsebességet és a pontos hőmérsékleti adatokat is megadta. 
Azt is felajánlotta, hogy az adagos forgalmi helyzet figyelembevételével  meghatározza a célhoz vezető legkényelmesebb utat. 
Valóságos csoda. 
- Szeretni fogod ezt a kocsit - közölte Peabody, miközben önelégült mosoly terült szét az arcán. 
- Egy járművet  nem szoktam szeretni. Becsülöm és elvárásokat támasztok azokkal a gépekkel szemben, amelyek segítik a munkámat ahelyett, hogy gátolnák, engem pedig felbosszantanának -  került ki villámgyorsan  egy vánszorgó 
maxibuszt, és átsuhant  egy csapat Rapid taxi között, majd 
felrántotta a kocsit a levegőbe, és kelet felé fordult. 
- Oké. Szeretem ezt a kocsit! 
- Tudtam, hogy így lesz - és Peabody valósággal dalolt. 
- Ha megpróbálják elvenni tőlem, alaposan ellátom a bajukat. Véresre verem az egész bagázst. Sőt, agyonverem őket. 
Mosolyogva tették meg az egész utat. 
Mivel Polinski  éppen nem volt  szolgálatban, Eve csak 
Silkkel  tudott beszélni. A köpcös nyomozó sovány szójachipset rágcsálva tájékoztatta a nyomozás részleteiről. 
Breen Merriweather eltűnését a szomszédja és egy gyermekvédő jelentette, június tizedikén. A lány éjfél és fél egy 
között hagyta el a stúdiót, ahol dolgozott, és azóta senki sem 
látta. Nyoma veszett. 
Nem volt komoly kapcsolata, de ellenségei sem. Remek 
testi és lelki egészségnek örvendett. Éppen nyaralni készült. 
El akarta vinni a fiát a keleti part Disneylandjébe. 
Eve elkérte az üggyel kapcsolatos aktákat és jegyzeteket. 
- Hívd fel Nadine-t - fordult Peabody felé. - Egy órán 
belül  jöjjön a kastélyhoz,  és készítsen  elő mindent, amire 
szüksége lehet. 
Royce Cabelt a lakásán keresték fel. Kopogniuk sem kellett, 
máris ajtót nyitott, és rémült reménnyel a szemében nézett 
rájuk. 
- Kiderítettek valamit Marjie-ről. 
- Mr. Cabel, mint ahogy azt már mondtam, amikor  felhívtam, ismét elővettük az ügyet. Dallas hadnagy vagyok, ő 
pedig a társam, Peabody nyomozó. Bemehetnénk? 
-Persze, jöjjenek csak. Persze - túrt bele hosszú, göndör, barna hajába. - Csak arra gondoltam... Inkább  itt akartam találkozni magukkal, mint  a munkahelyemen, mert azt 
hittem, találtak valamit. Megtalálták Marjie-t. És nem szerettem volna, ha ezt linken keresztül közlik - nézett körül üres 
tekintettel a  szobában, majd megrázta a fejét. - Elnézést, azt 
hiszem, jobb lenne, ha leülnénk.  Izé... Lansing és Jones 
nyomozók dolgoznak még? 
- Dolgoznak, de most egy másik megközelítésből szeretnénk megvizsgálni ezt az ügyet. Sokat segítene, ha elmondaná,  hogy mit tud. 
- Hogy mit tudok - telepedett le Cabel egy zöld, díszpárnákkal teli heverőre. 
A falakat tompa  aranyszínűre festették, és az összhatás 
határozottan azt sugallta Eve-nek, hogy  egy nő rendezte be. 
Erre utaltak a párnák és a puha, színes bútorhuzatok. 
- Úgy érzem, mintha nem tudnék  semmit - folytatta 
Cabel egy pillanatnyi hallgatást követően. - Marjie éjszaka 
dolgozott. Júniusban kapta volna meg a nappali műszakot. 
Akkor mind a ketten ugyanakkor lettünk volna itthon. 
- Mióta dolgozott az éjszakában? 
- Nagyjából  nyolc hónapja - dörzsölte a combjához a 
kezét Cabel, mintha nem tudna vele mihez kezdeni. - Minden rendben ment. Szerette a munkáját, és az étterem is csak 
néhány saroknyira volt innen. Legalább hetente egyszer én is 
ott vacsoráztam. Ráadásul nappal szabad volt, jutott ideje 
bőven arra,  hogy  menyasszonyi  ruhát nézzen  magának. 
Csaknem mindent egyedül intézett. Marjie  szeretett tervezgetni. 
- Akadtak problémáik? 
- Nem. Úgy értem, nem több, mint bárki másnak. Boldogan terveztük a közös jövőt. A házasságot. A pokolba, nekem a kisujjamat sem kellett mozdítanom, Marjie mindent 
megszervezett. A gyerekek is szóba kerültek - remegett meg 
a hangja, mire megköszörülte a torkát, és mereven bámulni 
kezdte az egyik falat. 
-Nem említette, hogy az  étteremben zaklatta egy vendég? Nem követték? 
- Nem. Ezt már a másik két nyomozónak is elmondtam. 
Ha valaki zaklatta volna Marjie-t, akkor az előttem nem marad titok. Biztosan elmondja, ha felidegesítik a munkahelyén. 
Folyton  beszélgettünk. Mindig ébren vártam,  hogy beszélhessek vele, és egyszer nem jött haza. 
- Mr. Cabel... 
- Bárcsak egyszerűen megszökött volna - kavarodott fel 
Cabel hangja. Hallatszott belőle a düh és  a félelem. - Bárcsak 
kiderülne, hogy csak megszökött, vagy kiszeretett belőlem, és 
beleszeretett valaki másba. De nem. Ez egyáltalán nem vallana Marjie-re. Valami rettenetes történt  vele. Nekem  pedig 
fogalmam sincs, hogy mihez kezdjek. 
- Mr. Cabel, jártak, vagy járt Marjie edzőterembe? 
- Micsoda? - pislogott Cabel, és vett egy mély lélegzetet. 
- Aha, persze  hogy jártunk.  Mutasson valakit, aki nem jár. 
A Test Őrbe. Hetente kétszer, háromszor is, ha sikerült. Vasárnap  mindig, hiszen akkor mind a ketten szabadok voltunk. Eltöltöttünk ott néhány órát, időnként az is előfordult, 
hogy tízóraiztunk a büfében. 
A büfé egyáltalán nem illik a gyilkos profiljához, gondolta 
Eve,  és elhatározta, hogy más irányból próbálkozik. Ám mielőtt megszólalhatott volna, Peabody felemelte az egyik díszpárnát. 
- Ez nagyon szép. Egyedi. Mintha kézimunka lenne. 
- Marjie csinálta. Mindig varrogatott - simított végig az 
egyik párnán Cabel.  - Azt mondogatta magáról, hogy kézimunkafüggő. 
Hoppá, gondolta Eve. 
- Meg tudja mondani, hol vásárolta hozzá az anyagot? 
- Az anyagot? Nem értem. 
- A  részletek, Mr.  Cabel - emlékeztette Peabody. A részletek sokat segítenek. 
- Ez  egyike volt annak  a  kevés dolognak, amit nem 
együtt csináltunk -  erőltetett mosolyt az  arcára  Cabel. Marjie párszor elrángatott magával, amikor beszerző körútra 
indult, de azt mondta, ha vele  megyek,  állandóan  úgy érzi, 
rohannia kell, mert látszik rajtam, mennyire unatkozom.  Az 
egyik hálószobánkban egy valóságos műtermet rendezett be. 
Ott talán maradt valami feljegyzés vagy cetli arról, hol vásárolt. 
Eve felállt. 
- Megnézhetnénk? 
- Persze - pattant fel gyorsan Cabel, és látszott  az arcán, 
mennyire örül,  hogy a rendőrség újra megvizsgálja a menyasszonya  eltűnését. - Máris - vezette át őket a szomszéd 
szobába, amelyet valósággal csurig töltöttek a fonalak és szalagok. A bojtok és a keretek  között  Eve rengeteg, számára 
teljesen ismeretlen  tárgyat  is észrevett.  A  szoba  gazdája 
szemmel láthatóan szerette a rendet, különféle csoportokba 
rendezve  tartotta  a kézimunkakellékeit. Akadt odabent néhány apró gép is, valamint egy kisméretű számítógép. 
- Bekapcsolhatjuk? 
- Nyugodtan. Segítek - indította be Eve helyett Cabel a 
komputert. 
- Peabody - intett a fejével Eve a gép felé. 
- Marjie bármit meg tudott varrni - folytatta Cabel, miközben lassan körbejárta a szobát, és kezével végigsimított a 
különféle kellékeken. - Ő varrta az ágytakarót, és a lakás öszszes térítőjét. Tetszett a nappaliban a dívány? Marjie az utcán 
találta, hazahozta, megjavította és újrakárpitozta. Úgy tervezte, hogy egy nap saját vállalkozásba kezd. Lakberendezéssel 
akart foglalkozni, esedeg nyitni egy iskolát, ahol bárki megtanulhat kézimunkázni. Ilyesmi. 
- Hadnagy? Találtam egy vásárlási visszaigazolást. A dátum február 27.  Itt egy másik is március 14-ről. A bolt neve 
Varr Oda. 
Eve bólintott, és tovább turkált az öblös kosarakban, valamint a festett dobozokban. Hirtelen abbahagyta és felemelt 
három spulni zsinórt.  Az egyik  tengerészkék színű volt, a 
másik arany. A harmadik pedig vörös. 
- A gyilkos a kézimunkaboltokat járja - vágott át Eve a parkon, miközben a szemét le  nem vette volna a kastélyról. Vajon mit keres egy ilyen üzletben egy férfi? 
- Lehet, hogy máshol szúrta ki az áldozatait, és odáig követte őket. 
- Nem. Mindkét nőről köztudott volt, hogy mi a hobbija. 
Az  egyik most halott, a másik meg eltűnt, és  feltehetőleg már 
ő sincs az élők sorában. Lefogadom, hogy ha az interjú után 
felkeressük Breen Merriweather bébiszitterét, azonnal  kiderül,  hogy ő is   szeretett kézimunkázni, ráadásul a  Varr 
Ódában vásárolt, vagy ha nem, akkor is az egyik olyan üzletben, ahol  Maplewood és Kates is megfordult.  A gyilkos ott 
pillantotta meg őket, és ott döntött úgy, hogy megfelelnek az 
igényeinek. Csak ezután  kezdte követni és figyelni ezeket a 
nőket - akasztotta Eve a zsebébe a hüvelykujját. - Amikor 
már mindent megtudott róluk, amit csak akart, lesben állt, 
várt, és lecsapott. Ha valóban  a mi  emberünk intézte el 
Katest, akkor biztos, hogy a saját kocsiját használta. Az étterem és a lány lakása között nincs  olyan hely, ahol nyugodtan 
megerőszakolhatta, megölhette és megcsonkíthatta. Ráadásul 
a holttestet is  el kellett  tüntetnie. Ebből következik,  hogy 
miután elkapta, elvitte valahová. 
- Ha Katesszel kapcsolatban beigazolódik  a  gyanúnk, 
akkor ez azt jelenti, hogy Maplewoodnál változtatott a módszerein. 
Eve megrázta a fejét. 
- Nem változtatott.  Csak tökéletesítette.  Katesen csak 
gyakorolt. Sőt az is lehet, hogy még ő sem az első áldozata 
volt. Elkaphatott néhányat az otthonról megszökött lányok, 
a hajléktalanok, vagy a narkósok  közül is. Ok  nem hiányoznak senkinek, vagy ha jelentik is az eltűnésüket, hónapokkal a 
gyilkosság után. Elisa Maplewood egyfajta vizsgamunka lehetett a számára. Vizsga, amire már évek óta készült. 
- Ügyes gondolat. 
- Az áldozatok valakit jelképeznek: agy anyát, testvért, 
szeretőt, egy nőt, aki visszautasította, kirúgta, vagy megalázta. 
Egy domináns nőalakot  - vajon  miért találja  olyan gyakran 
szembe magát az anyafigurával,  gondolta  Eve,  amikor  egy 
gyilkosság lelki okait keresi? - Amikor megtaláljuk - folytatta 
-, ki fog derülni, hogy az, akit az áldozatai megtestesítenek, 
egyszer nagyon megbántotta, összetörte a szívét.  Az ügyvédje majd azzal a szöveggel akarja  megvédeni, hogy ez a szegény szerencsétlen ember lelki sérült, aki nem felelős a tetteiért.  Márpedig  ez akkora  baromság,  hogy messziről bűzlik. 
Mert senki más nem felelős Elisa  Maplewood haláláért, csakis ő. Egyedül csak ő. 
Peabody várt  egy pillanatig,  amíg biztosra  nem vette, 
hogy Eve befejezte a szónoklatot. 
- Engem nem kell meggyőznöd. 
Eve visszafogta magát. 
- Aha, ez igaz. Hol a pokolban lehet Nadine? Ha öt percen belül nincs itt, elmegyünk. Még bele kell ásnunk magunkat a Merriweather-ügybe is. 
- Pár perccel korábban jöttünk. 
- Szerintem is - ült le Eve a fűbe, majd felhúzta a térdét, 
és tovább nézte a kastélyt. - Gyerekkorodban te is jártál 
parkba játszani, Peabody? 
- Persze - telepedett le a társa mellé Peabody, és örült, 
hogy elmúlt a vihar. - Tudod, hogy hippicsaládban születtem. A természet gyermekének neveltek. És te? 
- Én nem. Csak pár  napot töltöttem  nyári tábornak nevezett tömegszállásokon - amelyeket az  állam által  fizetett 
nácik vezettek, és  még azt is megszabták, hogy a gyerekek 
mikor vehetnek levegőt,  tette hozzá gondolatban Eve. - Ez 
itt nem is olyan rossz. Az ember  tudja, hogy még mindig a 
városban van, szóval oké. 
- Nem igazán szeretsz a természetben élni, mi? 
- A természet megöli az embert, csak  azért, mert így esik 
neki jól  - pillantott  fel Eve, és észrevette,  hogy közeledik 
Nadine,  egy operatőr társaságában. - Miért vett fel tűsarkú 
cipőt, amikor nagyon jól tudta, hogy rá kell lépnie a fűre? 
- Mert szereti, ha jól néz ki a lába. 
Eve véleménye szerint Nadine bármikor, bármilyen ruhában jól nézett ki, melírozott, szőke hajától egészen  a divatos cipője orra hegyéig. Nem is beszélve szögletes arcáról, 
mindent meglátó, zöld szeméről, és karcsú testéről. 
Ráadásul okos volt, agyafúrt és cinikus. 
Eve szerint egyikük sem tudta  volna megmagyarázni, miért barátkoztak össze. 
-Dallas. Peabody. Nem tűntök túlságosan kipihentnek 
és nyugodtnak. Miért nem álltok be? - intett a kamera felé. A kastélyt akarom háttérnek. Nagy durranást akartál - fordult Eve felé -, ezért ha akarod, élőben is adhatjuk. 
- Nem. Fogjuk rövidre. Legyünk lényegre törők. 
- Lényegre törők és velősek - vett elő Nadine egy apró 
púderkompaktot, majd miután a tükrében megvizsgálta  az 
arcát, egy picinyke szivaccsal  meglapogatta az orrát. - Ki 
kezdi? 
- Ö - mutatott Peabody felé Eve. 
-Én? 
- Vágjunk bele -  biccentett Nadine  az  operatőr  felé, 
majd előrehajolt, finoman megrázta a haját, és megmozgatta 
a vállát. Majd  a finom  mosoly  leolvadt az arcáról, helyét komoly kifejezés foglalta el. 
- Itt Nadine Furst. A Central Parkból jelentkezem. Mellettem áll Eve Dallas hadnagy és Delia  Peabody nyomozó. 
Mindketten  a gyilkossági csoportnál szolgálnak. Mögöttünk a 
Belvedere Kastély, a város egyik páradan építészeti remekműve, és egyben egy nemrégiben történt, kegyetlen gyilkosság színhelye.  Elisa Maplewoodot, aki a közelben lakott és 
dolgozott, és egyedül nevelte négyéves gyermekét, csaknem 
pontosan ezen a helyen ölték meg, ahol állunk. Először brutálisan megerőszakolták, majd végeztek  vele. Peabody nyomozó,  mint az Elisa Maplewood meggyilkolása ügyében 
nyomozó csoport egyik kulcsembere, elmondaná a  nézőknek, milyen  lépéseket tettek, hogy megtalálják a gyilkost? 
- Minden  fellelhető  nyomot  és  lehetőséget alaposan 
megvizsgálunk. 
- Bízik abban, hogy végül sikerül letartóztatniuk a gyilkost? 
Csak semmi idegeskedés, biztatta  magát Peabody. Csak 
semmi idegeskedés. 
-A nyomozás  folyik. Dallas hadnaggyal folyamatosan 
gyűjtjük a bizonyítékokat, és azon dolgozunk, hogy azonosítsuk és bíróság elé állítsuk Ms. Maplewood támadóját. 
- Elmondaná, éppen most milyen nyomot követnek? 
-A nyomozás részleteiről nem adhatok felvilágosítást, 
mivel azzal esetleg veszélybe sodornám az eredményt. 
- Mivel maga is nő, nyomozó, nem érzi különösen személyesnek ezt az ügyet? 
Peabody már-már tagadni kezdett, de hirtelen eszébe  jutott,  miért is adják ezt az interjút. 
- Mint nyomozó, a munkám során mindig tárgyilagosnak 
kell maradnom. Magánemberként természetesen nagyon felháborít az  eset,  és roppant sajnálom az áldozatot, viszont 
nem engedhetem meg,  hogy az érzelmeim befolyásolják a 
tisztánlátásomat. Mindig az áldozat az első. Mint nő, különösen gyalázatosnak tartom Elisa Maplewood meggyilkolását. 
Akárcsak Dallas  hadnagy, magam is  azon dolgozom, hogy a 
tettes minél hamarabb elnyerje méltó büntetését az okozott 
fájdalomért és szenvedésért. 
- Egyetért az elhangzottakkal, Dallas hadnagy? 
- Igen, egyetértek. Az áldozat csak meg akarta sétáltatni a 
kutyáját a város  legnagyobb parkjában. Ekkor vették el tőle 
az életét, ami már önmagában felháborodásra adhatna okot. 
Ezt tetézi még a tett brutalitása és szándékossága. Mint nyomozó  és mint nő, addig fogom üldözni Elisa  Maplewood 
gyilkosát, amíg végül bíróság elé nem sikerül állítanom, bármennyi ideig is tartson. 
- Hogyan csonkították meg az áldozatot? 
- A nyomozás jelenlegi szakaszában ezek a részletek nem 
tartoznak a nagyközönségre. 
-Nem gondolja, hadnagy, hogy a nézőknek joguk van 
tudni? 
- Nem hiszem, hogy a  nézőknek bármit is  joguk lenne 
tudni. Sőt a médiának illene tiszteletben tartania a testület álláspontját,  miszerint visszatart bizonyos részleteket. Nem 
azért tesszük, hogy a nézőknek csorbuljanak a jogai, hanem 
azért, hogy minél hamarabb sikerrel zárhassuk a nyomozást. 
Nadine - folytatta Eve, mire Nadine csak pislogott. Eve még 
sohasem szólította a keresztnevén,  amikor riportot készített 
vele. - Nők vagyunk, méghozzá dolgozó nők. Bármennyire 
is nyugtalanít bennünket egy olyan bűncselekmény, ahol egy 
hozzánk hasonló nőt támadtak meg, mindenképpen a legjobb tudásunk szerint kell tovább végeznünk a munkánkat. 
Ebben az ügyben, Elisa Maplewood ügyében egy nő fog kiállni az áldozatért, aki minden energiáját arra fordítja, hogy a 
gyilkosra lesújtson a törvény keze - rázta meg a fejét, amikor 
látta, hogy Nadine még folytatná a kérdezősködést. - Ennyi. 
Kapcsold ki a kamerát. 
- Még maradtak kérdéseim. 
- Ennyi - ismételte meg Eve. - Inkább sétáljunk egyet. 
- De... - viszont amikor Nadine látta, hogy Eve már el 
is indult, felsóhajtott. - Lassíts le egy kicsit. Tűsarkú van rajtam. 
- Te vetted fel, haver. 
- Te fegyvert viselsz, én tűsarkút. A szakmáink kellékei karolt bele Eve-be, hogy lelassítsa.  - Szóval mi volt ez az 
utolsó néhány mondat, Eve? 
- Személyes üzenet a gyilkosnak. De ebből adásban semmit sem mondhatsz el. 
- Áruld el, hogyan csonkították meg a lányt. Tartom a 
számat. Megígérem. Megöl a kíváncsiság. 
- A gyilkos kivágta a szemét. 
-Jézusom - vett egy mély lélegzetet Nadine, miközben a 
fákat bámulta. - Ó, Jézusom. Amikor ez történt, már halott 
volt? 
-Aha. 
- Istennek hála. Ezek szerint egy nőgyűlölő őrült garázdálkodik a városban? 
- Egyelőre mi is ezt feltételezzük. 
- Ezért javasoltad, hogy az interjún csak mi hárman, nők 
legyünk. Okos ödet. 
- Mondd el, mit tudsz Breen Merriweatherről. 
- Breenről? - kapta fel Nadine a fejét. - Istenem, Istenem, megtaláltad? - markolt bele erősen Eve karjába. Meghalt? Öt is ez a gazember ölte meg? 
- Nem, még nem találtuk meg. Azt sem tudom, egyáltalán meghalt-e, de gyanítom, hogy igen, és úgy vélem, a két 
ügy összefügg. Mit tudsz róla? 
-Azt, hogy csinos nő volt, aki keményen dolgozott, és 
valósággal bálványozta a fiát... Jézusom, a gyilkos egyedülálló anyákra vadászik? 
- Nem hiszem. Nem. 
-Várj egy pillanatot  -  sétált  kissé  távolabb  Eve-tői 
Nadine, és karba fonta a kezét. - Nem voltunk jó barátok, 
semmi  ilyesmi.  Inkább  csak munkakapcsolatban  álltunk. 
Kedveltem és  csodáltam,  milyen  eredményesen dolgozik. 
Aznap este is láttam, amikor eltűnt. Hét óra körül hagytam el 
a  stúdiót. Tudom,  hogy neki éjfélig  tartott  a  munkaideje. 
Közreműködött a tizenegy órás híradóban. Csak hallottam 
arról, ami történt, de megbízható emberek mesélték - fordult 
vissza Eve felé. - Befejezte a munkáját, és nem sokkal azután, hogy véget ért  a műszak, el is hagyta a stúdió épületét. 
Biztosan földalattival ment haza, mint mindig. A megállóig 
csak háromsaroknyit kellett mennie, kelet felé. Az egyik srác 
még látta is, és utána kiáltotta, hogy aludjon jól. Breen visszaintegetett  neki.  Amennyire  tudom, ő  látta utoljára. Azt 
mondta, kelet felé tartott, a metró lejárata felé. 
- Kézimunkázott? 
- Micsoda? 
- Te is tudod, mi az a kézimunka, Nadine. 
Nadine arcán a figyelmes érdeklődést felváltotta a szomorúság. 
- Ami azt illeti, igen. Mindig több varrnivaló is volt a táskájában. Akkor is varrt, amikor  szünetet tartott a munkájában, vagy várnia kellett valamire. Ez köti össze az ügyeket? 
-Úgy néz  ki. Ismersz izmos fickókat? Akik olyanok, 
mint a testépítők? Megfordulnak ilyenek a 7-ös Csatornánál? 
Nadine megrázta a fejét. 
-Rengetegen dolgoznak nálunk, és mindenki igyekszik 
kisebb vagy nagyobb mértékben edzeni a testét,  de a nézők 
nem szeretik a  hírekben és a reklámokban a hivatásos bokszolókat. A technikai személyzetben akadnak nagydarab férfiak, néhány túlsúlyos is, de egyikről sem mondanám, hogy 
úgy fest, mint egy testépítő. Miért? A gyilkos ilyen? 
- Ez is csak egy feltevés. 
- Ha lezártad az ügyet, készíteni akarok veled egy minden részletre kiterjedő interjút, Dallas. Ha Breen is az áldozatok közé került, akkor a kapitányságon csináljuk,  és Peabody 
is jelen lesz. Az a lány közülünk való volt. 
- Akkor is interjút akarnál, ha nem lett volna az. 
- Ez  több mint valószínű - mosolyodott el halványan 
Nadine. - De ha köze van a munkahelyemhez, akkor ez az 
interjú nekem jár. Cseszd meg az elfoguladanságot! Ez személyes ügy. 
- Ezt már hallottam. 
Hogy  időt  takarítson meg,  Eve megkérte  Breen  Merriweather gyermekének egykori  gondozóját,  hogy jöjjön el 
Breen lakására. Az  ajtót a mesterkódjával nyitotta ki, és végigjárta az apró, de takarosan berendezett szobákat. A levegő 
állott volt, lehetett érezni, hogy nem lakik itt senki. 
- A családja fizeti a bérleti díjat - nézett körül szomorú 
szemmel Annalou Harbor, a hatvanas éveiben járó gyermekgondozó. - Hetenként egyszer lejövök, és meglocsolom a virágokat. Időnként ki is szellőztetek, habár... Az emeleten lakom. 
- Értem, asszonyom. 
- Breen  férje, Jesse, elvitte a  gyereket. Hiányzik. Annyira 
édes - mutatott egy bekeretezett fényképre, amelyen egy vigyorgó kisfiú volt látható félrecsapott baseballsapkában.  Breen sohasem hagyta volna el.  Addig nem, amíg lélegzik. 
Ebből tudom, hogy már nem él. Tudom, hogy meghalt. Maga is  ezért jött. A gyilkosságiaknál dolgozik. Megismerem. 
Láttam már a képernyőn. 
-Még semmi biztosat nem tudunk, Mrs. Harbor, de a 
nyomozás... 
- Ne titkolózzon, Dallas hadnagy - közölte keményen és 
kissé kimérten Annalou. - Nem  vagyok pletykás, és nem is 
keresek semmiféle  beteges izgalmat.  Úgy szerettem azt a 
lányt, mint a sajátomat, és sokkal  többet segíthetek, ha őszintén elmond mindent. 
- Mrs. Harbor, nagyon valószínűnek tartjuk, hogy Breen 
meghalt, és a halála kapcsolatba  hozható azzal  a gyilkossággal, amelyben nyomozok. 
- A Central Park-i gyilkosság, ahol megerőszakolták azt a 
szerencséden nőt. Mindig nézem a híreket - szorította össze 
az ajkait, amíg azok teljesen elfehéredtek, de nem omlott öszsze. - Miben lehetek a segítségére? 
-Hol tartotta Ms.  Merriweather a kézimunkához szükséges  anyagokat? 
- Itt - vezette be Annalou egy kisebb szobába. Odabent 
Eve két pultot, több kézzel festett szekrényt, és olyan gépeket látott,  amelyekhez lassan  már kezdett hozzászokni.  Tudja, itt foglalták el magukat Jesse-vel. Amikor Breennek 
akadt némi szabad ideje, azt mindig a fiával töltötte. Breen is 
szeretett kézimunkázni. Tavaly  karácsonyra kötött nekem 
egy gyönyörű ágytakarót. 
Miközben Peabody megvizsgálta a  számítógépet, Eve kinyitott egy faliszekrényt. Rengeteg különböző  zsinórt talált 
benne. 
- Rendeléseket találtam a Varr Ódából, és még néhány 
boltból, amelyek szerepelnek a listánkon - tájékoztatta Peabody. 
- Mrs. Harbor, el kell vinnünk bizonyítéknak a számítógépet és a linket. Meg tudná adni Breen Merriweather legközelebbi hozzátartozójának a számát? 
-Mindent  nyugodtan vigyenek,  amire csak szükségük 
van. Breen anyja meghagyta, hogy minden lehetséges módon 
segítsem a rendőrök munkáját. Majd én felhívom. 
- A társam máris ír egy elismervényt. 
- Rendben. Mindnyájunknak könnyebb lesz, ha megtudjuk az igazat - nézett körül Annalou a szobában, és annak ellenére,  hogy az  ajka  megremegett,  összeszedte  magát.  Bármilyen szörnyűség történt vele, sokkal könnyebb lesz, ha 
megtudjuk. 
- Igen, asszonyom. Tudom, hogy már kihallgatták, de én 
is szeretnék feltenni néhány kérdést. 
- Rendben, de nem foglalnának helyet? Magam is jobb 
szeretnék leülni. 
- Nehéz elhinni - kezdte Peabody, amikor visszaültek a kocsiba, hogy ha  ez a három eset összefügg, senki sem figyelt 
fel egy nagydarab fickóra. Ha nem tévedtünk a személyleírásával kapcsolatban, nehéz beleolvadnia a tömegbe. 
- Nagyon óvatos. 
- Megpróbálunk megint beszélni Celinával? 
- Még nem. Szükségem van egy kis időre, hogy gondolkodjak. 
Eve letelepedett az irodájában, a lábát feltette az íróasztalra, 
és hátrahajtotta a fejét. Maga elé képzelte a gyilkost és a 
módszereit. Biztosan  nem  számított  rá, hogy a rendőrség 
ilyen hamar összekapcsolja a gyilkosságot az eltűnésekkel. 
Ám ha - amikor - újra gyilkol, tudnia  kell, hogy a nyomozók észreveszik az áldozatok közötti kapcsolatot. Viszont 
mégsem aggódik. 
Vajon miért? 
A gyilkos fegyver megvásárolható azokban a boltokban, 
ahol az áldozat és a feltételezett áldozatok előszeretettel vásároltak. A bolt pontos azonosítása nem tartana sokáig. Vajon 
annyira közönséges árucikknek véli a zsinórt, hogy azt hiszi, 
a nyomozók némi alapvető labormunka árán nem tudják beazonosítani a boltot?  Meglehet. 
Mégis, arra számítania kell, hogy a nyomozás egyszer elér 
arra  a pontra, hogy  megvizsgálják az  áldozatok vásárlásait. 
Még ha valaki más vette is a  zsinórt, járnia kellett a boltokban, vagy a környékükön ahhoz, hogy kiválassza a számára 
megfelelő áldozatokat. 
De nem aggódott amiatt, hogy meglátják. Mint ahogy egy 
közparkban sem zavartatta magát, amikor lecsapott Elisára. 
Talán azért,  mert sok pszichopatához hasonlóan  ő  is 
sérthetetlennek véli magát? Azt hiszi, nem kaphatják el, vagy 
éppen ellenkezőleg, lényének  egy része vágyik arra, hogy elkapják? 
Állítsatok meg. Találjatok meg, és fogjatok el. 
Bárhogy is legyen, nem élvezi a veszélyt? Nem izgatja fel 
a kockázat? 
Izgalom: az áldozat kiválasztása, a követére, a megfigyelése és a várakozás a megfelelő pillanatra. 
Kielégülés: testi erőszak,  szexuális  erőszak, a gyilkosság 
egy kimondottan nőies eszközzel,  amit aztán otthagy a holttesten. Mint valami ékszert. 
Elvezet: akkora az ereje, hogy uralkodhat másokon, rájuk 
kényszerítheti az akaratát, akár meg is ölheti őket. Mi több, el 
tudja hurcolni a holttestet. Ez sokkal több, mint amire egy 
adagos férfi képes. 
A végső elégedettség: a szemek kimetszése. A szemek birtoklása, gondolta Eve. Valamint az, hogy egy előre  kiválasztott helyen és pózban hagyja az áldozatot. 
Már újra az izgalmi stádiumban lehet. Vagy ha nem érte 
még el, akkor hamarosan eléri. 
Eve lekapta a lábát az asztalról, gyorsan megírta a napi jelentését,  majd  összeszedte mindazt, amiről úgy gondolta, 
szüksége lesz rá, ha otthon is folytatni akarja a munkát. 
Amikor végzett, odament Peabody íróasztalához. 
- Hazafelé menet beugrók néhány konditerembe.  Ha velem akarsz tartani, a végén egyedül kell majd valahogy hazamenned. 
- Nem szalasztóm el a lehetőséget, hogy szemezzek néhány  izzadt  izompacsirtával, miközben kikérdezem őket. 
Habár hatkor mindenképpen  szeretnék elmenni.  Ma este 
csomagolunk össze McNabbal. 
- Csomagoltok? 
-Aha.  A lakásomban. Még néhány nap,  és költözünk. 
A lakásunkba - simított végig a hasán Peabody. - Még mindig remeg egy picit a gyomrom az idegességtől, ha erre gondolok. 
- El sem tudod képzelni, hogy az enyém mennyire remeg 
- közölte Eve, és Peabody morgását hallva egyszerűen kisétált. 
Kilencedik fejezet 
Órákat töltöttek el azzal, hogy bikanyakú, oszloplábú férfiakkal beszélgettek, akik híján voltak a jó modornak, ellenben 
áradt belőlük a tesztoszteron. 
Peabody legnagyobb bánatára a kikérdezettek legtöbbje 
szemmel láthatóan sokkal inkább figyelte a saját vagy a társai 
testét, mint egy bizonyos nyomozóét. 
Miközben  Eve hazafelé vette  az irányt, arra gondolt, 
hogy olyan volt ez a kirándulás, mintha horgászni mentek 
volna. Viszont nem érzett kapást. Még nem. 
Csupán  elkezdte  összeírni  a  neveket,  ennyi  az  egész. 
A tagsági névsorokból már sikerült is néhány  százat összeszednie. Talán kiderül, hogy korábban valamelyikük büntetve 
volt valamilyen szexuális bűncselekményért. Biztosra  vette, 
hogy a gyilkos nem tegnap kezdte. 
Egyedülálló, tehát jó néhány nevet eleve kihúzhat a listáról. Nem homoszexuális, legalábbis nem tartja magát annak. 
Nem éjszaka dolgozik, hiszen akkor gyilkol. 
Sem az áldozaton, sem pedig a gyilkosság helyszínén nem 
találtak  idegentől  származó szőrszálakat.  Talán  folyékony 
kesztyűvel fújta be a testét - vagy borotválja a fejét és a testszőrzetét, mint sokan azok közül, akikkel sikerült beszélnie? 
Már majdnem, majdnem összeállt a képe a fejében. 
Ezen próbált finomítani, amikor ráfordult kocsijával a 
kertkapuhoz vezető bekötőre. Majd teljes erejéből beletaposott a fékbe, amikor a  kapu zárva maradt. 
- Summerset, te szemét! 
Leengedte az ablakot, és belevakkantott a kaputelefonba. 
-Nyissa ki ezt az átkozott kaput, maga  patkányarcú, 
vézna seggű... 
-Egy pillanat türelmét kérem.  Azonosítanom  kell a 
hangmintáját. 
- Majd adok én neked hangmintát! Tele lesz vele a... hallgatott el Eve sziszegve, amikor kitárult a kapu. - Azt hiszed, elég egyszerűen feltűrnöd az inged ujját, és bevetned 
egy ilyen aljas  trükköt? Azt  hiszed, büntedenül hagyhatsz 
odakint párolódni, miközben játszod a kisded játékaid? Úgy 
tökön rúglak, már ha van neked olyan, hogy a golyóid elzárják a légcsövedet! - pattant ki Eve a kocsiból, majd felkocogott a lépcsőn, és feltépte az ajtót. 
- Ha automatikusan be akar  jutni,  hadnagy -  közölte 
Summerset, mielőtt Eve-bői kitörhetett volna a haragja -, 
akkor tájékoztasson bennünket, mikor érkezik idegen kocsival. A  biztonsági rendszer még nem ismeri ezt a járművet. 
Máskülönben mint ahogy azt tudja, a hangjával kell azonosítania magát, vagy meg kell adnia a belépési kódot. 
A francba, gondolta Eve. Ez igaz. 
- Ez nem idegen jármű. Ez az  én kocsim. 
Summerset savanyúan elmosolyodott. 
- Végre közelebb került a normális emberekhez? 
- Kapja be - vágott neki Eve  a lépcsőnek. Bosszantotta, 
hogy nem eshetett neki Summersetnek. 
- Vendégei vannak. Mavis  és Leonardo. Most Roarke 
szórakoztatja őket az első emelet nyugati teraszán. Éppen 
most készültem felszolgálni a szendvicset. 
- Te jó ég - de mivel az a fél  szelet csokoládé, amit Eve 
ebéd helyett evett, már az emlékeiben sem igazán élt, magában el  kellett ismernie, hogy az a néhány szendvics igencsak 
kellemesen hangzik. 
Keresztülment a  házon, és  amikor rátalált a társaságra, 
látta,  hogy  mindenki  valamilyen italt  kortyolgat.  Jobban 
mondva nem egészen. Mavis éppen a poharával gesztikulált, 
de olyan vadul, hogy pezsegve felhabzott benne a limonádé. 
A barátnője a térde fölé érő, csillogóan zöld csizmát viselt. Úgy nézett ki, mintha befestette volna a lábszárát. Mindehhez szoros, vörös nadrágot vett fel. Nem. Kéket. Mégsem. 
Vöröset. 
Eve összevonta a szemöldökét, amikor észrevette, hogy a 
ruha Mavis minden mozdulatára, vagyis folyamatosan változtatja az árnyalatát. A csillogó, zöld top egészen a gyöngyökkel díszített dereka alá lógott. 
A haját is vörösre festette, de az, Eve legnagyobb megkönnyebbülésére vörös  is maradt, miközben Mavis a fejét 
forgatta. Csak a leengedett tincsek vége zöldellt, mintha megfolyt volna a festék. 
Roarke zavart, de szerető mosollyal az arcán figyelte Mavist, Leonardo viszont leplezeden csodálattal bámulta. 
Majd Roarke feléje fordult, és rákacsintott. 
Eve nem szakította félbe a beszélgetést.  Odalépett  az 
asztalhoz, amelyen egy borosüveg és néhány pohár állt, töltött magának, majd kezében az itallal Roarke mellé lépett, és 
letelepedett a széke karfájára. 
- Dallas!  - tárta szét Mavis a  karját, méghozzá olyan 
ügyesen, hogy közben egyetlen cseppet sem löttyentett ki a 
limonádéjából. - Most jöttél? 
- Ebben a pillanatban. 
- Nem voltam benne biztos, hogy találkozunk. Ennek  ellenére mindenképpen el akartunk jönni, hogy megpuszilhassam Summersetet. 
- Kérlek, ne. Mindjárt rosszul leszek. 
Mavis felkacagott. 
- Roarke rögtön utánunk érkezett, így elkezdtünk beszélgetni. Na meg eszegetni - csillant meg zöld szemében a fény. 
- Hallom - ölelte át a férjét Eve. - Hogy vagytok? - fordult Leonardo felé. 
-Jobban már nem is lehetnénk - nézett csillogó szemmel Mavisre a barna bőrű óriás. Mosolyát erősen kihangsúlyozta a szája mindkét szögletében megcsillanó óriási ezüstpiercing. 
Leonardo is csizmát viselt. Halványkék szárát a lábikrája 
fölött zafírkék, buggyos nadrág takarta el, amely Eve-et az 
Arábiáról készült képekre emlékeztette. 
- Ó,  fiúk, megjött a kaja! - lelkesedett fel Mavis, amikor 
Summerset begurított egy emeletes zsúrkocsit, rajta több tálca étvágygerjesztő szendviccsel és édességgel. - Summerset, 
ha nem szeretném annyira Leonardót, azonnal lecsapnék rád, 
és a szexrabszolgámmá tennélek. 
Summerset szélesen elmosolyodott.  Eve  úgy  érezte, 
mintha a legvadabb rémálmai válnának valóra. Inkább elfordult és a poharába bámult. 
- Azt hiszem, ezek a kedvencei. Most úgyis kettő helyett 
kell ennie. 
- Nekem mondod! Ötpercenként rám tör a farkaséhség. 
Óóó, lazacfalafka is van. Fantasztikus!  - dobta  a szájába 
Mavis a szendvicset. - Egyszerűen imádok enni. 
- Ülj  le, drágám - masszírozta meg Mavis vállát Leonardo. - Mindjárt hozok neked egy tányért. 
- Papamackó - búgta Mavis. - Teljesen elrontasz. A terhesség a legjobb, ami az életemben történt. Meg kell nézned. 
Amikor Mavis az inge szegélye után nyúlt, Eve összerezzent. 
- Ó,  Mavis, én nem... Igazán... - de már elébe is tárult 
Mavis  domborodó pocakja,  amit három köldökgyűrű tett 
még hangsúlyosabbá. 
- Ezt nézd meg! - tartotta magasba  az ingét. -  Látod? 
Kidudorodik. Persze, emlékszem, hogy ezt már korábban is 
mondtam. Tudod, én már öt perccel azután is éreztem, hogy 
teherbe estem, de most már mindenki láthatja. 
Eve oldalt billentette a fejét. Valóban, Mavis hasa mintha 
domborúbb lett volna a szokásosnál. 
- Előrenyomod? 
- Nem. Simogasd csak meg! 
Eve nem volt elég gyors, nem tudta a háta mögé dugni a 
kezét. 
- Nem  akarom. Nem kényszeríthetsz rá, hogy megint 
hozzá érjek. 
- Ezzel nem árthatsz neki - szorította a hasához Eve kezét Mavis. - Kemény fából faragták. 
- Nagyon szép, Mavis - de  Eve érezte, hogy a tenyere 
minden egyes eltelt másodperccel egyre nyirkosabbá és nyirkosabbá válik. - Igazán, nagyon szép. Jól érzed magad? 
- A lehető legjobban. Minden nagyszerű. 
- Gyönyörű vagy - dicsérte meg  Roarke. - Közhely, 
vagy sem, de azt kell mondanom, teljesen kivirultál. 
- Ügy érzem magam, mintha ragyognék - nevetett fel 
Mavis,  majd letottyant az egyik padra. - Néha még mindig 
sírdogálok, de többnyire csak a  boldogságtól. Azóta  pedig, 
hogy tudom, Peabody és McNab a szomszédaink lesznek, 
legalábbis addig, amíg egy nagyobb lakásba nem költözünk, 
valósággal fürdők a boldogságban  -  pillantott a tányérra, 
amit Leonardo hozott, és helyet szorított neki maga mellett. 
- Szerinted örülnének, ha rendeznénk nekik egy lakásavatót, 
hogy hamarabb megmelegedjenek az új helyen? 
- Ezek szerint nincs a lakásban hőszabályozó? 
-Jesszusom, Dallas - tömött valamit a szájába kuncogva 
Mavis.  -  Arra céloztam, hogy minél  hamarabb  meg  kell 
szokniuk az új helyet. Tudod, ilyenkor az emberek házavatót 
tartanak, a barátaik pedig ajándékkal kedveskednek nekik. 
- Állj csak meg egy pillanatra. Meg akarod ajándékozni 
őket, csak azért, mert egy másik lakásba költöznek? 
- Ühüm. Ráadásul nem csak másik lakásba, hanem össze 
- kapta be Mavis a következő szendvicset, egy másikat pedig 
megetetett Leonardóval. 
- Miért kell minden egyes alkalommal valami ajándékot 
adni? - vitatkozott Eve. 
- Ezt nevezik a kereskedők összeesküvésének - veregette meg a térdét Roarke. 
- Erre fogadni is mertem volna - közölte Eve sötéten. 
- Mellesleg - intett Mavis - ez arra is remek alkalom lenne, hogy komolyan elbeszélgessünk veletek a babáról. 
- Mavis, amióta terhes vagy, másról sem beszélsz. 
- Aha, de most komoly dologról lenne szó, ami téged is 
érint. 
-Engem? - nyalta meg Eve a hüvelykujját, majd úgy 
döntött, lop még egy falatkát Mavis tányérjáról. 
- Aha. Azt szeretnénk, ha te lennél az egyik segéd. 
- Baseballozni akarsz? - harapott bele Eve egy lazacos 
szendvicsbe, és úgy találta, egészen finom.  - Nem kellene 
legalább addig várnod vele, amíg a gyerek megszületik? 
- Nem, egyáltalán nem a baseballról van szó. Hanem  arról, hogy Leonardóval együtt segíthetnél a szülésnél. 
Eve elsápadt, félrenyelte a falatot, és köhögni kezdett. 
- Igyál egy kortyot, drágám - kérte nevetve Roarke. -  Ha 
pedig szédülsz, hajtsd a térded közé a  fejed. 
- Fogd be! Arról beszéltek, hogy... hogy legyek ott? Akkor 
és ott? Ugyanabban a szobában, mint... 
- Azzal  semmit sem segítesz, ha mondjuk Queensben 
vagy,  Dallas. Ehhez el kell végezned egy tanfolyamot, ahol 
mindent megtanítanak a légzésről, a testtartásról, és... És az 
ehhez  hasonlókról. Persze elsősorban Papamacit akarom 
magam mellett tudni, de neked is jelen kell lenned. 
- Nem maradhatnék mégis inkább odakint? 
- Szükségem van rád - öntötte el a könny Mavis szemét, 
amely  így még  a csizmájánál is fényesebben csillogott. - Te 
vagy a legjobb barátom. Szükségem van rád, hogy mellettem 
legyél. 
- Ó, ember. Oké, oké. Nehogy bőgni kezdj itt nekem. 
Megteszem. 
- Senki mással - nyújtott Mavis felé egy  zöld zsebkendőt 
Leonardo - nem osztanánk meg szívesen ezt a csodát, csakis 
a legjobb barátainkkal. Mert a barátság a legfontosabb a világon. Ráadásul te vagy a leghiggadtabb és a leghatározottabb 
ember, akit ismerünk. Minden helyzetben meg tudod őrizni a 
hidegvéredet. 
- A hidegvéremet? - ismételte meg Eve. 
- Azt akarjuk, hogy Roarke is velünk legyen - szipogott 
Mavis, majd kifújta az orrát. 
- Én? Ott? 
Eve a férje felé fordult, és így abban a ritka élvezetben 
lehetett része, hogy látta a rémületet Roarke arcán. 
- így már nem is olyan mulatságos, igaz, nagyfiú? 
- Az orvosok megengedték,  sőt egyenesen  bátorítottak 
arra, hogy a családunk is  ott legyen - magyarázta Leonardo. 
- Nekünk ti jelentitek a családot. 
- Izé...  Nem vagyok biztos benne, hogy helyes lenne 
látnom Mavist... Úgy. 
- Ugyan már -  feledkezett meg a  szipogásról Mavis, és 
kuncogni kezdett, miközben megveregette Roarke  karját. A  videóimon is csaknem meztelenül láthatnak az  emberek. 
Ráadásul itt egyáltalán nem az a lényeg, hogy mi a helyes, és 
mi nem. Hanem a család. Az, hogy tudjuk, számíthatunk rád. 
Számíthatunk rátok. 
- Természetesen - kortyolt  bele  hosszasan a borába 
Roarke. - Természetesen számíttiattok ránk. 
Amikor kettesben maradtak, dermedten ültek az  alkonyi félhomályban.  Csak az a néhány  gyertya világított,  amelyet 
Summerset gyújtott meg. Ekkor Roarke megfogta Eve kezét. 
- Még meggondolhatják magukat. Mavis hónapok múlva 
fog szülni, és könnyen  lehet, hogy akkor már sokkal inkább 
magánügynek fogják tekinteni a baba világra jöttét. 
Eve úgy nézett a férjére, mintha Roarke-nak egy  második 
feje nőtt volna. 
- Magánügynek? Magánügynek? Elfelejtetted, hogy Mavisröl beszélünk? 
Roarke lehunyta a szemét. 
- Isten legyen irgalmas hozzánk. 
- És ez az egész egyre inkább... Egyre inkább a fejünkre 
fog nőni - pattant fel Eve. - Előbb-utóbb azt akarják tőlünk, 
hogy vezessük le a szülést. Itt, a hálószobánkban, vagy kamerák előtt. Élő közvetítés a rajongóknak. Akkor nekünk kell 
kihúznunk belőle azt az izét. 
Roarke őszinte rémülettel a szemében tekintett a feleségére. 
- Hagyd abba, Eve! Hagyd abba, mégpedig most, azonnal! 
-Aha, élő közvetítés. Ebben fogunk részt venni - fordult hirtelen Roarke felé Eve. - Megcsináljuk, mert különben 
Mavis kiszívja a vérünket. Kiszívja, mint egy...  - forgatta 
meg mindkét karját, akár egy eleven szélmalom - Mint valami óriási izé, ami vért szív. Egy óriás, terhes vérszívó. 
- Higgadj le - vett elő Roarke  egy cigarettát, mert nem 
tudott szabadulni a képtől, amit Eve lefestett. Majd meggyújtotta, és igyekezett ésszerűen gondolkodni. - Te már biztosan részt vettél ilyesmiben, legalább egyszer. Elvégre rendőr 
vagy. Előfordult már, hogy segédkezned kellett egy szülésnél. 
-Nem,  nem. Sohasem fordult még elő. Egyszer, még 
járőr koromban be kellett vinnünk  egy nőt az egyik kórházba. Jézusom, úgy sivalkodott, mintha szögeket vertek volna a 
lába közé. 
- Irgalmas Jézus, Eve, nem lehetne kevésbé részletesen? 
Ám Eve eddigre már belelendült. 
-Közben pedig kijött belőle  egy csomó minden. Egy 
csomó folyadék. Tudod? 
- Nem, nem tudom. És nem is érdekel. 
- Rettenetesen nézett ki  utána a járőrkocsi. Viszont legalább volt benne annyi tisztesség, hogy várt a szüléssel, amíg 
be nem értünk vele a kórházba, és körül nem vették az orvosok, vagy a szülésznők, vagy mit tudom én, kicsodák. 
Roarke egy pillanatra a halántékához szorította az ujját. 
- Nem szabad erre gondolnunk többet. Mert ha mégis, 
akkor  beleőrülünk.  Gondoljunk inkább  valami másra nyomta el a cigarettáját. - Valami egészen másra. 
Eve vett egy mély, remegő lélegzetet. 
- Igazad van. Dolgoznom kell. 
- Gyilkosság. Sokkal jobb. Hadd segítsek. Könyörgök. 
Ezt hallva Eve elnevette magát. 
- Segíts. Ez a legkevesebb, amit megtehetek érted. Fáradj 
be az irodámba - fogta kézen a férjét, és menet közben tájékoztatta a részletekről. 
- Mennyire akarod  felhasználni  mindazt,  amit ettől a 
Celina  Sancheztől hallottál? 
- A lehető legkevésbé - ült le Eve, majd hátradöntötte a 
székét, és feltette a lábát az asztalra.  -  Dimatto kezességet 
vállalt érte, ráadásul még rokonszenvesnek is találtam. Határozott. Viszont nem igazán hiszek ebben  az egész hókuszpókuszban. Ennek ellenére belekeveredett, ezért nem hagyhatom figyelmen kívül, amit megtudtam tőle. 
- Ismerek egy férfit, aki főállásban alkalmaz egy látnokot, 
és egyetlen döntést sem hoz, csak miután konzultált vele. 
Történetesen elég jól beválnak a jóslatai. 
- Te is alkalmazol ilyen embereket? 
- Igen. Prekogokat, tisztánlátókat  és médiumokat is. Figyelmesen meghallgatom őket, de a végső döntést mindig én 
magam hozom meg. Neked is ugyanezt kell csinálnod. 
- Celina eddig nem sok újat tudott mondani, amivel kiegészítette a hagyományos módszerekre alapozott adatgyűjtést.  De amit mondott, az egyezett a tényekkel - vonta össze 
Eve  a  szemöldökét, miközben gondolatban végigfutott az 
ismert  tényeken és következtetéseken. - A gyilkosság helyszínén  talált nyomok alapján a tettes legalább tizenötös cipőt 
viselt1.  Talán ezen a nyomon is  érdemes lenne elindulni, feltéve, ha Dickie képes csodát tenni a laborban. A föld és a fű 
1 Európai méret szerint negyvenkilences. A ford.  megjegyzése. 
ugyan  száraz volt, de  a  gyilkos a súlyával mégis be tudta 
nyomni valamelyest. 
- Ezek szerint nagy lábon él, de nem minden ilyen férfi 
nagytestű vagy izmos. 
- Elég nagy volt ahhoz, hogy letapossa a száraz füvet, és 
erős, hogy  felemeljen egy százharminc fontos holttestet. Elgondolkoztam, mérlegeltem a lehetőségeket, és arra a következtetésre jutottam, hogy az emberünk súlya kétszázhetven, 
vagy kétszáznyolcvan font lehet.  Szerintem a  magassága is 
legalább  hat láb és négy  hüvelyk, de az is  lehet, hogy nem 
négy, hanem nyolc. 
Roarke bólintott, mert a lelki szemei előtt neki is egy hasonló testfelépítésű férfi bontakozott ki. 
- Ráadásul, ha  továbbvisszük ezt  a  gondolatmenetet, 
nyugodtan  feltételezhetjük, hogy tudatosan edzette az izmait, 
építette a testét. 
- A testformáló módszerekkel csak az alakot lehet befolyásolni, az erőt nem. 
- Az  izmos pasasoké  a jövő. 
- Most, hogy mondod, a magam részéről jobban kedvelem a sovány, szikár alakokat. 
- Akkor szerencsésnek érezhetem magam. 
- Nem látok semmiféle kapcsolatot a két eltűnt, feltehetőleg meggyilkolt nő és az áldozat között,  kivéve azt, hogy 
mind a hárman szerettek kézimunkázni, és többnyire ugyanonnan szerezték hozzá az anyagot. 
- Akkor rászánok egy kis időt, és mélyebben bevezedek a 
részletekbe. 
- Én is pontosan erre  gondoltam. Egy tizenötös cipőt 
nem lehet bárhol megvenni - folytatta Roarke. - Vagy rendelni kell,  vagy egy ilyen  nagy méretekre specializálódott 
boltban vásárolni. Ami azt illeti, ha helyesen becsülted meg a 
gyilkos méretét, nem veheti le az első neki megtetsző ruhadarabot a polcról. 
- így igaz. Az Óriásvilágból, vagy egy ehhez hasonló üzletből kell öltözködnie. 
- Szellemes - tűnődött Roarke. - Megjegyzem, mert ha 
egyszer én is  nyitok egy ilyen boltot, én is hasonlóképpen 
akarom elnevezni. 
- Lefuttatok egy keresést. Kíváncsi vagyok, hány ilyen 
különleges bolt van a városban - utánozta a férje hanglejtését 
Eve, mire Roarke elvigyorodott. - Mégpedig még ma este. 
- Ezek szerint mindkettőnknek akad majd elég dolga, 
hogy lefoglaljuk magunkat, és ne gondolkozzunk olyasmin, 
amin nem szeretnénk. Viszont mielőtt nekilátunk, egyvalamit 
még árulj el: miért gyilkolt a tettes? 
- Hatalom. Az erőszak mindig a hatalom kifejezőeszköze. A nemi erőszak éppúgy, mint a gyilkosság. Még akkor is, 
ha kapzsiság, féltékenység, önvédelem vagy düh az indíték. 
- Nem gondolod, hogy alapjában  véve minden bűncselekmény erre vezethető vissza? Mindegy, hogy a tárcáját vagy 
az életét veszi el a bűnöző az áldozatnak, ezért csinálja, mert 
megteheti. 
- Te miért loptál? 
Roarke halványan elmosolyodott           s 
- Önzésből és  szórakozásból, hadnagy. Na meg persze 
azért, hogy megvehessek mindent, amim nincs. Élveztem a 
siker ízét is. 
-Meg akartad büntetni azt, aki nálad korábban jutott 
anyagi javakhoz? 
Roarke félrehajtotta a fejét, és elgondolkodott a hallottakon. 
-Nem. Az áldozataimat szinte mindig véledenszerűen 
választottam ki. 
- Itt a különbség. Ez ugyan nem mossa tisztára a tolvajt, 
de minden gyilkosság gyökere a büntetés. Itt is ezzel kerültünk szembe. Régebben valaki uralkodott a gyilkoson, és 
többször is megbüntette. Méghozzá egy nő. Most viszont 
megmutatja, hogy ki a főnök. Éppen ezért vetkőztette le az 
áldozatát, mielőtt otthagyta, ahol megtaláltuk. Amikor megerőszakolta, talán még rajta volt a ruhája. A lány testén talált 
szövetszálak arra utalnak, hogy letépte róla, de nem foglalkozott azzal, hogy az aktus előtt lemeztelenítse. Csak utána. 
Ezzel akarta fokozni a megaláztatást - gondolkodott el Eve. 
- Nem a nemi szervét csonkította meg, ezzel is a haragját és 
az önuralmát próbálta kifejezni. A gyilkosság inkább személyes jellegű volt, mintsem szexuális. Nem a kezével fojtotta 
meg, pedig fogadni mernék, hogy olyan könnyedén Toppantotta volna szét a nyakát, mint egy száraz ágat, hanem zsineget hurkolt rá. Vagyis számára ez is jelentőséggel bír. A vörös 
zsinór is személyes. Majd kivágta  az áldozat szemét, hogy 
megvakítsa. Meztelenül és vakon  még inkább úgy érezte, 
hogy sikerült megaláznia. Viszont  az eltávolított testrészt 
magával vitte, hogy megőrizze a lány testének egy részét. Vajon a szempár figyeli? Szerintem valamiképp azt akarja, hogy 
a lány szeme figyelje. Mert most ő van előnyben. 
- Lenyűgöző. 
- Micsoda? 
- Figyelni, ahogy dolgozol  - kerülte  meg  az  asztalt 
Roarke, majd megemelte Eve állát, és finoman megcsókolta. 
- És nincs benne  semmi természetfölötti. Mindjárt összeütök valami vacsorát, aztán kezdhetjük a munkát. 
- Az remek lesz. 
Miközben Roarke a konyhában tett-vett,  Eve összeállított  egy  második gyilkossági  táblát.  Erre viszont  már 
Marjorie Kates és Breen Merriweather fényképét is feltűzte. 
Amikor Roarke visszatért, és letett egy tányért az asztalra, 
éppen ezeket a képeket nézegette. 
- Most már ők is hozzád tartoznak. 
- Igen. Én is ettől tartok. 
- Csinos  nők,  de inkább kellemesen vonzóak, mintsem 
kihívóak. Talán a  frizurájuk teszi, nem gondolod? A hajuk 
hasonlít egymásra leginkább. 
- Csaknem ugyanolyan a testfelépítésük is. Adagos, harminc év körüli, fehér bőrű, világosbarna hajú nők. Ha ilyeneket keres a gyilkos, akkor hatalmas tóban halászhat. 
- Ha a többi részletet is hozzáteszed, már közel sem lesz 
olyan hatalmas. 
- Ez igaz. Sokat kellett járniuk kézimunkaboltokba, és 
egyedül sétálniuk, ráadásul többnyire éjszaka. A gyilkos mindig éjjel csapott le rájuk. Ennek ellenére elég sok potenciális 
áldozat közül válogathat - hátrált Eve egy lépést. - Talán sikerül megállítani, mielőtt megint lecsap. 
Amikor  az asztalhoz  lépett, boldogan állapította  meg, 
hogy Roarke hamburgert és sült krumplit készített - és örömét  még a krumpliba tűzött, néhány szál brokkoli sem tudta 
elrontani. Legfeljebb majd otthagyja. Aztán elszégyellte magát, ezért először a zöldséget ette meg, hogy ne is lássa, miközben nekilátott  a boltok feltérképezésének, amelyek nagy 
termetű férfiak számára árultak ruhát. 
Miközben töltött egy  csésze kávét a kannából, amelyet 
Roarke előrelátóan a  tányérja  mellé  állított,  arra gondolt, 
hogy sokkal többet talált, mint először gondolta. És  mindegyik meglehetősen drága volt. Persze, hiszen  a  vásárlóik 
nagy része az arena-ball- és kosárlabda-játékosok, valamint az 
elhízott milliomosok közül kerültek ki. 
Azért akadt közöttük közepes árfekvésű, meg olyan, amit 
akár olcsónak is lehetett mondani, valamint rádöbbent, hogy 
a nagyobb áruházakban és számos butikban  mérték után is 
készítenek ruhát. 
Ezzel nem igazán sikerült leszűkítenie a lehetőségeket. 
Ugyan néhány kiesett, amikor a keresést a cipőkre is kiterjesztette, de a helyüket azonnal újabb üzletek foglalták el. 
Ilyen nagyméretű cipőt elsősorban on-line lehet vásárolni, gondolta, miközben beleharapott  a burgerébe. Biztosan 
rengetegen így is tettek. De nem a gyilkos. Egy olyan ember, 
aki sok időt tölt a testedzéssel, és büszke az eredményre, biztosan élőben  szereti kiválasztani a ruháit. Megnézi magát a 
tükörben, és élvezi, amikor az eladók körülrajongják, és biztosítják, milyen jól áll az, amit felpróbált. 
Habár azt el kellett ismernie, hogy ennek nagy része csak 
feltételezés. 
Ám amikor a kapott eredményeket a térképre  vetítette, 
látta, hogy az egyik üzlet, név szerint a Kolosszus, csupán 
kétsaroknyira esik a Varr Ódától. 
- Érdekes, nem? - harapott bele egy szem krumpliba. Számítógép,  sorold fel az összes edzőtermet a Varr Oda hatsaroknyi körzetében! 
Feldolgozás... 
Eve bekapta a következő krumplidarabot. 
A MEGADOTT SZEKTORBAN A JlMS GYM ÉS A TESTÉPÍTŐK NEVŰ EDZŐTERMEK TALÁLHATÓAK. 
-Kérem a megadott körzet térképét  a  fali képernyőre! 
Jelöld meg az edzőtermeket és a listában szereplő  ruházati 
boltokat - állt fel Eve, egyik kezében a burgerrel, és közelebb 
lépett a képernyőhöz. Arra  gondolt, hogy  az ember néha 
csupán  azért lát valami szabályosságot, mert azt akarja látni. 
Néha viszont azért, mert valóban csaknem kiszúrja a szemét. 
Biztosra vette, hogy a gyilkos  ezeket az utcákat járta. Az 
edzőteremből az egyik boltba, majd a másikba. Azért, mert 
ott lakott, vagy ott dolgozott, esetleg mindkettő. Ezen a környéken  élt. Látták és ismerték az itt lakók. 
Akárcsak ő. 
Benézett  Roarke irodájába. A  férje munka  közben rákot 
evett. Mellette halkan zümmögött a lézerfax,  a számítógép 
pedig éppen egy bejövő üzenetet jelzett. 
- Kaptál valamit. 
- Biztosan az a jelentés érkezett meg, amire várok - felelt 
Roarke anélkül, hogy felnézett volna. - De az várhat. Számodra viszont eddig még nem találtam semmit. 
- Tedd félre egy kicsit. 
Roarke megfogta a kávéscsészéjét,  és átment a felesége 
itödájába. 
Eve a fali képernyő felé intett. 
,  -Mit látsz? 
- West Village egy részét. És szabályszerűséget. 
- Akárcsak én. Az itt lévő lakásokkal akarom kezdeni. 
Mielőtt bármit is mondanál, a válaszom: nem. Nem gondoltam bele, hogy mennyi lehet belőlük. Hosszú, nagyon hosszú 
kutatás lesz, de... 
- A gyilkos talán itt lakik. Ezek szerint sorra veszed a lakókat, megszerzed a tulajdonosok és a bérlők névsorát, kizárod a családokat és a magányosan élő  nőket, majd egészen 
addig folytatod  a finomhangolást, amíg csak az egyedülálló 
férfiak maradnak. 
- Nyomozónak kellett volna menned. 
Roarke elkapta a tekintetét a képernyőről, és a feleségére 
pillantott. 
- Nincs elég bajom ezzel a bábasággal, még neked is tetézned kell a bajt? 
- Elnézést. Sokáig fog tartani. Az is elképzelhető, hogy a 
gyilkos egy sarokkal távolabb lakik, mint az a kör, amit meghúztam. Lehet, hogy még távolabb, és csak dolgozni jár  erre 
a környékre. Vagy dolgozni is egy sarokkal  a  határon kívül 
dolgozik. Talán csak vásárolni és edzeni jár ide,  és valahol 
New Jersey-ben él. 
- De nagy a valószínűsége annak, hogy jó nyomon jársz. 
- Sokkal gyorsabban menne a keresés, ha segítenél. 
Roarke bólintott, és ismét a képernyő felé fordult. 
- Nálad, vagy nálam? 
Amikor Eve, nem sokkalhajnali egy után bemászott az ágyba, tudta, hogy jó nyomon jár. Közben abban reménykedett, 
de csak reménykedett, hogy a gyilkos elég sokáig vár ahhoz, 
hogy a nyomára bukkanjon. 
- Kates, Breen  és Maplewood meggyilkolása között két 
hónap telt el. Ha tartja  ezt a tempót, megtalálom, mielőtt 
még egy nőt megölne. 
- Kapcsolj  ki, hadnagy - ölelte magához Roarke,  Eve 
pedig a férje vállára hajtotta a fejét.  Roarke tudta, hogy amikor ilyen  szorosan  összebújva alszanak el, Eve-et általában 
elkerülik a rémálmok. - Kapcsolj ki,  és aludj. 
- Közel járok hozzá.  Tudom, hogy közel járok hozzá motyogta  Eve, mielőtt lehunyta a szemét. 
Már várt rá. Tudta, hogy  jönni fog. Mindig erre sétált. Fürge 
léptekkel,  a fejét leszegve,  lépteinek zaját csaknem teljesen 
elnyelte zselétalpú cipője, amit munka után vett fel a szajhacipő helyett, amelyben a férfiak bámulták az italuk felett. 
De viseljen bármit is, attól még szajha marad. 
Itt fog lehajtott fejjel  elsétálni. Az utcalámpa fénye megcsillan majd a haján. A haján, amelyet csaknem mindig aranyszínűre festett. 
Az  emberek csinos nőnek vélik, szép, csöndes,  csinos 
nőnek.  De nem ismerik az igazságot.  Ö tudja egyedül,  mit 
rejt a kagyló belseje. Kegyetlen, keserű sötétséget. 
Várakozás közben érezte, hogy egyre nő a haragja, és az 
öröme, a félelme és a vidámsága. Most majd rádöbbensz, milyen is vagyok valójában, te lotyó! 
Majd meglátjuk, mennyire tetszik. 
Habár  a lány valóban csinos volt. Szeretett meztelenül 
pózolni a tükör előtt. Vagy férfiak előtt, és még azt is hagyta, 
hogy hozzá érjenek. 
Amikor végzek vele, már korántsem lesz ilyen csinos. 
A zsebébe csúsztatta az egyik kezét, és megtapogatta a 
zsinórt. 
Vörös, mint a lány kedvenc színe. Szeretett vörös ruhában járni. 
Olyannak látta, mint akkor. Meztelenül, egyre csak sikítva, miközben a vörös zsineg  egyre inkább a torkába vágódott. Olyan vörös volt, mint a vére, amikor verést kapott tőle. Addig verte, amíg elájult. 
Amikor magához tért, sötétség vette körül. Egy bezárt 
szobában találta magát. 
Most majd ő fog sötétben ébredni. Vakon, a pokolban. 
Ahogy közeledett feléje a lány, úgy vert a szíve egyre vadabbul és vadabbul. 
A  lány lefordult, mint mindig, és  a vaskapun keresztül 
belépett a szépen gondozott parkba. 
Egy pillanatra felkapta a fejét. Amikor meglátta, mi ugrik 
eléje a sötétből, a szemében zavart félelem csillant. 
Sikolyra nyitotta a száját, de egyeden ökölcsapás  szétzúzta az állkapcsát. 
A  lány szeme kifordult, vakon meredt a levegőbe, miközben bevonszolta a bokrok közé. 
Többször is fel kellett pofoznia, hogy magához térjen. 
Hiszen az eszméleténél kellett lennie, hogy mindent érezzen. 
Lehalkította a hangját - nem volt bolond -, és miközben 
verte, elmondta neki, amit el kellett mondania. 
Most hogy érzed magad, te ringyó? Ki is az igazi főnök? 
Amikor belehatolt,  egyszerre öntötte el szégyen és kimondhatadan boldogság. Viszont csalódást keltett benne, 
hogy lány nem védekezett, csak ernyedten hevert a teste alatt. 
A többiek  küzdöttek ellene, néha még könyörögtek  is. 
Úgy sokkal élvezetesebb volt. 
Ennek ellenére, amikor a nyaka köré tekerte, és megrántotta a zsinórt, olyan éles gyönyört érzett, hogy azt  hitte, belepusztul. 
A lány sarka a földet, a füvet kaparta. A teste rángatózott, 
így végre, végre kielégült. 
- Rohadj meg a pokolban! - köpte, amikor megszabadította a ruhájától. - Rohadj meg a pokolban, ahová tartozol! 
A  ruhadarabokat  egy oldalzsákba tömte, amit a vállára 
vetett. 
Majd felemelte a lányt, olyan könnyedén, mintha nem is 
lenne súlya. Közben örült az erejének, és a hatalomnak, amelyet a segítségével elért. 
A holttestet egy széles törzsű,  lombos  fa alatt megbúvó 
padhoz vitte, amelyet már előre kiválasztott, közel egy méltóságteljes  szökőkúthoz. Amikor odaért, kiterítette, és  kezét 
összekulcsolva a két melle közé illesztette. 
- Tessék. Tessék, anya, ugye szép? Szeretnéd te is látni? terült szét  őrült vigyor az arcára vastagon felhordott folyékony kesztyű alatt. - Segítek, jó? 
Ezzel előhúzta a zsebéből a lézerszikét, és munkához látott. 
Tizedik fejezet 
Amikor megszólalt az ágy mellett álló link, Eve félálomban, 
átkozódva a zaj felé kezdett tapogatózni. 
- Világítás bekapcs!  Tíz százalékra - adta ki Roarke az 
utasítást. 
Eve beletúrt a hajába, és megrázta a fejét, hogy kiűzze 
belőle az álom utolsó morzsáját is. 
- Videó kikapcs. Dallas. 
- Megölte. Megölte. 
A hangszórókból áradó vékony hang annyira remegett, 
hogy eltelt néhány pillanat, mire Eve megismerte a hívóját. 
- Celina. Szedd össze magad! Szedd össze magad, és tisztán, világosan mondd el, hogy mit láttál! 
- Láttam... Ugyanúgy, ahogy az előző gyilkosságot is. Ö, 
Istenem. Késő. Már túl késő. 
- Hol történt? - pattant ki Eve az  ágyból, és fürgén öltözködni kezdett. - A  Central  Parkban? A gyilkos még  a 
parkban van? 
- Igen. Nem. Egy parkban.  De kisebb, mint a Central 
Park. Láttam egy kaput. Házakat. Memóriái Park! 
- Hol vagy most? 
- Itthon... Itthon vagyok. Ágyban. Fel sem bírok kelni. 
- Maradj ott. Megértetted? Maradj, ahol vagy! 
:  - Igen. Én... 
- Ennyi! - csattant fel Eve, és elvágta magát Celina vadul 
zokogó hangjától. 
- Beszólsz? - kérdezte Roarke. 
- Először személyesen  ellenőrzöm, amit Celina mondott. 
Jobban mondva ellenőrizzük - javította ki saját magát, mivel 
látta, hogy eddigre már Roarke is felkelt, és öltözködni kezdett. 
- Mi lesz Celinával? 
- Az érzéseivel egyedül kell megbirkóznia - csatolta fel a 
fegyverét Eve. - Mint mindnyájunknak. Igyekezzünk! 
Hagyta, hogy Roarke üljön a volánhoz. Most nem jutott 
ideje arra, hogy bosszankodjon, amiért a férje jobban vezet 
nála. 
Mint ahogy arra sem jutott, ismerte el magában, hogy 
kérdőre vonja egy médium képességeit. Előrántotta a kommunikátorát, és kirendelt egy járőrt a Memóriái Parkhoz. 
- Egy izmos férfit keressenek. A magassága hat láb négy 
hüvelyk és hat láb nyolc hüvelyk közötti. A súlya megközelítőleg kétszázhetven font. Ha meglátják, ne tegyenek semmit, 
csak tartóztassák fel.  Fegyvere  van, és veszélyessé válhat hajolt előre Eve, mintha így fokozni tudná a Manhattan déli 
része felé suhanó kocsi sebességét. - Lehet, hogy Celina azt 
látta, ami történni fog, nem pedig azt,  ami már megtörtént. 
lehetséges... Hogy nevezik ezt? 
- Prekogníció. 
- Aha - ám Eve-nek mást súgtak az ösztönei. Összeszorult a gyomra. - Közel vagyok  hozzá. A fene egye meg, tudom, hogy helyes nyomon járok. 
- Ha ma éjjel valóban gyilkolt, akkor most  nem várta ki a 
két hónapot. 
- Talán sohasem várta ki. 
A nyugati bejárathoz hajtottak, és Roarke beállt a járda 
mellett parkoló járőrkocsi mögé. 
- Hány kijárata lehet ennek a parknak? - kérdezte Eve. Négy? Öt? 
-Azt hiszem, körülbelül  annyi. Pontosan nem tudom. 
Azt hiszem, maga a park nem nagyobb egy háztömbnél. Az 
egyik legkisebb, de egyben legízlésesebb emlékhely, amit a 
WTC áldozatainak állítottak. 
Eve előhúzta a fegyverét,  és a kőből rakott boltív alatt 
belépett a zöldellő parkba. 
Padokat és egy apró mesterséges tavacskát látott. Hatalmas  fák  és  virágágyások vettek körül egy bronzszobrot, 
amely tűzoltót ábrázolt, amint éppen magasba emel egy zászlót. 
Eve elsietett mellette. Öklendezést hallott. 
Délnek fordult, a hang felé, és azonnal megpillantott egy 
egyenruhást, aki négykézláb állt, és éppen lehányt egy vörös 
és fehér virággal teli ágyást. 
- Mit képzel... - de ebben a pillanatban megpillantotta a 
padot és a holttestet. - Foglalkozz vele - kérte Roarke-ot, és 
odalépett a másik, kommunikátorát kézben tartó egyenruháshoz. 
Felemelte a jelvényét. 
- Dallas. 
- Queeks járőr vagyok, hadnagy. Csak egy perce találtunk 
rá az áldozatra.  Épp  most akartam beszólni. Nem láttunk 
senkit, csak ezt  a nőt. Ellenőriztem  a pulzusát. Halott,  de 
még meleg. 
- Biztosítsák a helyszínt - nézett hátra Eve. - A társa is a 
hasznunkra lehet? 
- Minden rendben lesz vele, hadnagy.  Csak még újonc. 
Zöldfülű - tette hozzá  keserű  mosollyal.  - Hamarosan itt 
lesznek a többiek is. 
- Állítsa talpra, Queeks. Biztosítsák a helyszínt, utána pedig gondosan kutassák át a parkot. A gyilkos nem itt végzett 
a lánnyal. Kell lennie még egy helyszínnek is. Majd én jelentem a gyilkosságot  -  húzta elő a kommunikátorát.  - Központ, itt Eve Dallas hadnagy. 
- Itt a központ.  Hallgatom. 
- Gyilkosság történt a Memóriái Park délnyugati részén. 
Az áldozat egy fehér bőrű nő. Értesítse Delia Peabodyt  és a 
helyszínelőket. 
- Értettem, Eve Dallas hadnagy. Vége. 
- Erre szükséged lesz - nyújtotta Eve felé Roarke a helyszínelő készletet. 
- Aha. Maradj  hátul - fújta  be a kezét Eve folyékony 
kesztyűvel, és a ruhájára csíptette a felvevőjét. 
Roarke figyelte, ahogy a felesége az áldozathoz lép, majd 
elkezdi felvenni a helyszínt. 
Ismét arra gondolt, mennyire elbűvölő, amikor dolgozik. 
Pedig sokszor elmondhatatlanul szomorú a látvány. 
Eve szemében szánalom és düh csillogott. Roarke tudta, 
hogy azonnal letagadná, és nem hitte,  hogy rajta kívül ezt 
bárki is észrevenné. Ám miközben az  őrült gyilkos művét 
szemlélte, világosan látta rajta, mi játszódik le a lelkében. 
Megvizsgálja a holttestet, gondolta  Roarke, méghozzá 
úgy, hogy közben egyetlen apró részlet sem  kerüli el a figyelmét. Közben pedig nem csupán egy gyilkosságot lát maga előtt. Hanem az embert. Éppen ez különböztette meg a 
legtöbb nyomozótól. 
Eve arra  gondolt, hogy az áldozat némileg karcsúbb, 
mint a többiek.  Nem annyira telt. Sokkal törékenyebb és talán egy kicsit fiatalabb is.  A haja hosszú és világosbarna kissé hullámos, de közel egyenes. Talán életében csinos volt, 
de ezt már nem lehetett megállapítani. Az egész arca összetört. 
Sokkal jobban megverték,  mint Maplewoodot. Eve  arra 
gondolt, hogy a gyilkos  biztosan egyre jobban élvezi ezt a 
részt. Sokkal kevésbé képes fegyelmezni magát. 
Megbüntette. Azért, amit a számára jelképezett. 
Összetörte. Azért, amit  a számára jelképezett. 
Bárki is volt életében ez a nő, a gyilkos valójában nem őt 
ölte meg.  Vajon kinek az arcát látta, amikor megszorította a 
zsinórt a nyakán? Kinek a szeme nézett vissza rá? 
Amikor rögzítette a test helyzetét és a szemmel látható 
sérüléseket, Eve szétválasztotta a holttest két kezét, hogy ujjlenyomatot vegyen. 
- Hadnagy! - kiáltott  feléje jobbról Queeks. - Azt hiszem, megtaláltuk a második helyszínt. 
- Biztosítsák! Nehogy valaki odamenjen, Queeks! 
- Igenis, hadnagy. 
- Az ujjlenyomatai alapján az áldozat Lily Napier. Huszonnyolc éves volt. A Vesey Street 293-ban lakott,  az  lakásban. 
Csinos voltál életedben, Lily, gondolta Eve, miközben az áldozat igazolványképét nézte a képernyőn. 
-Az OHara bár és grill alkalmazottja volt, az Albany 
Streeten. Hazafelé sétáltál a  munkából, igaz, Lily?  Hiszen  a 
lakásod közelében dolgoztál. így megspóroltad az útiköltséget. Különben is, kellemes az idő. Csak át kellett volna menned  a  parkon, hogy hazaérj - tette fel Eve  a mikroszemüvegét, majd megvizsgálta a lány még mindig meleg kezét és 
körmeit. - Föld és némi  fű. Azért még reménykedhetünk, 
hogy a laborban találnak néhány szőrszálat vagy bőrdarabkát. 
Törött csukló, és minden jel szerint törött állkapocs. Számos 
zúzódás és horzsolás az arcon, a testen és a vállakon. Sokkal 
erősebb volt nálad, Lily. Megerőszakolt. Jól látható a vaginális vérzés nyoma,  és a horzsolások a combon és a nemi 
szerv környékén. Eltávolítók néhány szőrszálat, és a bizonyítékok közé teszem - emelt le precízen néhány apró szőrszálat a testről, majd az összegyűjtött mintákat felcímkézett műanyag zacskókba tette. 
Közben legszívesebben éppen úgy elhányta volna magát, 
mint az újonc, és az is megfordult a fejében, hogy sikoltva elszalad, de megacélozta a lelkét, és folytatta a munkát. 
- Tiszta, egyenes vágások, hasonlóak azokhoz, amelyeket 
Elisa Maplewood arcán találtunk. 
- Dallas. 
- Peabody - Eve nem nézett fel, és egy pillanatra az is 
megfordult  a fejében, hogy  nem hallotta a társa egyencipőjének árulkodó kopogását. - A lányt innen nem messze,  délre ölték meg. Először Queeks ért ide, és biztosította a helyszínt. 
- Pont mögöttem van a gyilkosság színhelye. 
- Vigyél magaddal egy embert, és vizsgáljátok meg a gyilkosság színhelye és a pad között a  füvet, és vigyázz rá, nehogy valaki összejárja, amíg én is meg nem nézem. 
- Értem. Egyenruhások találtak rá? 
- Nem -  egyenesedett  fel Eve. - Celina Sancheznek 
megint látomása támadt - fejezte be Eve a holttest vizsgálatát, majd odasétált Roarke-hoz, aki  a Queeks által felállított 
kordon mögött állt. 
Arra  gondolt,  ezt  az  embert  érdemes  megjegyezni. 
Queeks járőr gyorsan, csendben dolgozott, és nem bosszantotta felesleges kérdezősködéssel a nyomozás vezetőjét. 
- Nem kell rám várnod. 
- Azért mégis megvárlak - felelt Roarke. - Ha már egyszer úgyis benne vagyok. 
- Azt hiszem,  valóban belekeveredtél. Rendben, akkor 
gyere velem. Jó szemed van. Talán meglátsz valamit, amit én 
nem vettem észre - tett jókora kitérőt a második helyszín felé Eve. Nem akarta letaposni a füvet, hátha a gyilkos valóban 
otthagyta a nyomait. Amikor odaért,  Queeks felé biccentett. 
-Jó munka. Hol az újonc? 
- Elküldtem, hogy néhány emberrel biztosítsa a park bejáratait. Minden oké vele, hadnagy, csak még egy kicsit éretlen.  Mindössze három hónapja szolgál a  testületnél, és ez 
volt az első holtteste. Ami ráadásul nagyon  csúnya látvány. 
De kitartott, amíg elég messzire nem került tőle. 
- Nem  lesz semmi  következménye  a  viselkedésének, 
Queeks. Láttak valami mást is a testen kívül,  aminek jelentősége lehet? 
- Ugyanazon a kapun keresztül jöttünk be a parkba, mint 
maga. Mellesleg a park mind a négy oldalán van egy bejárat. 
Úgy gondoltuk, hogy körbejárjuk a  helyet, és megindultunk 
dél felé.  Nagyon hamar ráakadtunk a testre. Nem láttunk 
senkit. Sem a parkban, sem pedig az utcán. Páran ugyan sétáltak odakint, de egyikre sem illett a kapott személyleírás. 
- Mióta dolgozik ebben a körzetben? 
- Csaknem tizenkét hónapja. 
- Ismeri az OHarát? 
-Persze, az Albanyn van. Mick a tulaj. Tisztességes heljv 
és a kaja is ehető. 
- Mikor zár be? 
- Kettőkor. Esetleg korábban, ha nincs nagy forgalom. 
- Oké. Kösz. Peabody? 
- Találtam egy kevés vért. A fű egy részét feltépték vagy 
letaposták. Néhány szövetfoszlányt is sikerült  összegyűjtenem. Elképzelhető, hogy a lány ruhájából szakadtak ki. 
- Ezt én is láttam, Peabody. Mit vettél észre? 
- Nos, azt hiszem, a gyilkos akkor csaphatott le rá, amikor belépett a déli kapun a parkba. Elképzelhető, hogy még 
odakint az utcán támadta meg,  de sokkal valószínűbb, hogy 
már idebent történt. Ütni kezdte, és fölébe kerekedett. A lány 
védekezett,  talán a ruhája is ekkor szakadt el,  habár nincs 
nyoma, hogy túlságosan ellenállt volna. Ezen a helyen erőszakolta meg. Még nem vizsgáltam meg a testet, de úgy tűnik, mintha  megpróbált volna a földbe kapaszkodni az ujjaival. Pillanatnyilag úgy tűnik, ugyanúgy fojtották meg, mint 
Maplewoodot, majd a gyilkos elvette  a ruháját, beállította  a 
számára megfelelő pózba, és kivágta a szemét. 
- Aha, egyezik a véleményünk. Sokkal valószínűbb, hogy 
már a  parkban érte a támadás.  Le akarta rövidíteni a hazavezető utat. A rendőrök rendszeresen járőröznek  errefelé. 
A parkban nem szoktak megfordulni gyanús alakok. Biztonságos. A gyilkosnak gyorsan kellett dolgoznia, de ez  számára 
nem jelent gondot. Már megszerezte hozzá a kellő gyakorlatot. A halál beálltának az időpontja csaknem percre pontosan 
hajnali két óra.  A járőrök két óra húsz perckor értek ide. Ez 
az idő elegendő volt ahhoz, hogy a tettes levetkőztesse az áldozatát, elvigye a padig, összekulcsolja a kezét, és megcsonkítsa, de majdnem kifutott belőle. 
- Lehet, hogy még a parkban volt, amikor a járőrök megérkeztek. 
Eve hátrapillantott Roarke felé, és felvonta a szemöldökét. 
-Talán  meghallotta a fékcsikorgást és az ajtócsapódást, 
és elbújt a sötétben, a fák között. Ha így történt, akkor szerinted  nem lehetséges,  hogy élvezte, amikor  felfedezték a 
holttestet? 
- De igen, valószínűleg nagyon is  élvezte. 
- Épp most fejezte be a gyilkolást. Még meg sem pihent, 
és meg sem veregette a saját vállát, hogy milyen remek munkát végzett  - és  Roarke önkéntelenül a  pad felé pillantott, 
amelyen Lily Napier teste hevert -, amikor meghallotta a közeledőket, és elbújt. Először arra gondolt, megöli, aki háborgatni merészeli. Ám hatalmas örömet okoz neki, hogy még ki 
sem hűlt az áldozata, a zsaruk máris  rábukkantak. Ezt látnia 
kell. Csak ezután tűnt el az ellenkező irányba. 
Eve már régóta ugyanerre gondolt. Bólintott. 
- Egyre jobban megy ez neked. Alaposan kutassák át az 
egész parkot. Egyeden fűszál, virágszirom, vagy  fa sem maradhat ki. 
-A gyilkos folyékony kesztyűt használt - emlékeztette 
Peabody. - Nem tudtuk megszerezni a DNS-ét, nem ismerjük a vércsoportját, bármit is találnak, nincs mivel összehasonlítani. 
- Folyékony kesztyű - emelte fel Eve a kezét, és az áldozat vére megcsillant a lámpafényben. - Én is azt használok. 
Nem a gyilkos DNS-ét  keressük.  Hanem az áldozatét - lépett hátra ismét, de ezúttal odaintett Roarke felé. - Gyere, 
sétáljunk egy kicsit. 
- Azt reméled, hogy rájössz, merre ment. 
-Mindennek örülni fogok, amivel teljesebbé tehetjük a 
képet - sétáltak ki a parkból, mert Eve minél távolabb akart 
kerülni a kollégáitól. - Azt hiszem, ez a hely sokkal közelebb 
esik a lakásához, mint az, ahol Maplewoodot megölte. Neki 
viszont ez nem számít. Oda megy, ahová érzése szerint mennie kell. 
- Ugye nem azért jöttél ki velem, hogy ezt elmond? 
- Nem. Nézd, nincs  értelme, hogy megvárj. Ez még eltart egy darabig, utána pedig a kapitányságra kell mennem. 
- Dejá vu. 
- Aha. A fickó szeret éjszaka dolgozni. 
- Nem aludtál többet egy óránál. 
- Majd szunyókálok  egy kicsit  az irodámban - akarta 
megszokásból a nadrágjába törölni a kezét Eve, de a férje elkapta a csuklóját. 
-Várj - nyitotta ki Eve helyszínelő készletét, és  kivett 
belőle egy törlőruhát. 
- Igazad van - törölte le Eve a vért a kezéről,  majd viszszanézett a kőből rakott  boltív  felé. A park ragyogott a  reflektorok fényében. A védőruhába öltözött takarítók hangtalanul mozogtak. Olyan érzése támadt,  mintha csak egy lehalkított képernyőt  nézne.  Hamarosan megérkeznek a média 
képviselői, mint mindig, neki pedig velük is törődnie kell. 
Nem sok idő kell hozzá, hogy a környező házak ablakai 
is  kivilágosodjanak. Az ott lakók kinéznek, látják, mi folyik 
mellettük, és bámészkodni kezdenek.  Ezekkel a civilekkel is 
törődnie kell. 
Le fogja zárni a parkot. Tehát a polgármesterrel is törődnie kell. 
Úgy tűnt, véget nem érő időtöltés elé néz. 
- Mit forgatsz a fejedben, hadnagy? 
- Túl sok feladat vár rám, pedig valahol el kell kezdenem. 
Behívom Celinát a kapitányságra, és felveszek egy részletes 
jegyzőkönyvet a... A látomásáról. Majd pár civil ruhás rendőr bekíséri. Mondjuk nyolcra - vágta zsebre a kezét, majd 
amikor eszébe jutott, hogy a vért ugyan letörölte, de a folyékony kesztyűt nem húzta le, újra előhúzta. 
Ezt követően nem szólt egy szót sem. Roarke megvakarta a fejét. 
- Mire gondolsz? 
- Celina azt állította, hogy  otthonról, az ágyából hívott. 
Ezt mindenképpen ellenőriznem kell. Csak hogy tisztázzuk a 
dolgokat. 
- Nem hiszel neki? 
- Nem arról van szó, hogy nem hiszek neki. Csak ha ellenőrzöm, akkor a továbbiakban már nem kell törődnöm ezzel a kérdéssel. Ennyi az egész. 
- Sokat segítene, ha valaki, természetesen  azalatt,  amíg 
Celina nincs otthon, behatolna  a hálószobájába, és ellenőrizné a linkjét. Akkor a továbbiakban valóban nem kellene ezzel is foglalkoznod. 
- Igen - nézett a férjére Eve.  - Nem hiszem el, hogy itt 
állok, és arra kérlek, hogy bűncselekményt kövess el. Ha otthon feküdt az ágyában, akkor nem lehetett itt a gyilkosság elkövetésének az idején. Felkérhetnék egy elektronikus  nyomozót, hogy menjen ki hozzá, és hivatalosan  ellenőrizze a 
linkjét, de... 
- De az tapintadanság lenne. 
Erre a megjegyzésre Eve csak a szemét forgatta. 
- Franckarikát  sem  érdekel,  hogy  tapintadanság  vagy 
sem, de nem akarok hülyét csinálni magamból.  Ráadásul, ha 
tévedek, akkor ezzel csak elijesztek egy értékes tanút. 
- Kilenckor ott leszek nála. 
Eve-re egyszerre tört rá az aggodalom és a megkönnyebbülés. 
- Figyelj, felhívlak,  ha Celina megérkezett a kapitányságra. Csak hogy biztos legyél benne, tiszta a levegő. Ha meglátnak. .. 
-Eve, kedvesem -  magyarázta Roarke  türelmesen.  Jobban szeredek  az  életemnél,  és azt hiszem, ezt már bebizonyítottam neked néhányszor.  Éppen ezért nem értem, miért sértegetsz folyton. 
- Én sem. Csak bemész és kijössz. Nem nyúlsz semmihez,  csak a linkhez. Ne kutasd át a lakást. Ha minden rendben, ne hívj fel. Ha nem, akkor is személyesen gyere be a kapitányságra. 
- Nem kellene megbeszélnünk néhány kódszót? - vigyorgott szélesen Roarke. 
Eve lesújtó pillantást vetett rá. 
- Persze. Kapd be. 
Roarke nevetve magához rántotta a feleségét, és gyorsan 
belecsípett az állába, mielőtt szenvedélyesen megcsókolta. 
- Most hazamegyek. Próbálj meg aludni egy keveset. 
Eve visszafordult a boltíves kapu felé, a  halál felé, és 
közben fogalma sem volt, hogyan teljesíthetné Roarke kérését. 
A hozzátartozók értesítését mindig is rettenetesnek találta, de 
sokkal, de sokkal rosszabb volt, ha az éjszaka közepén kellett 
megtennie. Eve megnyomta a csengőt, és közben felkészült 
rá, hogy valakinek visszafordíthatadanul összezúzza az életét. 
Olyan sokáig várt, hogy már megint csengetni akart, amikor a hangosbeszélőn villogni kezdett a jelzőfény. 
- Igen? Ki az? 
- Rendőrség - emelte fel a jelvényét Eve, és úgy tartotta, 
hogy az ajtó túloldaláról, a kémlelőernyőn keresztül is látni 
lehessen. - Beszélnünk kell Carleen Steeple-lel. 
- Miről? Hajnali négy óra van. 
- Uram, be kell mennünk. 
A  hangosbeszélő  egy kattanással elhallgatott, majd lánccsörgés hallatszott, végül bosszúsan megcsikordult  a  zár. A 
férfi, aki zavartan ajtót nyitott, egy gyapjúból készült alsónadrágon  kívül semmi mást nem viselt. 
- Miről van szó? Nem szeretném,  ha felébresztenék  a 
gyerekeket. 
-Elnézést kérek a zavarásért,  Mr. Steeple - szólította 
meg Lily sógorát Eve. - Dallas hadnagy vagyok, ő pedig a 
társam, Peabody nyomozó. Beszélnünk kell a feleségével. 
- Andy? - jelent meg az ajtóban egy borzas női fej. - Mi 
folyik itt? 
- Zsaruk.  Nézze, jelentettük a drogügyletet, amit láttunk, 
de azok a nyomorultak azóta is szabadlábon vannak. Eleget 
tettünk az állampolgári kötelességünknek, és egyáltalán nem 
örülünk neki, hogy hajnalok hajnalán zaklatnak. 
- Nem a drogellenesektől jöttünk, Mr. Steeple. Carleen 
Steeple? 
A  nő előrébb lépett, miközben megkötötte  a köntöse 
övét. 
- Igen. 
- A maga húga Lily Napier? 
- Igen - rándult meg Carleen arca. Ekkor  mutatta első 
jelét annak, hogy megijedt. - Valami baj történt? 
- Nagyon  sajnálom, hogy tőlem kell megtudnia, de a húga meghalt. 
- Nem igaz  - mondta Carleen halkan,  de már-már úgy, 
mintha kérdezné. 
- Ö, Jézusom. Jézusom - változott Andy Steeple egyetlen pillanat alatt dühös férfiből aggódó férjjé. Villámgyorsan 
a felesége mellé lépett, és szorosan átölelte.  - Ó, drágám. Mi 
történt? - fordult Eve felé. - Mi történt Lilyvel? 
- Nem - ismételte meg Carleen. Csak  ennyit tudott kinyögni: nem. 
- Leülhetnénk, Mr. Steeple? 
Andy a nappali felé intett, ahol néhány kényelmes, kopott 
fotel,  és egy heverő állt, amelyet színpompás virágminta díszített. 
- Gyere, drágám. Gyere - vezette  a feleségét a heverőhöz. - Ülj csak le. 
- Apa? - botiadozott be álmos szemmel egy kislány is a 
szobába. 
- Menj vissza az ágyadba, Kiki.        , 
- Mi történt az anyuval? 
- Menj vissza az ágyadba, kicsim. Mindjárt megyek én is 
- Szomjas vagyok. 
- Kiki. 
- Szívesen foglalkozom vele - ajánlkozott Peabody. 
- Én nem is  tudom - nézett rá kábán Andy, majd bólintott. 
- Szia, Kiki.  Az én nevem Dee - lépett a kislány mellé 
Peabody, és megfogta a kezét. - Menjünk, és igyunk egy pohár vizet. 
- A társam nagyon ért a gyerekek nyelvén - magyarázta 
Kve. - Minden rendben lesz. 
- Nem lehet, hogy tévednek? 
- Nem, uram. 
- Baleset történt? - hajtotta a férje vállára a fejét Carleen. 
- Baleset? 
- Nem. A húgát meggyilkolták. 
- Kábszeresek - nyögte keserűen Andy. 
- Nem - figyelte Carleen sápadt,  könnyes  arcát Eve. Tudom, hogy most nagyon  nehéz,  és  később sokkal nehezebb lesz. Úgy tűnik, hogy  a húgát akkor támadták meg 
a Memóriái Parkban, amikor hazafelé tartott a  munkahelyéről. 
- Mindig a parkon keresztül rövidítette le a hazáig vezető 
utat - szorította meg a férje kezét Carleen. - Azt mondta, arra gyorsabb, és teljesen biztonságos. 
- Kirabolták? 
Legyünk túl rajta, gondolta  Eve.  Méghozzá  minél 
gyorsabban, hogy ne szenvedjenek még a  bizonytalanságtól is. 
- Megerőszakolták és megfojtották. 
- Lilyt? - tágult ki Carleen könnyáztatta szeme a döbbenettől. - Lilyt? - és ha a férje nem tartja, lecsúszik a padlóra. 
- Nem, nem, nem. 
- Ennek a városnak biztonságosnak kellene lennie - jelentek meg Steeple szemében is az első könnycseppek,  miközben a feleségét ringatta. - Egy nőnek nyugodtan haza 
kellene sétálni a munkából, még éjszaka is. 
- Igen, uram. Ennek valóban így kellene lennie. Mindent 
megteszünk, hogy megtaláljuk, aki ezt tette Lilyvel, de ehhez 
szükségünk van a segítségére. Fel kell tennem néhány kérdést. 
- Most? - ölelte szorosabban a feleségét Andy. - Nem 
látja, hogy gyászolunk? 
- Mr. Steeple - hajolt előre Eve,  és határozottan Andy 
szemébe nézett. - Szerette a sógornőjét? 
- Persze hogy szerettem. Jézusom. 
- Akarja, hogy megbüntessék a gyilkosát? 
- Hogy  megbüntessék? - köpte a szót Andy. - Holtan 
akarom látni. 
- Meg akarom találni. Meg akarom állítani. Meg is  fogom. És ha segít, akkor sokkal gyorsabban sikerülhet. Talán 
még az előtt, hogy megint megölné valakinek a húgát. 
Andy egy hosszú pillanatig Eve-et nézte. 
- Nem hagyna minket kettesben? Csak egy percre? 
- Dehogynem. Természetesen. 
- Addig kimehet a konyhába - mutatta Andy az irányt. 
Eve magára  hagyta a házaspárt. A konyhába  érve látta, 
hogy a padokat kézzel varrott, kék és sárga mintával díszített 
ülőpárnák borítják. Az ablakok előtt kék szegélyű,  sárga függönyök lógtak. Az asztalon a tányéralátéteknek is megegyezett a színük a díszpárnákkal. 
Eve felemelte az egyiket, és végigsimította az ujjával. 
- Dallas hadnagy? - lépett be Steeple. - Már visszajöhet. 
Felkészültünk. Főzök egy  kávét. Azt hiszem, mindnyájunknak jót fog tenni. 
A nappaliban ültek.  Peabody is csadakozott hozzájuk, miután lefektette a kislányt. Carleen könnyes szemmel meredt 
maga elé, de Eve látta, hogy minden erejével igyekszik összeszedni magát. 
- Tudom, hogy ez egyáltalán nem könnyű - kezdte Eve. 
- Igyekszem nagyon rövidre fogni, hogy minél előbb kettesben hagyhassuk magukat. 
- Láthatom? 
- Nem.  Ne haragudjon, de pillanatnyilag ez leheteden. 
A húga az OHara bár és grillben dolgozott? 
- Igen. Már öt éve. Szerette azt a helyet. Azt mondta, barátságos, ráadásul közel van a lakásához. Jó borravalót kapott. Szerette az éjszakai műszakot, mert így a legtöbb délutánja szabad maradt. 
- Volt szerelmi kapcsolata? 
- Most éppen  nem. Időnként  randevúzott, de a válása 
óta kissé gyanakvóan tekintett a férfiakra. 
- Mi a helyzet a volt férjével? 
- Rippel? Újra megnősült, most Vermontban él. Azt  hiszem, ő volt a húgom nagy szerelme, csak sajnos fordítva ez 
nem volt igaz. Szomorúan, de békésen elváltak. 
- Ne rá gyanakodjon - szólt közbe dühösen Steeple. Valami narkós csavargó tehette, és csak az idejét vesztegeti, 
ha nyomozni kezd az után a rendes fickó után. Rip hülye, de 
rendes, miközben az a rohadék,  aki... 
- Andy - szorította meg a férje kezét Carleen. - Hagyd 
abba. Egyszerűen csak hagyd abba. 
-Elnézést.  Bárki is tette ezt, most is szabadon kószál, 
miközben mi csak ülünk a fenekünkön. A következő kérdés 
biztosan az lesz, hogy hol voltam ma  este. Ö, a  fene egye 
meg - hajtotta a tenyerébe a fejét. - A fene egye meg. 
- Minél hamarabb válaszolnak a kérdéseimre, annál hamarabb elmegyünk. Nem tud róla,  hogy valaki zaklatta volna 
a húgát? 
- Nem - simított végig beszéd közben Carleen a férje 
haján. - A bárban időnként kötekedtek vele, de azt már megszokta. Lily szégyenlős volt.  Szégyenlős,  ennek ellenére jól 
érezte ott magát. Tisztességes emberek járnak oda. Néhányszor mi is megnéztük. A húgom sohasem bántott senkit. El 
kell mondanom a szüleinknek, hogy mi történt  vele.  Most 
Dél-Karolinában laknak.  Egy lakóhajón.  De...  Hogyan 
mondjam el nekik  azt, hogy  lily nincs  többé?  Hogyan 
mondjuk el Kikinek? 
- Ezzel később is ráérsz foglalkozni -  mondta Steeple, 
mielőtt Eve megszólalt, majd felemelte a fejét, mintha  hirtelen összeszedte volna magát. - Csak lassan,  sorjában, kedvesem.  Ugyanaz történt Lilyvel,  mint azzal a másik nővel? kérdezte Eve-tői. - Láttam a hírekben. Mint ahogy magát is. 
Ugyanaz történt? 
- Ezt a lehetőséget is meg fogjuk vizsgálni. 
- Azt a nőt... - és  Eve látta a szemében a ki nem  mondott szót. Megcsonkították. De Andy mégsem mondta ki, inkább  csak még  szorosabban ölelte magához  a  feleségét. Azt a nőt a belvárosban ölték meg. 
- Igen. Mrs. Steeple, Lily szeretett varrni? 
- Varrni?  Lily?  -   húzta  remegő mosolyra a  száját 
Carleen. - Nem. Mindig azt mondta,  hogy ki nem állja a 
háztartást. Éppen  ez volt az egyik probléma közte és Rip 
között. Rip házvezetőnőt keresett, Lily pedig nem illett ebbe a szerepbe. 
- A  konyhában kézzel varrott párnákat  és függönyt láttam. 
- Kiki szobájában is akad néhány - tette hozzá Peabody. 
- Az ágytakaró például nagyon tetszik. 
-  Azokat én  varrtam. Amikor terhes voltam Drew-val, a 
fiunkkal, úgy döntöttem, jobban mondva döntöttünk - javította ki saját magát, miközben megfogta a férje kezét -,  hogy 
megpróbálkozom a hivatásos anyasággal. Itthon akartam maradni  a  gyerekekkel. Utána  nagyon gyorsan rádöbbentem, 
hogy  mindenképpen le  kell foglalnom magam valamivel. Elkezdtem steppelni, majd varrni  és kötni is. Élvezem a  kézimunkát. 
- Hol vásárolja a hozzávalókat? 
- Mi köze ennek Lily halálához? 
- Mrs. Steeple, hol vásárolja meg mindazt, amire a kézimunkához szüksége lehet? 
- Sok helyen - sorolt fel néhányat, amelyek szerepeltek 
Eve listáján is. 
- Előfordult, hogy Lily  is magával tartott, amikor vásárolni ment? 
- Igen.  Gyakran mentünk együtt vásárolni. Lily szerette 
járni a boltokat, és szeretett együtt lenni velem, meg a gyerekekkel.  Legalább  hetente egyszer nekivágtunk, és végigjártunk néhány üzletet. 
- Köszönöm a segítséget. 
- De... Csak ennyi? - kérdezte  Carleen, amikor Eve felállt. - Nem tehetnénk még valamit? 
- Egyelőre nem.  Majd  jelentkezem még, Mrs. Steeple. 
Maga is elér  a  kapitányságon  minket,  amikor csak akar. 
Őszinte részvétem. 
- Kikísérem magukat. Carleen, te addig nézd meg a gyerekeket. 
Steeple az ajtónál, amikor már biztosra vette, hogy a felesége  nem hallja, elnézést kért. 
- Ne haragudjanak, amiért úgy magukra förmedtem. 
- Semmi gond. 
- Tudni akarom. Lilyt is megcsonkították, mint azt a másik nőt? Ha igen, akkor nem szeretném, hogy Carleen meglássa. .. 
- Igen. Sajnálom. 
- Hogyan? 
-Nem árulom el  a  részleteket, legalábbis most nem. 
A nyomozás szempontjából fontos, hogy semmi se szivárogjon ki. 
-Tudni akarok róla,  ha megtalálták a gyilkosát. Tudni 
akarok róla. Tudni... 
- Értem, hogy mit szeretne, de most az a legfontosabb, 
hogy vigyázzon a családjára és a feleségére. A többit nyugodtan hagyja ránk. 
- Maga nem ismerte. Maga nem ismerte Lilyt. 
- Nem. De most már ismerem. 
Tizenegyedik fejezet 
Már hajnali öt óra is elmúlt, mire Eve beért a kapitányságra. 
Az  éjszakások a papírmunkát intézték vagy aludtak. Intett 
Peabodynak,  mire a társa nem ült le az  asztalához, hanem 
követte az irodájába. 
- Fel kell hívnom Whitney-t.                       . ... 
- Inkább te, mint én. 
- Közben próbáld meg elérni Celinát. Mondd meg neki, 
hogy kiküldtem a lakására néhány embert, és szeretném, ha 
bejönne velük a kapitányságra, és vallomást tenne. Azt akarom, hogy nyolcra legyen itt. Ha ezzel végeztél, alhatsz néhány órát a legénységi pihenőben. 
-   - Ezt nem kell kétszer mondanod. Te is jössz? 
- Én inkább az irodámban nyújtóztatom ki magam. 
- Hol? 
- Csak csináld, amire kértelek, és csukd be az ajtót magad 
után. 
Amikor Eve egyedül maradt,  a linkjére meredt, és magában fohászkodni kezdett. 
Add, hogy a kapitány vegye fel, ne pedig a felesége, add, hogy a kapitány vegye fel, ne pedig a felesége. Mindennek a nevében, ami sent, 
add, hogy a kapitány vegye fel, ne pedig a felesége. 
Majd leült, vett egy mély lélegzetet, és tárcsázott. 
Amikor a képernyőn  feltűnt  Whitney fáradt arca, csaknem örömujjongásban tört ki. 
- Elnézést kérek, amiért felébresztettem, uram. A Memóriái Parkban gyilkosság történt. Egy fehér bőrű, huszonnyolc éves nő az áldozat.  Megerőszakolták és megcsonkították.  Ugyanolyan módszerrel végeztek vele, akárcsak Maplewooddal. 
- Biztosították a helyszínt? 
- Igen, uram. Lezártam a parkot. Minden bejáratnál Ott 
állnak az embereim. 
- Lezárta? 
- Igen, uram. Ügy ítéltem meg, hogy szükséges. 
Whitney hosszan, nagyon hosszan felsóhajtott. 
-Ami  annyit tesz, hogy fel kell ébresztenem a polgármestert. A részletes jelentése reggel nyolcra legyen az asztalomon. Kilenckor pedig jelentkezzen az irodámban. 
- Igen, uram - meredt Eve az üres képernyőre. Fogalma 
sem volt, mikor lesz annyi ideje, hogy lepihenjen egy kicsit. 
Számítógépre vitte  a  jegyzeteit és a helyszínen készült 
felvételeket. Hogy felkészüljön az előtte álló,  hosszú napra, 
programozott magának egy nagy bögre kávét, majd nekiült 
megírni a jelentését. 
Amikor elkészült, átolvasta, mert nem szerette volna, ha 
egyeden részlet is  kimarad. Mivel nem talált semmit,  amivel 
kiegészíthette volna, az új adatok birtokában elvégzett néhány valószínűség-számítást. Majd elmentette  az eredményt, 
és elküldött egy példányt mindenből a  kapitánynak, Peabodynak és dr. Mirának. 
Ekkor  felállt, és feltűzte Lily Napier fényképét a táblára. 
Negyed nyolckor ébresztőre állította a karóráját, majd leheveredett a földre, és az elkövetkező húsz  percet nyugtalan 
szendergéssel töltötte. Amikor felébredt, ivott még egy bögre 
kávét, és lezuhanyozott a legénységi öltözőben. Egy kis  ideig 
azt is  fontolgatta,  bevesz valami stimulánst, hogy könnyebben  ébren  maradjon, de elvetette az ödetet. 
Ha már koffeint kell  a szervezetébe juttatni, akkor arra 
már régen  kitalálták a jól bevált módszert. 
Úgy döntött, inkább az egyik tárgyalóban fogadja Celinát 
az irodája  helyett, és mivel nem akarta felébreszteni Peabodyt,  saját maga foglalta le. 
Majd leszólt a kapuügyeletesnek, hogy azonnal értesítse, 
amint Celina Sanchez megérkezett. 
A tárgyalóba a saját kávéját vitte, mert ki nem állhatta azt 
a mosogatólevet, ami a kapitányságon felállított automatákból folyt. 
A kapuügyeletes pontosan akkor jelzett neki, amikor Peabody belépett és beleszagolt a levegőbe. 
- Istenem. Ha csak egyetlen csepp is kilöttyent, szívesen 
felnyalom. 
-Előbb  szerezz valami kaját  az  egyik automatából mondta Eve. - A gyilkosságiak számlájára. 
- Evésre gondolsz. Biztosan álmodom. 
- Sanchez már elindult felfelé, szóval jobb lesz, ha igyekszel. 
- Ez az a Dallas, akit ismerek és szeretek. 
Amikor bezárult mögötte az ajtó, Eve elővette a linkjét, 
és felhívta Roarke-ot. 
A férje azonnal fogadta a hívást. 
- Oké, Sanchez megér... - vonta össze a szemöldökét Hol vagy? 
- Éppen a reggeli betörésemet hajtom végre. 
- Nem megmondtam, hogy várj vele, amíg hívlak? 
- Hmm - mosolyodott el Roarke, és tovább dolgozott a 
Celina ágya mellett  álló linken. -  Úgy látszik, már megint 
nem fogadtam szót.  Számítok rá, hogy az első adandó alkalommal alaposan megbüntetsz. 
- A francba... 
- Beszélgetni szeretnél, vagy inkább azt, hogy folytassam, 
amit elkezdtem? 
- Folytasd. 
Celina hálószobájában állva Roarke elmosolyodott. Csupán megszokásból bosszantotta egy kicsit a feleségét. 
Látta, ahogy megérkeznek  a  rendőrök,  és bemennek a 
házba, ahol Celina lakott. A teljesen adagos ingük és nadrágjuk ellenére azonnal kiszúrta őket. 
A zsaruk már csak zsaruk maradnak, különösen egy bűnöző szemében. Még egy exbűnöző szemében is. 
Annak ellenére, hogy bízott a felesége ösztöneiben, jobb 
szerette a saját szabályai szerint végezni a munkáját. 
Tíz  perccel azután, hogy Celina és a kísérői kiléptek az 
épületéből - mindig jobb várni egy kicsit, hátha a távozók 
otthon  felejtettek valamit és visszafordulnak - távirányítójával megzavarta a biztonsági kamerákat, és a bejárati ajtóhoz 
lépett. 
Kevesebb mint három perc alatt túljutott minden záron, 
riasztón, és belépett Celina lakásába. 
Kis  idő múlva kiderítette, hogy Celina pontosan ott volt, 
ahol állította. A hívást az ágya mellett álló linkről kezdeményezték, nem sokkal hajnali kettő után. 
Eve-nek a továbbiakban ezen már nem kell rágódnia. 
Nehéz volt ellenállni a késztetésnek, hogy Eve figyelmeztetése ellenére  kissé körbeszimatoljon. Végtére is a vérében 
volt a kutatás. Viszont tudta, hogy Eve sohasem értené meg. 
Egy pillanatra megállt, és megcsodálta a különös, érzéki 
festményeket a hálószoba falán. A gazdag színhasználat egyértelműen női művészről árulkodott. 
Kedvelte a  stílust, ahogy Celina berendezte a környezetét. 
Roarke  is  szerette a nagy, tágas tereket. Látta, hogy az, aki itt 
lakik, szeret, és tud is élni. 
Arra gondolt, érdekes lenne kikérni a tanácsát valami üzleti ügy  kapcsán. 
Úgy távozott,  ahogy  bejött. Egyeden pillantás az  órájára 
meggyőzte, hogy jóval az első tárgyalása előtt beérhet a belvárosba. 
Nem hívta vissza, de Eve jól ismerte a férjét, és tudta, milyen 
ügyes.  Mivel a linkje  még  akkor sem szólalt meg, amikor 
Celina belépett a tárgyalóba, tisztában volt vele, hogy Roarke 
ellenőrizte, és az éjjel Celina valóban a hálószobai  linkjéről 
hívta, mint ahogy azt állította. 
Arra gondolt,  hogy ezentúl már semmin nem  szabad 
csodálkoznia.  Ráadásul nem hagyhatja figyelmen kívül azt 
sem, Celina milyen zaklatott és kimerült. 
Nyúzott volt és sápadt, mintha csak most lábadozna egy 
hosszan tartó betegség után. 
-Dallas. 
- Foglalj helyet, és igyál egy kis kávét. 
- Köszönöm - ült le Celina a tárgyalóasztal mellé, és két 
kézre fogta a felkínált csészét. A gyűrűi halkan koccantak az 
olcsó porcelánon. - Miután hajnalban beszéltünk, bevettem 
egy nyugtatót, de nem sokat segített.  Mielőtt elindultam ide, 
bevettem még egyet. Úgysem tudnék  most dolgozni. Legszívesebben  addig szedném  a bogyókat, amíg kómába nem 
esek, de nem vagyok biztos benne, hogy segítene. 
- Lily Napieren biztosan nem. 
- így hívták? - kortyolt bele Celina a kávéjába, majd tartott egy kis szünetet, és újra ivott. - Ma reggel nem kapcsoltam be a képernyőt.  Féltem, hogy látni fogom.     !  , 
- Az éjjel már láttad. 
Celina bólintott. 
- Sokkal kegyedenebb volt, mint az előző. Mármint úgy 
értem, hogy nekem. Erre nem vagyok felkészülve. 
- Mindenkinek, aki a te képességeiddel született, sokkal 
nehezebb szembesülnie az  erőszakkal  - mondta Peabody, és 
ezt a megjegyzését Celina egy hálás mosollyal köszönte meg. 
- Igaz.   Istenem, milyen igazad  van.  Nem  pontosan 
ugyanazt érzem, mint az áldozat, de így is szörnyen megrázó. 
És ha... Ha az ember lelki kapcsolatban áll valakivel, ő maga 
is átéli minden érzelmét. Tudom, mennyire szenvedett. Én 
élek. Élek,  egyben vagyok, kávézok, az a lány pedig már halott. De tudom, milyen rettenetesen szenvedett. 
- Mondd el, mit láttál! - kérte Eve. 
- Mintha... - emelte fel a  kezét  Celina,  mintha vissza 
akarná tartani a külvilágot,  amíg össze nem szedi magát. Előző alkalommal olyan volt, akár egy álom. Elénk és nyugtalanító, ennek ellenére mégis úgy tudtam rá gondolni, mint 
egy szörnyű álomra. Ezúttal többről volt szó. Nem tudom 
máshogy nevezni, csakis látomásnak. Az egyik legerősebb látomásomnak, ami valaha is rám tört. Mintha magam is ott 
sétáltam volna a lány mellett. Gyors léptekkel haladt, közben 
lehajtotta a fejét. 
- Milyen ruhát viselt? 
- Egy rövid, sötét szoknyát... Azt hiszem, feketét. Fehér, 
hosszú ujjú, nyitott gallérú inget, fölötte pedig egy kardigánt. 
A lábán lapos sarkú, vastag talpú cipő volt. Talán zselétalpú. 
Alig adott hangot, amikor hozzáért a járdához. Egy táska is 
lógott a vállán. Egy apró retikül. 
- És a gyilkos? 
- Sötét volt. Nem tudom. A lány  nem tudta, hogy lesben 
áll a parkban, és rá vár. Megbújt az árnyak között. Sötét volt. 
Annak a férfinak mindene sötét. 
- Úgy érted, fekete a bőre? 
- Nem, én... Nem, nem hiszem. Látom a kezét, ahogy 
lecsap  a lányra. Fehér.  Nagy fehér és csillog. Nagyon nagy. 
Egyenesen az arcába ütött. Rettenetes a fájdalom. A lány a 
földre rogy, és már  nem érzek fájdalmat. Elvesztette az eszméletét. .. Legalábbis azt hiszem. A gyilkos még ájultan is tovább ütötte az arcát, a testét. 
- írd le, hogy milyennek láttad. írd le. 
Celina szeme üvegessé, szinte áttetszővé vált. 
- Most ki a főnök? Ki az erősebb, te szajha? De  nem 
verte tovább, hanem eszméletre pofozta. Hiszen azt akarta, 
hogy az  öntudatánál legyen. Micsoda rettenetes  fájdalom! 
Nem tudom, nem tudom, hogy a gyilkos vagy az áldozat érzi, csak azt, hogy rettenetes. 
- Ez nem a te fájdalmad - mondta halkan Peabody, és 
mielőtt Eve megszólalhatott volna,  megrázta a  fejét.  - Te 
szemtanú vagy, akinek azt kell elmondania,  hogy mit látott. 
A fájdalom nem a tiéd. 
- Nem az enyém - vett Celina egy mély lélegzetet. A gyilkos letépte a lány ruháját,  aki nem védekezett, megmoccanni is alig tudott. Amikor megpróbálta,  a gyilkos egyszerűen félresöpörte a  kezét.  Valami eltörött benne. Belenyugodott a  sorsába, akárcsak valami csapdába esett állat. 
Megerőszakolták, és ez  nagyon fájt. Nem látta a támadóját. 
Túl sötét volt, és a fájdalom is zavarta. Ismét  elveszítette az 
eszméletét. Ájultan biztonságban  érezte magát, és  fájdalmat 
sem érzett. Mint ahogy azt sem,  amikor a gyilkos megölte. 
Csak a teste rángatózott. Ez pedig... Borzongással töltötte el 
azt a férfit. Akkor élvezett el, amikor a lány meghalt. Rosszul 
vagyok - szorította a szájára Celina a kézfejét. -  Elnézést. 
Rosszul vagyok. Ki kell... 
- Erre  gyere  - pattant  fel Peabody, és talpra  segítette 
Celinát. - Majd én elkísérlek. 
Miközben Peabody  kivezette  Celinát a tárgyalóból, Eve 
felállt az asztal mellől, az ablakhoz ment, kinyitotta, majd kihajolt. Kihajolt, és hatalmasakat lélegzett. 
Túl jól ismerte ezt a fajta rosszullétet. Tudta, milyen újra 
meg újra átélni. Újra meg újra érezni. A hányingert is ismerte, 
ami együtt járt vele. 
Magába szívta a város levegőjét, lármáját, az életét. Figyelte, ahogy nem messze elúszik egy ingázókkal teli légivillamos, 
nézte a lebegő reklámléghajókat, amelyek kiárusításokat, rendezvényeket, városnézést hirdettek. 
Mozduladanul állt, mert remegett a lába, és így hallgatta 
egy helikopter rotorjának a dohogását, a kocsik kürtjét és egy 
légibusz motorjának a dübörgését. 
Zene volt a fülének a szörnyű  lárma. Zene, amelyet megértett, és amelyből egyből tudta, hogy hol van. 
A városban  sohasem volt egyedül. Jelvénnyel  sohasem 
érezte tehetedennek magát. 
A fájdalom emléke csak megacélozza, erősebbé teszi. Ezt 
jó tudni. 
Kissé megnyugodva zárta be az ablakot, visszament a helyére, és töltött magának még egy adag kávét. 
Amikor Peabody visszakísérte Celinát, Eve látta, hogy a 
médium arcába visszatért némi szín. A  sminkjét is megigazította - egy kis rúzs, szemfesték, és máris jobban nézett ki. 
Eve úgy vélte, egyes nők a legfurcsább időpontokban kezdenek aggódni a leghaszontalanabb dolgok miatt. 
Celina leült, Peabody viszont kiment, hogy hozzon neki 
egy pohár vizet. 
- Ez sokkal többet használ, mint a kávé - tette az asztalra. 
- Igen, igazad van. Köszönöm - szorította  meg Peabody 
kezét Celina. - Köszönöm, hogy mellettem maradtál, és segítettél, hogy összeszedjem magam. 
- Nincs mit. 
- Most biztosan az jár a fejedben, hogy milyen gyenge 
vagyok - fordult Eve felé. 
- Tévedsz. Semmi ilyenre nem gondoltam.  Én... Mi... javította ki saját magát - mi naponta szembesülünk azzal, mi 
mindent képes tenni az egyik ember a másikkal.  Egyáltalán 
nem könnyű.  Soha nem szabad, hogy könnyű legyen. Viszont sohasem látjuk, ahogy megtörténik.  Nem tudjuk, nem 
kell elviselnünk azt, amit az áldozat érez. 
- Nem igaz. Te igenis átérzed - dörzsölte meg Celina az 
arcát. - Csak éppen megtanultad kezelni ezt az érzést. Most 
pedig nekem is meg kell tanulnom - ivott  még néhány korty 
vizet, hogy megnyugodjon. - Miután megölte, levetkőztette. 
Azt hiszem. A lelkemnek egy része  eddigre már elzárta magától a látomást. Küzdött ellene. De azt hiszem, összegyűjtötte 
a szakadt ruhadarabokat. Utána elvitte... Nem, nem a lányt. 
A fene egye meg! - kortyolt bele ismét a pohárba,  és vett három mély lélegzetet. - Úgy értem,  valaki másnak  látta az áldozatot. Valaki mást büntetett meg. Valakit, aki régen bántotta. A sötétben. A gyilkos fél a sötéttől. 
- Pedig éjjelente gyilkol - mutatott rá Eve. 
- Úgy érzi, akkor kell. Talán le akarja küzdeni a félelmét? 
- Elképzelhető. Mit láttál még? 
- Kitörtem a látomásból. Kitörtem, mert nem bírtam elviselni. Ekkor hívtalak fel. Tudom, hogy végig kellett volna 
néznem. Talán észrevettem volna valamit, ami segít, de pánikba estem, és addig erőlködtem, amíg nem sikerült felébrednem. 
- Azért sikerült olyan gyorsan a helyszínre érnünk, mert 
felhívtál. így lezárhattuk, mielőtt az emberek összejárkálják. 
Ez nagyon sokat számít. 
- Remélem. Közelebb jutottatok hozzá? 
- Azt hiszem, igen. 
Celina lehunyta a szemét. 
- Hála Istennek.  Ha tudsz szerezni tőle valamilyen személyes tárgyat, azzal is megpróbálkozhatom. 
- Nálunk van a gyilkos fegyver. 
Celina megrázta a fejét. 
- Megpróbálom,  de valószínűleg ugyanazt fogom érezni, 
mint korábban. Látom majd a támadást, és átélem az érzelmeit. Olyasvalamire lenne szükségem, amit a puszta kezével 
érintett meg. Valamire, amit viselt, vagy a markában tartott. 
Csak akkor  látnám világosan,  csak akkor  lennék képes 
olyasmit mondani, amit még nem tudsz. 
Eve az asztalra tette a zsinórt. 
- Azért csak próbáld meg. 
Celina megnedvesítette az ajkát, majd kinyújtotta a kezét, 
és megérintette a zsinórt. 
Hátrakapta a fejét. A szeme kifordult,  szembogarából 
csak egy vékony sarló  látszott. Elkezdett lefelé csúszni  a 
székről, és erődén ujjai közül kihullott a zsineg. 
Eve felpattant, és elkapta, mielőtt  a földre esett. 
- Ez csak ő. Semmi sincs benne  a lányból. Már elment. 
Eltűnt, amikor a  nyaka köré tekerte.  Csak a gyilkos haragja, 
félelme és izgalma maradt. Mintha rovarok rágnák a bőrömet. Rettenetes. 
- Mit csinált, amikor végzett az áldozatával? 
-Vissza a fényre. Vissza kell térnie a fényre. Nem tudom, hogy ez mit jelent. A fejem. Mindjárt szétrobban a fejem. 
- Azonnal kerítünk rá valamit, és hazaviszünk. Peabody? 
- Hozok egy fájdalomcsillapítót. Nem akarsz lepihenni, 
mielőtt hazamész? 
- Nem - támaszkodott Peabodyra  Celina. - Haza akarok 
jutni. Minél hamarabb. 
- Celina - takarta el Eve a kezével a vörös zsinórt, így 
amikor Celina feléje  fordult, már nem láthatta. - Nem gondolod,  hogy beszélned kellene dr. Mirával? 
- Köszönöm, hogy erre is gondolsz, de nem igazán... 
- A lánya wicca-hívő és médium. 
-Ó. 
- Charlotte Mira. Ö a legjobb a szakmában, és talán segít, 
ha elbeszélgetsz valakivel, aki megérti... a helyzetedet. 
- Talán. Köszönöm. 
Amikor egyedül maradt, Eve felemelte és alaposan szemügyre vette a vörös zsinórt, de nem érzett semmit. Áldás ez a 
képesség, kérdezte magától. Vagy inkább átok? 
Egyik sem, válaszolta meg a saját kérdését, mielőtt visszatette a  zsinórt a műanyag  zacskóba. Csak  egy eszköz. Nem 
több, és nem kevesebb. 
Éppen  próbálta összeszedni magát annyira, hogy felálljon, amikor nyüt az ajtó, és Whitney kapitány lépett be rajta. 
Eve azonnal felpattant. 
- Uram. Épp most fejeztem be Sanchez kihallgatását, és 
már indulni akartam az irodájába. 
- Üljön le. Honnan szerezte azt a kávét? 
- Az irodámból, uram. 
- Akkor biztosan nagyon finom - töltött magának is egy 
csészével Whitney,  majd  leült  Eve-vei szemben. Egyeden 
szót sem szólt, csak ivás közben alaposan megnézte  Eve arcát. - Mennyit aludt? 
- Néhány órát - valójában kevesebbet, de ki számolja? 
-Látszik. Most pedig  elmondom, miért is  jöttem ide 
személyesen. Maga tizenegy éve szolgál a parancsnokságom 
alatt, néhány hónap ide vagy oda. Igaz, hadnagy? 
- Igen, uram. 
- Ennyi  idő és a magas rangja ellenére sem érezte szükségesnek, hogy tájékoztasson, reggel nyolcra beszélt meg egy 
nagyon fontos  kihallgatást, pedig  kilenckor  az  irodámban 
kellene jelentkeznie? 
Mivel Whitney arcán látszott, hogy őszinte választ vár, 
Eve egy pillanatig mérlegelte a kérdést. 
- Nem, uram. 
Whitney megmasszírozta az orrnyergét. 
- Én is így gondoltam. Evett belőle? - intett állával a tányér felé, amelyen néhány sütemény sorakozott. 
- Nem uram, de frissek. Jobban mondva olyan frissek, 
amilyen frisset az  automatából csak szerezni lehet. 
- Azonnal egyen meg egyet. 
, - Uram? 
- Egyen, Dallas. Ne zavartassa magát, hogy itt vagyok. 
Szörnyen néz ki. 
,.,, Eve felemelt egy süteményt. 
- Nagyjából úgy is érzem magam. 
- Beszéltem a polgármesterrel. Félóra múlva találkozunk, 
és ott lesz Tibble  rendőrfőnök is. Magát is odavárjuk. 
- A polgármesteri hivatalba, uram, vagy a Toronyba? 
- A polgármesteri hivatalba. Viszont majd én tájékoztatom őket, hogy sürgősen ki kellett mennie a terepre, éppen 
ezért sajnos nem tudott megjelenni. 
Eve  nem szólt egyetlen  szót sem, de valami biztosan átsuhant az arcán. Valami, ami mosolyra késztette Whitney-t. 
- Mondja el, mire gondol,  és ne próbáljon szépíteni. Ez 
parancs. 
- Valójában nem gondoltam semmire, uram.  Csak képzeletben megcsókoltam a lába nyomát. 
Whitney felnevetett, felemelt egy fél süteményt,  eltörte, 
és bekapta. 
-Elszalasztottá azt a szép kis csetepatét, ami azért tört 
ki, mert lezáratott egy közparkot. 
- Meg kellett valahogy őriznem a helyszín tisztaságát, különben a takarítók, amikor átfésülik, nem találnak semmit. 
- A polgármester majd halandzsázik valamit, hogy úgysem fognak találni semmit, mivel az elkövető folyékony kesztyűt használt, ezért  csak a város  pénzét és a rendőrök idejét 
vesztegeti, továbbá meggátolja a polgárokat, hogy belépjenek 
New York egyik: nyilvános parkjába. 
Eve-nek sohasem volt erős oldala a politika, de  erre az 
érvelésre már felkészült. 
-A gyilkos minden valószínűség szerint még a parkban 
volt, amikor az első járőr a  helyszínre érkezett. Ha valóban 
ilyen gyorsan  kellett  menekülnie, akkor nem maradt ideje 
vagy lehetősége arra, hogy letörölje magáról az áldozat vérét. 
Tudom, hogy így történt. Eddig is találtunk már vérnyomokat, amelyek a gyilkosság helyszínétől vezettek odáig, ahol a 
holttestet végül megtaláltuk. Innen kelet felé fordult. Ha  sikerül követni a nyomait... 
- Maga azt hiszi, attól, hogy hosszú évek óta ülök íróasztal  mögött, már mindent elfelejtettem a munkáról? Minden 
egyes apróság, amit találunk,  egy új darabkája a nagy kirakójátéknak. Lehet, hogy a polgármester nem  fogja ezt megérteni, 
Tibble viszont igen. Majd megoldjuk. 
- Nagyon köszönöm, uram. 
- Mi lesz a következő lépése? 
- Be akarom vonni a nyomozásba az ENyÜ-t. Most állítom össze a körzet lakóinak a listáját, amely magában foglalja 
azt a kézimunkaboltot, ahová gyakran jártak az áldozatok, és 
néhány edzőtermet. Szükségem van valakire, aki ellenőrzi ezt 
az  anyagot, és kihúzza belőle  azokat a  neveket, amelyek 
semmiképpen sem jöhetnek  számításba. Feeney sokkal gyorsabban képes  étre nálam, és amíg ő  ezzel foglalkozik,  én 
nyugodtan folytathatom a terepmunkát. 
- Lásson hozzá. 
Együtt léptek ki a tárgyalóból, és csak Eve irodája előtt 
váltak el. 
Feeney-t nem volt nehéz eligazítania. Azonnal megértette, mit akar tőle Eve. 
- Nem fog gyorsan menni - figyelmeztette -, de azonnal 
nekilátunk, amint átküldőd az adatokat. 
- Épp most próbálom rávenni az üzletet, hogy adja ki a 
vevőinek a listáját. Akárcsak az edzőtermeket. Amint megkapom, azonnal továbbküldöm neked, mint ahogy a tegnap 
este összegyűjtött adatokat is. 
- Nekem megfelel. 
- Végigkérdezem a szembankokat. Donorokat, és olyan 
betegeket keresek, akik új szemet kaptak. Véleményem szerint ugyan nem más, mint időpocsékolás, ennek ellenére biztosan ki kell zárnunk ezt a szálat. Ha találok valamit, azt is 
átküldőm. 
-Mindent, amit  csak össze  tudsz  szedni. Nagyon bágyadtnak látszol, Dallas. 
- Bágyadtnak? Jesszusom - fejezte be Eve a beszélgetést, 
majd minden anyagot, még a munka közben készített jegyzeteit is átküldte Feeney-nek. Arra gondolt, hogy a bágyadtságról elejtett megjegyzése ellenére igazi nyomozó. Talán észrevesz valamit, ami fölött az ő  tekintete elsiklott. 
Majd felkapta a dzsekijét, amit zuhanyozás után elfelejtett 
magára venni, beviharzott a közös irodába, és intett Peabodynak, hogy kövesse. 
- Nyomás, indulunk. 
Tizenkettedik fejezet 
- Mit jelent az, hogy bágyadt? 
Peabody összevonta a szemöldökét. 
- Fogalmam sincs. Izé... Kérdezz-feleleket akarsz játszani? 
- Nem - állt meg Eve egy lámpánál. - Az emberek megjelenésére mondják. 
- Nem tudom, de nem hangzik túl jól. Ha akarod, utánanézhetek. 
- Nem kell. Megkértem Feeney-t, hogy keressen egyezéseket, rendszeresen felbukkanó neveket mind az alkalmazottak, mind a vendégek vagy eladók között a megjelölt körzetben. Meg kell szereznünk ezeket a listákat. 
- Feeney  gyorsabban kiszúrja az egyezéseket,  mint  mi 
ketten együttvéve, de ha figyelembe vesszük, milyen nagy a 
terület, és milyen rengeteg ott az ember, még neki is időre 
lesz szüksége  ehhez  a munkához. Még utána  is  rengeteg 
egyezőségen kell keresztülvágnunk magunkat. Mindenki szereti a lakása vagy a munkahelye közelében intézni a bevásárlásait. 
- A jellemrajz alapján lépünk tovább. A nődén, egyedülálló férfiakkal fogjuk kezdeni. 
- Értem. A gyilkos harminc és ötven év közötti férfi,  aki 
szereti a magányt. 
- Inkább a harminchoz állhat közelebb - szakította félbe 
Eve. Szerintem nagyjából annyi idős lehet, mint az áldozatai. 
- Ezt meg miből gondolod? 
-Semmiből, csak érzem. Ez lehet az egyik kulcspont. 
Mármint az életkor. A jelenlegi életkora, és az, ahogy  azt a 
nőt látja, akit valójában meg akar ölni. Már felnőtt, egyidős 
lett vele. Most már ő is meg tudja büntetni - vont vállat Eve. 
- Mintha csak Mirát hallanám. 
- Igen, majdnem úgy beszélsz, mint ő. Ráadásul éppen 
olyan hihetőnek is hangzott. Tehát tételezzük fel, hogy a tettes harmincéves. Tudjuk, hogy izmos és nagy a lába. A civil 
szakértőnk szerint a keze is hatalmas, és hat láb fölötti a magassága. A bizonyítékok alapján az erejéről és a lába méretéről magunk is meggyőződhettünk. 
Eve a  társára pillantott. 
- Ez  nem úgy  hangzott,  mintha  Celina  meggyőzött 
volna. 
- Hiszek neki, de egy látomás mindig kemény dió. Először a tényeket vegyük, az összes többit csak utána. 
- Szeretem hallani, amikor ennyire cinikusan beszélsz. 
- Celina nem fantáziált, és nem kendőzte el az érzelmeit, 
amikor  kézbe vette a gyilkos  fegyvert. A mosdóban úgy 
hányt, mint a lakodalmas kutya. Már arra gondoltam, hogy ki 
kellene hívnom hozzá a mentőt. Ennek ellenére a látomások 
gyakran becsapják az embert. 
- Valóban? 
- Amikor gúnyolódásra kerül a sor, tökéletesen csinálod. 
Arra céloztam, hogy a látomások  gyakran elvontan ábrázolják a valóságot. 
Eve érdeklődve pillantott Peabody felé. 
-Például? 
- Például elképzelhető, hogy Celina csak azért látta szokadanul magasnak a gyilkost, és nagynak a kezét, mert az a 
férfi erős. Nem csak fizikailag, hanem másképp is. Remekül 
ért a szakmájához,  vagy esedeg nagyon gazdag.  Vagy azért 
látta ilyennek, mert gyilkos, és ettől Celina megrettent. 
- Oké - bólintott Eve, miközben elkezdett parkolóhelyet 
keresni. - Folytasd. 
- Ismerjük a gyilkos lábméretét, amely jóval nagyobb az 
adagnál. Ebből arra következtettünk, hogy valószínűleg magasabb is  az emberek többségénél.  Tudjuk, hogy erős, elég 
erős ahhoz, hogy felemeljen és közel ötven yard távolságra 
elvigyen egy halott nőt, ráadásul lefelé a meredélyen. A testalkatára a nyomozói munkánk alapján következtetünk, nem 
pedig egy látomásból. 
- Vajon a munkánk erősíti meg Celina látomását, vagy 
fordítva? 
- Szerintem ez mindkét irányba igaz. Vagy nem? - akadt 
el Peabody lélegzete, amikor Eve az úttest fölé emelte a kocsit,  és beoldalazott egy szabad parkolóhelyre a járda mellé. 
Majd amikor látta, hogy beférnek, megkönnyebbülten felsóhajtott. - A civil szakértők jó szolgálatot tehetnek, de csak 
akkor, ha tudjuk, mire lehet használni őket. 
Eve a forgalmat figyelte, mikor  lesz annyi  rés két kocsi 
között, hogy kiszállhasson. 
- Celina nem látta a gyilkos arcát. 
- Lehet, hogy  maszkot visel. Vagy túlságosan  fél attól, 
hogy megpillantja, ezért nem akar ránézni. 
Eve végre kiszállt. 
- Ezt megteheti? 
- Csak ha elég erős, és rémült. Márpedig Celina nagyon 
rémült. Ö nem rendőr, Dallas - folytatta Peabody, miközben 
a járdán sétáltak. -  Szemtanúja volt egy gyilkosságnak, de 
nem ő döntött úgy, hogy végig akarja nézni, ellentétben velünk, akik magunk választottuk ezt a hivatást. Ha nem így 
döntünk, most nem lenne jelvényünk, és nem dolgoznánk a 
gyilkosságiaknál. Én azért döntöttem  így,  mert mindig is 
New Yorkba akartam költözni, hogy nyomozó legyek, mégpedig olyan nyomozó, aki nagy ügyeket old meg. Aki az áldozatokért dolgozik, és igyekszik megvédeni az embereket 
azoktól, akik áldozattá teszik őket. Te? 
- Én is hasonló okok miatt lettem nyomozó. 
- Oké, de Celinának nem volt választási lehetősége. Nem 
azzal ébredt fel egy reggel, hogy hé, látnók akarok lenni, mert 
az olyan jópofa.  Ellenben megtanulta elfogadni és  a saját 
hasznára fordítani a képességeit. 
- Ezért minden tiszteletet megérdemel - pillantott Eve 
egy hajléktalan felé, aki, nyakában az engedélyével, vigyorogva pózolt a turisták előtt. 
- Most pedig kénytelen szembenézni egy gyilkossággal tette hozzá Peabody.  - Szerintem leginkább attól  retteg, 
hogy ez  nem múlik el könnyen. Fél, hogy ez nem egyszeri 
eset, és egyre több és több gyilkosságot fog látni. Ez neki nagyon súlyos teher. 
- Akkor még jó néhányszor elhányja magát. 
Peabody felnevetett. 
- Az már  igaz, de arra akartam  utalni,  hogy kemény 
megpróbáltatáson megy keresztül. Talán segíthet, de ettől 
még a munkát nekünk kell elvégezni, nem pedig neki. 
- Egyetértek - állt meg Eve egy kézimunkabolt előtt. Látnokok alkalmazása még ideális  körülmények között  is 
rengeteg gonddal jár. Az lenne a legjobb, ha ő is jelvényt viselne, és bevehetnénk a nyomozócsoportba, de  ebben az 
esetben ez nem kivitelezhető. Ennek ellenére belekeveredett, 
és most nyakig ül benne. Tehát egyikünknek sem maradt választása. Igénybe vesszük a segítségét, kérdéseket teszünk fel 
neki, és figyelembe vesszük a látomásait. Te pedig tartod a 
fejét, amikor hány - nyúlt az ajtó felé, de a keze félúton megállt a levegőben. - Miért pont New York mellett döntöttél, 
Peabody? 
- Mert hatalmas és bűnös város. Hé, ha az ember a bűn 
ellen akar harcolni, akkor ne aprózza el. 
- Rengeteg  hatalmas és bűnös várost találsz az országban. 
- De egyik sem akkora, mint New York. 
Eve elgondolkodva figyelte az utca forgalmát.  Sok sofőr 
a városi rendelkezések dacára, valósággal hozzánőtt a kürthöz. A sarkon egy mozgóárus szórta adtait egy vásárló után, 
aki minden bizonnyal felbosszanthatta valamivel. 
- Látod, ebben tökéletesen igazad van. 
- Nocsak. Nocsak.  Ez nagyon szokadan kérés - jött izgalomba a boltvezető  nő. Aprócska irodájának egyeden székét 
maradékokból varrt takaró borította. Eve  úgy vélte, talán 
csak egy őrült képes összehozni ilyen színorgiát. 
A negyvenes éveiben járt, az arca kerek volt, mint az alma, és folyamatosan mosolygott. Még akkor is, amikor öszszekulcsolta a kezét, és zavart tekintettel Eve-re pillantott. 
- Van listájuk a törzsvásárlóikról, Ms. Chancy? 
- Természetesen.  Természetesen van. A legtöbb  vásárlónk 
visszajár  hozzánk,  és nagyon hálásak,  amikor felhívjuk a 
figyelmüket a különféle akcióinkra. Például a múlt héten... 
- Ms.  Chancy?  Mi csak a névsorukat szeretnénk megkapni. 
- Igen. Izé. Igen. Hadnagy? 
- Igen, hadnagy vagyok. 
- Tudja, még sohasem fordultak hozzám ilyen szokadan 
kéréssel, és őszintén szólva fogalmam sincs, hogyan csináljam. 
- Hadd  segítsek.  Ideadja  a  névsort, mi pedig szépen 
megköszönjük. 
- De a vásárlóink! Előfordulhat, hogy nekik nem fog tetszeni. Érti. Ha úgy vélik, hogy valamiképp megsértettem a 
privát szférájukat, tiltakoznak majd. És máshová mennek vásárolni. 
Peabody a könyökével oldalba lökte Eve-et. 
- Biztosítjuk, hogy roppant diszkréten fogjuk kezelni az 
adatokat, Ms. Chancy - mondta. - Nagyon komoly és súlyos 
ügyben nyomozunk, és szükségünk van a maga segítségére, 
de semmi okunk elárulni a vásárlóinak, hogy megszereztük a 
névsorukat. 
- Ó, értem már. Értem. 
Ennek ellenére  továbbra is csak  állt, és  mosolygó ajkát 
harapdálta. 
- Milyen gyönyörű ez a szék - simított végig rajta Peabody. - Maga készítette? 
- Igen, én, és különösen büszke vagyok erre a darabra. 
- Ertem, miért. Kivételes munka. 
.-.,  - Köszönöm. Maga is foglalkozik kárpitozással? 
- Néha. Sok mindennel foglalkozom. Remélem, a jövőben sokkal több  időm  jut majd kézimunkára, különösen 
most, hogy új lakásba költözöm, és szeretném az ízlésemnek 
megfelelően berendezni. 
- Ez teljesen természetes - lelkesedett Ms. Chancy. 
-Megfigyeltem, milyen jól felszerelt, és áttekinthető ez 
az üzlet. Amint beköltöztem az új lakásomba, biztosan viszszajövök, de akkor már mint egyszerű civil vásárló. 
-Csodálatos! Hadd  adjak egy ismertetőt  a  boltunkról. 
Tudja, tanfolyamokat is szervezünk, és havonta egyszer klubfoglalkozást az azonos érdeklődésűeknek  - húzott elő  egy 
diszket egy fadobozból,  amelynek a  tetejét faragott tündérkék díszítették. 
- Nagyszerű! 
- Tudja, hadnagy, a kézimunka nem csak pompás lehetőség, hogy az ember gyönyörű tárgyakat alkosson, amelyek kifejezik a személyiségét, és az évszázados hagyományok tiszteletét, hanem egyben terápia is. Felteszem, a maga munkájában sok embernek jut az eszébe, hogy pihennie kellene egy 
keveset, miközben megtisztítja a lelkét. 
- Pontosan így van - nyelte vissza Peabody a nevetését, 
hogy a boltvezető ilyen  könnyedén előléptette. -  Ez vitán 
felül áll. Rengeteg barátom  és ismerősöm van,  akiknek szintén a hasznára válna. 
- Komolyan? 
- Szeretnénk  megkapni a  törzsvásárlóinak a névsorát, 
Ms. Chancy - mosolygott rá szélesen Peabody. - Nagyon hálásak  lennénk, ha együttműködne velünk,  és ezzel  is támogatná a NYPSD-t. 
- Ö. Hmm - köszörülte meg a torkát. - De ugye nagyon 
diszkréten kezelik majd? 
-A lehető  legdiszkrétebben - mosolygott  továbbra is 
Peabody. 
- Máris készítek egy másolatot. 
Peabody még odakint az utcán is elégedetten vigyorgott, sőt 
még néhány tánclépést is lejtett. 
- Nos? 
-Minős? 
-Ugyan már - bökte oldalba Eve-et a könyökével. Megdicsérhetnél egy kicsit. 
Eve megállt egy mozgóárus  előtt. A koffein egyre nélkülözhetetlenebb elemévé válik a mai napnak, gondolta. 
- Kérek két pohár Pepsit. 
-Egy normált és  egy diétásat. Vigyáznom kell az  alakomra - magyarázta Peabody. 
Eve vállat vont, és némi aprót kotort elő a zsebéből. Az 
első  korty után úgy érezte, a világ ismét sokkal színesebb. 
-Jó munkát végeztél. Talán tovább tartott, mint beleverni Chancy arcát az asztalába,  de így sokkal tisztább volt. 
- Tudod, most, hogy társak vagyunk, én lehetek kettőnk 
közül a jó zsaru. 
- Huhu. Mit beszéltél összevissza arról a székről? 
- Az egy steppelt szék. Igazán gyönyörű, és a szoba dísze 
lehet. Ráadásul az elkészítéséhez remekül fel lehet használni 
a maradék anyagokat. Magát a bútort elég rosszul választotta 
ki, de első osztályú munkát végzett rajta. 
- Mit  meg nem  tanul az  ember.  Persze ennek nincs 
semmi haszna. Kapkodd a lábad, Peabody. A testmozgás a 
legjobb módszer, hogy vigyázz  a súlyodra. Sokkal hamarabb 
lefogysz tőle, mint a diétás Pepsitől. 
- Igen,  de  én diétás Pepsit iszok, és mellette  mozgok. 
Ami azt jelenti, hogy a ma esti  vacsorán megehetem a deszszertet is.  Ha már itt tartunk, mit fogsz felvenni? 
- Mit  fogok fel... Ó, a francba! 
- Nem hiszem, hogy ez a megfelelő kifejezés, amikor egy 
baráti vacsoráról beszélünk. Mindenképpen el kell mennünk 
- folytatta, mielőtt Eve válaszolhatott volna -,  hacsak nem 
pörögnek fel az események. Pár óra kellemes beszélgetés a 
barátainkkal nem hátráltatja a nyomozást, Dallas. 
-Jesszus - kortyolt bele  Eve a Pepsijébe,  miközben a 
bolthoz legközelebbi edzőterem felé sétáltak. - Ezt az egész 
vacsorát hátborzongatónak találom, különösen most, hogy 
nem sikerült rendesen kialudnom magam.  Régen olyan egyszerű volt az életem. 
-Mmm. 
- Komolyan. Pontosan azért, mert nem ismertem ennyi 
embert. 
- Nem gondolod, hogy ki kellene zárnod valakit belőle, 
és akkor megint  egyszerűbb lenne? De kit  választanál? 
Roarke-ot? Tudod, ezt már megbeszéltük. Ha Roarke szabad 
lenne, azonnal rámozdulnék. McNab pedig rád. 
Eve  fulladozni kezdett az utolsó korty Pepsitől, mire 
Peabody segítőkészen hátba verte. 
- Nyugi. Csak vicceltem. 
- A te kapcsolatod McNabbal nagyon beteges. 
- Tudom - ragyogott Peabody.  - Éppen ettől vagyunk 
olyan boldogok. 
A Jims Gym bejárata nem volt  más,  mint egy falba vágott 
lyuk. Mögötte kopott lépcső vezetett a mélybe, majd egy vasajtó állta az útjukat. Eve úgy vélte, ez lehet  az első próba. Ha 
egy leendő vendég képtelen kinyitni, nyugodtan mehet vissza 
az utcára. 
A levegőben mindenütt lehetett érezni az izzadt férfiak 
jelenlétét. Az izzadságszag egyenesen arcul csapta a belépőket. 
A valamikor ipari szürkére festett falakról foltokban mállott a festék. A mennyezeten rozsdafoltok jelezték a beázásokat, a mocskos, bézsszínű padlóról pedig páraként szállt fel 
a bűz. 
Eve úgy vélte, azoknak a férfiaknak, akik ide járnak, úgy 
illatozhat, mint a legfinomabb parfüm. 
A felszerelés is alapszintű volt - semmi felesleges díszítés. Súlyok és rudak, néhány homokzsák és bokszlabda, és 
pár izomerősítő gép, melyek mintha a múlt században készültek volna. Egy magányos tükör is állt a helyiségben. Éppen egy férfi állt előtte, és súlyzóval a kezében az izmait nézegette. 
Egy másik a fekvenyomó padon izzadt, amely látszólag 
egyszerű vörösfenyőből készült, csakhogy hiányzott róla a 
párnázás. Eve úgy vélte,  az  efféle úri huncutságokat le  is 
köpnék. 
A harmadik úgy püfölte az egyik homokzsákot, mint egy 
hűden feleséget szokás. 
Mindnyájan szürke, lötyögős tréningnadrágot, és ujjadan 
pólót viseltek. Mintha ez  lenne a hely egyenruhája. Csak a 
mellkasukra festett Rosszfiú jelvény hiányzott. 
Amikor Eve és Peabody beléptek, hirtelen mindenki abbahagyta, amivel éppen foglalatoskodott. Bicepsznézegető 
súlya a levegőben maradt, Fekvenyomó visszatette a súlyt a 
villára, Homokzsák pedig öklével nekitámaszkodott a homokzsáknak. 
A beállt csöndben Eve hallotta a szomszédos helyiségből 
átszűrődő zajokat és bátorítást. 
- Egy balhorgot üss, te ostoba féleszű! 
Végighordozta tekintetét az  arcokon,  majd  visszatért 
Homokzsákhoz, mert ő állt hozzá a legközelebb. 
- Van itt valami igazgatóféle? 
Legnagyobb megdöbbenésére a hatalmas termetű férfi a 
lába ujjáig elpirult. 
- Ó,  csak Jim. Övé... Izé, övé ez a hely.  Izé. Éppen 
Beanert trenírozza a szorítóban, asszonyom. 
Eve megindult a szomszéd terem felé. Fekvenyomó felült, és leplezetlen gyanakvással és nemtetszéssel figyelte. 
-Jim nem enged be ide nőket. 
-Jim biztosan nem tudja, hogy a nemek szerinti diszkriminációt a törvény bünteti. 
- Diszkrimináció - röhögött fel gúnyosan Fekvenyomó. 
- Jim nem diszkriminál senkit.  Egyszerűen nem engedi ide 
őket. 
- Micsoda különbség. Mennyivel edz? Kétszázhetvenöt 
font. Nagyjából ennyi lehet a súlya is. 
Fekvenyomó letörölte kávébarna arcáról az izzadságot. 
- Úgysem tudná utánam csinálni. A kislányok képtelenek 
kinyomni a saját súlyukat. 
Eve biccentett, és levett néhány tárcsát a rúdról. 
- Ennyi a súlyom - intett a hüvelykujjával Fekvenyomó 
felé, hogy álljon fel. 
Homokzsák a pad mellé lépett. 
- Hölgyem, ugye nem lesz semmi baja? 
- Nem, nem lesz - fogta meg Eve a  rudat, majd lassan, 
nyugodtan  kinyomta. Egymás után  tízszer. Amikor végzett, 
visszatette a súlyt a villára, és felállt a padról. - En nem vagyok kislány - intett fejével Homokzsák felé, aki ismét elpirult,  majd sietve megindult a szomszéd helyiség felé. 
- Én képtelen lennék kinyomni a saját súlyomat - súgta 
halkan Peabody. - Azt hiszem, még kislány vagyok. 
- Gyakorolj - állt meg Eve, és figyelni kezdte a ringben 
zajló edzőmeccset. 
A kötelek között álló, izmos férfi fekete bőre úgy csillogott, mintha olajjal kente volna be. A lába olyan vastag volt, 
mint egy fatörzs, és olyan  erősnek  látszott, akár az acél. A 
jobbkezes ütései pusztítóak, de  messziről látszik, hogy a bal 
vállát leengedve tartja. 
Gyorsan mozgó ellenfele úgy festett, mint valami germán 
istenség. Eve közelebb  lépett a szorítóhoz. 
 
Az edző  szürke  melegítőben ugrált a ring körül, hogy 
minél több szögből figyelhesse a küzdőket, miközben szenvedélyesen utasításokat kiabált feléjük, és ugyanolyan hévvel 
szitkozódott. 
Nagyjából öt láb nyolc hüvelyk magas, becsülte meg Eve, 
és már jócskán elmúlt ötven. Ránézésre is meg lehet mondani, hogy az orra többször találkozott néhány ököllel. Amikor 
ordításra nyitotta a száját, Eve meglátta egy ezüstfog csillanását. 
Kivárta a menet végét, és figyelte a nehézsúlyú, fekete 
férfit, aki lehajtott fejjel tűrte lepkesúlyú trénere szidalmait. 
- Elnézést a zavarásért - kezdte. 
Jim felkapta a fejét. 
- Nem szeretem, ha nők jönnek az edzőtermembe - lökött  egy törülközőt a bokszolójának, majd úgy indult Eve felé, mint egy kisméretű tank. - Kifelé! 
Eve elővette a jelvényét. 
- Szerintem inkább kezdjük elölről. 
- Egy női zsaru.  Még egy  átlagos  nőnél is rosszabb. Ez 
az én edzőtermem. Egy férfinek joga van azt tenni, amit akar 
anélkül, hogy a nők beleszólnának. Előbb zárok be, mintsem 
nőket kezdjek szórakoztatni. Ide nem  jön egy sem, hogy aztán francos limonádét kérjen. 
- Akkor mindketten  szerencsések vagyunk. Ugyanis én 
sem  azért jöttem, hogy feljelentsem a törvények megsértése 
miatt. 
-Törvénysértés,  az ám, a  valagam.  Ez komoly edzőterem, nem pedig valami tinglitangli. 
- Látom.  Dallas hadnagy vagyok, ő pedig a társam, Peabody nyomozó. A gyilkosságiaktól jöttünk. 
-Nos, abban pokolian biztos vagyok, hogy  nem öltem 
meg senkit. Majd később. 
-Ezt nagy megkönnyebbüléssel  hallom,  Jim.  Van egy 
irodája? 
- Miért? 
- Hogy ott folytassuk a beszélgetést ahelyett, hogy megbilincselve hurcolnám magammal a kapitányságra. Nem maga miatt jöttem, és cseppet sem érdekel, ha kizárja innen a 
nőket, vagy tucatszám tartja, hogy meztelenül táncoljanak a 
zuhany  alatt. Mármint ha  egyáltalán akad  itt egy zuhany. 
A szagból ítélve aligha. 
- Van zuhany. És van irodám is. Ez a hely az enyém, és 
úgy vezetem, ahogy akarom. 
- Remek. Nagyszerű. A maga irodájába megyünk, Jim, 
vagy inkább megnézi az enyémet? 
-Átkozott nők.  Te - bökött a bokszolója felé, aki az 
egész beszélgetés alatt lehajtott fejjel, a kesztyűjét lóbálva állt. 
- Még egy  órát öklözz a szorítóban, amíg meg nem tanulod, 
mihez kezdj a két bal lábaddal. Nekem most beszélgetnem kell 
- indult meg az irodája felé. 
-Akkor kezdtek  rosszra fordulni a dolgok - jegyezte 
meg Peabody, miközben megindultak Jim nyomában -, amikor szavazati jogot kaptunk. Lefogadom, hogy gyászkerettel 
jelölte meg azt a napot a naptárában. 
Egy rozsdás lépcső vezetett fel a második  szintre. Az izzadság és a rozsda szaga, valamint a pára arra utalt, hogy valahol itt lehet a zuhanyzó. 
Még Eve-nek is könnybe lábadt tőle a szeme, pedig egyáltalán nem tartotta magát kényesnek. Peabody füléhez hajolt 
és belesúgta: 
- Bunkó. 
Jim  bevezette őket  az irodájába. Az asztalt bokszkesztyűk, fogvédők, törülközők és néhány papír borította. A falra 
a saját,  fiatalkori képeit akasztotta, ahogy a ringben áll.  Az 
egyiken egy  díszes övet emelt a magasba. Bedagadt jobb 
szeméből,  véres orrából, és kékre-zöldre vert testéből  Eve 
arra következtetett, hogy nem lehetett könnyű győzelem. 
- Mikor nyerte el a címet? - kérdezte Jimtől. 
-Negyvenötben.  Tizenkét menetben.  Úgy kiütöttem 
Hardyt, hogy kómába esett. Három napig tartott, amíg magához tudták téríteni. 
- Biztosan nagyon büszke  rá. Éppen két nő megerőszakolásának és meggyilkolásának  az ügyében nyomozunk. 
- Nem tudok róla semmit - söpört le egy adag szennyest 
a székéről Jim, és leült. - Kétszer elváltam. A második, tönkrement házasságom után pedig már nem foglalkozom a nőkkel. 
- Bölcs döntés. Ügy véljük, hogy a gyilkos  ezen a  környéken lakik, dolgozik, vagy egyszerűen csak szeret ide járni. 
- Melyik környékről beszél? Tipikus nő,  sohasem mondja meg egyenesen, hogy mire gondol. 
- Fogalmam sincs, miért vált  el magától két feleség is, 
Jim. Hiszen annyira sármos. Két  nő meghalt. Megverték, 
megerőszakolták, megfojtották  és megcsonkították őket,  csak 
azért, mert nők voltak. 
Jim arcáról eltűnt a pimasz vigyor. 
- Éppen ezért nem nézek mást, csak a sportcsatornát. 
Azt hiszi, ha kimegyek innen, nőket erőszakolok és gyilkolok 
meg? Máris keríthetek magamnak egy nyomorult ügyvédet? 
- Ez csak magától függ. Nem gyanúsítjuk semmivel, de 
úgy véljük, hogy aki ezt a két gyilkosságot, sőt talán többet is 
elkövette, komolyan edzi  a testét. Testes, és nagyon erős. 
Magánál sok ilyen férfi megfordul. 
-Jézus Krisztus, most  mit tegyek?  Kérdezzek végig 
mindenkit, aki bejön, hogy hány nőt fojtott meg eddig? 
- Működjön együtt velünk, és adja át az edzőterem vendégeinek a névsorát. 
- Ismerem a törvényeket, és minden hasonló szart. Nem 
kell átadnom semmit, amíg nem hoz valami parancsot. 
- Próbáljuk meg másképp - nyúlt bele  Peabody táskájába 
Eve,  és előhúzta Elisa  Maplewood igazolványképét. - így 
nézett ki az egyik áldozat. Azt viszont már nem mutatom 
meg, mi lett belőle.  Fel sem ismerné. Még elárulom, hogy 
volt egy négyéves kislánya. 
-Jézus Krisztus - fordult mogorván a fal felé Jim. - Ismerem a fiúkat, akik ide járnak. Azt hiszi, valami őrült hímsoviniszta vagyok? Korábban nők is jártak ide. 
- A névsort. 
Jim felfújta az arcát. 
- Ki nem állhatom az erőszakot. A férfinak keze is van, 
vagy nem? Ráadásul rengeteg bárcás szaladgál mindenfelé, ha 
már mindenáron be akarja dugni valakibe a farkát. Gyűlölöm 
az erőszakot. Ha engem kérdez, rosszabb, mint a gyilkosság 
- turkált a lomok között, míg elő nem ásott egy hordozható 
számítógépet. 
Amikor kiértek az utcára, Peabody felsóhajtott. 
- Ez nem volt semmi. Sokkot kapott az orrom. Talán egy 
hétbe is belekerül, mire újra érezni fogok vele valamit. A tegnap meglátogatott edzőtermek is érettek, és mondhatni, színesek, de ez viszi el a pálmát. 
- Még egybe el kell mennünk. Kétsaroknyira innen, nyugat felé  van egy kézművesbolt is. Előbb elmegyünk oda, 
majd visszajövünk, és megnézzük az edzőtermet. 
Peabody belegondolt, hogy mennyit mászkáltak már, és 
mekkora távolságot kell még lejárnia. 
- Azt hiszem, este két desszertet is eszek. 
Több mint két  órájukba került. Tovább is tarthatott volna, 
de szerencsére találtak egy igazgatóhelyettest, aki annyira izgalomba jött, hogy ha csak érintőlegesen  is,  de részt vehet 
egy nyomozásban, hogy minden adatot előásott a vendégeikről. 
A másik edzőterem sokkal tisztább és látogatottabb volt, 
mint Jimé, ráadásul sokkal kevésbé büdös. De az igazgató kitartott amellett, hogy beszélnie kell a tulajdonossal,  aki nem 
volt hajlandó együttműködni a rendőrséggel semmiben, amíg 
személyesen meg nem győződik a helyzetről. 
Hamarosan megérkezett  az  őszes hajú,  hat  láb három 
hüvelyk magas férfi, akinek az ősei között ázsiaiak is lehettek. 
Vigyázva fogott kezet Eve-vei, mint aki tisztában van a saját 
erejével, és fél, hogy összeroppantja az ujjait. 
- Hallottam a gyilkosságokról. Rettenetes. 
- Igen, uram, valóban az. 
- Miért nem ülünk le? 
Az irodája nem volt nagyobb, mint Jimé, de legalább úgy 
nézett ki, mintha nem huszonöt éve, hanem mondjuk a múlt 
héten takarították ki. 
- Úgy hallottam, hogy szeretnék megkapni a látogatóink 
névsorát. 
- így igaz. A  nyomozás során olyan adatok merültek fel, 
amelyekből arra következtetünk, hogy a gyilkos előszeretettel 
látogathatja az edzőtermeket. 
- Nem szeretnék arra gondolni, hogy esedeg ismerek valakit, aki ilyesmire képes. Nem arról van szó, hogy nem akarok együttműködni magukkal, hadnagy, de előbb beszélnem 
kell az ügyvédemmel. A vendégeink névsora bizalmas. 
- Ahogy akarja, Mr. Ling.  Mi addig szerzünk egy parancsot. Időbe kerül ugyan, de megszerezzük. 
- És ezzel lehetőséget  adnak a gyilkosnak, hogy esedeg 
újra megöljön valakit. Tisztán  és világosan kihallottam  a 
hangjából, hogy ezt akarta mondani. Odaadom a névsort, de 
szeretném  megkérni, hogy ha a jövőben bármire is szüksége 
lesz, egyenesen hozzám forduljon, ne pedig az igazgatóhoz. 
Megadom  a számomat. A férfiak éppen olyan pletykások, 
hadnagy, mint a nők. Én pedig nem akarom, hogy egy őrült 
gyilkosról fecsegjenek. 
- Semmi gond - várt egy pillanatig Eve, miközben Ling 
utasította  a számítógépet,  hogy másolja át a névsort egy 
diszkre. - Nők is járnak ide? 
- Bárkit szívesen látunk - mosolyodott el finoman Ling. 
- Különben még megsértenénk a diszkriminációellenes szövetségi törvényt. Legyen elég annyi, hogy pillanatnyilag nem 
szerepelnek nők a névsorban. 
- Micsoda meglepetés. 
- Megkérjük Feeney-t, hogy vesse össze a listákat, mi pedig 
addig alszunk néhány órát - mondta Eve, miközben Peabodyval kettesben a gyilkossági csoport  felé sétáltak.  - Utána 
tájékoztatjuk Morrist és Mirát,  és ha  délután háromig nem 
érkezik meg a laborjelentés, szétrúgjuk  Dickie seggét. 
- Akarod, hogy előkészítsem? 
- Nem. Majd én... - torpant meg  Eve, amikor észrevette, hogy egy nagy termetű férfi áll fel a gyilkossági csoport 
irodái  előtt elhelyezett egyik székről.  -  Aha,  csináld csak. 
Utána van két szabad órád - állt meg, és megvárta, amíg Peabody eltűnik a közös irodában, majd zsebre vágott kézzel 
megindult előre. 
- Hé, Recsi! 
- Dallas. Jó, hogy látlak. A  zsaruk mindig idegesek lesznek  egy kicsit, amikor egy hatalmas, jóképű néger lófrál körülöttük. 
Recsi valóban hatalmas volt. És  fekete. De jóképűnek 
még a legnagyobb jóindulattal sem lehetett nevezni. Az arca 
már a tetoválások előtt sem lehetett vonzó. Szűk, ezüstszínű 
pólót viselt, amire lötyögős bőrmellényt terített. Kényelmes, 
fekete nadrágjával be lehetett volna teríteni egy kisebb birtokot.  Amúgy sem lebecsülendő magasságát pedig még a vastag talpú cipő is megtoldotta. 
Övé volt a Mocskos Alja nevű szexklub, ahol az italok 
közel álltak a méreghez, szenvedélyes zene szólt, és a legtöbb 
törzsvendég életében legalább annyi időt  töltött rács mögött, 
mint szabadlábon. 
Azért nevezte Recsinek magát, mert  saját bevallása szerint  ilyen hangot ad, amikor egymásnak csapja két ember koponyáját. A nyáron viszont Eve látta, milyen keservesen zokog a meggyilkolt testvére holtteste mellett. 
- Azért jöttél ide, hogy zsarukat ijesztgess? - érdeklődött. 
- Téged  nem lehet  semmivel sem megijeszteni, fehér 
lány. Van egy perced? Keressünk egy helyet, ahol nem hallanak minket ilyen sokan. 
- Oké - vezette be az irodájába Eve, és becsukta az ajtót. 
- A zsaruk boszorkánykonyhája - mosolyodott el halványan Recsi. - Nem hittem volna, hogy egyszer még  önként 
jövök ide. 
- Kérsz egy kávét? 
Recsi megrázta a fejét, és úgy helyezkedett, hogy kilásson 
az ablakon. 
- Nincs túl sok hely idebent. 
- Nem, de ez legalább az enyém. Nem ülsz le? 
Recsi ismét csak a fejét rázta. 
- Régen láttalak. 
- Régen - hallgattak néhány pillanatig, mert mindkettejüknek eszébe jutott az utolsó alkalom, amikor összefutottak. 
- Legutóbb akkor, amikor eljöttél hozzám, és a szemembe mondtad, hogy egy gazember megölte a testvéremet. Akkor nem nagyon tudtam beszélni.    , 
- Nem kellett sokat mondani. 
Recsi behúzta a nyakát. 
-Nem. 
- Pár hete leugrottam a bárba, de  a csapos azt mondta, 
hogy elutaztál a városból. 
- Nem tudtam maradni, azok után, ami az én drágaságommal  történt. El kellett mennem egy kis  időre. Utazgattam. Nagy a világ. Megnéztem magamnak egy részét. Sohasem tudom eléggé megköszönni azt, amit értem és a testvéremért tettél. Nem találom a szavakat. 
- Nem kell külön megköszönnöd. 
- Gyönyörű volt. 
- Igen, az. Én még sohasem veszítettem el senkit, aki 
ennyire közel állt volna hozzám, de... 
Recsi visszafordult Eve felé. 
- Te  nap mint nap veszítesz el embereket. Fogalmam 
sincs, hogy bírod elviselni - vett egy mély lélegzetet. - Kaptam egy levelet a férjedtől, amelyben megírta, hogy egy fát ültettetek a  testvérem  emlékére.  Nagyon szép. Elmentem 
megnézni. Most pedig szeretném megköszönni. 
- Nincs mit. 
- Csak annyit akarok mondani, hogy tudom, mindent 
megtettél érte, és ezt sohasem fogom elfelejteni. Az élőknek 
élniük kell, nem számít, milyen áron. Én pedig most megpróbálok tovább élni. Ha lejössz az MA-ba, már ott leszek. 
Szétrúgom a seggeket, megreccsintem  a  koponyákat, mint 
máskor. 
- Örülök, hogy visszajöttél. 
- Ha  bármire szükséged lenne, csak  szólj. Azt viszont 
meg kell mondjam, láttalak már jobb formában is. 
- Hosszú napok állnak mögöttem. 
- Talán neked is el kellene utaznod egy kis időre a városból. 
- Talán - hajtotta félre a fejét Eve, és alaposan szemügyre vette Recsit. - Óriási fickó vagy. 
- Drágaságom - simított végig Recsi a sliccén. - Erről 
ódákat tudnék zengeni. 
- Fogadni mertem volna. Azért jobb,  ha pórázon tartod 
- gondolkodott el Eve. - Egy ilyen hatalmas, jóképű, fekete 
férfi biztosan eljár edzeni, ha meg akarja őrizni az izmainak a 
keménységét. 
- Otthon is van felszerelésem - kacsintott Recsi. - De 
hetente kétszer valóban elmegyek egy edzőterembe. 
- Ismered a Jims Gymet? 
- Az egy pöcegödör. 
- Hallottam.  És mi a helyzet a Testépítőkkel? 
- Ott nincsenek nők. Miért vesztegessem a testem látványát férfiakra? Ráadásul a hozzám hasonló férfiak az ilyen 
helyeken  mindig kapnak néhány ajánlatot, és  akkor még az 
időmet is arra kell fecsérelnem, hogy beverem a képüket. Én 
az Ápolóba járok. Ott edzés után teljes masszázst kapok.  Teljes masszázst, ha érted, mire célzok. 
- De  ismered a többi helyet is, és esedeg benézhetnél, 
hogy megtudd, mi újság odabent. 
Recsi szélesen elvigyorodott. 
- Benézhetnék, ha egy vézna seggű, fehér  zsarunő kérne 
meg rá. 
- Egy hat láb négy hüvelyk és hat láb nyolc hüvelyk közötti férfit keresek. Fehér bőrű. Gyűlöli a nőket. Magányos. 
Nagyon erős. 
- Ha  benézek ezekbe az edzőtermekbe, mintha csak azt 
latolgatnám, hogy otthagyom  a régit, esetleg  összefuthatok 
vele. 
- Esedeg. Akkor viszont azonnal hívj fel. 
- Majd meglátom, mit tehetek. 
Tizenharmadik fejezet 
Eve az asztalára dőlve  aludt egy  órát.  Amikor felébredt, 
csaknem csalódottan látta, hogy a beérkezett üzenetei között 
ott a laborjelentés. így nem maradt oka elverni a laborvezetőt. 
Átolvasta  az  anyagot,  meghallgatta Peabody üzenetét, 
majd végignézte az e-mailjeit. 
A kapitány irodájából érkezett tájékoztató szerint délután 
négykor meg  kell jelennie egy sajtótájékoztatón.  Az igazat 
megvallva erre már számított. Ráadásul ha nem szedi össze 
magát, akkor nem csak, hogy elkésik, de még fel sem tud készülni. 
Megdörzsölte az arcát, és felhívta Morrist a hullaházban. 
Morris személyesen fogadta a hívást. 
- Mit tudsz mondani? - vágott egyből a dolgok közepébe 
Eve. 
- Épp most akartam átküldeni a boncolási jegyzőkönyvet. Lily Napier rövid  élete éppen úgy ért véget, mint Elisa 
Maplewoodé,  és  véleményem szerint ugyanaz  a  gyilkosuk. 
A testén és az arcán viszont jóval több sérülést találtam, ami 
arra utal, hogy az elkövető  dühe fokozódik - fordult félre 
Morris, és Eve látta, hogy lekér egy fájlt a számítógépére. A halál beálltának az időpontját pontosan állapítottad meg, 
mint mindig. Utoljára  sült disznóhúst evett  rizzsel, és kissé 
vérszegény volt. Nem találtam spermanyomokat. A hüvelyéből viszont sikerült kiemelnem néhány szövetszálat. Szerintem a lány  nadrágjáról kerültek  oda, miközben  a gyilkos 
megerőszakolta. Akadt még a testén néhány  további szövetszál, véleményem szerint azok is a saját ruhájából. A körme 
alól földet és fűszálakat szedtem ki, de ezt már te is észrevetted. Próbált a földbe kapaszkodni. Nem sikerült idegen szőrszálakra bukkannom. 
-A Maplewood testén talált  szőrszálak a kutyájától és 
egy mókustól származtak - árulta el Eve. - A kutyaszőr jelenléte nyilvánvaló,  a mókusé pedig biztosan a parkbeli séta 
során tapadt rá. Dickie jelentése szerint a körme alatt fekete 
műszál volt. Közönséges, mindenütt  előforduló, fekete műszál. Majd ha meglesz a gyilkos, összehasonlíthatjuk a ruhájával, de egyelőre ettől nem kerültünk hozzá közelebb. 
- Sajnos az őrültek csak ritkán ostobák. 
- Aha. Kösz, Morris. 
Eve éppen arra készült, hogy Mira irodáját is felhívja, 
amikor érezte, hogy hirtelen lezuhan a vércukorszintje. Mivel 
a titkos készletét már kimerítette, az automata maradt az 
egyeden lehetősége. Kisétált az előtérbe, megállt a csokoládéautomata előtt, és leplezetien gyűlölettel méregette a gépet. 
- Valami gond van? 
Eve felnézett, és megpillantotta Mirát. 
- Semmi. Éppen hívni akartalak,  csak gondoltam, előtte 
bekapok valamit. 
- Errefelé volt dolgom, gondoltam, beugrom. 
- Nagyszerű - tétovázott Eve, majd némi aprót húzott 
elő a zsebéből. - Megteszel egy szívességet, és veszel nekem 
egy Turbószeletet? 
-Rendben - tolta félre Mira Eve kezét az apróval.  A vendégem vagy. 
- Kösz - tette vissza Eve az érméket a zsebébe, és megcsörgette. - Hacsak nem feltétlenül szükséges, elkerülöm az 
érintkezést az automatákkal. Tapasztalatból. 
- Hmm. Gyümölcspódóst, vagy karamellpódóst kérsz? 
- Karamellpódóst. Jutott  időd   elolvasni  a  Napierjelentést? 
- Csak átfutottam - választotta ki Mira a megfelelő csokoládét, mire az automata, Eve véleménye szerint igencsak 
morogva, előadta, hogy a Turbószelet milyen finom és nagyszerű, majd elsorolta az összetevőit, mielőtt kiadta a megfelelő résen. 
- Fel kellene szerelni rájuk egy némítógombot. Komolyan - tépte le Eve a papírt, és beleharapott a csokoládéba. Kérsz még egy kis időt, hogy áttanulmányozd az aktákat? 
-Hasznos lenne, de csak annyit tudok mondani, amire 
szerintem már magad is rájöttél. A gyilkos fokozza a tempót. 
Mivel az előző esetet követően ilyen hamar  újra megölt egy 
nőt, logikusan következik,  hogy egyszerre több áldozatot is 
kiválasztott és követett. Nem találtál a testen olyan  sérülést, 
ami arra utal, hogy a lány védekezett, és a halála előtt sokkal 
súlyosabb verést kapott, mint a másik? 
- Kisebb volt Maplewoodnál. Törékeny. Szerintem az első ökölcsapás az arcát érte, és eltörte az állkapcsát. Ezután 
nem maradhatott benne sok harci kedv. 
- A halál beállta előtt elszenvedett sérülésekből  arra következtetek, hogy a  gyilkost  sokkal  agresszívabbá, sokkal 
frusztráltabbá  tette az,  hogy meg sem próbált védekezni. 
Csak akkor bizonyíthatja a saját  erejét és felsőbbrendűségét, 
ha küzd az áldozat. 
-Nem túl szórakoztató verni valakit, ha a másik nem 
érez belőle semmit sem. 
- Ebben nem értek veled egyet. A lány viselkedése csalódást okozott a gyilkosnak. 
- Ha ez igaz, akkor megint ölni fog, mégpedig hamarosan. Szüksége van a kielégülésre - harapott bele Eve ismét a 
csokoládéba, és fel-alá járkált a folyosón, miközben Mira türelmesen várt. - Hamarosan sajtótájékoztatót kell tartanom. 
Mondjam azt, hogy a hosszú, barna  hajú nők ne menjenek 
sötétedés után az utcára? Jézusom. Úgy érzem, mintha lassan 
bekeríteném. Érzem, hogy  szorul a hurok körülötte, de még 
nem került a helyére a mozaik minden darabja.  És amíg ezt 
keresem, miközben megpróbálom bezárni, lehet, hogy elkap 
még egy lányt. 
- Igen, ez nagyon  is elképzelhető - mondta higgadtan 
Mira. - Talán nem is csak egyet fog megölni, mielőtt sikerül 
megfékezned. De ez nem a te lelkiismeretedet terheli. Hanem az övét. 
- Tudom, de... 
- De nagyon nehéz arra gondolnod, hogy  odakint van 
egy nő, aki nyugodtan  éli a mindennapjait, és fogalma sincs 
arról, hogy valaki azt tervezi, erőszakkal elveszi az életét. Rettenetes. Szörnyű lehet  arra gondolni, hogy minden erőfeszítésed ellenére sikerrel járhat. 
-Miközben pedig  ezt tervezi, én ma este egy átkozott 
vacsorára vagyok hivatalos. 
- Eve - fogta meg Eve kezét Mira, és kissé távolabb húzta a folyosón járó-kelő  emberektől. - Régebben semmi mással nem foglalkoztál, csak a munkáddal. 
- Vacsora - emelte fel Eve mind a két kezét, mintha csak 
az esemény  nagyságát kívánná érzékeltetni. -  Egy  gyilkos 
megfékezése  -  tárta szét a karját. - Nem összehasonlítható a 
kettő. 
- Semmi  sem ilyen egyszerű, ezt  magad  is  jól tudod. 
Most már elárulhatom, hogy három, de még két évvel ezelőtt 
is attól féltem, hogy ki  fogsz égni. Elveszíted az  eszed, és akkor  már nem állhatsz  ki  egyetlen áldozat jogaiért sem. Ez 
komoly tragédia lenne, nemcsak neked,  de a testületnek és a 
városnak is. 
Az őrületnek még a gondolatától is jeges görcsbe rándult 
Eve gyomra. 
- Nem hagyom, hogy ez megtörténjen. 
- Ez nem választás kérdése. Két évvel ezelőtt, februárban  részt kellett venned egy szabályszerű Vizsgálaton, amiért 
megöltél egy  gyanúsítottat - folytatta halkan Mira. 
- Igencsak  enyhe megfogalmazás. Az a fickó egy véres 
kést lóbált a  kezében,  a lábai előtt pedig egy feltrancsírozott 
kölyök hevert. 
- Nem sok híja volt, hogy megbukj a Vizsgálaton. Nem 
azért, mert megöltél egy embert, ami szükségszerű volt, és 
minden szempontból igazolható, hanem a gyerek miatt. Csak 
az akaraterődnek köszönheted, hogy átmentél. Ezt te is tudod, és én is tudom. 
Eve visszagondolt a történtekre.  Kristálytisztán emlékezett, ahogy felrohant a lépcsőn, miközben hallotta az agyába 
fúródó sikolyokat. És arra is, amit látott, amikor betörte az 
ajtót. Elkésett. 
A kislány úgy festett, mint egy játék baba. Egy aprócska 
játékszer egy szörnyeteg karmai között. 
- Még mindig magam előtt látom. Mandy volt a neve sóhajtott Eve. - Egyes esetek jobban megviselik az embert, 
mint a többi. 
- Tudom - masszírozta meg Eve karját finoman Mira. Elvégezted a feladatod, de nem tudtad megmenteni a gyereket. Ez nagyon megviselt. Mint ahogy néhány más ügyed is. 
Az a tény, hogy megnyíltál,  hogy ma este vacsorázni mész, 
még akkor is, ha  közben állandóan a munkára gondolsz, lehet, hogy nem tesz  jobb emberré, vagy jobb nyomozóvá,  de 
éveket ad az életedhez. Sok-sok évet, amelyek alatt nyugodtan végezheted a dolgodat. 
- Régebben ezzel a kijelentéseddel alaposan felbosszantottál volna. 
Mira mosolyra húzta a száját. 
- Tudom. 
- Talán igazad van. Elvégre ez csak egy vacsora. Az embernek pedig ennie  kell - pillantott le a kezében tartott csomagolópapírra, és erőtlenül elnevette magát. - Időnként. 
-Alaposan  át fogom olvasni az  aktát. Ha  észreveszek 
benne valamit, azonnal felhívlak. És fokozottan odafigyelek 
erre az ügyre. Bármikor felhívhatsz. Akár éjjel is. 
-Kösz - gyűrte gombóccá a papírt Eve, és beledobta 
egy hulladékmegsemmisítőbe. - És kösz a biztatást. 
A fürdőnél megállt,  és  hideg vizet locsolt  az  arcába. 
Majd, miután megszáradt, előhúzta a kommunikátorát. 
- Peabody. 
- Hadnagy! 
Eve látta, milyen sápadt Peabody arca, és milyen riadt a 
szeme. 
- Talpra, katona! Negyedóra múlva kezdődik  a sajtótájékoztató. 
- Értem.  Csak hadd pofozzam  fel magam, hogy felébredjek, és már indulok is. 
- Ha nem indulsz azonnal, én magam pofozlak fel. 
- Milyen kedvesen tudsz beszélni az emberrel. 
Eve ajka megremegett, miközben bontotta az összeköttetést.  Talán mégsem  olyan nehéz  megnyitni az életét - legalábbis itt-ott. 
A dolgok nagy rendszerében a sajtótájékoztatók jelentették 
Eve-nek az abszolút felesleges zabszemet. Éppen úgy boszszantották, mint egy enyhébb gyomorfájás. 
Látta, hogy a kiérkező politikusok a kapitányság lépcsőjét 
használják, mintha csak rendőrségi,  és nem politikai eseményen vennének részt. A polgármester villáminterjút adott, 
mielőtt hátralépett, hogy teret engedjen a rendőrfőnöknek. 
Tibble  egyszerre tűnt befolyásosnak, aggodalmasnak és 
idegesnek,  miközben tömören, lényegre törően ismertette a 
tényeket. Eve nem is várt mást tőle. A város rendőrfőnökének az arcán nem is tükröződhetnek más érzelmek, amikor 
ártadan nőket támad meg egy őrült a parkokban. Sötétszürke 
öltönyt, és komor, kék nyakkendőt viselt.  A hajtókáján  egy 
apró, arany rendőrjelvény csillogott. 
Hivatalos és elegáns ruha, gondolta Eve, amely ráadásul 
nagyon is illik hozzá. Tibble nem válaszolt a hozzá intézett 
kérdésekre, de a polgármesterhez hasonlóan ő is adott  egy 
villáminterjút. 
A nyomozás folyik, gondolta Eve, de a gyilkos személye még 
nem ismert. Dolgosunk, és fenntartjuk a rendet. 
Határozott hangvételével remek terepet adott át Whitney-nek. 
Közben telt  az idő, és annak ellenére, hogy nem sok új 
információt adtak ki,  a média képviselői  legalább  elcsámcsoghattak a koncon, miközben tudatták a lakossággal, hogy 
a legmagasabb városi hivatalnokok foglalkoznak az üggyel. 
Nagyszerű ez a város, és határozott a vezetés, gondolta 
Eve. Minden sötét sarok és sikátor ellenére ez  egy nagyszerű 
város. Fontos, hogy  erről ne feledkezzen meg. Fontos, hogy 
akkor is lássa  az értékeit és az erejét, amikor mocsokban gázol. 
Most ott állt a kapitányság lépcsőjén, az éles, szeptemberi 
napsütésben,  és tudta,  hogy minden kegyedenség, bűncselekmény és kicsinyesség ellenére ez egy remek város. 
Ráadásul az egyeden, amelyet az otthonának nevezhet. 
- Dallas hadnagy vezeti a nyomozást. Ö sokkal több kérdésükre tud válaszolni - fordult feléje Whitney. - Dallas. 
Szépen, rangsor szerint megyünk,  gondolta  Eve, majd 
egy hirtelen ötiettől vezérelve  karon ragadt Peabodyt, és a 
társa  meglepett ellenkezése  dacára magával húzta a pódiumra. 
- A társammal, Peabody nyomozóval kevés hozzáfűznivalónk  van az elhangzottakhoz, és Whitney kapitány már a 
kérdéseket is megválaszolta. Számunkra most első a  nyomozás. 
Erre gejzírként tört elő a kérdésözön a riporterekből. Eve 
egy darabig hagyta, majd kiválasztott egyet közülük. 
- Mindkét áldozatot megcsonkították. Maga szerint rituális gyilkosság történt? 
-A nyomozás  során összegyűjtött bizonyítékok nem 
erősítik meg  ezt a  feltételezést.  Úgy véljük, Elisa Maplewoodot és Lily Napiért egy és  ugyanaz a magányos  személy 
gyilkolta meg, és tettének semmi köze a rituálékhoz. 
- Elárulná, hogyan csonkították meg a áldozatokat? 
-Minél előbb rács mögött szeretnénk tudni a gyilkost, 
ezért jelen pillanatban csak hátráltatná a nyomozást, ha ez az 
információ napvilágra kerülne. 
- Az embereknek joguk van tudni. 
Sohasem fáradnak bele, hogy állandóan ezt ismételgetik? 
- gondolta Eve. 
- Az embereknek joguk van a védelemhez, és mi minden 
erőnkkel  azon munkálkodunk, hogy biztonságban  érezzék 
magukat. A rendőrség keményen dolgozik, hogy azonosítsa, 
és elfogja azt a személyt, aki Elisa Maplewood és Lily Napier 
haláláért felelős. Ezzel szemben az embereknek nincs joguk 
megtudni az ügy minden, érzékeny részletét. 
- Milyen kapcsolatban állt egymással a két áldozat? 
-Peabody  - mormolta Eve, és hallotta, ahogy a társa 
nyel egy nagyot. 
- Mindkettőt ugyanazzal a módszerrel gyilkolták meg jelentette ki Peabody. - Mindketten hasonló korú, fehér bőrű 
nők voltak.  Mindkettőt  egy nyilvános parkban támadták 
meg. 
- Más kapcsolatban nem álltak?Milyen nyomokat követnek? 
- A nyomozás részleteiről nem adhatunk tájékoztatást. 
- Hogyan jellemezné a gyilkost? Mint egy aberrált ragadozó? 
- Két nőt - kezdte Eve roppant türelemmel - megvertek, megerőszakoltak  és  meggyilkoltak. Szerintem ebből 
mindenki levonhatja a megfelelő következtetést. 
- A gyilkos újra lefog csapni? 
- Leírná részletesen a gyilkos fegyvert? 
- Vannak már gyanúsítottak? 
- Késiül letartóztatni valakit a közeljövőben? 
- Több parkot is le akar záratni? 
- Szexuális jellegű csonkítás történt? 
-Meglepnek  -  szakította  félbe Eve a  kérdésáradatot. 
A tekintete továbbra is nyugodt maradt, de a hangjába metsző él költözött. - Őszintén csodálkozom, melyik részét nem 
értették annak, hogy a nyomozás részleteiről nem adunk tájékoztatást. Csodálkozom, miért vesztegetik a saját idejüket 
éppúgy,  mint az  enyémet, olyan  kérdésekkel, amelyekre 
amúgy sem kapnak választ. Kíméljük meg egymást. Elmondom, amit tudok 
A riporterek elhallgattak, mintha  Eve új parancsolatot 
hirdetett volna ki. 
- Két nőt meggyilkoltak, és hadd  ismételjem el a nevüket,  arra az esetre, ha megfeledkeztek volna róla. Mert én 
nem felejtem el, kik  voltak, és a társam sem  felejti el, mint 
ahogy a testület többi tagja sem. Ügy hívták őket, hogy Elisa 
Maplewood és Lily Napier. Erőszakkal vették  el tőlük az életüket. A városunkban, közel az otthonaikhoz  érte őket a kegyetlen támadás. Joguk van az igazsághoz. Addig folytatjuk 
minden erőnkkel a nyomozást, amíg a gyilkosukat börtönbe 
nem zártuk.  Elisa Maplewoodért és  Lily Napierért  dolgozom. Most pedig szeretnék visszatérni a munkámhoz - fordult el a riporterektől, és oda sem figyelve az utána kiáltott 
kérdésekre, visszament a kapitányság épületébe. 
Abban a pillanatban, amint belépett a kapun, egy maroknyi rendőr és civil tapsviharban tört ki. 
- A francba - Eve mindössze ennyit morgott maga elé. 
- Szerintem ragyogó voltál - szólalt meg Peabody a háta 
mögött. - Komolyan. 
- Semmi haszna  nem volt annak, hogy felbosszantottam 
magam és prédikálni kezdtem. 
- Azt hiszem,  ebben tévedsz. Maplewood és Napier családja,  és  a  barátaik  nagyra értékelik majd  mindazt,  amit 
mondtál, és azt is, ahogyan mondtad.  Mellesleg egyben üzenetet is küldtél a  gyilkosnak. Egy hangos és  tisztán érthető 
üzenetet. Addig hajszoljuk, amíg nem sikerül megállítanunk. 
-Aha. 
-Ráadásul miközben  figyeltelek,  arról is megfeledkeztem, hogy beledobtál a  mély vízbe anélkül, hogy legalább 
annyit mondtál volna: tartsd vissza a lélegzeted. 
- Jól csináltad. 
-Jól - értett egyet Eve-vei Peabody, majd amikor meglátta a belépő Tibble-t és Whitney-t, gyorsan becsukta a száját. 
-Hadnagy, nyomozó - üdvözölte mindkettejüket  egyegy biccentéssel Tibble.  - Elég sokat beszélt ma délután, 
hadnagy, pedig nem ez a stílusa. 
- Valóban nem, uram. 
-Jól mondta, amit mondott. Kapitány? 
Whitney megállt, miközben Tibble tovább ment. 
- A  polgármester egyperces néma csenddel zárja a sajtótájékoztatót, az áldozatok tiszteletére - pillantott az ajtó felé 
Whitney,  miközben  minden ízéből  szivárgott a  gúny.  Nagyszerűen fog mutatni az esti hírekben. Higgadjon le egy 
kicsit - javasolta -, utána pedig térjen vissza a munkájához. 
- Olyan nyugodt vagyok, amilyen nyugodt csak lehetek jelentette ki  Eve, miután Whitney magukra hagyta őket, és 
csatlakozott  Tibble-hez. Majd az órájára pillantott. - Igaz, 
hogy ebben a korai időpontban senkit sem fogunk ott találni 
Napier műszakjából,  de azért nézzük meg  magunknak az 
OHarát. 
Ebben a pillanatban jelezni kezdett a maroklinkje. 
- A  pokolba  - morogta,  amikor  a kijelzőről leolvasta, 
hogy Nadine  keresi, de azért fogadta  a hívást. - Nyilatkoztam, és a kérdésekre is válaszoltam. Végeztem, Nadine. 
- Nem riporterként kereslek. Csak  öt percet kérek tőled. 
Eve  arra  gondolt, Nadine sokszor mellébeszél, ügyesen 
csűri-csavarja a szót, de hazudni nem szokott. 
- Most indulunk a garázsba. Oda tudsz jönni? 
,,  Nadine elvigyorodott. 
-Kérlek. 
- Egyes szint, hármas szektor. Igyekezz, mert nincs időm 
várni rád. 
Nem kellett várnia. Nadine már ott volt, mire megérkeztek, és az, hogy a körmét fujkálta, elárulta Eve-nek, hogy még 
körömreszelésre is futotta az idejéből. 
- Tudom,  hogy ez a parkolóhelyed - kezdte Nadine. De mikor kaptad ezt a kocsit? 
Eve végigsimított a csillogó, kék kocsi lökhárítóján. Tudta, hogy hamarosan, amikor kettesben maradnak,  talán még 
meg is csókolja. 
- Amikor a körmönfont társam a megfelelő módon vesztegette meg a megfelelő embert. 
- Ki vele, Peabody! 
- Semmiség volt. Pár videó Daliásról, ahogy meztelenül 
áll a  zuhany alatt, és már nyélbe is ütöttük az üzletet. 
- Nagyon vicces. Miért akartál találkozni velem, Nadine? 
Szorít az idő. 
- Breen Merriweather - és Nadine már nem mosolygott. 
- Találtál valamit? 
- Nem tudom. Feltettem néhány nagyon óvatos kérdést 
- tette hozzá, mielőtt Eve  megszólalhatott volna. - Tudom, 
hogyan  kell kérdezni,  és  sok mindent  felfogok.  Az, hogy 
esetleg  Breen is az áldozata lett ennek a vadállatnak, más 
megvilágításba helyezte a  válaszokat. Az eltűnése előtt néhány nappal elejtett egy megjegyzést az egyik technikusunknak. 
- Miféle megjegyzést? 
- A  kávészünetben beszélgettek. Az egyik lány  nagy 
pasifogó, szerinte ebben a városban már nem maradt tisztességes férfi. Nincsenek nagy, izmos hősök, és így tovább. Erre 
Breen azt felelte, hogy az egyik éjjel el kellene kísérnie hazáig, 
mert az utóbbi időben pontosan egy ilyen kezdett el utazni 
az éjjeli metrón. Még azt a szakállas viccet is elsütötte, hogy 
minél nagyobb egy férfi hüvelykujja, annál nagyobb a szerszáma.  Ennek pedig akkora a tenyere, mint az a tál, amin a 
pulykát szokták felszolgálni. 
- Ennyi? 
- Nem - túrt bele a hajába Nadine. - Tovább viccelődtek a fickóról. Breen mondta, hogy szívesen átpasszolja valakinek, mert nem az esete.  Szerette a hosszú hajú férfiakat, és 
említette, hogy biztosan nagy seggfej, mert állandóan napszemüveget visel. Még az éjszaka kellős közepén is. 
-Oké. 
- Biztosan a gyilkos volt. 
- Rengeteg ember utazik éjjel a metrón, Nadine. Köztük 
sok férfi is. Néhányuk pedig nagy termetű.  Ennek ellenére 
elképzelhető, hogy valóban a gyilkosát látta. 
- A metrókon biztonsági kamera is van. 
- Aha, van - és Eve  csak nehezen viselte  el a remény 
csillanását a barátnője szemében. - A felvételeket viszont 
csak harminc  napig őrzik meg. Breen pedig  ennél sokkal 
régebben eltűnt. 
- De te ki tudnád...                   . 
- Majd utánanézek. 
- A napszemüveg, Dallas. És kivágja az áldozatai szemét. 
- Ezt is  felfogtam, Nadine. Majd megvizsgálom a kérdést. 
- Rendben - visszakozott Nadine, pedig Eve látta, valósággal remeg, hogy tovább beszéljen vagy kérdezősködjön. Megígérted, hogy jelentkezel, amint megtudsz valamit. 
- Amilyen hamar csak lehetséges. 
Nadine bólintott, majd megrázta magát, és ismét szemügyre vette Eve kocsiját. 
- Szerinted mennyi idő  múlva töröd össze ezt is? 
- Fogd  be!  - szállt be Eve a  kocsiba, hogy  elvegye 
Nadine kedvét  a  további  kérdezősködéstől. Beindította a 
motort, kitolatott a parkolóhelyéről, és kihajtott a garázsból. 
Amikor kiért az utcára, azonnal felhívta Feeney-t. 
- Kaptam egy tippet. Breen Merriweatherről van szó, aki 
eltűnt, és feltehetően ő is a gyilkos áldozatává vált. Pár nappal az eltűnése előtt megemlítette az egyik kolléganőjének, 
hogy kiszúrt egy nagydarab fickót a metrón. Elég sokat viccelődtek a méretein. Azt is mondta, hogy kopasz, és napszemüveget hord. 
- A diszkeket már újraírták, de az is lehet, hogy mindenestől megsemmisítették - húzta el a száját Feeney. - Habár 
megpróbálhatjuk a metró biztonsági szolgálatánál előásni az 
arra  az  időszakra  vonatkozó  felvételeket.  Ugyanis hiába 
vesznek fel bármit is a diszkekre, az előző képek árnyéka ott 
marad  rajtuk. Sok szerencse  kell hozzá, de  elképzelhető, 
hogy megtaláljuk az emberünket. 
Eve észrevette - habár mindent megtett, hogy ne figyeljen rá -, hogy Feeney citromzöld inget visel. 
- Megkérhetem Whitney-t, hogy adjon mellém még embereket, és minden egyebet, amire szükséged lehet. 
- Minden megvan,  amire  szükség lehet, de azért kösz. 
Kezdetnek leküldök néhány srácot. Az aktában megtaláljuk a 
kérdéses metró számát. 
- Értesíts, ha találtok valamit. 
- McNabnak vérben fog úszni a  szeme  - jegyezte meg 
Peabody, amikor Eve befejezte a beszélgetést.  - Ez az ára, 
hogy elektronikus nyomozó lehet. 
- Ha sikerül megszereznünk a fickó képét, akkor már a 
rács mögött érezheti magát. 
Habár ez sok időt vesz igénybe, tette hozzá Eve gondolatban. Nem csupán órákat,  de akár napokat is.  Ráadásul 
nem csupán szerencse kell a sikerhez,  hanem kisebbfajta 
csoda. 
Az  OHara egy kicsiny és viszonylag tiszta, ír  stílusban berendezett kocsma volt. Sokkal hitelesebb, mint a város többi, 
hasonló stílusban berendezett szórakozóhelye,  ahol megelégedtek annyival, hogy  teleaggatták lóherével a falakat,  és a 
pincérek igyekeztek mesterkélt, ír akcentussal beszélni. 
A félhomályos helyiséget a hatalmas bárpult uralta, körülötte asztalokkal, bokszokkal, és a vendégek is többnyire alacsony zsámolyokra ülhettek, mintsem igazi székekre. 
A pult  mögött álló, nagydarab  férfi  olyan  könnyedén 
mérte a Harpot, a Guinnesst és a Smithwicket, mintha születése óta ezt csinálná. 
Pirospozsgás arca és szalmasárga haja  volt. A szeme 
olyan élesen fürkészte a helyiséget, mintha  maga is rendőr 
lenne. 
Nem lehetett nem észrevenni. 
- Még sohasem ittam  Guinnesst - jegyezte meg Peabody. 
- Most sem fogsz. 
- Aha, szolgálatban vagyok, meg minden.  De egyszer 
mindenképpen megkóstolom.  Csak az a baj, hogy kissé furcsán néz ki, az ára pedig a csillagokat veri. 
- Azt igyál, amit meg tudsz fizetni. 
- Hú!  Micsoda jó tanács. 
Eve a bárpulthoz lépett. A csapos kezében egy pillanatra 
megállt a pohár, majd folytatta a csapolást. 
- Nyomozó hölgyek - mondta. 
-Jó a szeme. Mr. OHara? 
- Igen, OHara vagyok. Az apám is rendőr volt. 
-Hol? 
- A jó öreg Dublinban. 
Eve hallotta,  hogy ugyanolyan dallamosan beszél, mint 
Roarke. 
- Mikor jött át az államokba? 
- Amikor még csak húszéves voltam. Szerencsét próbáltam, és mondhatom, meg is találtam. 
- Nekem is úgy tűnik. 
- Ó - komorodott el OHara. - Biztosan Lüy miatt jöttek. Ha a segítségemet kérik, hogy megtalálják az a vadállatot, 
aki meggyilkolta  azt a kedves teremtést, akkor megkapják. 
Michel, vedd át a helyem. Üljünk le egy kicsit - fordult Eve 
felé. - Kérnek egy pinttel? 
- Szolgálatban vagyunk - felelt Peabody kissé mogorván, 
mire OHara elvigyorodott. 
- A sör csaknem olyan, mint az anyatej, de majd hozok 
magának valami gyengébbet. Addig üljenek le, abba a bokszba. Rögtön jövök én is. 
- Igazán kedves hely - helyezte kényelembe magát Peabody, és körülnézett. - Majd visszajövök McNabbal, és megkóstolom azt a Guinnesst. Van olyan is belőle, ami nem hizlal? 
-Annak  meg  mi értelme lenne?  - állított az asztalra 
OHara két pint ásványvizet, majd leült Eve-ékkel szemben. 
- Akkor hát a mi Lilynkre - emelte fel a poharát. - Isten 
nyugosztalja a lelkét. 
- Mikor ment el az este? 
OHara belekortyolt az italába. 
-Tudom, hogy maguk nyomozók, de a  nevüket még 
nem mondták. 
- Elnézést - húzta elő Eve a jelvényét. - Dallas hadnagy 
vagyok. A társam Peabody nyomozó. 
- Roarke nyomozója.  Gondoltam. 
- Ismeri Roarke-ot? 
-Személyesen nem. A  múltban különböző utakon jártunk. De az apám ismerte - kacsintott Eve-re OHara. 
- Fogadni mertem volna. 
- - Ő is megtalálta a szerencséjét. 
- Úgy is lehet mondani. Mr. OHara... 
- Személyesen nem ismerem - szakította  félbe OHara, 
miközben előrehajolt, és határozottan Eve szemébe nézett. De tudom, kicsoda. Az egyik, amit megtanultam róla, hogy 
mindig a létező legjobbat keresi és tartja meg. Vajon ez  a 
nyomozójára is igaz? 
- Én most úgy ülök itt, Mr. OHara, mint Lily nyomozója. Azt pedig átkozottul biztosra  veheti,  hogy a legjobbat 
kapja,  ami csak létezik. 
- Igen -  dőlt hátra OHara, és felemelte a korsóját. - Remekül válaszolt. Lily fél egykor ment el.  Nem volt  nagy  a 
forgalom, ezért kicsit hamarabb elengedtem. Bárcsak szóltam 
volna valakinek, hogy kísérje haza! Gondolnom kellett volna 
erre, hiszen tudtam, mi történt azzal a belvárosi nővel. De 
eszembe sem jutott. 
- Magának nagyon jó a szeme, Mr. OHara. Nem jött be 
senki, akit úgy érezte, alaposabban meg kell néznie? 
- Lányok, ide hetente jönnek be olyanok, akiket alaposan 
megnézek. Elvégre ez egy kocsma. Viszont senki olyan, akire 
gondolnak. Nem láttam senkit, akiről azt gondoltam volna, 
hogy féltenem kell tőle az alkalmazottaimat. 
- Nagy testű férfi - folytatta Eve. - Nagy és erős. Magának való, senkivel  sem ismerkedik,  nem  beszélget. Lehet, 
hogy napszemüveget viselt. Nem a bárpult mellé ült le, kivéve, ha nem maradt más  választása.  Egy asztalt akart,  méghozzá olyat, ahol Lily szolgálta ki, és  tisztán az értésére adta 
mindenkinek, hogy nem vágyik társaságra. 
- Egy ilyen alakra biztosan emlékeznék - csóválta meg a 
fejét OHara. - De nem. Itt töltöm a legtöbb éjszakát, de 
nem láttam ilyen embert. 
- Szeretnénk beszélni valakivel, aki egy műszakban dolgozott Lilyvel. 
- Michel. Ö szolgál ki most a pultnál. És Rose Donnelly, 
Kevin és Maggie Lannigan. Ó, és Pete, hátul  a konyhában. 
Most mégis inkább Michelt javaslom. Kemény legény, képes 
arra, hogy egyszerre beszéljen és kiszolgáljon. 
- Köszönjük. 
- Hadd mondjak valamit Lilyről.  Meglehetősen szégyellősen viselkedett, amiért elég  sokat  cukkoltuk. Kedves és 
csendes természete  volt,  és remekül  dolgozott. Amikor viszont alaposabban megismert valakit, sokkal felszabadultabb 
lett. Mindig mosolygott, és emlékezett a vendégek nevére, és 
arra is, hogy mit szoktak rendelni. Nem tündökölt, de kedves 
volt, és nyugodt. Sohasem felejtjük el. 
- Mint ahogy mi sem. 
Tizennegyedik fejezet 
A beszélgetés a személyzettel annyira elhúzódott, hogy Eve 
arra gondolt, ha nem akarja, hogy a magánélete a kárát lássa, 
félre kell tennie a munkát, és azonnal elindulnia a belváros 
felé. 
- Rose Donnelly még belefér - intett nyugat felé Peabody. - Nem lakik túl messzire innen. 
- Ha nem ma van a szabadnapja. Beugrunk hozzá, utána 
kiteszlek valahol, és... Szavadat ne felejtsd - kapta elő a 
linkjét Eve.  - Itt Dallas. 
- Szeretnék beszélni veled - töltötte be Celina fáradt arca 
a képernyőt. 
- Történt valami? 
- Nem. Csak... Szeretnék egy kicsit beszélgetni. 
- Úgyis a belváros felé tartok. Majd beugrom. 
-Jó. Köszönöm. 
- Elintézem Sanchezt - mondta Peabodynak Eve. - Te 
pedig látogasd meg Donnellyt, és vedd fel a vallomását. 
- Nekem megfelel. A vacsoránál majd találkozunk. Még 
kétsaroknyi  séta - dörzsölte össze Peabody a kezét. Mindent 
fel fogok falni, ami nincs hozzászögezve az asztalhoz. 
Eve  visszaugrott a kocsijába,  és a  Soho  felé  vette az 
irányt. Közben felhívta Roarke-ot. 
- Hé, egy kicsit késni fogok.                  , 
- Micsoda meglepetés. 
- Ma mindenki nagyon vicces kedvében  van. Hamarosan 
otthon leszek, csak még meg kell látogatnom valakit. 
- Ne aggódj. Ha sokáig maradsz, menj inkább egyenesen 
Charleshoz, majd ott találkozunk. 
- Majd felhívlak, de remélem, erre nem kerül sor. Vendégség előtt még szeretnék lezuhanyozni. Szerintem egy órán 
belül elintézem, amit akarok. Talán. Nagyjából. 
-Láttam a sajtótájékoztatót. Vágás  nélkül adták le, és 
utána megvitatták az elhangzottakat. 
- Milyen kedvesek. 
- Nagyon büszke voltam rád. 
- Izé... Jesszus! 
- És arra gondoltam, a gyilkos helyében reszketni kezdenék. 
- Te még akkor sem reszketnél, ha a torkodnak szorítanám a fegyverem, de azért kösz. Elintézem ezt az utolsó találkozót, utána egyenesen hazamegyek. 
- Én is. 
- Ö - derült fel Eve egy cseppet. - Észre sem vettem, 
hogy még  dolgozol. így sokkal jobb. Nem én  vagyok az 
egyetlen, aki késik. Viszlát - állt meg elégedetten a ház előtt, 
ahol Celina lakott. Amint a bejárathoz ért, Celina hangja szólalt meg a kaputelefonban. 
- Kinyitottam az ajtókat. Gyere egyenesen fel. 
Nyugtalan, gondolta Eve, miközben átvágott az előtéren, 
és belépett a felvonóba. Amikor felért, Celina már nyitott ajtóval várta. 
- Köszönöm, hogy eljöttél. Azt pedig  különösen, hogy 
ilyen gyorsan. 
- Nem voltam messze. Mi a baj? 
- Szükségem van...  Megkínálhatlak valamivel? Teával, 
vagy egy pohár borral? 
- Köszönöm, de nem. Még haza kell mennem. Programom van este. 
- Ó - túrt bele zavartan a hajába Celina. - Ne haragudj. 
Azért ülj le egy kicsit. Főztem teát. Legalább elfoglaltam magam valamivel, amíg rád vártam. 
Tea,  gondolta Eve, és  aprósütemény,  valamint háromszög alakúra vágott sajtdarabkák.  Mintha pletykás  lányok 
gyűltek volna össze egy teadélutánra. Neki viszont nincs ideje ilyesmire. 
- Azt mondtad, nincs semmi újság. 
- Nem volt újabb látomásom - ült le Celina, és teát töltött magának. - Szeánszokat is tartottam, de az  első kettő 
után lemondtam a többit. Egyszerűen képtelen voltam koncentrálni. 
- Ez egy nehéz szakma. 
- Megengedhetek magamnak néhány szabadnapot. A viszszatérő  vendégeim megértik, ami pedig az újakat  illeti...  vonta meg finoman a vállát. - Legalább övezni fog egy kis titokzatosság. De nem ezért hívtalak. 
- Hanem miért? 
- Máris mondom - hajtotta félre a  fejét Celina. - Nem 
szeretsz fecsegni, igaz? 
- Szerintem nem azért hívtál, mert fecsegni akarsz. 
- Igazad van.  Kezdjük azzal, hogy láttam a sajtótájékoztatódat.  Nem akartam,  de úgy éreztem, meg kell  néznem húzta maga alá a lábát. - És miközben néztem, elgondolkodtam. 
- Min gondolkodtál? 
- Többet is tudok segíteni. Többet kell segítenem. Van 
valami oka, hogy éppen nekem támadtak ezek a látomásaim. 
Nem tudom  pontosan, hogy mi, csak azt, hogy oka van kortyolt bele  a teájába, majd letette  a  csészét. - Meg akarom 
beszélni veled, hogy mit szólnál ahhoz, ha alávetném magam 
egy hipnózisnak. 
Eve felvonta a szemöldökét. Arra gondolt, hogy a  meglepő ötletek mindig a legváratlanabb helyzetben érkeznek. 
- Hogyan segíthetne egy hipnózis? 
- A  látomás egy részét  én zárom el saját magam  elől érintette meg Celina a fejét, majd a  szívét. - Talán ez valami 
túlélő mechanizmus része. Mindenesetre jobban tetszik ez a 
megfogalmazás, mint az, hogy gyáva vagyok. Valami odabent 
nem akarja, hogy tudjam, hogy lássam, hogy emlékezzek. 
-Valahogy úgy,  mint ahogy nem  tudsz másokról benyomásokat szerezni az engedélyük nélkül? 
- Nem igazán. Az tudatos, noha éppolyan alapvető, mint 
a légzés. Ez viszont tudattalan. Az emberi elme erős és hatékony eszköz.  Nem is tudjuk teljes egészében kihasználni. 
Szerintem  egyszerűen nem  merjük -  emelte  fel az  egyik 
aranysárga  süteményt, amit a tea mellé hozott, és beleharapott. - Képesek vagyunk blokkolni bizonyos emlékeket. Ezt 
a komoly traumán  átesett áldozatok is gyakran  megteszik. 
Képtelenek emlékezni bizonyos  részletekre, vagy egyszerűen 
csak nem akarnak, mert nem tudnak velük szembenézni. Biztosan láttál már hasonlót. 
Eve arra gondolt, hogy nemcsak látott, de ő maga is átélte. Hosszú éveken keresztül  elutasította mindazt,  ami  abban 
a dallasi szobában történt. 
- Igen. 
- Hipnózisban a gátakat teljesen vagy részben le lehet 
rombolni. Tudom, hogy többet  is tudok, és  szeretném látni, 
hogy mit. A megfelelő terapeuta segítségével... Szükségem 
van valakire, de olyan legyen, aki nem csupán a hipnotizáláshoz ért, hanem megfelelő gyakorlatot szerzett a médiumok 
kezelésében. Emellett képzett orvos is  legyen. Azt akarom, 
hogy dr. Mira hipnotizáljon. 
-Mira. 
- Miután megadtad a nevét, utánanéztem, hogy ki is ő 
valójában. Nagyon képzett az említett területeken. Ráadásul 
kriminológus is, így fel tudja tenni a megfelelő kérdéseket. Te 
is megbízol benne. 
- A legteljesebb mértékben. 
Celina intett a kezében tartott süteménnyel. 
- Én pedig benned bízom. Nem bízom rá magam akárkire, Dallas. Őszintén bevallom, hogy nagyon félek. Ám sokkal 
inkább félek attól, hogy nem  teszek semmit. Tudod, mi lehet 
még ennél is rosszabb? 
- Nem. 
- Halálra rémültem ettől a számomra idegen élménytől. 
Attól, hogy ráléptem egy útra, amire nem akartam - masszírozta meg finoman a jobb karját, mintha egy görcsöt akarna 
elsimítani. - Attól, hogy ezentúl úgy kell élnem, hogy folyton 
gyilkosságokat, erőszakot és áldozatokat látok. Szerettem  a 
régi  életem,  de el kell fogadnom, hogy többé már nem lesz 
ugyanolyan,  mint amilyen volt. 
- Ennek ellenére arra kérsz, hogy hívjam fel dr. Mirát? 
Celina bólintott. 
- Minél előbb, annál jobb. Ha sokáig várok, talán elveszítem  a bátorságomat. 
- Egy perc - kérte Eve, és előhúzta a linkjét. 
- Ó. Ertem - állt fel Celina, majd felemelte  a tálcát, és 
kiment a konyhába. 
Lassú, megfontolt mozdulatokkal  eltette a tiszta  csészét 
és a  csészealjat, a magáét pedig berakta a mosogatóba. 
Majd a tenyerébe temette az arcát, és ujjával megnyomogatta a  szemhéját, miközben csak remélni tudta,  hogy valóban  felkészült mindarra, ami következik. 
- Celina? 
- Igen - rándult össze Celina, majd leejtette a  kezét, és az 
ajtó  felé fordult. 
- Dr. Mira holnap kilencre vár. Azt mondta,  mielőtt beleegyezik a hipnózisba, szeretne megvizsgálni és elbeszélgetni 
veled. 
- Igen, az jó lesz -  roggyant meg Celina válla,  mintha 
nagy súly ereszkedne rá. Vagy éppen az imént szabadult volna meg tőle. - Nem lennél... Te is ott leszel? 
-Miközben hipnózisban leszel, igen,  ha egyáltalán sor 
kerül rá. De bármikor meggondolhatod magad. 
Celina megszorította a nyakában lógó kristályt, és megrázta a fejét. 
- Nem,  nem fogom meggondolni magam. Mielőtt felhívtalak, alaposan megfontoltam  mindent.  Nem változtatom 
meg a döntésem. Megtettük az első lépést, és ígérem, most 
már nem fordulok vissza. 
Eve berohant a házba, és bevágta maga mögött az ajtót. 
- Elkéstem - csattant fel, mielőtt Summerset szóra nyithatta 
volna a száját. - Viszont tény, hogy én nem mindig kések, 
maga viszont mindig mogorva. Kinek is van kettőnk közül 
nagyobb gondja? 
Mivel a kérdést már a lépcső tetején járva fejezte be,  nem 
érdekelte,  mit válaszol rá Summerset,  sőt az sem, válaszol-e 
rá egyáltalán. 
Amint elérte a hálószobát, rögtön kibújt a dzsekijéből. 
Majd lecsatolta a fegyverövét, és a díványra dobta. Egyik bakancsát lerángatva, fél lábon ugrált a zuhanyzó felé. Épp az 
ingét tépte, amikor meghallotta, hogy folyik a víz. 
A francba, Roarke mégis előtte ért haza. 
Gyorsan lehámozta magáról a ruháját, ami még rajta maradt. 
- Engedd ki a meleg vizet! 
- Már beállítottam, amikor meghallottam a cipőd kopogását. 
Eve tudta, milyen remekül szórakozna Roarke, ha sikítva 
ugrana ki a hideg víz alól, először a kezét dugta be a zuhany 
alá. 
- Micsoda bizalom - kapta el a kezét a férje, és berántotta maga mellé a zuhany alá. - Maradjunk itthon, és  szeretkezzünk a fürdőszobában. 
- Felejtsd el - lökte félre Eve a férjét a könyökével, és 
szappant nyomott a tenyerébe. - Most vacsorázni megyünk. 
Leülünk valaki másnak a házában, ostobaságokról beszélünk, 
és próbálunk nem rácsodálkozni arra, hogy McNab pontosan ott ütötte le Charlest. 
- Már  alig várom - öntött sampont a tenyerébe Roarke, 
és mosni kezdte Eve haját. 
- Mit művelsz? 
- Időt takarítok meg neked. Mit műveltél itt magaddal? 
Eve behúzta a nyakát. 
- Semmit. 
- Dehogynem. Már megint belevágtál a hajadba. 
- A szemembe lógott. 
- Itt hátul? - rántotta meg Roarke. - Bámulatos. A 
NYPSD már olyanokat alkalmaz, akiknek hátul is van  szemük? A CIA még nem érdeklődött utánad? 
- Én is meg tudom csinálni - húzódott el a férjétől Eve, 
és bőszen dörzsölni kezdte a  fejét. - Nehogy  eláruld Trinának! 
Roarke kegyetlenül elmosolyodott. 
- És mit kapok a hallgatásomért? 
- Akarsz például egy jobbegyenest? 
- Úgy látom, durvasággal akarsz levenni a lábamról - simított végig Eve állán. - Furcsa, de valamiért nem jön be. 
- Mellesleg Trina amúgy is megtudja - suttogta Eve, miközben a vízsugár alá nyomta a fejét. - Amikor legközelebb 
eljön, hogy rám tegye a kezét, azonnal tudni fogja, és gondoskodik róla, hogy megfizessek. Leönt valami ragaccsal, kioktat, és kékre festi a mellbimbómat, vagy valami ilyesmi. 
- Micsoda érdekes elképzelések születnek a fejedben. 
- Fogalmam sincs,  miért - ugrott ki Eve a zuhany  alól, 
be egyenesen a szárítócsőbe. - Nem tehetek róla. 
Peabody arra gondolt,  hogy nem is késtek sokat. Ráadásul 
két, nyilvánvalóan túlhajszolt, kialvatlan nyomozótól nem is 
lehet elvárni a halálos pontosságot. 
Mindemellett  rengeteg időt szánt arra,  hogy igazán jól 
nézzen  ki, és  mivel McNab egy elragadtatott Ó, bébi! felkiáltással jutalmazta a látványt, úgy vélte, nem dolgozott hiába. 
Maga McNab is elragadóan  festett. A haja csillogott, apró, csinos fenekén feszült a fekete nadrág - minek mind a két 
szárán végigfutott egy-egy fluoreszkáló csík, hogy mégse legyen túl konzervatív. 
Peabody tartotta a kezében a háziasszonynak szánt ajándékot, egy csokor tigrisliliomot, amelyet a földalatti megállója 
mellett vettek egy árustól. így léptek be a felvonóba. 
-Jól fogsz viselkedni, igaz? 
- Persze - játszott McNab az inge ezüstösen csillogó gallérjával, miközben arra gondolt, hogy talán mégis fel kellett 
volna kötnie egy nyakkendőt. - Miért ne viselkednék? 
Peabody csak a szemét forgatta. 
- Akkor és most. Akkor lefeküdtél Charlesszal, én pedig 
részeg voltam, és dühös. Most viszont  velem élsz,  és rám 
egyiket sem lehet elmondani. Mármint sem részeg nem vagyok, sem dühös. 
Peabody  bemondta  a felvonónak a megfelelő  emelet 
számát, majd megigazította a haját, miközben arra gondolt, 
hogy a változatosság kedvéért igazán  rakathatott volna bele 
néhány hullámot. 
- Rám sem. 
- Mármint nem voltál részeg és dühös? 
- Nem feküdtem le vele. Szerinted nem látszik túl nagynak a fenekem ebben a nadrágban? 
- Micsoda? 
- A fenekem  - nyújtogatta a nyakát Peabody, és igyekezett hátulról is szemügyre venni magát. - Ügy érzem, mintha 
ez a ruha kövérítene. 
- Mit  értesz azon,  hogy nem feküdtél  le vele? Azután, 
hogy megismerkedett Louise-zal? 
- Úgy értem, sohasem. Kellene ide egy tükör, hogy megnézzem benne, mennyire kövér a fenekem. 
- A feneked egyáltalán nem kövér.  Különben pedig nem 
kell szövegelned. Hónapokig találkozgattatok. 
Peabody megszagolta a kezében tartott csokrot. 
- Te mindenkivel lefeküdtél, akivel találkozgattál? 
- Ahogy mondod. Beszéljük csak ezt meg! 
- El fogunk késni - lépett ki Peabody a felvonóból. 
- Akkor elkésünk. Azt akarod mondani, hogy nem feküdtél le ezzel a bárcással? Soha? 
- Charlesszal csak barátok voltunk. Ennyi. 
McNab karon ragadta Peabodyt, és visszarántotta egy lépést. 
- Engem viszont meghagytál abban a hitben, hogy  lefeküdtetek. 
- Nem,  ezt  csak te  gondoltad - bökött  egyik  ujjával 
McNab mellkasára Peabody. - Ráadásul hülyét csináltál magadból, ami igazán nem volt nehéz. 
- Te... Charles... -  járkált McNab  fel  és alá az előtérben. - Miért? 
- Mert csak barátok voltunk, és mert veled feküdtem le, 
te ostoba. 
- De éppen azért vesztünk össze, mert... 
- Mert ahelyett,  hogy megkérdeztél volna, csak vádaskodtál, parancsolgattál, és rövid úton lejárattad magad. 
- És ezt csak most  mondod,  egy perccel azelőtt,  hogy 
belépnénk a lakása ajtaján? 
-Aha. 
- Ez nagyszerű, Peabody! 
- Aha - veregette meg McNab arcát Peabody. - Régóta 
várok már arra, hogy visszafizessem, amit  akkor tőled kaptam. Szörnyen viselkedtél, amikor idejöttél, nekiestél Charlesnak, habár be kell valljam, hogy nagyon tetszett. Éppen ezért 
viselkedtem olyan nagylelkűen, és bocsátottam meg, hogy lefeküdtél az ikrekkel. 
- Nem  feküdtem  le  velük -  ütögetet  meg McNab az 
egyik ujjával Peabody orrát. - Most megfogtalak! 
-Nem? 
- Akartam, és még lehetőségem is lett volna rá. De nem 
vágytam az ikrekre. 
- Pedig eldicsekedtél velük. 
- Hé, végtére is férfi vagyok! És minden férfi büszke a 
farkára. 
- Te magad vagy egy nagy farok - mosolyodott el könynyek között Peabody. - Most tudom csak igazán megbocsátani, hogy azt hitted rólam, mindkettőtökkel lefekszem egyszerre, mint valami szexmániás liba. 
- PeaCuki, te vagy az én szexmániás drágaságom. 
- Ó - ölelte át Peabody. A könnyei felszáradtak, és egy 
hatalmas, cuppanós csókot nyomott McNab arcára. 
Mögöttük kinyílt a felvonó ajtaja. 
- Istenem! Most ment el az étvágyam. 
- Dallas - nézett Eve-re álmodozó  tekintettel McNab 
válla fölött Peabody. - Imádjuk egymást. 
- Ha legközelebb rátok jön, inkább keressetek egy sötét, 
zárható szobát. McNab, a  kezed megsérti az erkölcsvédelmi 
törvényt. 
- Hoppá! - de mielőtt elengedte volna, McNab még egyszer megszorította Peabody fenekét. 
- Elkezdted már a metrótól begyűjtött diszkek vizsgálatát? 
- Eve - tette Roarke a felesége vállára a kezét, és finoman terelni kezdte az ajtó felé. - Legalább menjünk be, mielőtt elkezded játszani a nyomozót. Peabody, csodálatosan 
nézel ki. 
- Kösz. Nagyszerű esténk lesz. 
Charles Monroe, a nagyvárosi bárcás és a kékvérű Louise 
Dimatto, a szegények istápolója, együtt nyitottak ajtót. Evének el kellett ismernie,  hogy jól néznek ki  együtt.  Charles, 
mint  a videofilmek szemrevaló  királya, oldalán a  ragyogó 
szépségű Louise-zal. 
Persze ez nem jelentette azt, hogy ne őket tartsa a legfurcsább párnak, amit életében látott, ennek  ellenére jól néztek 
ki együtt. 
- Mindenki egyszerre - nevetett  fel Louise, miközben 
Eve keze után nyúlt, mivel ő állt hozzá  a legközelebb.  Gyertek be. Jó látni benneteket olyankor is, amikor nem dolgoztok - puszilta meg Eve arcát, maid nagy hűhóval átvette 
Peabodytól a feléje nyújtott virágot. 
- Cuki hadnagy - puszilta szájon Eve-et Charles, majd 
McNabra kacsintott, és Peabodyt hasonlóképpen üdvözölte. 
Eve úgy vélte, roppant különös este elé néznek. 
Mindenki örömmel fogadta a bort, amit Roarke hozott, 
és azon nyomban ki is nyitották az üveget. Eve tíz perc elteltével rádöbbent, hogy a beszélgetés egyáltalán nem mesterkélt. Mindenki nagyon jól érezte magát. Ebből érezte, hogy 
neki is el kellene felejtenie néhány órára a nyomozást, hogy 
szórakozzon és kikapcsolódjon. 
Louise boldogan ült Charles foteljének a karfáján, alkalmi 
sötét rózsaszín pulóverében és fekete nadrágjában. A lábán 
nem viselt semmit, éppen ezért jól látszott, hogy rózsaszínre 
festette a körmét. Ráadásul, Eve legnagyobb meglepetésére, 
egyik lábujjára egy apró aranygyűrűt is húzott. 
Charles időnként  megsimogatta a karját, a térdét,  és látszott rajta, hogy akkor is odafigyel rá, amikor éppen máshoz 
beszél. 
Nem gondol azokra a nőkre, akik  fizetnek  Charlesnak, 
hogy ugyanígy simogassa őket? Az ötpercenként váltott érzelgős pillantásból Eve úgy vélte, egyáltalán nem. 
McNab és Peabody szorosan összebújtak a kényelmes 
bőrkanapén, miközben fesztelenül nevetgéltek és beszélgettek.  Úgy festettek, akár egy nagy és boldog család. 
Mint gyakorlott megfigyelő, megállapította, hogy a társaságból egyedül csak ő feszült. 
Ebben a pillanatban Roarke a füléhez hajolt, és belesúgta: 
- Lazíts. 
- Azon vagyok -  súgta vissza Eve. 
-Louise  fél napon  keresztül fontoskodott - jegyezte 
meg Charles. 
- Valóban - dobta hátra a haját Louise. - Ez az első alkalom, hogy közösen fogadjuk a barátainkat. Ráadásul szeretek fontoskodni. 
A  fontoskodás, foglalta össze magában Eve, abból állt, 
hogy apró vázákban kicsiny,  de gondosan összeválogatott 
csokrokat helyezett el a lakás fontosnak ítélt pontjain, néhány 
különböző alakú és nagyságú gyertya társaságában, amelyek 
lágy aranyfénnyel vonták be a helyiséget. 
Talán a háttérzenét is ő választotta ki. A megvilágításhoz 
tökéletesen illő, halk, szomorkás hangok áradtak a hangszórókból. Louise a terített asztalt is gyertyákkal és  virágokkal 
díszítette fel. Az üveg és a porcelán ragyogott. 
Ehhez társult még a  bor, meg a vacsora előtt étvágygerjesztőnek felszolgált  szendvicsfalatkák,  és  az ember máris 
kellemes, meghitt hangulatban érezte magát. 
Honnan  tudja az ember, hogy kiből lesz  barát, és kiből 
nem?, tűnődött Eve. Talán  folyton keresnek valakit, miközben remélik a legjobbakat? 
- Megérte - jegyezte meg Peabody.  - Minden fantasztikusan néz ki. 
- Olyan boldog vagyok, hogy mindnyájan itt lehetünk mosolygott körbe Louise. - Nem voltam benne biztos, hogy 
sikerül így megszervezni. Ezt különösen rád  értem, Dallas. 
A médián keresztül követem az ügyet, amiben  nyomozol. 
- Az emberek folyton azt mondják nekem, hogy a munka mellett magánéletre is  szükségem van - vont vállat Eve. Ugy vélem, ha egy kis időre sikerül megszabadulnom a gondoktól, utána újult erővel dolgozhatok tovább. 
- Egészséges hozzáállás - helyeselt Louise. 
- Aha, pontosan rám vall - hajolt előre Eve, és elvett egy 
szendvicset az egyik tálcáról. - Az állásom mindig  egészséges. 
- Különösen akkor, amikor Louise épp fenéken rugdos tömött a szájába vigyorogva McNab egy rákfalatkát. 
- Ha olyan vézna lenne, mint a tiéd, haver, nem nagyon 
érezném. 
-Jártál már Skóciában? - fordult McNab felé Louise. 
- Nem igazán. Itt születtem, de gyerekkoromban voltam 
néhányszor odaát. A szüleim mintegy öt évvel  ezelőtt úgy 
döntöttek, hazatelepülnek. Edinburgh mellett vettek egy házat. Már gondoltam rá, hogy ha Peabodyval lesz  egy kis szabad időnk, meglátogatjuk őket. 
- Elutazunk Skóciába? - meresztette Peabody a szemét. 
- Komolyan? 
- Biztosan ők is  szeretnék megismerni a barátnőmet. 
Peabody elpirult. 
- Mindig is szerettem volna megnézni Európát. Tudod, a 
tájat. Csak sétálni a vidéken, és bámulni a romokat. 
A beszélgetés az utazás felé fordult. 
- Dallas - hívta félre Eve-et Louise. - Segítenél nekem a 
konyhában? 
- A konyhában? Én? 
- Csak egy perc  az egész. 
- Ó. Oké - követte Eve Louise-t. - De ugye  nem fogunk 
főzni, vagy ilyesmi? 
- Ilyen szerénynek látszom? A vacsorát a sarki étteremből hozattam. Csak ki kell szedni a dobozból, és  tálalni, azzal 
meg egy perc alatt elkészülök - kortyolt bele Louise a borába, és a pohara fölött alaposan megnézte Eve-et. - Vigyázol 
te eléggé magadra? 
- Micsoda? Miért? 
- Mert nagyon kimerültnek látszol. 
- A francba. Pedig jó öt percet töltöttem azzal, hogy festéket kenjek az arcomra. Ezek szerint nem volt  semmi értelme. 
- A szemeden látszik a fáradtság. Orvos vagyok, tudom, 
mit kell figyelni. Megértettem volna,  ha azt mondod,  hogy 
ma este pihenni akarsz. 
- Nekem is eszembe jutott, de nem tehetek ennél többet. 
Talán valóban szünetet kellene tartanom. Csak meg kellene 
tanulnom, hogyan. 
-Jóödet. 
-Jól... Jól megvagytok Charlesszal? 
- Remekül. Nagyon boldoggá tesz. Ilyen hosszú időn keresztül ez még senkinek sem sikerült. 
- Látszik is rajtad. Mindkettőtökön látszik. 
- Ugye, milyen vicces, hogy az ember éppen akkor bukkan rá valakire, amikor nem is keresi? 
- Nem tudom. Én sohasem kerestem senkit. 
- Ez fájt - dőlt neki Louise nevetve a konyhapultnak. Sohasem kerestél magadnak senkit, a  végén mégis Roarke 
mellett kötöttél ki. 
- Egyszerűen csak az utamba akadt. Nem tudtam kikerülni, ezért úgy gondoltam, a legjobb lesz,  ha megtartom különös, gondolta Eve. Egyáltalán nem érezte fecsegésnek, 
ahogy Louise-zal beszélgetett. Egyszerűen csak...  beszélt. 
- Arra  gondoltunk, hogy a jövő hónapban  elmegyünk 
szabadságra.  Talán elutazunk Maine-be vagy Vermontba. 
Hulló leveleket nézünk, és megszállunk valami régimódi szállodában. 
- Fákat akartok bámulni? 
Louise  nevetve  félretolta Eve-et, és elkezdte kiszedni a 
salátát. 
- Ezt szokták csinálni az emberek, Dallas. 
-Aha - kortyolt bele Eve a  borába. - Ez sok mindent 
megmagyaráz. 
Kurvák. Szajhák. 
Dühöngve rohant körbe a lakásban. A  7-ös Csatorna folyton az Eve Dallasszal készített riportot,  valamint a rendőrségi sajtótájékoztatót ismételte. 
Nőket küldtek az üldözésére. Nők beszélnek róla, ők ítélik el. Miért hiszik, hogy mindezt tűrni fogja? 
Elnézte őket, ahogy úgy tettek, mintha nagyon jók, nagyon  tiszták  és  nagyon igazságosak lennének. De ő  sokkal 
jobban tudta. Látta és tudta. Mélyen legbelül értéktelenek és 
romlottak. Gyengék és hitványak. 
Ő erősebb náluk. Bárki láthatja. Bárki. 
Meg is tette. Az egyik tükörfal felé fordult, és megcsodálta a saját testét.  Ez az igazi forma és erő.  Sokat dolgozott, 
mire elérte a tökéletességet. Férfi volt. 
- Látjátok? Látjátok, ki vagyok én? 
Megfordult, és kitárta  a karját. Tucatnyi üvegben lebegő 
szempár bámult vissza rá. 
Most már láthatják. Láthatják  őt.  Nem maradt más választásuk, őt kell nézniük. Örökké. 
Most mit gondolsz, anya? Ki is a főnök? 
Most már minden  egyes figyelő szempár az övé. De az 
anyja még mindig leste odakintről, a nadrágszíját suhogtatva. 
Készen arra, hogy bezárja  a sötétbe, ahol nem lát semmit. 
Majd ő elintézi. Igen,  elintézi.  Megjavítja a  vörös kiskocsiját. Megmutatja, ki a főnök. Mindenkinek megmutatja. 
Megfizetnek mindenért. Ennek az anyának a fia megfizettet velük mindent, gondolta, miközben a képernyőre bámult. Majd ő megmutatja, mire képes. 
Ezek hárman. Közelebb lépett a képernyőhöz, és fogcsikorgatva meredt Eve-re, Peabodyra  és Nadine-ra. Meg kell 
büntetni őket. Néha az embernek el kell térnie a tervtől, enynyi az egész.  így hát meg lesznek büntetve. Téged is  megbüntettek, amikor rosszul viselkedtél. Akkor is, amikor jól. 
A legnagyobb  szajhát hagyja utoljára. Ez minden, amit 
tehet. Ezzel bőszen rámosolygott Eve-re. 
Mindig bölcs döntés utoljára hagyni a legjobb falatot. 
ízletes vacsora és jó társaság. Eve-nek közel két órán keresztül eszébe sem jutott az a  szó, hogy gyilkosság. Élvezte a társaságot,  különösen Roarke történeteit.  A  férje ügyesen kiegyensúlyozta  Charles kifinomult,   urbánus  modorát,  és 
McNab utcai fifikáját,  miközben flörtölt a nőkkel anélkül, 
hogy tolakodó lett volna, és szinte észrevehetedenül hízelgett 
nekik. 
Mindezt különösebb megerőltetés nélkül. Vagy legalábbis 
nem látszott rajta, hogy megerőltetné magát. De vajon nem 
neki is valami más járt közben a fejében? Hatalmas, komplex 
tervek,  melyek átszőtték életének és munkájának nagy részét. 
Talán az egész napját azzal töltötte, hogy Isten tudja, mit vett 
és adott el, valamint olyan projekteket irányított és felügyelt, 
amelyeket ő el sem tudna képzelni. Tárgyalt, döntéseket hozott, és megfontoltan rakosgatta  a figurákat  roppant  birodalma sakktábláján. 
Most pedig itt ül  egy kávé mellett, és mesél egy kocsmai 
verekedésről,  amelynek hallatán  McNab  harsogva nevet, 
vagy művészetről beszélget Charlesszal. 
Amikor hazafelé tartottak, Roarke megfogta a kezét. 
- Ez nagyon szép este volt. 
- Még én sem éreztem feszélyezve magam. 
- Tőled ez hatalmas dicséret. 
Eve elnevette magát, és kinyújtotta a lábát. Valamikor az 
este folyamán megfogadta Roarke tanácsát, lazított, és miután megtette, valóban nagyon jól érezte magát. 
- Komolyan gondoltam. 
- Tudom, kedves  Eve. 
- Sokszínű ember vagy, Roarke. 
- Semmire sem vittem volna, hanem lennék az. 
- Nem értem, miért vonzóm az okostojásokat. 
- Zsák a foltját. 
- Mellesleg - folytatta Eve rövid hallgatás után - felért 
egy tanulmánnyal, ahogy figyeltem a szövegedet. 
- Én  nem szövegeltem.  Szövegelni üzletkötés  közben 
szoktam. Most beszélgettem a barátaimmal. 
- Ha - hajtotta hátra Eve a fejét.  Fáradtságot érzett, de 
rádöbbent, hogy nem nyomasztja a kimerültség.  - Rengeteg 
mindenről beszélgettél. Ráadásul egyik téma sem volt unalmas vagy bosszantó. 
- Istenem - csókolta meg Roarke a felesége kezét, miközben áthajtottak a házuk kapuján. - Mennyire imádlak. 
- Én is téged. 
- Öröm volt két olyan pár társaságában tölteni az estét, 
akik ilyen szemmel láthatóan oda vannak egymásért. 
- Nehéz lett volna nem észrevenni az érzelgős pillantásokat és a simogatásokat. A levegőben vibrált a szex. Gondoltál már arra, milyen lenne, ha megcserélnéd őket? 
- Vibráló tekintetek és érzelgős szex? Eddig még eszembe sem jutott. 
Eve kuncogva szállt ki a kocsiból. 
-Nem erre gondoltam. Hanem az emberekre. Próbáld 
elképzelni Peabodyt Charlesszal, McNabot pedig Louise-zal. 
Őrült ödet. 
- Mondjuk Peabodyt is összerakhatnád Louise-zal. 
- Te beteg vagy. 
- Csak eljátszottam a gondolattal - fogta kézen Roarke a 
feleségét, így sétáltak fel az emeletre, be  a hálószobába.  Úgy látom, visszanyerted az erődet és a jókedvedet, hadnagy. 
- Történetesen tényleg nagyon jól érzem magam - csukta be az ajtót a lábával Eve. - Feldobott az, hogy csak ültünk, 
és beszélgettünk. Mit szólnál egy kis érzelgős szexhez? 
- Már azt hittem, sohasem kérdezed meg. 
Eve átölelte a férjét, és  az ölébe ugrott, majd összevonta 
a szemöldökét. 
- Milyen messzire tudsz elvinni? 
- így elsőre azt mondanám, hogy az ágyig. 
- Nem, úgy értem, így - eresztette el magát Eve. A karjai 
a teste mellett lebegtek. 
Erezte, hogy Roarke próbálja  áthelyezni a súlypontját, és 
megtántorodik. 
- így már nehezebb, mi? 
-Még  mindig úgy gondolom,  hogy kitartok az  ágyig, 
ahol reményeim szerint azt tervezed, hogy újjáéledsz. 
-Jó erőben vagy, de lefogadom, még neked is nehezedre 
esne így vinni engem húsz- vagy harmincyardnyi távolságra. 
-Mivel még nem fojtottalak meg,  erre  nincs semmi 
szükség. 
Amikor Roarke felhágott az ágyhoz vezető lépcsőn, Eve 
összeszedte magát. 
- Ne haragudj. Ma éjjel nincs helye gyilkosságnak a hálószobában - ölelte továbbra is szorosan a férje nyakát, miközben Roarke az ágyra fektette. - Simogass meg. 
- Ez a következő pont a napirendemben. 
- Nem - nevetett fel ismét Eve, majd átfordult, és fölébe 
kerekedett  a férjének. - Úgy, amikor beszélgetés közben  simogattál. Nem szándékosan, hanem úgy, hogy közben nem 
is  gondoltál rá.  Tetszett - hajolt előre,  és megcsókolta 
Roarke-ot,  és ujjaik összekulcsolódtak.  - Tetszik. 
-Jó mulatást - ösztökélte Roarke. 
- Talán gyorsan végeznünk kellene, hátha az  este összeszedett energiám  nem tart sokáig  - harapott bele finoman a 
férje arcába Eve. 
Majd, miközben még mindig fogták egymás kezét, lassan 
lefelé kezdte csúsztatni a száját a  nyakán. Utána hátrahajolt, 
akár egy macska, és kigombolta Roarke ingét. 
- Aha -  simított végig kezével a  férje  mellkasán. - Jó 
formában vagy - és a kezét hamarosan az ajkai követték. 
A tenyerével, a szájával  érezte,  hogy Roarke szívverése 
felgyorsul.  A férje akarta őt. Nem csodálatos, hogy mindig 
akarta őt? 
Összerándult  a hasizma, amikor megízlelte, és csaknem 
felugrott, amikor megnyalta a derekát. Majd  lehúzta a cipzárt 
a sliccén. 
Utána kinyújtózkodott, és  hagyta, hogy a  férje  figyelje, 
miközben leveszi az ingét, majd a mellére simította Roarke 
tenyerét. 
A feje halk nyögés kíséretében csuklott hátra. Roarke keze gyakorlottan, határozottan simított végig rajta. 
- Engedj. Engedj... - emelkedett fel Roarke, és szenvedélyesen megcsókolta a feleségét. 
Hatalmas, sürgető vágy uralkodott el rajtuk. Egymásnak 
feszült izzadt testük, miközben szájuk és kezük mohón kereste a másikat. 
Eve remegett, amikor Roarke-ra ült. Egymás szemébe 
néztek,  az ujjaik ismét összekapcsolódtak. Eve magába fogadta a férjét, aki mélyen belehatolt. Majd felkiáltott. 
Levegő  után  kapkodva hajtotta Roarke homlokára a 
homlokát. 
- Egy percet - nyögte. - Ez túl sok. Várj egy percet. 
- Nem túl sok - perzselte az ajkát Roarke szája. - Sohasem lehet túl sok. 
Nem  is lehetett. Eve felemelkedett, és meglovagolta a 
gyönyör hullámait. 
Tizenötödik fejezet 
Miközben Eve álomtalanul alva bújt Roarke mellé, Annalisa 
Sommers éppen elbúcsúzott néhány barátjától. 
Az összejövetel, ahová havonta egyszer, színház után járt, 
kicsit elhúzódott, mivel mindenki rengeteg hírrel érkezett, 
amit meg akart osztani a többiekkel. Valójában Annalisának 
ez a klub jelentette az egyeden lehetőséget, hogy együtt legyen a barátnőivel, együtt vacsorázzanak, és felhajtsanak néhány italt, miközben a munkájukról és a férfiakról beszélgetnek. Főleg férfiakról. 
Ráadásul elmehetett színházba, és megnézhetett  egy darabot. 
Azóta szeretett színházba járni, hogy egyszer szerepet 
kapott egy hálaadás napi darabban. Mivel játszani nem tudott 
- habár az anyját sikerült könnyekre fakasztania -, és a berendezéshez, valamint a rendezéshez  sem volt tehetsége, a 
hobbijából  kovácsolt  karriert, és a darabokról írt. Inkább a 
véleményét közölte, mintsem ismertetőket a Broadwayn játszott színművekről. 
Nem fizették túl, de járt neki ingyenjegy, és rendszeresen 
bemehetett a kulisszák mögé, ahol kiélvezhette a színházban 
folyó élet nyüzsgését. 
Ráadásul kellemes érzéssel töltötte el, hogy hamarosan 
felemelik a fizetését. A Sínhái Éleibe. írt cikkei egyre népszerűbbek lettek. A hétköznapi emberek tudni akarták, mit 
gondol a darabokról egy hétköznapi társuk. A kritikusok pedig nem hétköznapi emberek voltak. Hanem kritikusok. 
Tíz, munkával töltött  hónapot követően kezdték felismerni az utcán, ő pedig élvezte, hogy egyesek megállítják, és 
elbeszélgetnek vele. Még az sem érdekelte, hogy egyetértenek, vagy vitába szállnak a véleményével. 
Élvezte az életet. 
Minden  remekül ment.  A  munkában,  és  Lucasszal is. 
New York lett a játszótere, és nem volt olyan pontja a Földnek, ahol szívesebben élt volna. Amikor majd összeházasodnak Lucasszal - és a barátai határozottan egyetértettek abban, hogy előbb-utóbb össze fognak -, keres  egy észbontó 
lakást a West Side-on, ahol vidám bulikat rendezhet, és olyan 
boldognak érezheti magát, ami szinte már képtelenség. 
A pokolba, hiszen már most is nevetségesen boldog. 
Hátradobta a haját, és tétovázva megtorpant a Greenpeace Park északnyugati sarkánál. Mindig átvágott a parkon, 
úgy ismerte az utat, mintha csak a saját konyhájában, vagy a 
nappalijában járna. 
Egy rövid séta. 
De a héten két nőt is megöltek a város parkjaiban, tehát 
ez a hajnali séta nem biztos, hogy jó ötlet. 
Nevetséges. A Greenpeace tulajdonképpen a hátsó udvara.  Öt perc alatt keresztülér rajta, és biztonságban hazaér, 
bemászik apró ágyába, és alszik egy nagyot. 
Az Isten szerelmére,  hiszen született New  York-i, emlékeztette magát, miközben belépett a lombok alá. Tud magára 
vigyázni. Még önvédelmet is tanult. A zsebében pedig ott lapul egy  gázspray, közvetlenül a kis, elemes  riasztósziréna 
mellett. 
Szerette ezt a parkot, legyen bár éjjel, vagy nappal. Szerette a fákat, a közöttük megbúvó, kicsinyke játszótereket, valamint a zöldség- és virágágyásokat. Annalisa számára ez jelképezte a város  sokszínűségét.  Beton és uborka, alig egylábnyira egymástól. 
Miközben gyors léptekkel az otthona felé tartott az ösvényen, elnevette magát. 
Macskanyávogást hallott, majd az állatot is megpillantotta.  Az elkóborolt kedvencek nem számítottak szokatlan látványnak még a park buja vadonjában sem. Ez még csak kiscica volt, egy apró, az ösvényen összegömbölyödve nyüszítő 
szőrgolyó. 
- Szegénykém. Hol van az anyukád, szegénykém? 
Annalisa leguggolt, és ölbe vette a kiscicát. Csak akkor 
ismerte fel, hogy droid, amikor már a kezében tartotta. Hátborzongató, gondolta. 
Árnyék vetült rá. Miközben igyekezett felállni, a zsebébe 
süllyesztette a kezét. 
De a fejére mért ütéstől elterült a földön. 
Míg valósággal záporoztak rá az ütések, a droid folytatta 
a keserves nyávogást. 
Reggel hét óra húsz perckor Eve ott állt Annalisa Sommers 
holtteste mellett. A park üdén illatozott. Zöld, gondolta Eve. 
Az élet színe. 
Hallotta a reggeli utcazajt, de itt, ebben a kis szelet vidéki 
tájban szépen, egymás mellett sorakoztak az ágyások.  Habár 
azt már nem  tudta volna megmondani,  mi nő bennük. Az 
egyik növénynek széles levelei voltak, a másiknak lédús bogyói, és olyan  is akadt, amelyik szélesen elterpeszkedett a földön. 
Az emberek biztosan  trágyát, vagy a  fene tudja, mit kevertek a város mocskához, hogy természetessé varázsolják. 
Nos, ha már itt tartunk, a trágyánál semmi sem lehet 
természetesebb. 
Kivéve a vért és a halált. 
Az ösvény végénél, a  különös, régimódi, függőleges háromszögek mögött, amelyekre felkúszott a szőlő, egy férfi és 
egy nő szobra állt. Mindketten kalapot viseltek. A férfi egy 
kapát vagy gereblyét tartott a kezében, a nő pedig egy kosarat, benne a munkájuk gyümölcsével. Aratás. 
Tudta, hogy ez a szobor neve, de mindenki csak úgy hívta, hogy a mamafarmer és a papafarmer szobra. Vagy csak 
egyszerűen Mama és Papa. 
Annaüsa a lábuk előtt hevert. Meztelenül, összekulcsolt 
kézzel, mintha csak hozzájuk imádkozna. Összetört arcát vér 
borította, a testén egymást érték a zúzódások és a horzsolások. 
- Ócska dolog így kezdeni a napot - jegyezte meg Peabody. 
- Aha. De neki sokkal ócskább - tette fel Eve a mikroszemüvegét, és elővette a műszereit. - Tudd meg az áldozat 
nevét - ő pedig elkezdte rögzítőre mondani, amit látott. - Az 
áldozat egy fehér bőrű nő. Az arcán, a törzsén és a végtagjain 
jól láthatóak az erőszakos sérülések. A kulcscsontja eltörött. 
Nincsenek védekezésre utaló sebek. A gyilkos  fegyver minden  bizonnyal a torkára  tekert, vörös  zsinór. Megfojtották. 
Szemmel láthatóan megerőszakolták. Sebeket és horzsolásokat látni a combján és a nemi szerve környékén. 
-A lány  neve Annaüsa  Sommers.  Harminckét éves. 
A nyugati Harmincegyedik utcában lakott. 
- Az áldozat azonosítása megtörtént. A szemét kivágták, 
éppen úgy, mint korábban Maplewoodnál és Napiernél. 
A támadás módja, a halál, a csonkítás  és a helyszín is ugyanaz, mint a korábbi gyilkosságoknál. 
-A gyilkos  nem nagyon  tér el a bevett  szokásaitól mondta Peabody. 
- Nem nagyon. Miért is tenné, ha így is sikeres? Találtam 
néhány szőrszálat a jobb kezére száradt vér alatt - emelte ki 
Eve egy csipesszel, műanyag zacskóba csúsztatta a bizonyítékot, majd leült a sarkára. 
- Mit művelt errefelé, Dallas? Hazafelé sétált az  éjszaka 
kellős közepén. Pedig minden adó egyfolytában csak a sajtótájékoztatódat ismétli. Tudnia kellett, hogy a gyilkos  a parkokban áll lesben. 
- Az emberek mindig azt hiszik, hogy velük ez nem történhet meg. Mindig csak valaki mással. Velük soha - vizsgálta 
tovább a testet. - A közelben  élt. Ebben is  megegyezik a 
többi áldozattal. Fogadni merek, hogy mindig  erre járt haza. 
Átvágott a parkon ahelyett, hogy megkerülte volna. A szőrszál viszont nem stimmel - mormolta. 
- Errefelé rövidebb, habár a park némileg sötétebb, mint 
a többi. De mégiscsak közterület. 
-Aha. 
- A gyilkos nem igazán szeret eltérni a bevett szokásaitól. 
- Szemmel láthatóan nem. 
Eve rögzítette  a holttest helyzetét, majd felemelte a fejét. 
- A tarkójára mért ütéssel teatette le. Keményen odacsapott. Talán a háta mögé lopakodott. Föld tapadt a lány térdére.  Talán négykézlábra zuhant - fogta meg az áldozat egyik 
kezét, és megmutatta a tenyere élén a horzsolásokat.  - Ezt 
követően alaposan megverte és megrugdosta. Minden egyes 
alkalommal egyre erőszakosabban és erőszakosabban támad. 
Sokkal súlyosabbak a halál beállta előtt bekövetkezett sérülések. Amikor végzett  az ütlegeléssel, megerőszakolta,  és ide 
vonszolta, hogy itt fejezze be a művét. 
- Róla még nem hallottunk Celinától. 
- Neked is feltűnt? - állt fel Eve. - Pár perc múlva felhívjuk. Gyere, keressük meg a gyilkosság valódi helyszínét. 
Ezúttal nem kellett messzire  menniük,  csak az ösvény 
mellett álló zöldségeságyás másik oldalára. A füvön vércseppek csillantak. 
Ezúttal  sokkal könnyebb dolgod volt, gondolta  Eve. 
Csupán nagyjából  nyolclábnyival kellett odébb vinned a testet. 
-Hadnagy? -  emelt  fel az egyik  takarító  egy műanyag 
zsákot. - Ezt arra találtam, a hármas pontnál. Szabványos 
önvédelmi  spray.  Valószínűleg a lányé  volt,  de  nem  sok 
hasznát vette. 
- Majd megnézzük rajta az ujjlenyomatokat. 
- Néhány szőrt is találtam az ösvényen, az egyes pontnál. 
Szürke, tehát nem tartozhat hozzá. Szemre nem is emberi. 
- Kösz. 
- Talán megint egy mókus - jegyezte  meg Peabody. 
- Talán. Mivel foglalkozott az áldozat, Peabody? 
- Újságíró volt. A Sínhái Élet című magazinnál. 
Eve bólintott. 
- Hazafelé igyekezett. Sétált. Hajnali egy óra már késő a 
színházhoz. Talán megivott utána egy italt, esetleg meg is vacsorázott. Vagy randevúzott. A parkon keresztül akarta lerövidíteni az utat. Már nem járt messze a lakásától. Nála volt az 
önvédelmi spray, ezért nem aggódott. Néhány gyors lépés, és 
kiért volna megint az utcára, csaknem a lakása  ajtaja  elé. 
A gyilkos már várt rá. Tudta, hogy erre fog jönni, és hátulról 
megtámadta - meredt a finoman  megtört fűszálakra. A helyet a takarítók már megjelölték. - Amikor végzett vele, átvitte Mama és Papa szobra elé, hogy ott fejezze be a munkáját 
- csóválta meg a fejét. - Tudj  meg róla mindent. A legközelebbi hozzátartozói nevét és címét, és azt is, volt-e vőlegénye 
vagy élettársa. Én megpróbálom  felhívni Celinát,  még mielőtt körülnéznénk az áldozat lakásában - lépett távolabb a 
helyszíntől, és türelmetlenül előhúzta zsebéből a linkjét. 
A  szerkezet már éppen  üzenetrögzítőre váltott volna, 
amikor Celina fogadta a hívást. 
- Rögzítő kikapcs - túrt bele Celina a hajába. - Elnézést, 
éppen aludtam. Alig hallottam a hívást. Dallas? A francba, a 
francba! Elkéstem? 
- Még van időd. Jól aludtál, Celina? 
-Jól.  Habár alaposan benyugtatóztam magam - nézett 
kissé bizonytalan tekintettel maga elé Celina. - A fejem még 
mindig kótyagos. Nem várhatnál addig, amíg iszok  egy kávét? 
- Volt másik? 
- Másik micsoda? - majd Eve látta, hogy Celina  hirtelen 
rádöbben a kérdés értelmére. - Istenem. Nem. 
- Szeretnék beszélni veled. Találkozzunk Mira rendelőjében. 
- Ott... Megyek, amilyen gyorsan csak tudok. 
-Elég, ha  csak  kilencre érkezel meg, mint ahogy azt 
megbeszéltük. Én sem érek oda hamarabb. 
- Ott találkozunk. Sajnálom, Dallas. Sajnálom. 
- Én is. 
- Az áldozat anyja és a testvére a városban laknak - árulta el Peabody. - Az apja Chicagóba költözött, és újranősült. 
Nincs házastársa. Sohasem volt férjnél. Nincsenek gyerekei. 
- Gyere, előbb megnézzük a lakását, utána elmegyünk az 
anyjához. 
Aprócska, drámaian felfordított  lakás, gondolta Eve.  Az 
egyedülálló nők gyakran élnek így. A  falakat  színlapok  és 
színházi plakátok díszítették. A link memóriájának a visszajátszásakor betekintést  kaptak Annalisa elmúlt huszonnégy 
órájának az eseményeibe. 
- Szeretett fecsegni - jegyezte meg Eve. - Beszélt az anyjával, a testvérével, a munkatársaival,  és egy Lucas nevű pasassal, aki nyilvánvalóan a  szerelme.  Annyit azért megtudtunk, hogy tegnap este a Trinityben nézett meg egy előadást, 
utána elment vacsorázni a barátaival. Nézzük meg, kik voltak 
ott, és közben tudjunk meg minél többet erről a Lucasról. 
- Végigkérdezem a szomszédokat. 
Amikor Peabody kiment, Eve tovább nézelődött a lakásban. Megállapította, hogy Annalisa egyedül élt, de időről időre fogadott férfiakat - vagy csak egy férfit. A fiókokban randevúra való  alsóneműket,  és néhány megszokott szexuális 
segédeszközt is  talált, valamint néhány fényképet és  holót, 
amelyek mindig  ugyanannak a férfinak a társaságában mutatták az áldozatot. 
Kávébarna bőr, sötét haj, és csinos kecskeszakáll,  széles 
mosoly. Csinos fiú, gondolta Eve, és bármibe fogadott volna, 
hogy a képek Lucast ábrázolják. 
Egyet elvett  közülük, és a bizonyítékok közé rakta. Ha 
nem sikerül megtudniuk a vezetéknevét, majd átfuttatja a fotót a számítógépes rendszeren. 
D. Robb 
Annalisa társaságkedvelő nő volt, aki szeretett színházba 
járni, tűnődött Eve. Jó viszonyt ápolt az anyjával és a testvérével, sok barát vette körül, és a linkbeszélgetéseiből arra lehet következtetni, hogy ezen a bizonyos Lucason kívül nem 
volt más férfi az életében. 
Azért kellett meghalnia, mert a rövidebb úton, a parkon 
át akart hazamenni, háromsaroknyi séta helyett. 
Nem, javította ki magát Eve. Azért kellett meghalnia, 
mert valaki kiválasztotta, követte,  és megölte. Ha most nem 
megy a parkba, a gyilkos máskor,  máshogy csapott volna 
le rá. 
Célpont volt. Küldetés teljesítve. 
- Lucas Grandé - tért vissza Peabody. - Zenész és dalszövegíró. Az egyik szomszéd szerint több mint hat hónapja 
jártak együtt. Tegnap  este még látta is a lányt, ahogy hét körül elmegy itthonról.  Csak odaintettek  egymásnak, de úgy 
emlékszik, farmert, kék pulóvert és rövid, fekete dzsekit viselt. 
- Szerezd meg ennek a Grande-nak a címét. Ha majd beszéltünk az áldozat anyjával, hozzá is beugrunk. 
Eve  nem tudta eldönteni,  melyik  a rosszabb: elmondani egy 
anyának, hogy a lánya meghalt, és nézni, ahogy összeomlik, 
vagy elmondani egy férfinak, hogy a kedvese nincs többé, és 
nézni, ahogy darabokra hullik. 
Lucast ők ébresztették fel.  Álmosan, bedagadt szemmel, 
és kissé bosszankodva jött ajtót nyitni. 
- Nézze, lehalkítottam a zenét. Tíz után már nem hallgatom hangosan. Az emeleten nem panaszkodik senki. Fogalmam sincs,  mi baja fölöttem annak a fickónak. Ha annyira 
érzékeny, szereltessen hangszigetelést a lakására. 
- Nem azért vagyunk itt, mert bepanaszolták magát, Mr. 
Grandé. Szeretnénk, ha velünk jönne. 
- A francba - hátrált egy lépést Lucas, és türelmetlenül 
intett Eve-éknek,  hogy lépjenek  beljebb. - Semmi közöm 
ahhoz,  ha  Birdöt  megint megfogták egy  adag Zonerrel. 
Együtt szoktunk zenélni, de ez minden. 
- Annalisa Sommers miatt kerestük meg. 
-Annalisa miatt? - remegett meg Lucas szája  széle. Valami  ostobaságot művelt az éjjel a barátnőivel?  Le kell 
tennem érte az óvadékot, vagy mi? 
- Nagyon sajnálom, Mr. Grandé, de Ms. Sommerst az éjjel meggyilkolták. 
Lucas arcáról egyszeriben lefagyott a mosoly. 
- Ez egyáltalán nem vicces. Mi ütött magába, hogy ilyesmivel ijesztget? 
- Mr. Grandé, Annalisa holttestét ma reggel találták meg 
a Greenpeace Parkban. 
-Jöjjenek. Jöjjenek be - hátrált beszéd közben Lucas. 
- Üljön le. 
- Annalisa? - öntötte el könny Lucas szemét.  - Biztosak 
benne,  hogy Annalisát találták meg?  Lehet, hogy összetévesztették valakivel. 
Eve  tudta, hogy  most arra gondol:  mindegy, ki halt meg, 
csak ne Annalisa legyen az. 
- Nagyon sajnálom, Mr. Grandé. Nem tévedés. Fel kell 
tennünk magának néhány kérdést. 
- Tegnap találkoztunk. Együtt ebédeltünk, és megbeszéltük, hogy szombaton megint találkozunk. Hogy halhatott 
meg? 
- Üljünk le - fogta meg Lucas karját Peabody, és az egyik 
fotelhez vezette. 
A szoba  tele volt hangszerekkel. Eve egy szintetizátort, 
egy  hozzá kötött számítógépet, néhány gitárt és zenedobozokat is látott. Befészkelte magát közéjük, és ő is leült, pontosan szembe Lucasszal. 
- Tehát rendszeresen találkozott Annalisával. 
- El  akartam  venni feleségül. Karácsonykor  terveztem 
megkérni a kezét, mert az olyan különleges. Mi történt  vele? 
- Mr. Grandé, mondja el, hol volt ma éjjel. 
Lucas az arcához emelte a kezét. Az ujjai között könnycseppek csorogtak. 
-Azt hiszik, hogy képes lettem volna bántani? Hiszen 
szerettem. 
- Nem, ez meg sem fordult a fejemben, de fel kell tennem ezt a kérdést. 
-Éjfélig zenéltem, talán egy kicsivel tovább is játszottunk. Utána beszélgettünk a stúdióban, ettünk egy pizzát, és 
megittunk pár sört. Jammeltünk. Nem is tudom, talán három 
körül érhettem haza. Jézusom, valaki bántotta Annalisát? 
- Igen, valaki bántotta. 
Lucas könnyáztatta arca falfehérre sápadt. 
- Azt mondta, a parkban. Ó, Jézusom. A parkban. Mint 
azokat a nőket. Úgy, mint azt a másik két nőt? Annalisával is 
az történt? 
- Árulja el, hol  zenélt, és kikkel. Ellenőrizzük az alibijét, 
hogy ne kelljen többet foglalkoznunk ezzel a szállal. 
- A Hangjegyben, a  Prince-en. Izé... Birddel. Istenem. 
Istenem - túrt remegő kézzel a hajába. -John Birddel és Katelee Poderrel. Már gondolkodni sem  tudok. Az anyja. Elmondták már az anyjának? 
- Épp tőle jövünk. 
- Kemény asszony. Nagyon kemény. Alaposan utánam 
kérdezett, hogy ki vagyok. Talán ötször is. De minden oké 
vele. Jól kijövünk egymással. Oda kell mennem. 
- Mr. Grandé, nem tud arról, hogy valaki zaklatta volna 
Annalisát? Nem említette, vagy nem vett észre egy idegent a 
közelében? 
- Nem. Pedig nekem elmondta volna. El kell mennem az 
anyjához. Ott kell lennem a családjával. Együtt kell megnéznünk Annalisát. Együtt. 
Hiába aludt hét órát, hiába töltötte kellemesen az estét a barátaival, mire megérkezett Mira  rendelőjébe, rettenetesen 
megfájdult a feje. 
Mira titkárnője  a  szokásosnál sokkal kedvesebben  tájékoztatta őket, hogy  dr. Mira éppen Ms. Sanchezzel beszélget, 
de meghagyta, hogy azonnal  szóljon be, ha Dallas hadnagy 
megérkezett. 
- Hadd  fejezzék be  nyugodtan - kérte Eve. - Jobb, ha 
most nem zavarom őket. Van elég elintéznivalóm, majd várakozás közben megcsinálom. 
Először  az üzeneteit  futotta át.  Berenski a  laborból 
örömmel tudatta, hogy a fűben hagyott nyomok alapján kiszámolta, hányas cipőt viselt a tettes. 
- Zseniális elmém nem ismer akadályt vagy korlátokat. 
Csak mutass nekem egyeden szánalmas nyomot.  Nagylábú 
egy tizenötös Mikont  viselt, méghozzá Avalanche  márkájút. 
Ez egy átalakított túrabakancs, nem sokan hordják. Háromszázhetvenöt dollárba  kerül. Ebben a méretben a  városban 
tizenöt üzletben kapható. Itt a lista. Ha majd bejössz, ne felejts el egy nagy, cuppanós csókot nyomni az arcomra. 
- Aha, még az is megeshet. 
Ennek ellenére Eve nagyra értékelte a kapott adatokat, és 
gyorsan átolvasta a listát. Miután megjelölte azokat a boltokat, amelyek  közel estek ahhoz a körzethez, ahol a gyilkosságokat elkövették, nekiállt megírni a jelentését. 
Csak akkor pillantott  fel, amikor nyílt az ajtó. 
- Dallas - sietett ki Celina bedagadt szemmel,  ami arra 
utalt, hogy sokat sírt  odabent. 
- Gyere be, Eve - intett Mira. - Celina, gyere te  is. 
- Cserben hagytalak  - fogta  meg Eve karját Celina. Magamat is becsaptam. 
- Ez nem igaz - ült le Eve, és  már felkészült a teára, 
majd  szimatolni kezdett,  amikor kávéillatot érzett a levegőben. 
- Tudom, hogy ezt jobban szereted, és azt hiszem, most 
nagy szükséged van rá - magyarázta Mira, miközben Eve felé nyújtotta a  csészét. -  Gépi, de azért kávé. 
-  Kösz. 
- Ma reggel nem néztem a híreket. Köszönöm - vette el 
Celina a teáscsészét Mirától. - Tőled akartam hallani. Jól kisírtam magam dr. Mira vállán, de a nehezén már túl vagyok. 
Nem fogok megint bőgni. Először is szeretném, ha tudnád, 
meg sem fordult a fejemben, hogy a gyilkos ma hajnalban is 
megtámadhat  valakit. Nagyon fáradt voltam,  Dallas,  és  ki 
akartam  aludni magam,  mielőtt ide jövök.  Egyszerűen  ki 
akartam  zárni mindent a tudatomból, ezért bevettem egy 
nagy adag altatót. 
- A gyógyszer zavarja a látomásaidat? 
- Ilyen mellékhatása is lehet - pillantott Mira felé Celina, 
mire a doktornő bólintott. - A gyógyszer elnyomja a képességeimet.  Talán láttam valamit, de olyan mélyen aludtam, 
hogy nem tudok róla.  Talán a hipnózis majd segít felszínre 
hozni, mint ahogy segíthet a gátakat is lerombolni, hogy több 
részletet mondhassak a másik két gyilkosságról. Látni fogom 
mindazt, amit  eddig elzártam saját magam elől. 
- Ez  nagyon is lehetséges - erősítette meg Mira. - Éppen 
úgy, mint ahogy hipnózisban a szemtanúk is emlékeznek 
olyan részletekre, amelyekre éberen nem. 
- Értem - felelt Eve. - Mikor kezdjük? 
- Még nem végeztünk az orvosi vizsgálattal. Ha nem találok semmit,  akkor akár már holnap is elkezdhetjük az üléseket. 
- Üléseket? Holnap? 
- Csaknem teljesen biztos, hogy  nem lesz elég egy alkalom, Eve. Ráadásul szeretnék várni huszonnégy órát, hogy a 
gyógyszer biztosan kiürüljön Celina szervezetéből. Ezalatt az 
idő alatt ő is felkészül lelkileg. 
- Nem kezdhetnénk hamarabb? Már meditáltam és megtisztultam. Bele akarok vágni, amilyen hamar csak lehet. Ügy 
érzem... 
- Felelősnek érzed magad - fejezte be a mondatot Celina 
helyett Mira. - Felelősnek érzed magad azért a lányért, akit 
ma hajnalban gyilkoltak meg. Pedig nem vagy felelős senkiért 
és semmiért. 
- Ha jók lesznek a leletei, és valóban meditált, nem kezdhetnéd mégis hamarabb? 
Mira Eve felé pillantott, felsóhajtott, majd felállt, és megnézte a naptárát. 
-Leghamarabb ma délután fél ötkor. Lehet, hogy nem 
kapsz választ a kérdéseidre, Eve.  Ez attól is függ, mennyire 
hipnotizálható  Celina, mennyit látott valójában, és  ebből 
mennyit tudunk a felszínre hozni. 
- Te is itt leszel? - kérdezte Celina. 
Ne kapaszkodj belém, akarta mondani Eve. Ne né így rám. 
- Ha tudok. De az is elképzelhető, hogy addig találok egy 
nyomot, amin elindulhatok, és el kell végeznem még néhány 
rutinfeladatot az utolsó áldozattal kapcsolatban. 
- Azért gyere el, ha tudsz. 
- Van valami, amiről tudnom  kellene? - jött vissza Mira, 
és leült közéjük. - Amit belevehetek a jellemrajzba? 
- A gyilkos ezzel a lánnyal csaknem ugyanúgy  végzett, 
mint a másik kettővel. Úgy tűnik, Annalisa Sommers éppen 
átvágott a  parkon... - hallgatott  el hirtelen. Celina  csészéje 
ezer darabra tört a földön. 
-Annalisa? - próbált felállni  Celina, de visszarogyott a 
fotelbe. - Annalisa Sommers? Ó, drága Istenem! 
- Ismerted. 
- Talán valaki más, csak a neve ugyanaz. Talán... Persze, 
nem. Itt a válasz a miértre. Ez köt hozzá ezekhez a gyilkosságokhoz - pillantott le az összetört porcelánra.  - Ne haragudj. 
- Maradj ülve  nyugodtan.  Ne törődj vele - guggolt le 
Mira, és megnyugtatóan megfogta Celina térdét,  mielőtt nekiállt összeszedni a porcelándarabokat. - A barátnőd volt? 
-Nem. Mármint  úgy  értem, nem igazán - szorította a 
halántékára a kezét. - Ismertem valamelyest. Kedveltem. Tele volt élettel, és mindig mosolygott. Az ember akaradanul is 
megkedvelte - ejtette le a kezét, és a tekintete elsötétedett. Lucas. Ó, Istenem, Lucas. Biztos az őrület határán áll. Tudja 
már? - ragadta karon Eve-et. - Tudja már, mi történt? 
- Beszéltem vele. 
- Nem hittem volna, hogy lehet ennél is rosszabb, de tévedtem. Sokkal kegyetlenebb úgy, hogy ismertem az áldozatot. Mit keresett a parkban? - csapott ökölbe szorított kézzel 
a combjára. - Miért mászkálnak a nők most is a parkokban? 
Azok után, ami történt? 
- Mert az emberek ilyenek - felelt Eve. - Honnan ismerted? 
- Lucas  mutatta be  - fogadta  el  Celina a zsebkendőt, 
amit Mira nyújtott feléje,  de csak bámulta, mintha nem érezné az  arcán csorgó könnyeket. - Lucas és én sokáig együtt éltünk. 
- Persze - bólintott Eve. - Ő az exed. 
- Igen, a volt szeretőm. De békésen váltunk el, és szakítás után is barátok  maradtunk. Törődtünk a másikkal, csak 
éppen már nem szerelemmel  szerettük egymást - szorította 
végül a szeméhez a zsebkendőt. - Tartottuk a kapcsolatot. 
Időnként összejöttünk egy ebédre, vagy egy italra. 
- Le is feküdtetek egymással? 
Celina lassan leeresztette a kezét. 
- Nem. Úgy vélem, fel kellett tenned  ezt a kérdést. Nem, 
a szakítás után többé már nem  feküdtünk le egymással. Ráadásul jó néhány hónapja, azt hiszem, már csaknem egy éve 
találkozgatott Annalisával. Tudom, mert láttam őket együtt, 
és Lucas is  mondta, hogy  egyre komolyabb a kapcsolatuk. 
Boldogok voltak együtt, és ezt hallva én is boldog voltam. 
- Megértő vagy. 
- Ö, mert... - tört meg Celina hangja, és lenyelte az indulatos megjegyzést, majd vett egy mély  lélegzetet, hogy 
megnyugodjon. - Történt már veled olyan, hogy nagyon szerettél  valakit, aztán ez megváltozott? Utána is  szeretted, de 
másképp. 
-Nem. 
Celina a könnyei ellenére elnevette magát. 
- Pedig sokunkkal megesik, Dallas, hogy a szakítás után 
is törődünk egymással. Lucas jó ember. Biztos teljesen összetört. 
- Igen. 
Celina szorosan lehunyta a szemét. 
-Elmehetek hozzá?  Nem, nem most.  Még  nem. Az 
mindenkinek csak még rosszabb lenne.  Nem kezdhetnénk 
hamarabb? - fordult Mira felé. Nem kezdhetnénk rögtön 
azután, hogy végeztél a vizsgálatokkal? 
- Nem. Időre van szükséged, különösen most. Ha segíteni akarsz, előtte pihend ki magad. 
- Segíteni fogok - szorította ismét ökölbe a kezét Celina. 
- Látni fogom a gyilkos arcát. Amikor... - nézett izzó tekintettel Eve szemébe. - Amikor ez megtörténik, mész, és elkapod. Megállítod. 
- Megállítom. 
Tizenhatodik fejezet 
- Ismerte az áldozatot? - ráncolta együttérzőn Peabody a 
homlokát. - Lucas, Lucas Grandé. A volt barátja. Eddig nem 
ugrott be. Ember, ez aztán kemény. Nagyon kemény. Ilyen 
logika mentén működnek a paranormális képességek. 
- Nem ejtheted ki  egy  mondaton belül azt a két  szót, 
hogy logika és paranormális. 
- Ezt csak a magadfajta, megátalkodott kétkedők hiszik. 
Eve arra gondolt, hogy végig kellene járniuk a cipőboltokat. Ez lenne logikus. 
- Mikor vezethetem az új kocsidat? 
- Amikor megtanulod, hogy a sárga azt jelenti, csipkedd 
magad, és lépj a gázra,  mielőtt pirosra vált a lámpa, és nem 
lassítasz le egy sarokkal  azelőtt, hogy befordulnál. 
- Ezzel  arra akarsz utalni, hogy inkább offenzívén vezetsz, mint defenzíven. 
- Ebben átkozottul igazad van. Te pedig úgy, mint egy 
betoji liba, aki inkább odaadja valaki másnak az utolsó süteményt, semmint, hogy maga egye meg. Kérlek, kérlek - selypített finomkodva Eve. - Vedd csak el nyugodtan. A pokolba ezzel. Ha süteményt akarok enni, akkor megeszem. Most 
pedig, a változatosság kedvéért, hagyd abba a duzzogást. 
- Amikor ilyen durván leszólja valaki a vezetési képességeimet, jogom van fél perc duzzogáshoz. Mellesleg udvariatlanság elvenni az utolsó süteményt. 
- Ezért inkább a liba barátnőiddel együtt hagyjátok, hogy 
a pincér egye meg, miután visszavitte a tányért a konyhába. 
Peabody fújt  egy nagyot, és  karba fonta a kezét, mert 
erezte, hogy amit Eve  mond, az valószínűleg igaz. Nagyon 
sok süteményről maradt pontosan így le. 
- Mondanál egy példát? 
- Tegyük fel, hogy összeköltözöl egy barátoddal. 
Peabody egyből felderült. 
- Összeköltözöm a barátommal - jelentette ki büszkén. 
- Peabody. 
- Tudom, tudom, ez csak egy  feltevés - duzzogott tovább Peabody, amikor látta, hogy Eve keresztülhajt a sárgán. 
- A srác nagyon csinos, vonzó, és amikor süteményt hoz nekem, megengedi, hogy én egyem meg az utolsót, mert szeret? 
- Akár. De ismét szétköltöztök. 
-Juj. Ez a része nem tetszik.               
- Kinek tetszik? 
- Azért, mert megettem az összes  süteményt, és kikerekedett a fenekem? 
- Peabody! 
- Oké, oké, hadnagy. Csak próbáltam megérteni az indokát. Aki  szétköltözik,  és...  Ne is törődj vele - tette hozzá 
gyorsan, amikor látta Eve vicsorgó fogsorát. 
- Szétköltöztök, és elválnak  az  útjaitok. Barátok maradtok? 
- Talán. Az attól  függ, hogy kölcsönös  megegyezéssel 
váltak el az útjaink, vagy előtte apró, törékeny tárgyakat vagdostunk a földhöz és egymás fejéhez. Érted? 
Eve nem értette, de folytatta  a gondolatmenetet. 
- Nem, de ebben az esetben elmondható, hogy szomorú, 
habár indokolt az elválás. A srác később összeszed magának 
egy másik szoknyát. Mit ereznél ekkor? 
- Ez  megint csak a körülményektől függ. Közben én is 
összejönnék valakivel? A volt pasim új nője soványabb nálam, vagy jobban néz ki, esedeg gazdagabb, vagy ilyesmi? Feszesebb a melle? Ezek mind-mind sokat számítanak. 
- A francba, miért kell neked mindent túlbonyolítanod? 
- Mert az élet bonyolult. 
- Nem. Együtt voltatok, most már nem vagytok együtt, 
és meglátod valaki mással. Ez elég egyszerű és világos. Megbízol a nőben? 
- Oké, lássuk csak. Mielőtt New Yorkba költöztem, szerelmes voltam a fickóba. Sokat találkoztunk, noha  nem éltünk együtt. Egy éven keresztül minden örömünket és bánatunkat megosztottuk egymással.  Utána  valami elpattant. 
Nem roppantam össze, de azért szomorkodtam egy darabig. 
Barátok maradtunk, és sokszor találkoztunk. 
- Sokáig tart még, vagy befejezed, mielőtt be kellene vennem valamit, hogy ébren maradjak? 
- Te kérdeztél. Mellesleg a srác összejött egy karcsú, nagy 
mellű szőkével. A nő ugyan nem egy  IQ-bajnok, de végtére 
is mindenki azzal jár, akivel  akar, nem igaz? Eleinte nem igazán tetszene, de hamar túltenném magam rajta. Talán neheztelnék rá egy darabig, és egyáltalán nem bánnám, ha hirtelen 
szemölcse nőne, de ennyi. Ha egyszer szakítunk McNabbal, 
utána azért még barátok leszünk. Nem nagy dolog - várt ki 
egy szíwerésnyit. - Ébren vagy még? 
-Alig. 
- Ha arra gondolsz, hogy  Celina valami varázslattal akar 
bosszút állni  Grande-on  és Sommersen, annak nem látom 
semmi értelmét. Különben sem működne. 
- Miért nem?  Te  mondtad, hogy minden egy csomó körülménytőljg. 
- Erre egy médium képtelen. Nem tud  átkot bocsátani 
egy fickóra, amitől az elkezdi öldökölni a nőket, ráadásul úgy, 
hogy Sommers is az  áldozatok között legyen. Másodszor, ő 
keresett meg minket. Ha nem jön el hozzánk, fel sem merül 
a neve Sommers halálakor.  Harmadszor, minden bizonyíték 
arra utal,  hogy Sommers a saját jószántából, egyedül ment be 
a parkba. Aztán vedd  figyelembe az elkövető jellemrajzát. 
Magányos gyilkos, egy nőgyűlölő, egy ragadozó. 
- Mindenben igazad van. Azt hiszem, csak arról van szó, 
hogy nem szeretem a paralogikát, és nem hiszek a véledenekben. 
- Szerintem meg valami más motoszkál a fejedben. 
Eve egy hosszú pillanatig nem szólt semmit. 
- Oké. Nem tetszik nekem ez az egész. Egy látnoktól és 
a hipnózistól függünk. Mint ahogy az sem tetszik, hogy közben fognom kell Sanchez kezét. 
- Nincs már hely egy újabb barátnak a Dallas fogadóban? 
- Minden szoba megtelt. Talán, ha elköltöznél egy másik 
bolygóra, vagy  tragikus balesetet szenvednél,  akkor elgondolkoznék azon, hogy kiadom valakinek a megürült helyet. 
- Ugyan már. Valld be, hogy megkedvelted. 
- Igen, és akkor mi van?  Máris össze kellene barátkoznunk, csak azért, mert kedvelem? Ez azt jelenti, hogy ettől 
kezdve találkozgassak vele? Ráadásul adjam oda az utolsó süteményt? 
Peabody felnevetett, és megveregette Eve karját. 
- Látod, látod.  Ezen is túl vagy. Jót tett neked a tegnap 
este. 
Most legszívesebben Eve kezdett volna duzzogni, de inkább az kötötte le a figyelmét, hogy találjon egy szabad parkolóhelyet. 
-Aha, aha.  Nehogy azt hidd, nem tudom, hogy ez hogyan működik.  Először mindenki meglátogat, utána  másnál 
gyűlünk össze, utána pedig... 
- Már megbeszéltük, hogy tartunk egy házavató bulit. 
- Látod? Látod? - rántotta fel a kocsit a levegőbe Eve, és 
beszorította  egy második emeleti  parkolóba, noha  tudta, 
hogy ettől Peabody szíve azonnal a torkába ugrik.  - Amint 
az ember elkezdi ezt a barátkozósdit, sohasem lesz vége. 
Egyszerűen nem lehet kiszállni belőle. Egyre többen  és többen lesznek  körülötted. Most  még ajándékot is kell vennem, 
csak azért, mert úgy döntöttél, új helyre költözöl. 

- Egy szép borospohárkészletnek nagyon tudnánk örülni 
- mászott ki nevetve a kocsiból Peabody. - Tudod, Dallas, 
valójában nagyon szerencsés vagy a barátaiddal. Okosak, viccesek és  hűségesek. Ráadásul különbözőek.  Mármint valójában  miben  hasonlít egymásra Mavis és  Mira? Te viszont 
mindkettejüket  szereted. Bármi is történjen, ők mindig is a 
barátaid maradnak. 
-Aha, ráadásul közben új  barátokat szereznek, és olyanokat hoznak a nyakamra, mint például Trina - simított végig Eve zavartan a tarkóján. 
- Trina különleges - sétáltak le az utcaszintre. - Ráadásul 
Roarke mellett sohasem fogy el a sütemény. 
Eve felsóhajtott. 
- Borospohár? 
-Egyedenegy sincs. Tudod, arra az esetre, ha meghívnánk a barátainkat. 
Eve sokkal inkább otthon érezte  magát a Jims  Gymben, 
mint abban a drága ruhaboltban, amely nagytermetű emberek kiszolgálására specializálódott. 
Maga az üzlet három emeletet foglalt el: a bejárat szintjéről lefelé és felfelé is lehetett menni egy-egy emeletnyit. Mivel 
a lábravalókat lent tartották - miért nem lehet egyszerűen cipőnek és zokninak  nevezni az  ilyesmit? - így, Eve és Peabody is arra vették az irányt. 
Odalent kiderült, hogy a lábravalók korántsem csak a cipőt és a zoknit jelentik. Hanem házipapucsokat, bakancsokat 
és borotvákat is. Akadtak  ott cipővédők, cipődobozok, cipőmelegítők, lábra és bokára való ékszerek, és számos egyéb 
termék,  amely  mind-mind a láb kényelmét vagy díszítését 
szolgálta. 
Ki gondolta volna, hogy egy férfi is ennyit  törődik a lábával? 
Az eladó,  akivel beszéltek, szokás szerint hímezett  és 
hámozott, majd elrohant, hogy előkerítse az osztályvezetőt. 
Várakozás közben Eve alaposan szemügyre vette a cipőket. 
Látta, milyen erős és nehéz darabok. Praktikusak, hathatósak, és ránézésre remek anyagból készültek. Ő maga is szívesen vett volna egy párral. 
- Asszonyom? 
- Hadnagy - javította ki Eve az osztályvezetőt, miközben 
egy cipőt forgatott a kezében. Hátrálnia kellett egy lépést, 
hogy a hatalmas termetű férfi szemébe nézhessen. 
Aki legalább hét láb magas volt, és olyan vékony, mint 
azok a karók, amelyeket a Greenpeace Parkban látott. Sötét 
bőrében vakító fehéren  csillant a szeme és a foga. Halványan 
mosolygott, miközben  Eve végigmérte, ami arról tanúskodott, hogy hozzászokott a furcsa pillantásokhoz. 
- Hadnagy asszonyom - szólította meg ismét udvariasan. 
- Kürt Richards vagyok, az osztályvezető. 
- A csatár? 
Richardsnak szemmel  láthatóan jólesett, hogy még emlékeznek rá. 
- Igen. Régen a Knicksben játszottam. A legtöbb ember 
automatikusan megkérdezi, hogy kosárlabdáztam-e, de ritkán 
találják el, hogy melyik poszton játszottam. 
- Sajnos nincs sok időm  nyomon követni az eseményeket, de lefogadom, hogy maga még mindig képben van. 
- Szeretem azt hinni, hogy igen. Már csaknem nyolc  éve 
visszavonultam a játéktól. A kosárlabda a fiatalok sportja. 
Mindig is az volt - vett le  a polcról egy cipőt, amely még hatalmas tenyerében, hosszú ujjai között sem veszett el. - Úgy 
hallottam, a Mikon Avalanche érdekli. 
- Azokra a vevőkre  vagyok kíváncsi, akik tizenötös méretűt vásároltak belőle. 
- A gyilkosságiaktól jött. 
- Maga is ügyesen tud tippelni. 
- Láttam a tegnapi sajtótájékoztatót, éppen ezért feltételezem, hogy a Parki Gyilkosról van szó. 
- így nevezték el? 
- Igen, mégpedig hatalmas, vörös betűkkel írták ki a nevét - húzta el a száját Richards, miközben a cipőt forgatta a 
kezében. - Olyan  embert keres, aki ezt a  modellt hordja, 
méghozzá tizenötös méretben? 
- Sokat segítene a nyomozásban, ha megkaphatnám azt a 
névsort. 
- Boldogan segítek - tette vissza Richards a polcra a cipőt. 
- És azoknak az alkalmazottaknak a neve is érdekel, akik 
vettek belőle. 
Ezt hallva Richards megtorpant. 
-Hú. Még szerencse, hogy  jómagam  tizenhetes  cipőt 
hordok.  Bejönnek az irodámba, amíg összeállítom a  listát, 
vagy inkább nézelődnek a boltban? 
- Inkább bemegyünk. Peabody... - hallgatott el Eve, és 
körülnézett, mert sehol sem találta a társát.  Majd megpillantotta, egy maroknyi színes zoknival a kezében. - Az  Isten 
szerelmére. Nyomozó! 
-Elnézést. Elnézést -  sietett  oda  hozzá Peabody. Izé... Csak az öcsémnek és  a nagyapámnak néztem valamit. 
Mindkettejüknek elég nagy a lába. Arra gondoltam... 
- Semmi gond - intett oda Richards egy eladót. -  Máris 
intézkedek, hogy becsomagolják magának. Kifelé  menet  a 
bejárat mellett átveheti. 
- Tudod, hogy mindjárt nyakunkon a karácsony - nyomult 
Eve nyomában Peabody, kezében a dobozzal. 
- Ugyan már. 
- Komolyan. Nincs már sok idő, és ha  az ember mindig 
megveszi, ami a szeme elé kerül, akkor nem őrült bevásárlással  készül az ünnepekre. Mellesleg ezek  tényleg gyönyörű 
zoknik, ráadásul engedménnyel árulták. Most hová mész? 
A kocsi. 
-Sétálunk. Csak hat- vagy hétsaroknyit kell mennünk. 
A gyaloglás jót tesz a fenekednek. 
- Tudom, hogy ebben a nadrágban kövérnek látszik - állt 
meg Peabody, és Eve-re sandított. - Mondd csak ki nyugodtan, hogy így akarsz bosszút állni rajtam, amiért zoknit vettem. Igaz? 
-Az ember sohasem tudhatja, mi vár rá, igaz? - ment 
tovább Eve, miközben előhúzta a kommunikátorát, mert jelezni kezdett. - Dallas. 
- Megtaláltam  az első egyezést a névsorokban - közölte 
mandulával teli  szájjal  Feeney. - Most lépünk a következő 
szintre. Kihúzzuk a nőket, a családosokat, és azokat, akiknek 
a személyleírása nagyon távol áll a megadottól. 
Eve igyekezett úgy helyezkedni, nehogy a járókelők fellökjék. 
- Küldd át az  eredményt az irodai gépemre. Majd megnézem, ha visszamentem. Köszönöm, hogy ilyen gyors voltál, Feeney. 
- A fiúknak el kell tölteniük valamivel az időt. 
- Mi a helyzet  a metró biztonsági rendszerének diszkjeivel? 
- Lassan haladunk, ráadásul nem biztathatlak semmivel. 
- Oké. A labor azonosította az elkövető cipőjét. Az első 
boltból már meg is szereztem a vásárlók listáját. Ha  találsz 
valakit, aki szerepel rajta, azon nyomban hívj fel. 
- Rendben. Összesen hány boltot kell megnézned? 
- Túl  sokat,  de azon vagyok,  hogy csökkentsem  a számukat -  állt  meg egy  útkereszteződésben,  és igyekezett 
figyelmen kívül hagyni a közeli mozgóárus standjáról felszálló tömény hagymaszagot, a mellette  motyogó, a pokol tüzét 
emlegető őrültet, és a mögötte csacsogó két nőt, akik valami 
ruhavásárlásról beszéltek. - A fickó New York-i - mondta 
Feeney-nek, miközben  a többi emberrel megindult, keresztbe az úttesten, egy pillanattal azelőtt, hogy a lámpa zöldre 
váltott. - Lefogadom, hogy itt is vásárol. Ha megvizsgálnánk 
a távolabbi boltokat, esetleg  állam- vagy  országszerte,  és 
mindehhez még hozzávennénk a netes vásárlásokat, az napokat, ha nem heteket venne igénybe. A gyilkos pedig nem 
vár addig. 
-Aha, én is hallottam. Keményen megfogjuk a munka 
végét.  Ha szükséged lenne valakire odakint a terepen, nyugodtan szólj. 
- Szólni fogok. Kösz. 
Még két boltban jártak, mire Eve annyira megszánta a  társát, 
hogy vett neki egy szójadogot. E kellemes napsütésben öröm 
volt a szabad ég alatt enni. 
Letelepedtek a Central Park füvére, és a kastélyt nézték. 
Egy királyi méretekkel megáldott férfi. A kastély királya. 
Vagy ez csak belemagyarázás? 
A második áldozatát egy padon hagyta, a hősi emlékmű 
közelében, amelyet azoknak az embereknek, főként férfiaknak a tiszteletére emeltek, akik a legnagyobb zűrzavar közepette is bátran teljesítették a kötelességüket. 
Szereti a jelképeket. A kastély királya. Kitartás a bajban. 
A  harmadik  áldozatot egy  kert közelében helyezte el, 
földművelők szobra alatt. 
A föld sója? A só megtisztít és ízesít. De ez csak duma. 
Termeszteni valamit? Életre  kelteni a saját kezével, a verejtékével? Vagy halálra. 
Eve  felsóhajtott. Úgy látszik, az utóbbi időben nagyon 
belejött a találgatásba. Csináld magad. 
A parkok is  jelentenek valamit a számára. Maguk  a parkok. Valami történt vele egyszer egy parkban, valami,  amiért 
minden egyes alkalommal bosszút áll, amikor gyilkol. 
- Ezt is  meg lehetne vizsgálni - suttogta  maga  elé. Nem erőszakoltak  meg valamikor egy férfit a város  egyik 
parkjában? Vagy nem is férfit, inkább egy gyereket. Ez lehet 
a kulcs. Már felnőtt, és nem bánthatja senki. De gyerekként 
éppen olyan gyámoltalan volt, mint egy  nő. Hogyan  tudott 
volna olyan fiatalon bosszút állni? Mára már megerősödött, 
így nem történhet meg újra, ami egyszer megtörtént. 
Peabody egy pillanatig nem szólt semmit. Nem volt biztos benne, hogy Eve hozzá beszél. 
- Lehet, hogy  csak  megverték és megalázták, de nem 
erőszakolták meg. Ráadásul egy nő. 
- Aha - masszírozta meg elgondolkodva a tarkóját Eve, 
hogy csillapítsa egyre erősebb fejfájását. - Nagyon is valószínű, hogy most minden  egyes alkalommal ezt a nőt öli meg, 
amikor gyilkol. Ráadásul ha ez az anyja vagy a nővére, esetleg 
másvalaki a családjából, talán nem is jelentették be az esetet. 
Ennek ellenére ellenőrizzük. 
- Ha egy nő uralkodott felette, és megalázta akár fizikailag, akár szexuálisan, akkor már egészen fiatal korban eltorzíthatta a személyiségét,  és később, amikor fokozódott rajta a 
nyomás, egyszerűen vissza akart vágni. 
- Szerinted a gyermekkori bántalmazás mentség lehet az 
elkövetett gyilkosságokra? 
Eve olyan élesen kérdezett vissza, hogy Peabody kétszer 
is meggondolta a választ. 
- Nem. Csak a kiváltó okon gondolkodtam. 
- Az ártadan emberek meggyilkolásának nincs elfogadható  oka. Nem  fürödhet valaki a vérükben csak azért, mert 
tönkretették a gyermekkorát. Nem számít, kicsoda, mikor, és 
hol. Amit most mondtál, azt az ügyvédek és a dilidokik szokták szajkózni, de nagyon  távol áll az igazságtól. Az igazságtól, 
ami annyit tesz, hogy az embernek fel kell  állnia,  mert ha 
nem teszi, akkor ő sem különb attól, aki padlóra küldte. Elkezdheted körüljárni a kérdést az áldozattá vált gyilkos szemszögéből, de... -  fogta vissza magát Eve, mert a torkában 
megérezte saját keserű haragjának az ízét. Inkább felhúzta a 
térdét, és  ráfektette a fejét. - A francba. Kissé elszaladt velem a ló. 
- Ha azt hiszed, szimpatizálok a gyilkossal, vagy mentséget keresek a számára, akkor tévedsz. 
- Nem hiszem. Csak kitört belőlem az idegesség - emelte fel Eve a fejét. - Elvárom tőled, hogy habozás nélkül belépj velem egy ajtón. És tudom, hogy meg is teszed. Elvárom 
tőled, hogy tartsd velem a lépést, gázolj át a véren, rázd le 
magadról a mocskot, és a munkát előrébbvalónak tartsd, 
mint a saját biztonságodat és kényelmedet.  Tudom, hogy képes vagy rá, de nem csak azért,  mert ilyennek születtél, hanem azért is, mert én tanítottalak. 
Peabody nem szólt egy szót sem. 
- Amikor még csak segédként dolgoztál mellettem, más 
volt a  helyzet. Kicsit más. De mint a társamnak, jogod van 
ahhoz, hogy tudj egyet s mást. 
- Téged is megerőszakoltak. 
Eve csak bámult. 
- Ezt meg honnan veszed? 
-Logikusan gondolkodom,  jó  megfigyelő vagyok, és le 
tudom vonni a megfelelő következtetéseket. Nem hiszem, 
hogy tévedek, de ha nem akarsz, ne beszélj róla. 
- Nem tévedsz. Fogalmam sincs, mikor kezdődött. Nem 
emlékszem mindenre. 
- Rendszeresen bántalmaztak? 
-A bántalmazás meglehetősen steril szó, Peabody. Komolyan. Sok helyzetben használható. Engem vert az apám, 
de nem csak az  öklével,  hanem  mindennel,  ami a kezébe 
akadt. Vert, és  számtalanszor  megerőszakolt. Egyszer is sok, 
akkor miért számoltam volna? 
- Mi a helyzet az anyáddal? 
-Addigra már elhagyott  bennünket.  Egy drogos kurva 
volt. Csak halványan emlékszem  rá,  de ő sem volt jobb az 
apámnál. 
- Saj... Azt akartam mondani, hogy sajnálom, de az emberek már ezt a szót is elkoptatták. Dallas, valójában fogalmam sincs, hogy mit mondjak. 
- Nem azért meséltem el, hogy sajnálni kezdj. 
- Ezt magamtól is tudom. 
-Éjszaka történt,  amikor nyolcéves voltam. Vagy legalábbis azt mondták. Be voltam zárva egy nyomorult szobába. Az apám hosszú időre egyedül hagyott, én pedig próbáltam valami ennivalót  keresni. Találtam egy darabka sajtot. 
Éheztem. Fáztam, éhes voltam,  és  arra gondoltam,  megeszem, mielőtt az apám hazajönne. De tévedtem, és amikor 
megérkezett, nem volt eléggé részeg. Időnként,  ha  sokat 
ivott,  békén hagyott. Akkor  viszont nem - tartott egy kis 
szünetet Eve, mert össze kellett  szednie magát. - Nagyon 
megvert, én meg csak imádkozni tudtam, hogy ez  legyen a 
legrosszabb, amit tesz velem.  Imádkoztam, hogy csak verést 
kapjak. De láttam, hogy ezzel még korántsincs vége. Ne sírj. 
Nem bírom végigmondani, ha sírsz. 
- Nem bírom ki sírás nélkül - felelt Peabody, miközben 
egy gyűrött szalvétával törölgette az arcát. 
- Rám mászott. Azt mondta, meg kell tanulnom a leckét. 
Fájt. Az ember minden egyes alkalom után elfelejti, mennyire 
fáj. Kibírhatadanul. Próbáltam megfékezni. Sokkal rosszabb 
volt, amikor védekeztem, de nem tehettem mást. Nem bírtam, és küzdöttem ellene. Ekkor eltörte a karom. 
- Ö, Istenem! Jézusom! - és most Peabody szorította  a 
térdére a fejét, és megpróbált hangtalanul zokogni. 
- Reccs! - meredt Eve a tóra,  a nyugodt víztükörre és  a 
kecses csónakokra. - Ilyen hangot ad egy kisgyerek vékony 
csontja, amikor elroppan.  A  fájdalomtól  elvesztettem az 
eszemet. Ott volt a kezemben a kés.  A kés, amivel a sajtot 
vágtam. Amikor a földre zuhantam, valahogy a markomba 
került. 
Peabody lassan felemelte könnyáztatta arcát. 
- Belevágtad - törölte meg kézfejével a  szemét. -  Istenemre mondom, remélem, hogy darabokra vagdostad. 
- Igen. Valahogy úgy - és  Eve látta, hogy a tó vize  fodrozódni kezd. - Csak szúrtam és szúrtam, míg végül  már 
minden vérben úszott. Tessék - vett egy remegő lélegzetet. Egészen addig nem emlékeztem pontosan erre a részletre, 
amíg feleségül nem mentem Roarke-hoz. 
- A rendőrök... 
Eve megrázta a fejét. 
- Az apám elrettentett a rendőröktől, a szociális munkásoktól,  és mindenkitől, aki bejöhetett volna hozzánk.  Ott 
hagytam,  abban a szobában.  Nem  emlékszem pontosan. 
Sokkot kaptam. Megmosakodtam, kisétáltam, és mérföldeket 
gyalogoltam, mielőtt összeestem egy sikátorban. Ott találtak 
rám. Egy kórházban  tértem magamhoz.  Az orvosok és a 
rendőrök egyre csak kérdezgettek. Nem emlékeztem semmire, vagy ha igen, akkor túlságosan rémült voltam ahhoz, hogy 
eláruljam nekik. Fogalmam sincs, hogy a kettő közül melyik. 
Sohasem kerültem be a nyilvántartásba, így nem volt rólam 
semmiféle feljegyzés. Nem is léteztem, amíg abban a dallasi 
sikátorban rám nem találtak. Nevet is tőlük kaptam. 
- Értem. 
-Ha úgy látod, hogy ez  bármikor kihat  a munkámra, 
azonnal szólj. 
- Kihat a munkádra. Sokkal jobb nyomozó lettél tőle. Én 
legalábbis így látom. Bármivel képes vagy szembenézni. Ez a 
fickó, akit most üldözünk, mentségnek használja mindazt a 
szörnyűséget, ami gyermekkorában történt vele, hogy gyilkoljon, pusztítson és fájdalmat okozzon. Te pedig arra, hogy 
igazságot szolgáltass az áldozatoknak. 
- Attól még  senkiből sem lesz hős, hogy végzi a dolgát, 
Peabody. Ez csupán munka. 
- Mindig ezt mondod. Örülök, hogy elárultad a titkodat. 
Ez azt jelenti, hogy megbízol bennem, mint a társadban és 
mint a barátodban. 
- Most viszont tegyük félre az érzelmeinket, és térjünk 
vissza  a munkához -  állt fel Eve, és a társa felé nyújtotta a 
kezét.  Peabody belekapaszkodott,  egy  pillanatig  tartotta, 
majd hagyta, hogy Eve talpra segítse. 
Eve legalább annyira látni akarta még egyszer Annalisa Sommerst, mint beszélni Morrisszal, ezért beugrottak a hullaházba. 
Morris egy holttest agyát emelte ki a koponyájából. Eve 
arra gondolt, ez  még éhgyomorra is megrázó látvány lehet, 
de Morris barátságosan feléjük intett, hogy lépjenek beljebb. 
-A halál oka ismeretien. Bűzlik vagy nem bűzlik, hadnagy? 
Morris szeretett  játszani,  ezért Eve közelebb  lépett a 
testhez, hogy alaposabban szemügyre vegye. A bomlási folyamat már megindult, ezért úgy vélte, a halál nagyjából huszonnégy, legfeljebb  harminchat órával azelőtt állhatott be, 
hogy behozták és a hűtőkamrába került. Ennek eredményeképp nem nyújtott szép látványt. Eve szerint hetvenes éveinek a vége felé járhatott, ami  azt jelentette, hogy negyven 
vagy ötven évvel hamarabb halt meg, mint az átlag. 
A  bal arcán egy apró horzsolást vett észre, a szemét vörösre  festették a  megpattant erek. Kíváncsian járta körül a 
boncasztalt, miközben egyéb, árulkodó jeleket keresett. 
- Milyen  ruhát viselt? 
- Pizsamaalsót és  papucsot.            .   
- Hol volt a felsőrész? 
- Az ágyon - mosolygott Morris. 
- Hol találtak rá? 
- A konzervatóriumban, Plum professzor mellett. 
- Micsoda? 
Morris kuncogott. 
- Csak vicceltem. Az ágya mellett, a földön. 
- Volt jele betörésnek vagy erőszakos behatolásnak? 
- Nem. 
- Egyedül élt? 
- Igen, egyedül. 
- Nekem  agyvérzésnek tűnik - és mivel Morris kezét folyékony kesztyű borította, megkérte: - Nyisd ki a száját, és 
húzd le az ajkát. 
Morris engedelmeskedett, majd fékeállt, hogy Eve megnézhesse, amit akar. 
- Azért elbeszélgetnék a háziúrral, hogy ő adta-e neki az 
anyagot, amitől megpattant egy ér az agyában. Bevérzést látok a manduláján, ami arra utal, hogy tiltott szerrel élt. A toxikológiai vizsgálat nélkül talán valami ópiumszármazékra 
tippelnék. Ha öngyilkos lett volna, akkor felveszi a pizsamafelsőjét is, és a szer bevétele előtt kényelmesen elhelyezkedik 
az ágyában. Szóval szerintem bűzlik. Hol van Sommers? 
-Fogalmam sincs,  miért  tartanak engem -  csúsztatta 
Morris egy tálcára az agyat, hogy egy műszerrel megvizsgálja. 
- Azt hiszem, a toxikológiai vizsgálat hamarosan megerősíti 
a gyanúnkat. Sommersszel már végeztem, most a hűtőben 
van. A szülei és a barátja együtt jöttek ide ma reggel. Nem 
engedtem, hogy megnézzék, habár nem volt könnyű. 
- Egyáltalán nem tartozik a nagyközönségre, hogy kivágták a szemét. Azt akarom, hogy még a legközelebbi hozzátartozók se tudják meg. Még a családból is kiszivároghat a médiának. Annál is inkább, mivel most gyászolnak, és feldúltak. 
Egyik áldozatot sem láthatják a hozzátartozói. 
- Te viszont ismét meg akarod nézni. 
-Aha.                                     . 
-Hadd  mosakodjak meg. A barátunk addig nyugodtan 
várhat - lépett a mosdóhoz Morris, és leöblítette a kezéről a 
vért. - Ezt  a lányt sokkal jobban összeverték, mint a másik 
kettőt. 
- Tudom. A gyilkos egyre erőszakosabb. 
-És egyre gyorsabb  - szárította meg  a  kezét  Morris, 
majd lehántotta róla a  folyékony kesztyűt, és bedobta a  szemetesbe. 
- Minden perccel egyre közelebb kerülünk hozzá. 
- Efelől nincs  semmi kétségem. Szabad? - nyújtotta  Eve 
felé a karját. 
Eve  elnevette  magát, mert úgy festett az  egész, mintha 
Morris társaságot akarna vinni a halottnak. 
-Jézusom, Morris, mekkora szám vagy! 
- Az vagyok, de még mennyire, hogy az vagyok - vezette 
a hűtőhöz Eve-et, megnézte  a cédulákat,  majd kihúzta az 
egyik fiókot.  Miközben kihúzta a  holttestet, hűvös pára csapott fel. 
A boncolás  nyomait figyelmen  kívül hagyva  Eve megvizsgálta a testet. 
- Ezúttal az  arcát verte össze  kegyedenül. Az  arcát, és a 
felsőtestét. Talán ráült. Ráült, és úgy verte. 
- Napierrel ellentétben nem tört el az állkapcsa, de az orra és több foga igen. A tarkójára  mért ütés nem volt végzetes. Lehet, hogy magához tért, de  az is, hogy nem.  Szerintem 
szerencsés volt, és  nem. 
- Ezúttal az erőszak is sokkal brutálisabb volt. 
- Ha az erőszak esetében is  léteznek  fokozatok, akkor 
igen. Több a horzsolás és a zúzódás. Sokkal kisebb volt a vaginája, mint a másik két áldozatnak. A gyilkosnak hatalmas 
lehet a szerszáma. 
- A szeme. A vágások sokkal  magabiztosabbak, mint az 
első áldozatnál, de  nem annyira tiszták, mint a másodiknál. 
- Nagyon jó megfigyelő vagy, és megint  csak azt kell 
mondanom, hogy  kezdek aggódni a fizetésem miatt. Igen. 
Mindhárom bizonyos határok között mozog, és ezt az első 
kettő közé lehetne  tenni. 
- Oké - lépett hátra Eve.  Morris visszatolta a testet, és 
bezárta a hűtőt. 
- Milyen közel jártok már hozzá, Dallas? Kezd nyomasztani, hogy ilyen fiatal lányoknak adok otthont. 
- Addig nem elég közel - közölte Eve kifejezéstelen arcod -, amíg rács mögött nem  tudhatjuk. 
Tizenhetedik fejezet 
Dickie Berenski egy hosszú, fehér pult mögött ült a laborban, és éppen a képernyőn előtte sorjázó adatokat hasonlította össze. 
Amikor Eve belépett, látta, hogy az adatok valójában egy 
szerepjátékhoz  tartoznak, amelyben hiányosan öltözött nők 
küzdenek egymással, óriási kardokat lóbálva. 
- Látom, keményen dolgozol. 
Válasz helyett Dickie elhúzta a kezét a képernyő előtt. 
A harcoló szépségek letették a fegyvert, mélyen meghajoltak, 
és egyszerre kiáltottak fel: 
- Parancsodra, uram. 
-Jézusom, Berenski, még mindig tizenkét éves vagy? 
- Hé, lehet, hogy ezt a programot egy bűnügy helyszínén 
gyűjtötték be. 
- Aha, ahol pár kamasz  fiú halálra maszturbálta magát. 
Lehet, hogy téged nem sürget az idő, engem viszont igen. 
- Csak pihentem tíz percet. Mindent megtudtam a fickó 
cipőjéről, vagy nem? 
Valóban. Eve-et csupán ez akadályozta meg, hogy darabokra törje Dickie koponyáját, mint egy tojást. 
- Annalisa Sommers. Találtunk néhány szőrszálat. Hol 
tart a vizsgálatuk? 
- Dolgozunk, dolgozunk,  dolgozunk - pördült meg a 
forgószékével Dickie. - Átadtam Harvónak, ő ért a legjobban a szőrszálakhoz. Valóságos zseni az a lány. 
- Máris megkedveltem. Merre találom? 
Dickie jobbra mutatott egyik hosszúra nyúlt ujjával. 
- Arrafelé indulj, utána fordulj balra.  Még nem írt jelentést, szóval egyelőre nem készült el. 
- Azért megnézem. 
Peabody előreengedte Eve-et, majd suttogva megkérdezte Dickie-t. 
- Ez a program férfiszereplőkkel is kapható? 
- Naná - vigyorodott el Dickie. 
- Szuper. 
Eve belépett egy üvegfalú laboratóriumba,  és  amikor 
megpillantott egy vörös hajú nőt, azonnal megindult feléje. 
- Harvo? 
- Én lennék - nézett fel Harvo a munkájából, és fűzöld 
szemével végigmérte Eve-et. 
Eve úgy vélte, Harvo a legfehérebb fehér bőrű nő, akit 
valaha is lélegezni látott. Tejfehér arcában valósággal világított  a  szeme. A száját éppen  olyan rikító vörösre festette, 
mint a haját. 
A tincseit lófarokba kötötte, amely legalább három láb 
hosszan lógott  a hátára. Laborköpeny helyett egy lötyögős, 
fekete tunikát viselt. 
- Dallas, igaz? 
- Az meg én lennék. 
- Én pedig Peabody nyomozó.                 
Harvo biccentett feléjük, és intett, hogy lépjefiek közfr 
lebb. 
- Ursa Harvo, a hajkirálynő. 
- Mit tud mondani nekünk, fenség? 
Harvo felvihogott. 
- Hajhoz hasonló szálakat sikerült  begyűjteni az áldozatról és a helyszínről - kezdte. Néhány szálat már befogott az 
asztalán heverő műanyag lapba. Most felemelte, becsúsztatta 
egy számítógépbe, mire a szőrszálak kinagyított képe megjelent a képernyőn. 
- Hajhoz hasonló? 
- Aha. Nem emberi haj, és nem is állati szőr. Dickie azért 
passzolta át nekem,  mert amikor megvizsgálta,  arra a következtetésre jutott, hogy ember készítette. Műszőr. Az a fickó kitűnő szakember. Nagy kár, hogy mellette hatalmas seggfej is. 
- Azt hiszem, hallja, hogy nem tiltakozom harsányan. 
Harvo ismét elnevette magát. 
- Szőrhercegnőnek is szoktak nevezni. Ami itt látnak... 
- forgatta el a képet, és növelte a nagyítást - az valóban mesterséges. 
- Egy takaróból származik? - túrt a hajába Eve. 
- Nem hinném. Mint ahogy azt sem, hogy a parókák között találunk valami hasonlót. Ez  inkább  szőr, mint  haj. 
Olyasmi, amivel egyes játékokat burkolnak. Mondjuk kitömött vagy droidállatokat. Megfelel a  szövetségi tűzvédelmi 
szabályoknak és a gyermekvédelmi törvénynek. 
- Egy játék? 
- Aha. Most vizsgáljuk a készítés módját, a festést, a... pillantott fel Eve-re, miközben néhány ábra és gyorsan futó 
szöveg árasztotta el a képernyőt. - Kíváncsi az analízis lefolyására és a részletekre is? 
- Nem, habár biztosra veszem, hogy végtelenül érdekes 
lehet. Csak a lényeget akarom hallani. 
- Ertem.  Elképesztő, már-már misztikus hatalmammal 
megtaláltam a szőrszál készítőjét, és  ennek a szürke festéknek a legnépszerűbb felhasználási területeit. Droidállatokat, 
leginkább kiscicákat burkolnak vele. Gyártanak Idscicát, fiatal 
macskát és teljesen kifejlett kandúrt is. Ha akarja, megadhatom azoknak a boltoknak a  listáját,  ahol mindez beszerezhető. 
- Gyors munkát végzett, Harvo. 
- Neveznek még a Gyorsaság, és Hatékonyság istennőjének is. Ó, és Dallas, a szőrszálak tiszták voltak. Nem találtam nyomát  olajnak, oldószernek vagy földnek.  Szerintem 
vadonatúj cicus volt. 
- Mire gondolsz, nyomozó? 
- Arra, hogy mi mindent tudott megállapítani Harvo egyetlen szőrszálból. Félelmetes. Viszont azt hiszem, nem erre céloztál. 
- Távolról sem. 
- Sommers kapott egy droidot. Végig kell kérdeznünk a 
barátait, akikkel a színdarab után együtt vacsorázott. Az is elképzelhető,  hogy valaki  elveszítette  a parkban,  mielőtt 
Sommers arra járt, és amikor meglátta, felvette. Ezt már nem 
olyan egyszerű ellenőrizni. Ha nem a barátaitól kapta, akkor 
elkezdhetjük ellenőrizni az üzleteket. A vásárlók névsorát 
odaadjuk az ENyÜ-nek, hogy illesszék be  a keresésbe, és 
közben reménykedünk, hogy a kiscica a gyilkosé volt. 
- Ez egészen úgy hangzott, mint egy terv. Kezdj el dolgozni rajta - mondta Eve, miközben a kapitányság  felé  tartottak. - En ellenőrzöm, hogy halad Feeney, utána megyek 
Mirához, mert kezdődik a lassan kezdesz elálmosodni  félóra. 
- Azt hiszed, hogy a gyilkos ma éjjel újra lecsap? 
- Azt hiszem, hogy ha nem sikerül  kiemelnünk néhány 
nevet a névsorokból,  ha Celina nem hajt végre egy  áttörést, 
és ha a nők nem maradnak távol a parkoktól az  éjszaka  közepén, akkor  Mórásnak hamarosan akad  egy újabb fiatal 
vendége. 
Feeney-hez  menet Eve elkapott egy semmittevőt a drogellenesektől, és  rávette, hogy vegyen neki egy  doboz Pepsit az 
automatából, miközben arra gondolt, hogy remekül beválik 
az új módszere. A gépek nem makacsolták meg magukat, és 
ő sem érzett késztetést, hogy ócskavassá verje az összest. 
Végső soron remek üzletet kötött. 
Amikor  belépett,  azonnal  észrevette McNabot.  A fiatal 
elektronikus nyomozó is meglátta, és feléje kezdett táncolni. 
-Program állj - adta  ki az utasítást, és levette  a headsetjét. - Hé, hadnagy.  Hol hagytad a gömbölyded  társad? 
-Ha Peabody nyomozóra célzói, akkor elárulom, hogy 
dolgozik. A legtöbben munkával töltjük a munkaidőnket. 
- Csak arra gondoltam,  nem akarod-e hamarabb elengedni. Remélhetően ma befejezzük a pakolást, és holnap elkezdjük a csomagok áthordását az új lakásba. 
Olyan átkozottul boldognak látszott, hogy Eve-nek még 
gúnyolódni sem maradt ereje. Hiszen bármelyik pillanatban 
bekövetkezhetett, hogy McNab  száját  szavak helyett piros 
szívecskék hagyják el. 
Vajon a  levegőben volt valami? Peabody  és  McNab, 
Charles és Louise, Mavis és Leonardo. Mintha  csak  valami 
ragály terjedne. 
Elgondolkodott, hogy Roarke-kal sem vitatkozott  már... 
Már  napok óta. 
- Fogalmam sincs, mikor végzünk. Peabody éppen most 
ellenőriz néhány  nyomot, nekem pedig Feeney-vel kell beszélnem, és utána is akad elég tennivalónk, tehát... Mi  a baj? 
McNab összerezzent. Alig lehetett észrevenni, Eve mégis 
kiszúrta. 
- Semmi. Az  égvilágon semmi. Ember, folytatnom kell a 
munkát, különben szétrúgják a seggem. Program tovább! táncolt el McNab. 
- A francba - morgott Eve, és egyenesen Feeney  irodája 
felé vette az irányt. 
Feeney is headsetet viselt, egyszerre két gépen dolgozott, 
miközben utasításokat mormolt, és időnként megérintette a 
képernyőt, vagy bebillentyűzött egy parancsot. Eve úgy vélte, 
akkor is csodálná a barátját, ha értené, mit csinál. 
A mai inge színe a tojáspódóhoz  hasonlított, de legnagyobb megkönnyebbülésére  már gyűrődéseket is látott rajta, 
a harmadik és a negyedik gomb között pedig egy apró kávéfoltot. 
Amikor Feeney észrevette, ugyanúgy összerezzent, akárcsak McNab. 
- A francba - ismételte meg Eve. 
- Minden program állj - vette le Feeney a headsetjét. Újra lefuttattam mindent az új adatokkal, de amit mondani 
fogok, az nem igazán tesz majd boldoggá. 
- Hogyhogy nem találtatok semmi egyezést? - tépte fel 
Eve indulatosan a pepsis dobozt. 
-Találtunk néhányat a kézimunkaboltok és az edzőtermek esetében. De a cipőről semmi. Egyeden  férfi sem vett 
az adott cipőből azok közül, akik szerepelnek a névsorban. 
Eve ledobta magát az egyik fotelbe, és  dobolni kezdett 
ujjaival a karfáján. 
- Mi a helyzet a többi egyezéssel? 
- Találtunk pár bérlőt, akik az elmúlt tizenkét hónapban 
egyik vagy másik kézimunkaboltban vásároltak. Férfiak, és az 
életkoruk is  stimmel. Nem vettek ugyan  vörös  zsinórt, de 
rendszeresen betértek a boltba. Néhány másik pedig lejár az 
edzőtermekbe. De olyan nincs, aki mindkét feltételnek megfelel. Egyeden név sem fordul elő mind a két helyen. A megadott márkájú cipőből sem vásároltak. 
- Pedig tudom, hogy egyeznie kell. 
- Lehet, hogy nem fizetett a gyilkos fegyverért. Olyasvalaki, aki nőket erőszakol meg, hogy aztán megfojtsa őket, és 
kivágja a szemüket, nem riad vissza egy kis bolti lopástól. 
- Aha, ezt is számításba vettem. A zsinórral még csak 
előfordulhat, de egy ekkora cipőt már nem olyan könnyű elemelni a polcról. A pokolba, lehet, hogy egyenesen a szállítókocsiról lovasította  meg. Lehet, hogy  ő  veheti a szállítókocsit. Kates és Merriweather testét el kellett  valamivel szállítania. Talán a zsinórhoz is így jutott hozzá. 
- Elkezdhetjük végignézni a szállítóvállalatokat és a sofőröket. 
- Aha, Krisztusom. Majd nekilátok. Még mindig kapható 
vagy egy kis terepmunkára? 
- Azt akarod, hogy felálljak az asztal mögül? Hát persze! 
Eve elgondolkodva kortyolt egyet az italából. 
- Elosztjuk egymás között az eddig talált neveket. Ellenőriznünk kell  ezeket az embereket, és így gyorsabban végzünk. 
- Akad még pár dolog, amit be kell fejeznem, de pár óra 
múlva a tiéd vagyok. 
-Jó. Peabody is épp mással van  elfoglalva. Azt szeretném, ha lenne mellette valaki, aki már rendelkezik a kellő tapasztalattal, arra az esetre, ha belefutnátok az emberünkbe. 
Egyedül is boldogulna, de jobb, ha áll mellette valaki, akire 
támaszkodhat. Elkísérnéd? 
- Természetesen. Mi a helyzet veled? 
-Nekem találkoznom kell a civil szakértőnkkel a pszichológusnál. Kis  szerencsével utána további  adatokkal is 
szolgálhatok - állt fel Eve. - Feeney - mondta, mielőtt elindult volna kifelé. - Miért vásárolnak az emberek droidmacskát? 
- Mert nem piszkít oda a lakás közepére? 
- Huh. Ez igaz. 
- Kicsit ideges vagyok. 
Celina  egy  fotelágyban feküdt, egy félhomályos szobában. 
A hangszórókból áradó halk zene a vízcsobogásra  emlékeztette Eve-et. 
Celina leengedte a haját. Egy ezüstláncot akasztott a nyakába, amelyen több kristályrudacska csüngött. Az alkalomra 
komor, fekete ruhát vett fel. 
Kezével a fotelágy karfáját markolta. 
- Próbálj ellazulni - kerülte meg Mira a fotelt, miközben 
ellenőrizte Celina vérnyomását és az agyhullámait. 
- Ellazultam. Komolyan. 
- A hipnózisról felvételt készítünk. Beleegyezel? 
-Igen. 
- Önként veted alá magad a hipnózisnak. 
- igen- Dallas hadnagy a te kérésedre van jelen. 
- Igen - mosolyodott el halványan Celina. - Köszönöm, 
hogy szakítottál rám időt. 
-Minden  oké -  és  Eve  igyekezett minél  kevesebbet 
fészkelődni. Még sohasem látott hipnózist, és nem volt teljesen biztos abban, hogy valóban a szemtanúja akar lenni egynek. 
- Kényelmesen fekszel? 
- Igen. Meglepően kényelmesen. 
- Vegyél még néhány mély lélegzetet. Képzeld el, ahogy 
megtelik a tüdőd  tiszta levegővel - emelt fel Mira egy apró 
képernyőt,  amelyen Eve  egy  sötétkék háttér előtt ragyogó, 
ezüstszínű csillagot látott. A csillag lágyan lüktetett, akár a 
szívverés. - Figyeld a csillagot. Belőle lélegzel,  és bele fújod 
vissza a levegőt. Ez a tested középpontja. 
Eve nyugtalanul fordította el a tekintetét a képernyőről, 
és minden figyelmét arra összpontosította, hogy kizárja Mira 
monoton hangját a tudatából. 
Nem hitte, hogy véletlenül ő is  hipnózisba esik, de miért 
kockáztasson? 
Múlt az idő. Nem hallatszott más, csak a zene, Mira szavai, és Celina halk lélegzése. 
Amikor Eve visszafordult, azt látta, hogy az ezüstcsillag 
immár betölti a teljes képernyőt, Celina pedig merev tekintettel figyeli. 
- A csillag felé lebegsz. Már nem látsz mást. Hunyd le a 
szemed, és  érezd, hogy a csillag benned van. Lebegj együtt 
vele. Nagyon nyugodt vagy, és könnyű, mint a levegő. Teljesen biztonságban érzed magad. Beszélhetsz és válaszolhatsz 
a kérdéseimre. Őrizd meg  magadban a csillagot, és akkor 
tudni fogod, hogy nem eshet  bántódásod. Most számolni 
kezdek, és mire elérem a tízet, elalszol. 
Miközben Mira számolt, félretette a  képernyőt,  és még 
egyszer körbejárta Celinát, ellenőrizte az állapotát. 
- Alszol, Celina? 
- Igen. 
- Kellemesen érzed magad? 
- !gen- Felemelnéd a kezed? 
Amikor Celina megtette, Mira Eve felé biccentett. 
- Most engedd le. Biztonságban vagy, Celina. 
- Igen, biztonságban vagyok. 
- Áruld el a neved. 
- Celina Indiga Tereza Sanchez. 
- Semmi sem árthat neked. Még akkor is biztonságban 
leszel, ha olyasvalamit kérek, hogy láss, amit nehéz. Erted? 
- Igen. Biztonságban vagyok. 
- Térj vissza a parkba, Celina. A Central Parkba. Éjszaka 
van, hűvös, de kellemes éjszaka. Mit látsz? 
- Fákat,  füvet és árnyakat, ahogy az utcalámpák átsütnek 
a lombokon. 
- Mit hallasz? 
- Az utcán kocsik mennek. Az egyikből zene szól. Neopunk. Kemény. Nem érdekel.  Lépések. Valaki közeledik a 
járdán. Bárcsak erre jönne. 
- Látod  a nőt? Egy nő tart feléd. Egy kiskutyát vezet pórázon. 
- Igen, igen, látom. Egy kis, fehér kutyát sétáltat. Nevet. 
- Hogy néz ki az a nő? 
- Csinos. Kellemes az arca. Barna a haja, világosbarna, és 
egyenes. A válláig ér. A szeme... Nem látom a színét a sötétben.  Talán az is barna, de nem tudom biztosan. A  bőre 
fehér, és egészségesnek tűnik.  Boldogan sétáltatja a  kutyát. 
Csak teszünk egy gyors  kört. Legyél jó kutya  - bicsaklott 
meg Celina lélegzete, és suttogássá  halkította a  hangját.  Van itt még valaki. Valaki, aki figyel. 
-Minden rendben. Ő  nem bánthat téged.  Nem lát, és 
nem is hall. Te látod őt? 
- Sö... Sötét van. Arnyak. Az árnyak közül figyeli a lányt. 
Én hallom, milyen szaporán veszi a levegőt, de ő nem hallja. 
Nem tudja, hogy figyelik. Vissza kell fordulnia! De nem fordul vissza. Nem tudja, hogy ott az a férfi, amíg... Ne! 
-Neked nem árthat, Celina.  Figyeld a hangom. Neked 
senki sem árthat. Biztonságban vagy. Lélegezz mélyeket. 
Celina légzése egyenletesebbé vált, de a hangja továbbra 
is remegett. 
- Bántja a lányt. Nekiugrott, megütötte, a kiskutya pedig 
elszaladt.  Pórázzal a nyakában. A  férfi egyre csak üt, és üt. 
A lány védekezik.  Kék. Kék a szeme. Már látom. Azt is látom, hogy fél. Próbál elszaladni, de a támadója túl nagy. Túl 
gyors! Amikor ledönti a földre, és ráveti magát, már sikoltani 
sem tud. 
- Celina. Látod azt a férfit? 
- Nem akarom látni. Nem akarom. Félek, hogy észrevesz. Akkor pedig... 
- Nem vehet észre. Lebegsz, és nem láthat meg.  Biztonságban vagy, és lebegsz. 
- Nem láthat meg. 
-így igaz. 
- Semmit sem tehetek - mocorgott nyugtalanul Celina. Miért kell végignéznem, ha nem segíthetek a lányon? 
- Dehogynem segíthetsz. Mégpedig azzal, hogy  elmondod, hogy néz ki az a férfi. Nézz rá, Celina. 
- Nagy. Nagyon nagy. Erős. A lány képtelen eltolni magától, képtelen védekezni. Ö... 
- Nézz rá, Celina. Most már csak őt nézd. 
- A...  Fekete. Fekete ruhát visel. Mint egy árnyék. A keze... A keze egyre csak tépi és szaggatja a lány ruháját. Kurvának nevezi. Hogy ízlik, te kurva? Most te következel. 
- Az arcát, dr. Mira - suttogta Eve. - Le kell írnia az arcát. 
- Nézd meg az arcát, Celina. 
- Félek. 
- Ő nem lát téged. Nem kell félned tőle.  Nézd meg az 
arcát. Mit látsz? 
-Dühöt. Dühöt. Eltorzult. A  szeme fekete. Fekete, és 
vak. Nem látom a szemét. Eltakarja valamivel. Napszemüveget visel. A szára körbeéri a fejét. Csillog a feje. Csillog az arca. Rettenetes. Megerőszakolja a lányt. Morog, amikor belehatol. Nem akarom látni. 
- Csak az arcát nézd. 
-Van valami előtte. Egy maszk? Csillog. Nem maszk. 
Valami síkos és csillogó. Nem fehér. A csillogás alatt nem 
fehér a bőre. Barna. Napbarnított. Nem tudom - gyorsult fel 
a  lélegzete,  és jobbra-balra ingatta a fejét. -  Széles az arca. 
Széles, és szögletes. 
- A szemöldöke - súgta Eve. 
- Látod a szemöldökét, Celina? 
- Nagyon sűrű és sötét. Megöli a lányt. Egyre szorosabbra húzza a vörös zsineget. A lány nem kap levegőt. Nem kapunk levegőt. 
- Ki kell hoznom - mondta Mira, amikor Celina  levegő 
után kezdett kapkodni. - Celina, fordulj el. Fordulj el tőlük, 
és nézz a csillagra. Látod? 
- Igen. Én... 
- Már csak  a csillagot látod. Csak a csillagot. Gyönyörű 
és békés. Megmutatja  a visszavezető utat. Hazahoz. Lassan 
lefelé  lebegsz. Frissnek és kipihentnek érzed magad. Amikor 
azt mondom, hogy  nyisd ki a szemed, akkor felébredsz, és 
mindenre emlékezni fogsz, amit láttál, és amiről beszéltünk. 
Érted? 
- Igen.  Fel akarok  ébredni. 
- Lassan felébredsz.  Már  egyre  kevésbé köt az álom. 
Nyisd ki a szemed, Celina. 
Celina pislogott. 
-  Dr. Mira. 
-  Igen.  Még feküdj nyugodtan egy kicsit. Hozok valamit 
inni. Nagyon jól csináltad. 
- Láttam a gyilkost - fordította el a fejét Celina. - Láttam 
a gyilkost, Dallas - mosolyodott el, habár  remegett a szája 
széle, és Eve felé nyúlt. 
Eve felállt, megszorította Celina kezét, hiszen végső soron ezért volt itt, majd amikor meglátta a csészével a kezében 
közeledő Mirát, félreállt. 
- Felismernéd? - kérdezte. 
- Az  arcát - rázta meg a  fejét Celina, és ivott. - Nehéz. 
A napszemüveg elrejtette  a  szemét, és volt valami  az  arca 
előtt, ami teljesen eltorzította. A testalkatáról már korábban 
is beszéltem. Most már azt is tudom, hogy nem fehér bőrű, 
hanem barna. Az  arca szögletes. Kopasz.  Teljesen sima a 
koponyája,  mint  akinek  eltávolították  a haját.  Fogalmam 
sincs, mi lehetett az arcán. 
- Nagyon valószínű, hogy folyékony kesztyű. Méghozzá 
vastagon. Mi a helyzet a hangjával? Esedeg valami akcentus? 
- Nem... Nem. Torokhangon morgott, de ez az indulattól is lehet. Habár még akkor sem kiáltott fel, amikor... Nem 
emelte fel a hangját, mindvégig halkan beszélt. 
- Gyűrű, ékszer, tetoválás, sebek, anyajegyek? 
- Nem láttam semmit. Nem vettem észre. Megpróbálhatjuk újra, és akkor... 
- Nem - vágott közbe határozottan Mira, és teljes erőre 
kapcsolta a világítást. - Leghamarabb holnap  este próbálkozhatunk újra, addig nem engedem. Ne haragudj, Eve.  Ezt 
nem lehet siettetni. 
-Jól érzem  magam - tiltakozott  Celina. -  Valójában 
sokkal jobban, mint amikor elkezdtük. 
- Én pedig azt szeretném, ha továbbra is jól éreznéd magad. Menj haza, pihenj, és egyél valamit. 
- Ihatok mellé egy nagy pohár bort? 
-Természetesen - veregette meg Celina vállát Mira. Bármit csinálhatsz, ami eltereli a gondolataidat. Holnap majd 
megtesszük a következő lépést. 
- Ugy érzem, hogy most is megtehetnénk. Lehet, hogy 
holnap már közel sem leszek ennyire határozott. Nem nézhetnék meg néhány fényképet? - fordult Eve felé. - Még a 
holnapi hipnózis előtt? Lehet, hogy úgy felismerem. 
- Megnézem, mit tudunk akkorra összeszedni. 
- Rendben - tette le Celina a csészéjét. - Most megyek, 
és megiszom azt a bort. 
- Kikísérlek. 
Mira titkárnője már nem volt a helyén, és amikor a csuklójára pillantott, Eve látta, hogy mindjárt hat óra. Ideje indulni. 
- Talán, ha véget ér ez az egész, együtt  is megihatnánk 
egy üveg bort. 
Eve előrement a mozgójárdáig. 
-Jól hangzik.  Nem érzed úgy  magad a hipnózis alatt, 
mintha valaki nyugtatót csempészett volna az italodba? 
- Nem. Nos, talán egy kicsit. De pórázon voltam, ha érted,  mire gondolok. Egy részem tudta, hogy bármikor visszatérhetek a biztonságba. 
-Hmm. 
- Kicsit furcsa volt, de nem mondanám, hogy kellemetlen.  Úgy értem, maga a hipnózis, nem pedig az, amit közben 
láttam. Az nagyon. Összességében viszont nem különbözik 
sokban a látomásoktól. 
- Ahhoz már volt időd hozzászokni. 
- Igen. Reméltem, hogy csak egyszer lesz szükség a hipnózisra, de nem. Legközelebb majd jobban viselem. 
- Most is nagyon jól viselted. Kitalálsz  ebből a  labirintusból? 
-Aha. 
- Nekem még vissza kell mennem - intett Eve az irodája 
felé. 
- Már kora reggel óta dolgozol? 
- így megy ez. 
- Vigyázz magadra - kérte Celina komolyan. - Holnap is 
ott leszel Miránál? Szólj, ha azt akarod, hogy korábban bejöjjek, és végignézzek néhány képet. 
- Majd szólok. 
Elváltak, és Eve megindult az irodája felé. Útközben tett 
egy kitérőt Peabody íróasztalához, rácsapott, intett a társának,  és folytatta az útját. 
- Kaptam  az  elkövetőről egy alapszintű  személyleírást. 
A miénkkel kiegészítve elmondható, hogy valóban egy óriással kerültünk szembe. Barna bőrű, vagy... 
- Celina eddig azt állította, hogy fehér. 
- A folyékony kesztyű tévesztette meg, amivel vastagon 
befújta magát.  A bőre barna vagy napbarnított. Kopasz. Az 
arca  szögletes,  a szemöldöke sűrű és vastag. Különös ismertetőjegye  nincs, legalábbis egyelőre Celina nem tudta megfigyelni. A gyilkosságok idején sötét napszemüveget viselt. 
-Jézusom. 
- Talán valami baj van a szemével, és az áldozatoknak is 
ezért vágja ki a szemét. Ez is szimbólum lehet. Ettől a pillanattól kezdve a látáskárosultak és a látnokok között is keressük a gyilkost. 
- A kábítószer-élvezők egy kicsit látnokok is. 
- A gyilkos nem kábszeres. Esetleg szetroidokat szedhet, 
a teste miatt. Te mit találtál? 
- Azok közül,  akikkel Sommers  együtt töltötte az estét, 
senki sem emlékszik játék macskára vagy droidra. Elkezdtem 
átnézni az értékesítéseket, de eddig még nem találtam semmit. 
- Fusd át az eredményeket, utána keresd  meg Feeney-t. 
Kimentek egy kis terepmunkára. 
- Feeney-vel? 
- Kettéosztottuk a névsort. Ma éjjel a lehető legtöbb  nevet ki akarom húzni belőle. Te  Feeney-vel mész, én pedig 
magammal viszem Roarke-ot - ült fel Eve az íróasztala sarkára. - Figyelj, ha szerencséd van, és ráakadsz a fickóra, ne 
feledd, hogy nem könnyű ellenfél. 
- Most azt akarod mondani, hogy legyek óvatos? 
- Azt akarom mondani, hogy jól végezd a dolgod. Mindig figyelj oda. Ha megtámad benneteket, téged  fog előre 
venni. 
- Mert nő vagyok. 
- Igen. 
- Tehát vigyázzak magamra. De te is. 
-Jól jegyezd meg, és mondd el Feeney-nek a személyleírást, amit tőlem hallottál. Elképzelhető, hogy... 
- Dallas, nem ez az első szárnypróbálgatásom. 
- Rendben. Rendben, rendben - állt fel nyugtalanul Eve, 
de elkerülte a kávét, inkább a víz után nyúlt. Túl sok koffeint 
ittam, mondta magában, miközben kinyitotta az  üveget. Úgy érzem, mintha valami baj készülődne. Ennyi az egész. 
- Akarod, hogy felhívjalak, ha hazaértem, anyu? 
- Kotródj innen! 
- Már kotródok is. 
Eve lerogyott az asztala mellé, hozzáadta  az  aktához a 
hipnózist megörökítő felvételt, és összeszedte a jegyzeteit a 
napi jelentéséhez. 
Roarke azt mondta, hogy  fél nyolckor érkezik, tehát maradt még egy kevés ideje. Utasította a számítógépet, hogy állítsa  össze a látnokok névsorát, majd felállt, és az ablakhoz 
lépett. 
Mintha valami baj készülne, gondolta ismét, miközben a 
várost nézte. 
Nem a hatodik érzéke jelzett. Eve szerint az ösztönei éppen  hogy szöges ellentétben  álltak a paranormális képességekkel. Ezek inkább mélyen gyökereztek, mondhatni primitív szinten, mint ahogy az első ember is tudta, mikor vadászszon, és mikor lapuljon meg. 
Zsigerinek mondta volna, ha ezt a szót nem találja túl fellengzősnek.  Márpedig a nyomozásban nem volt semmi fellengzősség. 
Tudta, hogy a gyilkos már kiválasztotta a következő áldozatát, és csak az járt a fejében, vajon kire és hol csap le ma 
éjjel. 
Tizennyolcadik fejezet 
A kapitányság garázsában a sötét öltönyt viselő Roarke körüljárta Eve új kocsiját. 
- Eddig még nem nyílt alkalmam arra, hogy alaposabban 
szemügyre vegyem. Már rég esedékes volt, hogy kapj egy új 
járművet, hadnagy. 
- A régi is megfelelt. 
- Ez azért sokkal jobb - tapogatta meg Roarke a motorháztetőt. - Nyisd fel. 
-Miért? 
- Hogy megnézzem a motort. 
-Mért? Működik.  Mit  kellene még tudni róla? Attól, 
hogy megnézed, nem változik semmi. 
Roarke szánakozó pillantást vetett a feleségére. 
- Eve, kedvesem, mint a legtöbb nőt, téged sem érdekelnek a műszaki dolgok. 
-Jó megfigyelő vagy. 
- Nem szeretnéd tudni, mi rejtőzik odabent? - veregette 
meg ismét a motorháztetőt Roarke. - Nem szeretnéd tudni, 
mi visz el egyik helyről a másikra? 
- Nem - felelt Eve, habár kezdett ébredezni a kíváncsisága. - Mellesleg máris késésben vagyunk a tervhez képest. 
Induljunk. 
- Akkor add ide a kódokat - kérte Roarke, és Eve dühös 
tekintete láttán  felvonta a szemöldökét. - Ha nem játszadozhatok el vele, legalább hadd vezessem. 
Eve is egyetértett abban,  hogy  ez tisztességes  alku. 
Roarke  feláldozta érte  az estéjét. A kezébe nyomta a kódokat, majd megkerülte a kocsit. 
- A testület köszöni, hogy segítesz, feláldozod a szabad 
időd egy részét, és így tovább és így tovább. 
- Kérlek, ne fogalmazz ilyen dagályosan - ült be Roarke 
a volán mögé, beállította az ülést, majd végignézett a műszerfalon. Úgy ítélte meg, hogy a kommunikációs rendszer igencsak középszintű, és meglepte, hogy a NYPSD nem áldoz 
többet a mobil kommunikációra. 
A motor hangjától sem volt elragadtatva. 
- Legalább erősebb, mint a régi volt - majd rámosolygott 
a feleségére.  - Ne  haragudj, hogy nem tudtam hamarabb 
jönni. 
- Minden oké.  Volt elég dolgom,  elfoglaltam magam. 
Feeney is csak  húsz perccel ezelőtt  tudott elszabadulni, így 
Peabodyval együtt ők is késve indultak útnak. 
- Akkor csapjunk a lovak közé - farolt ki Roarke a parkolóból, és lassan megindult a garázs kijárata felé. Odaérve 
egy pillantást vetett a forgalomra. 
Beletaposott a gázpedálba. 
-Jézusom, Roarke! 
Roarke vadul cikázott a taxik, a kocsik és az együlésesek 
között. Az egyik lámpán alig egy szempillantással azelőtt hajtott át, mielőtt pirosra váltott. 
- Nem rossz - jelentette ki. 
:  - Nem élem túl, ha már az első héten összetöröm. 
- Ühüm - rántotta fel  a kocsit Roarke, és egészen addig 
emelkedett, amíg be nem fordult egy sarkon. - Kicsit lágyabban is vehetné a kanyart, de elég jó. 
- És ha áthajtasz egy piroson, nem fogom a jelvényemmel elkenni a kihágást. 
- Szép simán oldalaz - fejezte be Roarke a próbakört. Tehát, hová megyünk? 
Eve mélyet sóhajtott,  de  a kérdés legalább lehetőséget 
adott neki, hogy az első nevet és címet beprogramozza a kocsi térképrendszerébe. 
- Akarod, hogy az útvonal megjelenjen a szélvédőn vagy 
a műszerfal monitorán? 
- A monitor megfelel. 
-A monitorra - adta ki Eve az utasítást, és nem tudta 
elnyomni  a  mosolyát, amikor a számítógép engedelmeskedett. - Kikapcsoltam a beszédet, így legalább nem vitatkozik 
a rendszer, csak engedelmeskedik. Kár, hogy bizonyos embereknél ezt még mindig nem tudtam elérni - majd Eve elhadarta az útvonalat. 
- Hogy ment Celina hipnózisa? - érdeklődött Roarke. 
- Egész  jól bírta. Sikerült megtudnunk néhány újabb 
részletet. Mira viszont nem engedi, hogy holnap délután előtt 
újra próbálkozzunk. 
- Ez egy lassú játék. 
- Aha, és a gyilkos nem fog ránk várni. Nem csak  egyszerűen nőket gyilkol, hanem olyan nőket, akikben azt látja, 
hogy uralkodni akarnak felette. 
- Szimbolikusan. 
- Talán hibáztam, amikor hagytam, hogy Nadine meginterjúvoljon. Egyre erőszakosabb. 
- Akár hibáztál, akár nem, egészen addig fogja folytatni, 
amíg meg nem állítod. 
- Aha, éppen  azon vagyok. És átkozott legyek, ha sokáig 
marad még szabadlábon. 
Elsőként egy Randall Beám nevű férfit kerestek fel, aki egyáltalán nem örült annak, hogy rendőrt lát az ajtajában. 
- Figyeljen, épp most készültem elmenni itthonról. Mivel 
szolgálhatok? 
- Máris elmondjuk, csak előtte szeretnénk bemenni. 
- A pokolba. Ha az ember egyszer megbodott, onnantól 
kezdve folyton zaklatják a zsaruk? 
- Rejtély, de így van -  lépett be Eve, és körülnézett az 
apró legénylakásban. Halványan érzett valamit a levegőben, 
ami azt súgta, hogy a kábszeres csoportnak lenne mit keresnie itt, de egyelőre nem hozta szóba. 
Meglepetésként érte, hogy az ablak előtt függönyt, és a 
megereszkedett heverő sarkában néhány díszpárnát is látott. 
Fizikailag Beám egyáltalán nem illett a profilba. Nagyjából hat láb magas volt, erős, es megközelítőleg száznyolcvan 
fontot nyomott. Ehhez képest a lábát igazán kecsesnek lehetett mondani. Hosszú haját lófarokba kötötte, és az  arca 
olyan sápadt volt, mint annak, aki nemrég szabadult a  börtönből. 
Ennek ellenére  Eve el  akart beszélgetni vele egy kicsit. 
Talán van egy barátja, vagy testvére, akire jobban illik a személyleírás. 
- Tudni akarom, hol volt  a következő időpontokban sorolta fel Eve azokat az éjszakákat, amikor a gyilkosságok 
történtek, és várt. Beám kínos pillantást vetett rá. 
- Honnan kellene tudnom? 
- Nem tudja, hol volt tegnap éjjel? 
- Tegnap? Tegnap, miután eljöttem a munkából? Mert 
nagyon jól fizető állásom van. 
-Jó magának. 
- Tehát miután  eljöttem, pár barátommal beugrottunk a 
Bástyába.  Ez egy bár a Negyediken. Bedobtunk néhány italt, 
bekaptunk pár falatot, és biliárdoztunk. Utána felszedtem egy 
bárcást. Talán Loelle volt a neve? Elvittem szobára. A  Bástyában két zárható  szoba is van. Utána ittam még párat, és 
hazajöttem. Nemtőm, talán két óra lehetett. Ma volt a szabadnapom. 
- Ezt Loelle és a barátai is megerősítik? 
- Persze. Miért is ne? Loelle csaknem minden este a Bástyában van. És megkérdezheti Ike-ot is.  Ike  Steenburgöt. 
Együtt dolgozunk. Tegnap este ő is lent volt. Miért? 
- Térjünk vissza a másik két éjszakára. 
Beám nem tudott számot adni arról az éjszakáról, amikor 
Napiért megölték, ellentétben Maplewood halálának az estéjével. 
- Dolgom volt. Egészen tizenegyig. Utána elmentem pár 
emberrel, tudja, meginni egy kávét. Éjfél körül érhettem haza. Most már igazán mennem kell. 
- Hová készül, Randall? 
Beám egyik lábáról a másikra állt, toporgott, majd felfújta 
az arcát. 
- Miért kellene elárulnom? 
- Mert  nekem jelvényem van, magának meg priusza, és 
ha tovább  akadékoskodik, esedeg érdekelni  fog  a  Zoner, 
aminek még mindig érzem a szagát a levegőben. 
-Jézusom. Zsaruk. Mindig zaklatják az embert -  fujt nagyot. - De nem akarom, hogy a fiúk megtudják. 
- Hallgatok, mint a sír. 
Beám végigmérte Eve-et, majd Roarke felé kapta a tekintetét, és behúzta a nyakát. 
-Nem  kell  mindjárt  rosszra gondolni.  Nem  vagyok 
szent. Fogalmam sincs, miért akarnak a férfiak mindig verekedni, amikor egy nő van a közelükben. De tudja, élni és élni 
hagyni. 
- Megható filozófia, Randall. Ki vele! 
Beám elhúzta az orrát, és tovább toporgott. 
- Csak... Amióta legutóbb elkaptak verekedésért, terápiára kell járnom. Hogy ne keveredjek többé verekedésbe. 
De sohasem ütöttem meg senkit, aki nem provokálta ki. 
Eve tudta, hogy biztosan benne van a hiba, de kezdte 
megkedvelni. 
- Ismerem az érzést. 
-Tehát, a francba,  szóval azt mondták, hogy  el  kell 
mennem erre a nyavalyás terápiára. Ami megnyugtat és feltölt.  Igen. Ezért beiratkoztam egy kézimunkakörbe. 
- Ezek szerint kézimunkázik. 
-Ne szóljon semmit  - vetett acélos pillantást Roarke 
felé. 
- Maga varrta a függönyt? - érdeklődött Roarke udvariasan. 
- Aha. Miért? - szorította ökölbe a kezét Randall. 
- Nagyon szép munka. Remekül választotta ki az anyagot 
és a színeket. 
- Izé - mérte végig Roarke-ot Randall,  majd a függöny 
felé fordította a tekintetét, és vállat vont. - Elég jól sikerült. 
A kézimunka  egyszerre  terápiás  elfoglaltság  és alkotás. 
A Varr Ódában van egy klub, vannak tanárok. Ott csináltam 
a párnákat is. Azon az estén is ott voltam,  amit kérdeztek. 
Kedvezményesen vásárolhatom tőlük az anyagot,  és használhatom a gépeiket is. Ráadásul érdekel. Ma  a csipkeverésről 
fogunk tanulni. 
- A  tanára  és  a  klubtársai  meg  tudják erősíteni,  amit 
mondott? 
- Aha. De várjon csak! Ha odamegy, és beszél nekik a 
priuszomról, nekem lőttek. Sok ott a nő, és egyet sem tudok 
felszedni közülük, ha megneszelik a múltamat. 
- Megfeledkezett arról, hogy hallgatok, mint a sír, Randall. A haverjai tudnak a hobbijáról? 
Randall arcáról le lehetett olvasni, mennyire megdöbbentette a kérdés. 
- A pokolba is, dehogy! Azt hiszi, eldicsekszem a függönyeimmel és a párnáimmal? Addig szekálnának, amíg péppé 
nem verem őket. És akkor már nem úsznám meg egy terápiával. 
- Egy null oda - ismerte el Eve. 
-Már abban a pillanatban tudtad,  hogy nem ő  a gyilkos, 
amikor ajtót nyitott - ült vissza Roarke a volán mögé. 
-Aha,  de az embernek ilyenkor  is  futnia kell néhány 
kört. Azt állította, hogy a barátai nem tudnak a hobbijáról, de 
lehetséges,  hogy  akad közöttük egy kivétel. Valaki, akivel 
együtt dolgozik vagy biliárdozik. Egy szomszéd - vonta meg 
Eve a vállát. - Aki ellopta a zsineget Randalltól, vagy az ő 
nevében vásárolt. Ezt a lehetőséget nem lehet figyelmen kívül hagyni. Most pedig irány a következő cím. 
Sorban keresték  fel a listán szereplő embereket, de Eve egyáltalán nem tiltakozott, amikor Roarke egyszer csak felajánlotta, hogy kapjanak be valamit. Mint ahogy az ellen sem, 
hogy a férje egy francia éttermet választott, ahol gyertya égett 
az asztalon, a pincérek pedig magasba emelt orral járkáltak. 
Roarke nevének hallatán fél perc alatt kaptak egy  sarokbokszot, és mindenki azonnal  elkezdte nyalni a talpukat. A 
vacsora viszont igazán kitűnő volt. 
Ennek ellenére Eve alig csipegetett. Inkább átrendezte a 
tányérját, mintsem hozzányúlt volna. 
- Mondd el, mi bánt - fogta meg a kezét Roarke. 
- Rengeteg minden kavarog a fejemben. 
- Akkor legalább az egyiket áruld el. 
- Elmeséltem Peabodynak a... Elmondtam neki, mi történt velem gyerekkoromban. 
Roarke megszorította a felesége kezét. 
- Már régen kíváncsi  voltam, hogy sor kerül-e erre. 
Mindkettőtöknek szörnyen nehéz lehetett. 
- Társak vagyunk. És az embernek meg kell bíznia a társában. Én vagyok a rangidős, elvárom tőle, hogy gondolkodás nélkül teljesítse a  parancsaimat, és tudom,  hogy így is 
tesz, de  nem a rangom miatt. 
- De nem  csak ezért mondtad el neki. 
- Nem. Valóban nem csak ezért - nézett Eve a férjére a 
gyertyalángon  át. - Az ehhez hasonló  ügyek nagyon megviselnek.  Hibázhatok, mert túl erősen keresek valamit, vagy 
éppen azért, mert annyira félek, hogy félrefordítom a tekintetemet. 
- Eve, te sohasem fordítod félre a tekintetedet. 
- Pedig néha jó lenne. Időnként nagyon kevés akadályoz 
meg abban, hogy megtegyem. Peabody minden napját velem 
tölti, és nagyon jó nyomozó. Látta, hogy valami nyomaszt, és 
joga volt megtudni, miért lett belőlem az, aki. 
-Egyetértek veled, de  nem csak ezért meséltél neki a 
gyermekkorodról. 
- A barátom. Mégpedig azt hiszem, Mavis után a legjobb 
barátom, de Mavis más. 
- Na ne mondd. 
Eve elnevette magát. 
- Mavis nem nyomozó. Ö egyszerűen csak Mavis. Az első, akinek elmeséltem a titkomat. Az első, akinek el tudtam 
mesélni. Talán Feeney-nek is el kellett volna mondanom. Hiszen  társak voltunk. Viszont  akkor nagy részére még nem 
emlékeztem, és emellett... 
- Ő férfi. 
- Neked elmondtam. Te is férfi vagy. 
- De nem apád korabeli  - és  Roarke látta, hogy Eve 
gyorsan a vizespohara után nyúl. 
- Talán. Ügy értem, persze, hogy nem. Talán Feeney... 
Talán ő egy kicsit  igen. Nem számít - határozott Eve. Nem mondtam el neki. Mirának is szinte csak véledenül, ráadásul ő orvos. Rajtad kívül más nem tud róla, csak most 
Peabody. 
- Ezek szerint az egészet elmondtad neki? 
- Azt, hogy megöltem az apámat? Aha. Tett valami megjegyzést, hogy darabokra kellett volna vagdalnom. Sírt. Jézusom - ejtette az ölébe a kezét. 
- Ez nyomja a lelkedet? Hogy most fáj a szíve érted? 
- Nem ezért árultam el neki. 
- Hanem mert a barátod és a társad. Ez nem csupán bizalom kérdése, Eve. Hanem a szereteté. Ha nem sajnálná azt 
a gyereket, ha nem lenne dühös azért, ami vele történt, akkor 
nem lenne a barátod. 

-Azt  hiszem, erre magamtól is rájöttem. Még valamit 
elmondok abból, ami a szívemet nyomja, és mára befejeztük. 
Végignéztem, ahogy Mira hipnotizálja Celinát. Mira véget vetett neki, mielőtt komolyra fordult volna, de utána Celina elárulta, talán segített, hogy tisztábban lássa a dolgokat. Elképzelhető, hogy minél több mindenre emlékszik az ember, annál jobban tudja uralni az érzéseit. De nem hiszem, hogy én 
is képes lennék rá, Roarke. Még akkor sem, ha ezzel megszabadulnék a rémálmaimtól. 
- Ezen gondolkodsz? 
-Nem vetettem el teljesen a hipnózis  lehetőségét. Elképzelhető, hogy később valamikor megpróbálkozom vele, 
de túlságosan hasonlít a Vizsgálathoz. Ha az ember szolgálat 
közben megöl valakit.  Át kell  esnie a Vizsgálaton, és akkor 
teljesen kifacsarják, abban a reményben, hogy az eredmények 
fényében javíthatnak valamin. 
- Ha többet akarsz megtudni a múltadról, de félsz a hipnózistól, más lehetőségek is akadnak. 
- Tudom,  hogy  előáshatsz bizonyos részleteket,  mint 
ahogy magadról is előástál - emelte fel Eve ismét a poharát. 
- Már gondoltam erre, de  nem vagyok benne biztos, hogy 
ezt akarom. Azt hiszem, amikor rájöttünk,  hogy az apámat 
megfigyelték a nemzetbiztonságiak, de hagyták, hogy csináljon velem, amit akar, mert nem akarták leleplezni magukat... 
Erre Roarke  olyat mondott a nemzetbiztonságiakról, ami 
egyáltalán nem illett az  elegáns  étteremhez. 
- Igen. Az motoszkál a fejemben, hogy esedeg mások is 
tudhatják, nem csak azok, akiknek elmeséltem, és felteszem 
magamnak a kérdést, vajon én is feláldoznék néhány  civilt, 
csak azért, hogy feljebb jussak a ranglétrán? 
- Nem, te sohasem tennél ilyet. 
- Nem. Valóban nem.  Tudatosan  biztosan  nem.  De 
akadnak olyan emberek, akik igen, noha becsületes polgárnak 
gondolják magukat. Feláldoznák, és  fel is áldozzák a többieket,  csak azért, hogy előrébb jussanak.  Kicsiben vagy  nagyban, de ez nap mint nap megtörténik. Azzal, hogy megtesznek valamit, vagy éppen azzal, hogy nem, az emberek folyamatosan feláldozzák a társaikat. 
Peabody elnyomott egy ásítást, miközben leszállt a metróról. 
Még alig volt tizenegy óra, mégis holtfáradtnak érezte magát. 
Viszont legalább nem volt éhes, mivel Feeney mellett nyugodtan megtölthette a hasát sültcsirke-falatkákkal. Vagy legalábbis így árulták, ő pedig óvakodott rákérdezni, hogy mit 
rejt a tészta. 
Leöntve azzal a sárga színű szósszal, nem is volt rossz. 
Miközben felvonszolta magát a lépcsőn az utcára, elővette a maroklinkjét. 
- Végre  megvagy - töltötte be McNab széles vigyora a 
képernyőt. - Már hazafelé tartasz? 
- Csak néhány saroknyira járok otthontól. Rengeteg helyen voltunk, de nem jártunk szerencsével. 
- így megy ez. 
- Ahogy mondod. Közben csomagoltál? 
- Bébi, amikor belépsz az ajtón, akkora cuppanós csókot 
fogsz adni, hogy csak na. Befejeztem az egészet. Készen állunk a költözésre. 
- Komolyan? Komolyan? - lejtett  egy tánclépést Peabody a 
járda szélén. - Pedig rengeteg kimaradt. Biztosan egész idáig 
mást sem csináltál, csak ezen dolgoztál. 
- Nos, már kaptam előre is egy csókot. 
- Ugye, nem dobtál ki semmit a cuccaim... 
- Peabody, én még élni akarok. Még attól az apró nyuszitól sem szabadultam meg. 
- Mister Pamacsfarok a neve. Öt perc múlva hazaérek. 
Készülj fel a cuppanós csókra - nevette  el magát Peabody, és 
zsebre vágta a linkjét. Szép az élet, gondolta. Szép az élete. 
Remekül érezte magát. Kicsit ugyan  ideges volt amiatt, hogy 
összeköltözik McNabbal, aláírnak együtt egy bérleti szerződést, összekötik az életüket, összebútoroznak, és megosztják 
egymással az ágyukat. 
De érezte, hogy ez így van rendjén. így helyes. 
Nem mintha McNab időnként nem bosszantotta volna 
fel. Csak éppen már számított rá. Ez is részévé vált az életüknek. 
Szerelmes volt. Nyomozó volt. A NYPSD legjobb nyomozójának, talán a világ legjobb nyomozójának a társa. Fogyott három fontot. Oké, csak kettőt, de most is dolgozik a 
harmadikon. 
Felmosolygott  a  lakása  kivilágított ablakára.  Jobban 
mondva a régi lakása kivilágított ablakára, javította ki magát 
rögtön. McNab bármelyik pillanatban  kiállhat az  ablakba, 
hogy integessen vagy csókot dobjon feléje... Mástól gyerekesnek találta  volna ezt a  viselkedést, de a szerelmétől 
örömmel fogadta. 
Ö pedig visszadobná a csókot, és közben egyáltalán nem 
érezné, hogy nevetségesen viselkedik. 
Egy kicsit lassított, hogy időt adjon McNabnak, hátha valóra váltja az álmát. 
Nem vette észre a támadóját. 
Valami suhant a levegőben.  A férfi nagy volt, nagyobb, 
mint azt elképzelte, és roppant gyors. Peabody abban a pillanatban rádöbbent, ahogy meglátta az arcát, a szemét takaró, 
fekete napszemüveget, hogy nagy bajba került.  Rettenetesen 
nagy bajba. 
Ösztönösen hárította az ütést, és a derekán lógó  fegyvere 
után  nyúlt. 
Majd úgy érezte, mintha egy rohanó bika taglózta volna 
le. Fájdalom - őrjítő fájdalom - hasított a testébe,  a fejébe. 
Hallotta, hogy valami eltörik, és némi émelygéssel csodálkozott rá, hogy a reccsenő hang a saját testéből ered. 
Kihagyott az agya. Inkább a sokéves gyakorlat vezette a 
lábát, amikor kirúgott, nem törődve azzal, hol találja el a támadóját. 
Am alig tudta kimozdítani az egyensúlyából. 
- Kurva! 
A férfi arca beúszott a szeme elé. A vonásait elmosta a 
vastagon felvitt folyékony kesztyű, és  a széles, fekete szemüveg. 
Az idő folyása lelassult. Peabody tagjait mintha ólomsúly 
tapasztotta volna a földhöz. Rúgásra készülve ismét visszahúzta a lábát - egy fájdalmasan lassú mozdulattal -, miközben levegőt próbált szívni izzó mellkasába. 
- Zsarukurva. Összetörlek. 
A férfi belerúgott,  Peabody pedig a  fájdalomtól kétrét 
görnyedve tapogatózott a  fegyvere után. Tudatának egy része, amely nem dermedt bénaságba, érezte a támadója lábát, 
az öklét. A saját vérének az ízét. 
A férfi olyan könnyedén kapta fel, mint egy játék babát. 
Peabody reccsenést hallott. Valami elszakadt. 
Valaki sikoltott. Peabody tüzelt, miközben érezte,  hogy 
elhajítják. 
McNab bekapcsolta a lejátszót,  és elöntötte a lakást a zene. 
Peabody hangja fáradtan csengett, amikor hívta, ezért valami 
hippivacakot választott.  Egy fuvola trillázott. Mivel a csomagolással végzett, és a lepedők is valamelyik doboz mélyén pihentek, majd hálózsákban fognak aludni. Az utolsó éjszakán, 
amit  a régi lakásban  töltenek, úgy bújnak össze  a  földön, 
mint a kempingező gyerekek. 
Egyszerűen fantasztikus. 
Töltött Peabodynak egy pohár bort. Szeretett gondoskodni róla, miközben arra gondolt, hogy a szerelme is megteszi majd érte, ha későn ér haza. Ez a jó az összeköltözésben. Legalábbis így gondolta. 
Mindkettejük számára ez lesz az első. McNab úgy vélte, 
majd menet közben mindent megtanulnak, amit kell. 
Éppen arra gondolt, talán oda kellene állni az ablakhoz, 
és csókot dobni Peabody felé, miközben felfelé jön a lépcsőn, amikor meghallotta a sikoltást. 
Kirohant a konyhából, átugrotta a dobozokat, és a nappali ablakához száguldott. És amikor kinézett, rémületében 
csaknem megállt a szíve. 
Egyik kezében a fegyverével, a másikban a kommunikátorával futott ki az ajtón, de nem emlékezett, hogy bármelyiket is elővette volna. 
- Megtámadtak egy nyomozót! Minden egységnek, minden egységnek, egy nyomozó azonnali segítségre szorul! - és 
miközben lefelé  robogott a lépcsőn, belekiáltotta a címet a 
mikrofonba. 
Peabody félig a járdán, félig az úton feküdt, arccal lefelé. 
A betont vér borította. Egy férfi és egy nő guggoltak mellette, egy harmadik alak pedig éppen feléjük sietett. 
- El onnan. El onnan - lökte félre vakon McNab a legközelebb állót. - Rendőr vagyok. Ó, Istenem. Jézusom, Dee! 
Legszívesebben ölbe kapta volna, hogy ringassa, de nem 
merte megmozdítani. Remegő ujjal nyúlt Peabody nyakához, 
és ellenőrizte a pulzusát, és hatalmasat sóhajtott megkönynyebbülésében. 
- Oké. Köszönöm, Istenem. Egy nyomozó megsérült! kiáltott  a kommunikátorába.  - Egy  nyomozó  megsérült! 
Azonnali orvosi segítséget kérek a megadott címre!  A fene 
egye meg, siessetek! Siessetek! - fogta meg Peabody kezét, és 
minden  erejét össze kellett szednie, hogy ne szorítsa meg. 
Közben lassan visszanyerte a lélegzetét. - Keressetek egy fekete vagy sötétkék furgont, amely a megadott címtől távolodva, nagy sebességgel dél felé tart. 
Nem látta tisztán. Nem látta elég tisztán. Csak Peabodyra 
figyelt. 
Amikor  le akarta venni az ingét, hogy azzal takarja be a 
szerelmét, az egyik járókelő felajánlotta a dzsekijét. 
- Inkább ezzel. A túloldalon jöttünk, és láttuk... 
- Szedd össze magad, Dee! Peabody, tarts ki - nézett fel 
McNab a körülötte állókra. - Tudni akarom a nevüket.  És 
azt is, hogy mit láttak. 
Eve  szíve a torkában dobogott, amikor kiugrott a felvonóból, és rohanni kezdett a kórház folyosóján. 
- Peabody - csapta le a nővérpultra a jelvényét. - Delia 
Peabody nyomozó. Az állapota? 
- A műtőben van. 
- Ebből még nem tudtam meg semmit. 
- Nem tudok semmit  sem mondani. Nem vagyok sebész. 
- Eve  - tette megnyugtatóan a felesége vállára a kezét 
Roarke, mielőtt Eve átugrott volna a pulton, és a nővérre vetette  volna magát. - McNab a váróban van. Először vele beszéljünk. 
- Azonnal küldjön be valakit a műtőbe, és tudja meg  az 
állapotát. Megértette? 
- Mindent megteszek, amit csak tudok. Addig is a folyosó végén, balra van a váró. 
- Nyugi, bébi - súgta a fülébe Roarke, és átkarolta a derekát. - Próbálj megnyugodni. 
- Csak akkor fogok  megnyugodni, ha rájövök, mi folyik 
itt - lépett be Eve a váróba, és megtorpant. 
McNab egyedül volt odabent. Eve erre nem számított. 
Az efféle helyek mindig tele szoktak lenni kétségbeesett emberekkel. Ám  most csak McNab állt odabent, és kifelé bámult az egyik ablakon. 
- Nyomozó. 
McNab megpördült. Amikor megpillantotta Eve-et, az 
arcáról eltűnt  a reménykedő kifejezés, csak az aggodalom 
maradt. 
-Hadnagy. Bevitték...  Bevitték  a...  Azt mondták... 
Nem  tudom. 
-Ian - lépett  mellé  Roarke, és a vállát átkarolva  egy 
székhez vezette. - Ülj le egy kicsit. Hozok neked valamit inni, de addig ülj nyugodtan. Az orvosok a gondját viselik Peabodynak. Mindjárt  visszajövök, utána pedig együtt kitaláljuk, 
hogy mihez kezdjünk. 
-El kell mondanod, hogy mi történt - ült le McNab 
mellé Eve. Látta a gyűrűket az ujjain. A vért is észrevette a 
kezén. Peabody vérét. 
-A lakásban voltam. Már mindent összecsomagoltam. 
Nemrég beszéltem vele linken. Azt mondta, már csak néhány  saroknyira jár  otthontól.  Csak... Eléje kellett volna 
mennem.  Igen, ki kellett volna mennem, és  akkor  nem  marad egyedül. Feltettem valami zenét. Valami rohadt zenét, 
miközben a  konyhában szöszmötöltem. Nem hallottam 
semmit, csak azt a sikoltást. Nem ő  sikoltott. Még erre  sem 
maradt ideje. 
- McNab. 
Eve  hangját hallva  Roarke elfordult a pénzbedobós 
AutoSéftől. Már oda akart  menni hozzájuk, hogy elhúzza a 
feleségét  McNab  mellől, amikor észrevette, hogy valami 
megváltozott. 
Eve megfogta McNab egyik véres kezét. 
- Ian - kérte. - Tudom, hogy nehéz,  de tegyél jelentést. 
El kell mondanod  mindent, amit csak tudsz. Még nem ismerek minden részletet. 
- Én... Adj egy percet. Oké? Csak egy percet kérek. 
- Persze. Addig igyál...  Bármi is van a pohárban. 
- Tea - ült fel  Roarke a McNabbal szemközti asztalra. Igyál egy korty teát, Ian, és máris lélegzethez jutsz. Figyelj ide 
egy kicsit - tette McNab térdére a kezét, és ott tartotta, amíg 
McNab fel nem emelte a fejét, és a szemébe nem nézett. Tudom, mennyire fáj az, ha ilyesmi történik azzal, akit szeretünk. Aki az egyetlen szerelmünk. Most háborog a gyomrod, 
és nehéz  a szíved. Ennek a félelemnek nincs neve.  Most a 
várakozáson kívül csak annyit tehetsz, hogy segítesz nekünk. 
- A konyhában voltam - szorította a szemére erősen a 
kezét McNab, majd elvette a teát Roarke kezéből. - Nem 
telhetett el több két vagy három percnél azóta, hogy Peabody 
azt mondta, már csak néhány saroknyira jár hazulról. Talán 
akkor jött felfelé a metróból, amikor beszéltünk. Női sikolyt 
hallottam, és kiabálást. Az ablakhoz rohantam, és láttam...  fogta két kézre a poharát, és úgy kortyolt bele, mintha gyógyszert inna. - Láttam, hogy odalent fekszik,  arcra borulva. 
A feje és a válla a járdán, a teste az úton. Északnyugatról két 
férfi és egy nő szaladt feléje. Egy pillanatra láttam, ahogy egy 
jármű nagy sebességgel dél felé indul - köszörülte meg a torkát. - Lerohantam. Nálam volt a fegyverem és a kommunikátorom. Nem tudom, hogyan került a kezembe. Nem emlékszem. Erősítést hívtam.  Amikor  Peabody mellé  értem, 
eszmeieden volt, és folyt a vér a fejéből és az  arcából. A ruhája is véres volt, el is szakadt - hunyta le szorosan a szemét. 
Vérzett, én pedig ellenőriztem a pulzusát. Élt.  A pisztolyát  a 
jobb kezében tartotta. Az  a mocsok  nem kapta meg, amit 
akart. Az a rohadt szemétláda nem kapta meg. 
- Nem láttad a támadóját. 
- Nem láttam. Megkérdeztem a szemtanúk nevét,  és azt, 
hogy mit láttak, de akkor odaért az MT. El kellett kísérnem, 
Dallas. A szemtanúkat rábíztam egy egyenruhásra, aki  addigra odaért a helyszínre. Nekem viszont Peabodyval  kellett 
jönnöm. 
- Természetesen, nem is tehettél volna másként. Láttad a 
támadó járművét? A rendszámát? 
- Egy sötét furgonnal volt. A színét nem tudom, csak 
azt,  hogy  sötét.  Nem tudtam megfigyelni a  rendszámát. 
A szemtanúk sem. Az egyik szerint új. Talán egy Sidewinder 
vagy egy Slipstream. 
- Látták Peabody támadóját? 
McNab tekintete ismét jegessé vált. 
- Aha, elég jól meg tudták figyelni. Egy hatalmas, kopasz, 
napszemüveges fickó. Látták, ahogy rugdosta és taposta. Látták, ahogy Peabody a földön fekszik, az a mocsok pedig belé 
rúg. Utána felkapta, mintha be akarná tenni a kocsijába. Ekkor sikított fel az a nő, mire a férfiak is kiabálni kezdtek, és 
feléje rohantak. Erre ledobta Peabodyt. Azt mondták, hogy 
egyszerűen csak ledobta, és beugrott a furgonba. Es hozzátették, hogy Peabody rálőtt. Miközben az a szemét elhajította, sikerült rálőnie. Talán eltalálta,  és megsebesült. Ebben 
nem voltak  biztosak, nekem pedig vele  kellett jönnöm, így 
nem járhattam utána. 
-Jól csináltad. Remekül. 
- Dallas - és Eve látta, hogy McNab a könnyeivel küszködik. Tudta, ha összeroppan, akkor ő is. 
- Nyugalom. 
- Azt mondták... Az orvosok azt mondták, hogy súlyosan megsérült. Amint beértünk, azonnal a műtőbe vitték. Azt 
mondták, súlyos. 
- Csak azt mondhatom, amit magadtól is tudsz. Peabody 
roppant szívós. Nem könnyű eset. Kemény nyomozó, és fel 
fog épülni. 
McNab  bólintott, és nyelt egy nagyot. 
- A kezében volt a fegyvere. A kezében. 
- Peabody nagyon erős. Roarke? 
Roarke bólintott és kiment, egyedül hagyva a feleségét és 
McNabot, hogy megtudjon mindent, amit lehet. 
Tizenkilencedik fejezet 
Fel és alá járkált a bámuló szemek előtt, miközben bömbölt, 
mint egy kisgyerek. Az a kurva bántotta. 
Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Azok a napok már elmúltak, és őt már senki sem bánthatja. Soha. Csak 
rá kell nézni. Ezzel a tükörfal felé fordult, hogy megnyugtassa magát. Nézzék csak meg a testét. 
Magasra nőtt, magasabbra, mint bárki, akit ismert. 
Tudod, mennyibe kerül a ruhád, te hülye kretén? Jobb, ha meghízol hoá, mert felőlem meztelenül rohangálhatsz, amíg világ a világ. 
Nem fogok költeni rád. 
- Sajnálom, anya. Nem tehetek róla. 
Nem, nem! Soha többé nem kér elnézést senkitől. Örül, 
hogy ilyen magas. Már nem kretén. 
Ráadásul izmos lett. Dolgozott, szívósan edzett, és addig 
izzadt,  amíg el nem mondhatta magáról, hogy erős a teste. 
Olyan, amire büszke lehet, és tisztelik az emberek. Félnek tőle 
a nők. 
Satnya vagy, gyenge vagy, semmirekellő vagy. 
- Többé már nem, anya - vigyorodott el ádázul, miközben megfeszítette az ép karját. - Többé már nem. 
De akárhogy is nézte magát, akárhogy pózolt a tükör 
előtt, a testét  bámulva,  melynek formálásával oly sok évet 
töltött, mégis elgyötört, csenevész kisfiúnak látta magát. 
Kisfiúnak,  akinek a mellkasát ütésnyomok tarkítják, és az 
anyja vörösre  súrolta a nemi szervét. A haja mocskosan, 
csapzottan lóg a vállára. 
- Megint meg fog minket büntetni -  mondta neki a kisfiú. - Visszazár a sötétbe. 

- Nem! Nem zár vissza - fordult el gyorsan a tükörtől. Nem zár vissza. Tudom, mit csinálok - babusgatta sebesült 
karját, miközben ismét járkálni kezdett, így igyekezve enyhíteni a fájdalmát. - Ezúttal ő lesz megbüntetve. Erre akár az 
utolsó dollárodba is fogadhatsz. Elláttam a baját annak a zsarukurvának, vagy nem? Vagy nem? 
Talán meg is ölte. Azt viszont biztosra vette, hogy darabokra törte. Ó,  igen. De a karjai A vállától az ujja hegyéig 
forró volt, és zsibbadt - mintha tűvel szurkálnák. 
Ismét a testéhez szorította, és felnyögött. 
Anya megpuszilná, és máris jobban érezné magát. 
Anya felpofozná, és bezárná a sötétbe. 
- Még nem fejeztük be. 
Hallotta a kisfiú, a kétségbeesett kisfiú hangját. 
Nem, még valóban nem fejezte be. És ha nem fejezi be, 
büntetést kap. Bezárják a sötétbe. A vaksötétbe. Megégetik a 
testét, és megverik. 
Nem lett volna szabad otthagynia azt a zsarut, de minden 
olyan gyorsan történt. A sikoltás, a feléje rohanó emberek, a 
karjába nyilalló, döbbenetes fájdalom. 
Menekülnie  kellett.  A kisfiú  azt mondta: Fuss! Maradt 
más lehetősége? 
- Menekülnöm kellett - rogyott térdre a szemek  előtt, 
amelyek hallgatagon lebegtek az üvegedényekben,  és szánalom nélkül bámulták. - Legközelebb majd ügyesebben csinálom. Csak várjatok. Legközelebb jobb leszek. 
Térden állva zokogott az éles fényben, amelyet sohasem 
kapcsolt le. 
Eve  nem tudott nyugodtan ülni a helyén.  Kézbe vette a sovány, keserű kávét, és az ablak mellé lépett. Éppen úgy bámult kifelé, mint korábban McNab. Gondolatban végigjátszotta, hogy ő mit tett volna, de még így sem tudott megfeledkezni a műtőről. Elképzelte, ahogy Peabody élettelen teste 
az asztalon fekszik, miközben körülötte arctalan, véres kezű 
orvosok állnak. 
Peabody vérével a kezükön. 
A közeledő lépteket hallva megpördült. De nem Roarke 
jött vissza, és nem is az egyik arctalan orvos. Feeney sietett 
be. A hosszú nap végére divatos inge teljesen összegyűrődött, és az arcát vörösre festette az aggodalom. 
Eve felé pillantott, de amikor válaszul csak egy fejrázást 
kapott,  egyenesen McNabhoz ment, és - akárcsak Roarke felült eléje az asztalra. 
Halkan beszélgetni kezdtek. Feeney hangja csupán mormolásnak hallatszott, McNab viszont szinte sípolt. 
Eve megkerülte őket, és kiment a folyosóra. Meg kellett 
tudnia valamit. Tennie kellett valamit. 
Amikor meglátta a közeledő Roarke-ot, amikor meglátta 
az arcát, minden erő kiszállt a lábából. 
- Ugye nem... 
- Nem - vette el Roarke a kávét a feleségétől,  mert Eve 
keze remegni kezdett. - Még a műtőben van. Eve... - tette a 
kávét egy kerekes asztalkára, hogy két tenyere közé foghassa 
Eve kezét. 
- Mondd csak el. 
- Három bordája eltörött. Az egyik átszúrta  a  tüdejét. 
A válla  is eltört, és kifordult a csípője. Ráadásul súlyos belső 
sérüléseket szenvedett. A veséje  összezúzódott, a lépé pedig. .. Próbálják megmenteni, de lehet, hogy ki kell venni. 
Istenem. 
- Ha kiveszik... Ha kiveszik, akkor újat is tudnak ültetni 
a helyébe. Be tudnak ültetni valamit. 
- A gyilkos eltörte az arccsontját, és az állkapcsa is kiugrott. 
- Az nem jó. Nem jó, de helyre lehet tenni... 
- A feje is megsérült. Emiatt aggódnak a leginkább - simogatta ritmikusan fel és alá a felesége  karját Roarke, miközben a szemébe nézett. - Nagyon súlyos. 
Roarke visszagondolt az ügyeletes orvos szavaira, aki bevallotta, hogy először azt hitte, Peabodyt egy maxibusz ütötte el. 
- Az esélyei... Mondtak valamit az esélyeiről? 
- Nem, nem mondtak semmit. Csak annyit tudok, hogy 
egy teljes orvoscsoport dolgozik rajta, és ha még rajtuk kívül 
is szükség lenne  specialistákra, akkor  azonnal idehozatjuk 
őket. Mindent megszerzünk neki, amire csak szüksége van. 
Eve-nek elszorult a torka. Csak bólintani tudott. 
- Mennyit mondjak el ebből McNabnak? 
- Micsoda? 
- McNabnak - masszírozta Roarke a felesége vállát, és 
megvárta, amíg lehunyja a szemét,  és összeszedi magát. - Mit 
akarsz, mennyit mondjak el neki? 
-Az egészet. Mindent tudnia kell. McNab... - tört meg 
a hangja, mire Roarke szorosan magához ölelte. - Istenem. 
Ó, Istenem. 
- Peabody nagyon erős. Fiatal, erős és egészséges.  Ez 
mind mellette szól. Te is tudod. 
Összetört. Összezúzódott. Fekepedt. 
- Menj, és mondj  el mindent McNabnak. Vele van Feeney is. Menj, és mondd el nekik. 
- Gyere. Ülj le - csókolta meg finoman a  felesége homlokát Roarke. - Gyere be te is. Együtt várjuk ki a végét. 
- Még nem. Minden oké - húzódott hátra Eve, de egyszer megszorította, mielőtt elengedte volna a férje kezét. Csak előtte megnyugszom. És... Fel kell hívnom pár embert. 
Tennem kell valamit, különben megőrülök. 
Roarke ismét szorosan magához ölelte Eve-et. 
- Nem engedjük el. 
Egyik végtelennek tűnő perc követte a  másikat, mígnem 
eltelt egy óra. 
- Újabb hírek? 
Feeney kérdésére Eve csak a fejét rázta. Amikor nem járkált, nekidőlt a falnak a  váró  előtt, amely lassan megtelt 
rendőrökkel. Egyenruhásokkal, nyomozókkal, civil aktakukacokkal, akik mind vártak, vagy beugrottak, hogy friss híreket 
halljanak. 
- A családja... 
-Rábeszéltem őket, hogy maradjanak otthon, legalább 
addig, amíg biztosat nem  tudunk - kortyolt bele Eve a következő kávéjába. - Akkor azonnal felhívom őket. 
- Most amúgy sem tehetnének semmit. 
-Pontosan.  Ha úgy döntenek, hogy idejönnek, Roarke 
elintézi nekik az utat. Hogy van McNab? 
- Teljesen kikészült - húzta résnyire a szemét Feeney. 
- Kikészült - bólintott rá Eve. - Sajnálom a fiút. Ő is 
hozzám tartozik. 
Eve tovább támasztotta a falat, és csak akkor fordította el 
a fejét, amikor meghallotta  a tűsarkú cipő kopogását. Már 
számított rá. 
Nadine viharzott végig a folyosón, nyomában két egyenruhás rendőrrel. 
Rímek, gondolta Eve. Legalább azzal is eltereli a gondolatait, hogy leáll vitatkozni. 
De Nadine megállt előttük, egyik kezével Feeney  kezét 
fogta meg, a másikkal Eve-ét. 
- Hogy van? 
Eve rádöbbent, hogy  első a  barátság. Amikor nagy a 
szükség, mindig a barátság kerül az első helyre. 
- Még mindig műtik. Már közel két órája. 
- Nem mondtak valamit... - hallgatott el. - Nem, hiszen 
sohasem mondanak. Beszélnem kell veled, Dallas. 
- Beszélj. 
- Négyszemközt. Ne haragudj, Feeney. 
- Leülhetnénk valahol? - kérdezte Nadine. 
- Persze - csúszott le Eve egyszerűen a fal tövébe, majd 
felnézett, és kortyolt egyet a kávéjából. 
Nadine toppantott néhányat,  majd vállat vont, és ő is 
Eve mellé ereszkedett. 
- Amíg Peabody ilyen állapotban van, nem teszem adásba, amit nem akarsz. Ez a legkevesebb, amit megtehetek érte. 
- Hálás vagyok. 
- Peabody nekem is a barátom, Dallas. 
-Tudom, hogy  az - hunyta le égő szemét Eve. - Tudom. 
- Amiről pedig  azt  akarod, hogy adásba kerüljön, az 
azonnal bekerül. Most pedig beszélj a gorilláiddal, mert nem 
szállnak le rólam. 
Eve felpillantott a két egyenruhásra, és elégedetten látta, 
hogy izmos, tapasztalt férfiak, éppen úgy, ahogy kérte. 
- Mi a baj velük? 
- Hogy  végezzem a munkámat, amikor ott lihegnek  a 
nyakamban? 
- Ez a te dolgod. 
- Én nem... 
- Ha a gyilkos követte Peabodyt, akkor téged is követhet. 
Együtt voltunk a képernyőn. Apró lökés - suttogta maga elé. 
- Egy aprócska lökés. Nem számítottam  arra, hogy megtámadja. 
- Azt hittük, hogy téged fog kiszemelni. 
- A francba, annak több értelme lett volna. Én vezetem a 
nyomozást. Én vagyok a főnök. Ellenben a társamat támadta 
meg. Tehát téged is megtámadhat. Most  már végiggondoltam, és tisztán látom. Azt akarja, hogy lássam: az orrom előtt 
képes végezni az embereimmel. 
- Általában tudlak követni, Dallas, de most nem áll össze 
a kép.  Hármunk közül egyedül én nem viseltem  jelvényt. 
Engem senki sem fog bántani. 
- Bírd ki - csattant fel Eve. - Egyszerűen csak bírd ki, 
hogy az  embereim  mindenhová  követnek,  Nadine. Ez  a 
szemét nem fog még egy barátot elvenni tőlem. Még csak 
esélye sem lesz rá. 
Nadine egyetlen szó nélkül figyelte Eve jeges  haragját, 
majd kivette a poharat a kezéből, és beleivott a kávéjába. 
- Olyan az íze, mint a meleg pisi - jegyezte meg, és kortyolt még egyet. - Nem, talán még annál is rosszabb. 
- Az első gallon után már nem is olyan rossz. 
- Megfogadom a szavadat - adta vissza Nadine a poharat. - Nem akarom, hogy engem is megtámadjon. Már megtettem a megfelelő lépéseket. Tudom, hogy kell vigyázni magamra. Különösen, miután egy éve megtámadott az az őrült 
a parkban.  És nem felejtettem el, ki mentette meg az életemet.  Elég eszem van ahhoz, hogy felfogjam, időnként más is 
törődik velem, nem csak én egyedül. Ezért elviselem a kíséretet, Dallas - mocorgott. Kényelmedenül ült a kemény padlón. - Történetesen a bal szélső nagyon csinos. 
- Próbáld meg visszafogni magad, és szolgálatban ne feküdj le egyik emberemmel sem. 
- Megpróbálom. Most megyek, és megnézem McNabot. 
Eve bólintott, majd elgondolkodott azon, hogy álljon fel, 
és járkáljon egy kicsit, vagy egyszerűen csak hunyja le a  szemét, és merüljön el a feledésben. Ám mielőtt döntésre jutott 
volna, Roarke odament hozzá, és leguggolt eléje. 
- Szerezni kellene valami ennivalót ennek a sok embernek ahelyett a vacak helyett,  amit az automatákból lehet 
kapni. 
- Én is menjek? 
- Aha. Úgy gondoltam, ketten menjünk. 
- Oké. 
Roarke felegyenesedett, Eve felé nyújtotta a kezét, és felsegítette a feleségét. 
- Most úgy tűnik, mintha mi többet tudnánk a többieknél. Úgy tűnik...  - pillantott Eve a felvonó felé, és meglátta a 
feléjük siető Louise-t és Charlest. 
- Tudtok már valamit? - kérdezte Charles ellentmondást 
nem tűrően. 
- Semmit. Már csaknem egy órája nincs újabb hírünk. 
-Bemegyek a  műtőbe - szorította meg Charles kezét 
Louise. - Bemosakszom, és a saját szememmel nézem meg, 
mi a helyzet. 
- így már sokkal jobb lesz -  sóhajtott fel Eve, amikor 
Louise elsietett. - Legalább többet  fogunk tudni. 
- Miben segíthetek? - ragadta  meg Eve kezét Charles. Kérj valamit... Bármit. 
Eve Charles szemébe nézett. A barátságnak sok formája 
létezik, gondolta. És mindegyik különböző mélységű. 
- Roarke-kal éppen arról beszéltünk, hogy hozunk valami ennivalót az embereknek. 
- Azt majd én elintézem. Csak bemegyek, beszélek pár 
szót McNabbal, és máris elintézem. 
- Ugye,  milyen furcsa? - figyelte Roarke, ahogy Charles 
az embertömegen keresztül McNab mellé nyomakodik. - Ez 
a sok ember, a barátok, a kapcsolatok... Hadnagy - fogta a 
két tenyere közé Eve arcát, és finoman homlokon csókolta. Nem ártanál senkinek, ha keresnél valami vízszintes felületet, 
és lehunynád a szemed egy kicsit. 
- Képtelen vagyok rá. 
- Nem hiszem. 
Eve várt. Úgy érezte, hogy amikor felhívta Whitney-t, 
Mirát, és Peabody családját, egy örvény kellős közepébe került. Egyre csak érkeztek a rendőrök. Akadt, aki elment,  de a 
többségük maradt. Jöttek az ENyÜ-től,  a  gyilkosságiaktól, 
egyenruhások és civilek is. 
- Hívd ide McNabot - súgta Roarke fülébe, amikor észrevette Louise-t. - Nem akarom, hogy az  egész testület  hallja, amikor elmondja, hogy mi újság a műtőben - majd összeszedte magát, és Louise elé sietett. - Roarke mindjárt hozza 
McNabot, szóval csak egyszer kell elmondanod. 
-Jó - felelt a zöld műtősruhába öltözött Louise. - Én is 
visszamegyek még, csak kijöttem,  hogy elmondjam, amit tudok. 
Roarke McNab, Feeney és Charles társaságában tért viszsza. Itt a legbelső kör, gondolta Eve, az egyre szélesedő hullámgyűrűben. 
- Befejezték? - kérdezte McNab. - Peabody... 
-Még dolgoznak rajta.  Egyelőre minden rendben. Nagyon jó kezekben van, Ian - fogta meg McNab karját. - De 
eltart még egy darabig. Peabody  súlyos sérüléseket szenvedett, és egyszerre több helyen is  operálják. Az életfunkciói 
jók, és mindent megtesznek érte, amit csak lehet. 
- Mennyi ideig tart még? - kérdezte Eve ellentmondást 
nem tűrően. 
- Két vagy akár három óra hosszáig is. Legalább. Kritikus az állapota, de kitart. Most csak azt tanácsolhatom, hogy 
menjetek le, és adjatok vért. Ez az egyetlen, amit tehettek érte. Én visszamegyek, hogy tovább figyeljem a műtétet. Amikor befejezik, az orvoscsoport vezetője további részletekkel 
is szolgálhat, de én is tájékoztatlak benneteket, amilyen gyakran csak lehetséges. 
- Nem kísérhetnélek el? Ha bemosakszom... 
- Nem - hajolt  előre Louise, és megpuszilta McNab arcát. - Menj le, és adj vért. Közben pedig erősen gondolj arra, 
hogy minden rendben lesz. Ez sokat számít. Tudom. 
- Oké, máris lemegyek. 
- Mindannyian lemegyünk - intett a fejével Feeney a váró  felé. - Több csoportban. Mire végzünk, annyi zsaruvér 
lesz a kórházban, hogy nem tudsz majd mit kezdeni vele. 
Egy pint vér levétele után kissé Eve kótyagosan - amit inkább a tű látványa okozott, mint a vérveszteség - ült a váróban. Roarke fogta a kezét, ő pedig visszagondolt  az  elmúlt 
időkre. 
Eszébe jutott, amikor először találkozott Peabodyval, aki 
úgy festett az egyenruhájában, mint akit  skatulyából húztak 
ki. Kettejük között egy holttest hevert a földön. 
Eszébe jutott,  amikor kiemelte Peabodyt a járőrszolgálatból, és maga mellé vette segítőnek. Peabody pedig az első 
órában csaknem megőrjítette az uramozásával. 
Azok a napok már elmúltak. 
Határozottan  kiállt az igazáért. Tisztelte a feljebbvalóit, 
de mindig megmondta a véleményét. Okos volt. Gyorsan tanult. Jó megfigyelő, és jó nyomozó lett belőle. 
Istenem, meddig tart még? 
Beleszeretett egy nyomozóba, akiről kiderült, hogy rossz 
zsaru. Ez megingatta a bizalmát, és bántotta az érzéseit. Majd 
McNab betáncolt  az életébe. Találkozgatott Charlesszal. De 
egy külső szemlélőnek akármilyen furcsának is tűnt ez a háromszög, mindig McNabé maradt. 
Párszor durván összevesztek. Ilyenkor folyton piszkálták 
egymást, ha tíz másodpercnél többet  kellett egyszerre eltöltcniük ugyanabban a helyiségben. Ám végül újra összejöttek. 
-Eve. 
Roarke hangját hallva Eve pislogva kinyitotta a szemét, 
és a  férje pillantását követve meglátta az ajtóban Louise-t. 
Gyorsan  felpattant,  és  csadakozott a körülötte kialakult 
csoporthoz. 
-Peabodyt kihozták a műtőből. Átvitték az intenzívre. 
Az orvoscsoport vezetője azonnal itt lesz, hogy beszéljen veletek. 
- Túljutott rajta - nyögött fel kimerülten McNab. - Túljutott rajta. 
- Igen, de az állapota még mindig kritikus. Folyamatosan 
figyelik. Kómába esett. 
- Ó, Istenem. 
- Ez egyáltalán nem szokatlan, Ian. A teste így próbálja 
kipihenni magát. Az eddigi eredmények  biztatóak, de az elkövetkező órákban mindig lesz mellette valaki. 
- Fel fog ébredni a kómából. 
-Minden okunk  megvan rá, hogy bízzunk benne. Viszont van miért aggódnunk... Például a veséje. De a műtétet 
jól viselte. Erős a szervezete. 
- Ugye, láthatom? Ugye, odakísér valaki hozzá? 
- Természetesen. Nemsokára. 
- Oké - és ettől McNab  szemmel láthatóan megnyugodott. Már a hangja sem remegett annyira. - Ott fogok ülni 
mellette, amíg fel  nem ébred. Nem lehet egyedül, amikor 
magához tér. 
- Ebben biztos voltam. De  egyszerre legfeljebb ketten 
lehettek a szobájában. Jót fog tenni neki, ha tudja, emberek 
vannak körülötte. Mert tudni fogja. Tudni fogja. 
Eve és  Roarke  egyszerre léptek be az  intenzívre, mialatt 
McNab  a folyosón álldogált.  Eve felkészült a látványra, de 
nem eléggé. 
Semmi sem készíthette fel  arra, ami a szeme elé tárult. 
Peabody egy keskeny ágyon feküdt, és olyan sok cső lógott ki belőle, hogy Eve meg sem tudta  számolni. A gépek 
zúgása és pittyegése sem nyugtatta meg, inkább csak idegesítette. 
Ám ezt még el tudta viselni. Számtalan áldozatot, kollégát látogatott már  meg kórházban,  tudta, hogy néz ki egy 
kórterem. 
De Peabody arcát  szinte felismerhetedenné tette a sok 
zúzódás. 
Egy lepedővel nyakig betakarták,  de úgy vélte, alatta még 
több sérülést találna, ha felhajtaná. Valamint kötéseket, varratokat, rengeteg ragtapaszt, és csak a jó ég tudja, hogy még 
mit. 
- Majd ellátják a zúzódásait -  szólalt meg Roarke a háta 
mögött. - Most nem az volt a legfontosabb. 
- Az a nyomorult gazember összetörte az arcát. 
- Megfizet érte.  Nézz rám, Eve - fordította maga felé a 
feleségét Roarke, és  szorosan megragadta a karját. - Peabody 
csaknem annyira az enyém is, mint a tiéd. Amíg le nem zárod, addig én is benne vagyok az ügyben. Esélyt akarok arra, 
hogy elkapjam, aki ezt művelte vele. 
-Nem keverheted bele a  személyes  érzelmeidet  egy 
nyomozásba. Ez a legfontosabb  szabály. Hülyeség - lépett 
közelebb az ágyhoz Eve. - Hatalmas, ordító hülyeség, mert 
ennél már keresve sem lehetne személyesebb egy nyomozás. 
Ezt nem viszi el szárazon. Igen - nézett a férje szemébe határozottan, majd visszafordult Peabody felé. - Mindketten 
benne vagyunk - hajolt előre, és  tisztán, érthetően folytatta. 
- Helyetted is szét fogom rúgni a seggét, Peabody.  Erre a 
szavamat adom - nyújtotta ki a kezét, majd tétovázott. Nem 
tudta, hol  érintse meg a barátját. Végül  a haját simogatta 
meg. - Még visszajövünk - várta meg, amíg Roarke megpuszilta  Peabody összetört arcát, majd a száját. - Hamarosan 
visszajövünk. 
Kimentek, egyenesen a várakozó McNabhoz és Feeneyhez. 
- Csúnyán elbánt vele - és McNab  szeme csupán két, 
mély gödörnek látszott, amelyet a düh és a szenvedés vájt az 
arcába. 
- Igen. 
- Ott akarok lenni, amikor elkapod.  Ott akarok lenni, 
hadnagy, de... Most nem hagyhatom itt. Nem hagyhatom itt, 
amíg...  Amíg fel nem ébred. 
- Ha jól tudom, most ez a legfőbb kötelességed. 
- Itt is tudnék dolgozni, amíg mellette ülök. Ha itt a felszerelésem, elvégezhetem  az adatkereséseket, vagy  bármit. 
Még mindig próbálkozunk a metró diszkjeivel. Azt  folytathatnám. 
- Idehozom a munkádat - ígérte Eve. 
- Én pedig a felszerelést - tette a vállára a kezét Feeney. 
- Folytathatod, fiam, amíg mellette ülsz. Mindent behozok, 
amire csak szükséged van. 
- Kösz. Nem tudom, képes leszek-e befejezni ma éjjel, 
de...  Köszönöm. 
Amikor egyedül maradtak, Feeney vett egy mély lélegzetet, és izzó tekintettel nézett Eve-re. 
- Elevenen megnyúzzuk azt a gazembert. 
- így igaz - helyeselt Eve. 
Arra gondolt, hogy otthon kezdi. Beáll a zuhany alá, és lemossa magáról az  éjszaka minden mocskát, miközben rendezi a gondolatait. Abban a  pillanatban, amint beléptek a 
házba, előttük termett Summerset. 
- Peabody nyomozó? 
Lehet, hogy seggfej, gondolta  Eve, de most úgy  festett, 
mint egy seggfej, aki nem aludt az aggodalomtól. 
- Túl van a műtéten. Úgy néz ki, mintha a villamos alá 
lökték volna, de túl van a műtéten. 
- Az  intenzívre vitték - folytatta Roarke. - Még nem 
nyerte  vissza  az  eszméletét,  de mindenki reménykedik. 
McNab mellette van. 
- Bárcsak tudnék segíteni valamiben. 
Eve már nekieredt a lépcsőnek, de ezt hallva megállt, és 
visszafordult. 
- Tudja kezelni a nem regisztrált számítógépet? 
- Természetesen. 
- Roarke-ot magammal viszem, így maga lesz itthon az 
ügyeletes. Lezuhanyozok, utána elmondom, hogy mit keressen. 
- Áruld el, mit akarsz keresni - kérte Roarke, amikor beléptek a hálószobába. 
- Még át kell gondolnom. 
- Akkor gondolkodj hangosan, miközben zuhanyozunk. 
Eve összevonta a szemöldökét. 
-Szigorúan csak azért  megyünk  a fürdőszobába, hogy 
felfrissüljünk. 
- Szerintem a szex is elég frissítő, de inkább halasszuk 
máskorra. 
Miközben a forró víz elmosta a köd nagy részét az agyáról, Eve hangosan beszélt. És akármennyire gyűlölte a gyógyszereket, most bevett  egyet, hogy tovább ébren tudjon maradni, és még a zsebébe is tett néhány pirulát. 
-Lehet, hogy nem vagyok csúcsformában, de minden 
követ meg akarok mozgatni. 
-Akár  csúcsformában vagy, akár nem,  megmozgatjuk 
azokat a köveket - felelt Roarke. - Előtte viszont egyél valamit. 
- Majd útközben elrágcsálunk néhány energiarudat. 
- Nem. A  szervezetednek most sokkal inkább szüksége 
van  az üzemanyagra, mint máskor - programozta be az 
AutoSéfet. - Ha eredményesen akarod kihallgatni a szemtanúkat, jobb, ha ébren maradsz. 
Eve felismerte, hogy Roarke elért arra a pontra, amikor a 
vitával csak lassítaná az események folyását. Ezért leült, és 
belapátolta, amit a férje eléje tett. 
- Mondtál valamit McNabnak arról, hogy érzi magát az 
ember, amikor a szeretteit bántják. Néhányszor én is hasonló 
helyzetbe hoztalak. Talán nem ilyen keményen, de... 
- De majdnem - felelt Roarke. 
-Aha.  Izé...  Hogy bírtad ki? -  kérdezte  félve  Eve. Hogy tetted túl magad rajta? 
Roarke egyeden szó nélkül megfogta Eve kezét, és miközben összekapcsolódott a  tekintetük, megcsókolta.  Evének  csillogott a szeme, és elszorult a torka. Ezért inkább elfordította a fejét. 
- Nem mutatom ki, mit érzek. Talán úgy tűnik, de nem. 
Belül mintha darabokra szakadnék. És nem tehetek semmit, 
csak folytatom az életemet, és próbálom meggyőzni magam, 
hogy megbűnhődik, aki bántott. 
Eve eltolta magától a tányérját, és felállt. 
- Most azt kellene mondanom, hogy bízzunk mindent az 
igazságszolgáltatásra, de nem tudom, hogy ez elég lesz-e. Lehet, hogy vissza kellene adnom az ügyet. Ha kételyek gyötörnek, vissza kellene adnom az ügyet, de nem teszem. Képtelen vagyok rá. 
- Es továbbra is többet vársz el magadtól, mint másoktól? 
Eve felemelte a  jelvényét. Mielőtt a zsebébe  csúsztatta, 
egy hosszú pillanatig csak nézte. 
- Aha. Lássunk neki! 
Röviden  elmondta Summersetnek a lényeget, majd elindult kifelé a kocsihoz. 
- Nem hiszem el, hogy törvénytelenséget kértem tőle. 
- Az első alkalom mindig nehéz. 
- Es megkértem, hogy segítsen egy nyomozásban. 
- Ez meg neki lesz az első. 
- Ha. Nem, most én vezetek. Tombol bennem az energia a gyógyszertől. 
- Egy ilyen kijelentéssel alaposan megnyugtatod az utasodat. 
-Be kellett vennem  valamit, különben elalszom. Te is 
kérsz? 
- Egyelőre nem. 
Eve beült a volán mögé. 
- Ez csak egyszerű anyagcsere, drágám. Délben valószínűleg megint szükségem lesz valamire, ha még fent leszek. 
- Ezt akár borítékolhatod is.  A szemtanúk ugyanott laknak, ahol  Peabody.  Kérem a  pontos  címet -  pillantott 
Roarke felé, aki lehívta az adatokat. - Kösz. 
- Nincs mit. Nem csak te akarod elintézni azt a gazembert. 
- Tudom, hogy nem csak én  - szorította meg a férje kezét Eve, miközben kihajtottak a kapun. - Azért köszönöm. 
Huszadik fejezet 
Eve nem keresgélt parkolóhelyet, hanem megállt  egy  napelemes miniautó mögött,  amely úgy festett, mint  amit legalább fél éve meg sem mozdítottak. 
Felkapcsolta a Szolgálatban jelzést, kilépett a  kocsiból, 
és igyekezett nem hallani a mögötte felhangzó Rohadt zsaru! kiáltást, de tudta, hogy máskor odamenne a teherautó 
vezetőjéhez, és alaposan elbeszélgetne vele. 
Ehelyett inkább átment az utca másik oldalára,  és alaposan megszemlélte a vérfoltot. 
-Meglapul,  és vár. Ez a módszere.  Talán néhányszor 
követte,  és megfigyelte a  szokásait, de Peabody nem vette 
észre - csóválta a fejét. - Egy nyomozó lakcímét nem olyan 
egyszerű kideríteni. Ki lehet  találni, de a személyi adatokat 
erősen őrzik.  Vagy  követte, vagy  feltörte a  számítógépes 
rendszert - gondolt vissza az interjúra és a sajtótájékoztatóra. 
Mindkét alkalommal reflektorfénybe tolta Peabodyt. 
- Mennyi idejébe kerül egy jó hackernek a személyes adatok megszerzése? 
- Az a tehetségétől és a  felszerelésétől függ... - nézte 
meg Roarke is a vérnyomot, miközben Peabodyra gondolt. 
A határozottságára és a kedvességére. - Valahol egy óra és 
néhány nap között. 
- Egy óra? Jézusom, akkor minek vesződünk adatvédelemmel? 
- Az csak a tömegek ellen véd. Ha valaki  egy nyomozó 
adataira kíváncsi, automatikusan felkelti a CyberÖrség figyelmét. Ezzel komoly kockázatot vállal, ami vagy nem érdekli, 
vagy tudja, hogy kerülje meg a gátakat és az őrséget. Van valami okod feltételezni, hogy a gyilkos ennyire képzett? 
- Csak hangosan gondolkodtam. Ismerte az áldozatait, a 
szokásaikat, a lakhelyüket. Eddig csak magányos nőket szemelt ki. 
- Elisa Maplewood egy családnál lakott. 
- Aha, de a család férfitagja éppen nem volt az országban. Talán ezt is belekalkulálta. Igen, követte őket. És ne feledkezzünk meg Merriweather megjegyzéséről, aki látott egy 
kopasz, nagydarab fickót a  metrón. De elképzelhető, hogy 
számítógéppel is kutatott utánuk, és összegyűjtött minden elérhető adatot. Persze ezzel vállalt bizonyos kockázatot, méghozzá  nem is kicsit.  De  ezt is belekalkulálta. Ráadásul nem 
láthatatlan, Merriweather is  észrevette. Ebből  gondolom, 
hogy nincs nagy gyakorlata. 
- Talán távirányítású  szerkezetet használt a megfigyeléshez. 
- Elképzelhető. Lehetséges. Peabodyra  gyorsan lecsapott. 
Szerintem  gyorsabban, mint a többiekre.  Azért, mert nem 
hasonlított az eddigi áldozataira. Ö volt a ráadás... Azért került a látóterébe, mert bosszantotta. Vagy  fenyegetve érezte 
magát  tőle - pillantott fel félrehajtott fejjel a házra, az ablakokra.  - És tudod, mi jár  még a fejemben? 
- Nem ismerte annyira, hogy tisztában legyen azzal, egy 
másik rendőr is van a lakásában. Várt rá. 
- Nem figyelte meg eléggé. Elveszítette a fejét, és túlságosan  sietett  - nézett végig Eve az utcán.  - Peabody általában metróval járt, és nem szerette az árnyékos helyeket. Lehet, hogy a gyilkos követte, mint  ahogy a többieket is. De 
nem hiszem,  hogy így történt. Peabody  észrevette volna. Jó 
megfigyelő, és élesek az ösztönei. 
- A számítógépes betörés gyorsabb, ráadásul nem kockáztatja meg, hogy észrevegyék. 
-Aha.  Ráadásul  Peabody  túlórázott.  A  számítógépes 
rendszerbe mindent be kell táplálni. Azt is  rögzítettem, hogy 
beosztottam Feeney mellé. 
Roarke megfogta a felesége állát, maga felé fordította a 
fejét, és a szemébe nézett. 
- Eve. 
- Nem vádolom magam - vagy legalábbis próbálta nem 
vádolni. - A gyilkost vádolom. Csak próbálok rájönni, hogy 
akadt a nyomára, ennyi az egész. Tudta, hol lakik,  és azt is, 
hogy  késni  fog. Ha mindezzel tisztában volt,  azt  is tudnia 
kellett, hogy Peabody nevén nincs semmiféle jármű, és a legtöbbször gyalogol. így hát idejött, megállt, és várt. Türelmes 
a gazember. Addig várt, amíg Peabody fel nem bukkant. 
- Ez még  mindig kockázatos. Az  utca jól megvilágított, 
és Peabody kevesebb mint  félsaroknyira járt a háztól, ahol 
lakott. Ráadásul rendőr, aki mindig magával hordja  a fegyverét, és éber.  Ostobaság volt megtámadni - mondta Roarke. Jóval nagyobb ostobaság, mint a többieket. 
- Feldühítettük. Mint ahogy azt már mondtam, bizonyítani próbált. Az viszont meg sem fordult a fejében, hogy 
Peabody bajt hozhat rá.  Hiszen csak  egy  nő, ő pedig férfi, 
méghozzá nagy, és erős. Azt hitte, leüti, bedobja a furgonba, 
és kész - guggolt le Eve, és megérintette a járdára száradt 
vérfoltot. -  Hová akarta vinni? Ugyanoda, ahová a többieket 
is, mielőtt nyilvános helyen  hagyta az  áldozatait? Ugyanoda, 
ahová az eltűnteket? 
- Peabody biztos alaposan megnézte az arcát.  Biztosan 
sokkal jobb személyleírást ad róla, mint Celina. 
Eve felnézett. 
- Ha  emlékszik. Megsérült  a  feje, ezért  elképzelhető, 
hogy nem fog emlékezni. De ha mégis, akkor felismeri. Peabody jó megfigyelő, megjegyzi a részleteket. Amikor magához tér, belőle lehet az ügy  kulcsfigurája. Ha emlékszik rá állt fel Eve. - Tudjuk meg,  mit láttak a szemtanúk. Először 
kérdezzük ki a nőt. 
- Essie  Fort. Huszonnégy  éves, egyedülálló.  Egy adóügyekkel foglalkozó ügyvédi irodában dolgozik. 
Miközben  az épület felé sétáltak, Eve elmosolyodott. 
- A végén még kiderül, hogy a hasznodat veszem. 
- Megteszem, amit tudok - nyomta meg Roarke a kaputelefon 3A jelű gombját. 
Miközben vártak, Eve visszafordult és felmérte a távolságot az ajtó és a támadás helye között. A kaputelefonban 
ekkor megszólalt egy férfihang. 
- Tessék. 
- Dallas hadnagy vagyok, a NYPSD-től. Ms. Forttal szeretnék beszélni. 
- Látni szeretném a... Ó, köszönöm - így a hang, amikor Eve készségesen a biztonsági kamera elé tartotta a jelvényét. - Jöjjenek fel - engedte be őket, és amikor felértek a 
harmadik emeletre, ott várt rájuk a lakás nyitott ajtajában. Essie odabent van. Miké vagyok. Miké Jacobs. 
- Maga szintén látta a támadást, Mr. Jacobs? 
- Úgy is lehet mondani. Essie, Jib, és én éppen Jib barátnőjéért indultunk. És ekkor... Jöjjenek be. Elnézést - nyitotta szélesebbre az ajtót. - Itt maradtam éjszakára. Nem 
akartam egyedül hagyni Essie-t. Most öltözik - pillantott egy 
bezárt  ajtó felé.  - Ugye,  az a nő, akit megvertek, nyomozó 
volt? Mi van vele? 
- Már túlvan a műtéten. 
- Örömmel hallom. Ember, az a fickó kegyetlenül elverte túrt bele göndör, szőke hajába Miké. - Várjanak,  mindjárt 
főzök egy kávét. Kérnek belőle? 
- Nem, köszönjük. Mr. Jacobs, szeretném  felvenni a vallomásukat, és feltenni maguknak néhány kérdést. 
- Semmi gond. Az este már beszéltünk pár rendőrrel, de 
minden olyan zavaros volt. Nézze, hadd főzzek egy  kávét, 
oké? Nem sokat aludtunk az  éjjel, és szükségem van egy löketre. Addig üljenek le. Megpróbálom kicsit siettetni Essie-t. 
Eve nem akart leülni,  de letelepedett az egyik vörös színű 
fotel karfájára, majd körülnézett a szobában. Élénk  színek, a 
falakon furcsa, geometrikus minták. Egy nyitott borosüveg, 
és két pohár emlékeztetett az elmúlt éjszakára. 
Miké Jacobs farmert és inget viselt, amelyet be sem gombolt. Biztosan ugyanazt, amit az este. Amikor elindult otthonról, valószínűleg meg sem fordult a fejében, hogy itt tölti 
az éjszakát. 
Talán csak nemrégen ismerte meg Essie-t.  Talán még le 
sem feküdtek egymással. 
Ennek  ellenére itt maradt éjszakára. És McNab szerint 
habozás nélkül Peabody segítségére sietett. 
Kinyílt a hálószoba ajtaja, és  egy törékeny nő lépett ki rajta. Rövidre nyírt, hollófekete haján megcsillant a fény, kék 
szeméből sütött a kimerültség. 
- Elnézést. Miké mondta, hogy itt a rendőrség. Csak magamra kaptam valamit. 
- Dallas hadnagy vagyok. 
- Ismerte? Mármint a nőt,  akit megtámadtak. Tudom, 
hogy rendőr. Láttam az  utcán. Régebben mindig  egyenruhában járt, de mostanában  nem. 
- Már nyomozó. A társam. 
- Ó - telt meg a szeme...  Együttérzéssel? Aggodalommal? Eve nem tudta eldönteni. - Sajnálom. Sajnálom. Rendbe fog jönni? 
- Én... - és Eve érezte, hogy ismét elszorul a torka. Egy 
idegentől valahogy nehezebben viselte az együttérzést. Nem tudom. Szeretném, ha pontosan elmondaná, mit is látott. 
- Éppen...  Éppen elmentünk itthonról - pillantott fel a 
belépő Mike-ra, aki két vörös csészét szorongatott a  kezében. - Köszönöm. Miké, nem mondanád el inkább te? 
- Dehogynem. Gyere, ülj le  - vezette Essie-t az egyik fotelhez, és amikor a lány leült, ő is helyet foglalt  a karfán. Mint ahogy azt már mondtam, éppen kiléptünk az utcára. Az 
ajtóból már hallottuk a zajt. Kiáltásokat és puffanásokat. Hatalmas  termetű fickó volt. Nagyon nagy.  Rugdosta  azt a 
lányt, miközben ordított vele. A lány pedig felhúzta a  lábát, 
és visszarúgott, de ezzel nem  sokat  ért el. Minden  olyan 
gyorsan történt, és azt hiszem, egy vagy két másodpercre lebénultunk a döbbenettől. 
- Csak... - rázta meg Essie a fejét. - Nevetgéltünk, viccelődtünk, majd meghallottuk a hangokat, és csak akkor néztünk oda. Puff 
- Az a férfi felkapta a lányt. Egyszerűen felkapta a földről. 
- Én pedig sikítani kezdtem. 
-Jibbel futásnak eredtünk - folytatta  Miké. - Hiszen 
nem nézhettük tétlenül. Azt hiszem, kiabáltunk is. A fickó 
körülnézett, és ledobta a lányt. Egyszerűen elhajította, érti? 
- Keményen odacsapódott a járdának - borzongott meg 
Essie. - Hallottam, ahogy odacsattan a teste. 
- De még a levegőben volt, amikor egy villanást láttunk. 
Szerintem rálőtt a  támadójára - pillantott Essie-re Miké, aki 
bólintott. - Talán  el is találta. Nem tudom. Amikor földet 
ért, mintha át akart volna fordulni, hogy újra tüzeljen, vagy 
megpróbáljon felállni, vagy... 
- De már nem kelt fel - suttogta Essie. 
- A fickó  beugrott a furgonjába. Olyan gyorsan mozgott, 
mint a villám, de Jib szerint fogta az egyik karját. Talán megsebesült? Valósággal kilőtt a kocsival. Jib üldözte pár yardon 
keresztül. Fogalmam sincs, mihez kezd, ha utoléri. A lány 
nagyon súlyosan megsérült, és úgy gondoltuk, hogy ő sokkal 
fontosabb. Féltünk megmozdítani, inkább hívtam a mentőket. Ekkor ért oda az a srác... A másik rendőr. 
Peabody rálőtt,  gondolta Eve. Repült a levegőben,  mégis 
rálőtt. Nem eresztette el a fegyverét. 
- Beszéljen a furgonról. 
- Fekete volt vagy sötétkék. De inkább fekete. Új, vagy 
nagyon jól karban tartott. Hadnagy... Ne haragudjon, elfelejtettem a nevét. 
- Dallas. 
- Minden nagyon gyorsan történt. így...  - csettintett az 
ujjával Miké. - Mindannyian kiabáltunk, és rohantunk. Teljesen összezavarodtam. Próbáltam leolvasni a kocsi rendszámát, de sötét volt, és nem láttam. Az oldalán volt egy ablak 
és egy rakodóajtó. Sötétített ablak. 
-Lehet, hogy most úgy gondolja, teljesen  összezavarodott, Mr. Jacobs, de minden apró részlet sokat segíthet. Beszéljen a támadóról. Látta az arcát? 
- Csak egy pillanatra. Amikor meghallotta a kiáltásainkat, 
felénk fordult. Essie-vel sok időt töltöttük az éjjel azzal, hogy 
megpróbáljuk összerakni. Várjanak egy pillanatot. 
- Mintha egy rémálomból  lépett volna elő - folytatta 
Essie, miközben Miké eltűnt a hálószobában. - Nem tudtam 
aludni, állandóan csak őt láttam magam előtt. 
- Azt  hiszem, ez a legjobb, amit össze  tudtunk hozni tért vissza Miké kezében egy papírlappal, amit Eve felé nyújtott. 
Eve szíve hatalmasat dobbant, amikor meglátta a vázlatot. 
- Ezt maga rajzolta? 
- Rajzot  tanítok -  mosolyodott el  halványan Miké. Csak egy vagy két pillanatig láttuk az arcát, de szerintem ez a 
kép igencsak közel áll hozzá. 
- Mr.  Jacobs, meg kell kérnem, hogy jöjjön be a kapitányságra, és beszéljen az egyik fantomképkészítővel. 
- Persze. Kilenckor órám lesz,  de majd beszólok, hogy 
nem tudom megtartani. Induljunk most,  azonnal? 
- Hatalmas segítség lenne,  ha Mr. Jibsonnal  együtt  be 
tudnának jönni.  A vázlatot betápláljuk egy  számítógépes 
programba. Maguk hárman pedig segítenének egy rendőrségi 
rajzolónak. 
- Máris felhívom Jibet, hogy menjen oda. Pontosan hová 
is? 
- Magukat majd én beviszem. Mondja meg a barátjának, 
hogy a harmadik emeletre jöjjön, és keresse a  részleget. 
Ott dolgoznak azok, akiknek az azonosítás a  feladatuk. Intézkedem, hogy gond nélkül felengedjék. 
- Tíz perc, és indulhatunk. 
:  Eve felállt. 
-Mr. Jacobs, Ms. Fort, mind a testület, mind a magam 
nevében nagyon köszönöm, amit az este tettek, és amit most 
tesznek. 
Miké megvonta a vállát. 
- Bárki megtette volna. 
- Ebben téved. 
Amikor sikerült elérnie, hogy Yancy készítse a fantomképet, 
Eve úgy vélte, végre megfordul a szerencséjük. Akadtak mások is, akik hasonló ügyességgel forgatták a ceruzát, kezelték 
a számítógépet, de Yancynek különleges tehetsége volt abban, hogy segítse visszaemlékezni a szemtanúkat. 
- Mik a hírek Peabodyról? - érdeklődött Eve-tői. 
Már meg sem tudta számolni, hányszor tették fel neki ezt 
a kérdést, útban a kapitányság felé. 
- Nem változott az állapota. 
Yancy lepillantott a vázlatra, amelyet Eve feléje nyújtott. 
- Elkapjuk ezt a szemetet. 
Eve felvonta a szemöldökét. Yancy nem csupán a tehetségéről volt híres, hanem szelíd természetéről is. 
- Számítok rád. Azt a rajzot azonnal tápláld be a számítógépbe. 
- Máris - csúsztatta be a papírlapot egy szkennerbe. 
- Vastag réteg folyékony kesztyűt kent az arcára, ami eltorzította a vonásait.  Ezt figyelembe  kell venned. Tudom, 
hogy nem lehet ilyet kérdezni,  mennyi ideig tart majd, mégis 
megkérdezem. 
- Bárcsak meg tudnám mondani - adta vissza Yancy a 
rajzot. - Mennyire segítőkészek a szemtanúk? - intett fejével 
az előtér felé. 
-Hihetetlenül.  Csaknem optimistára cseréltem tőlük a 
megszokott, gúnyos modoromat. 
- Akkor gyorsabban fogunk haladni - vizsgálta meg ismét a vázlatot. - Ügyes volt a rajzoló. Ez sokat segít. Minden 
egyéb munkámat féketeszem, hadnagy. Ez az első. 
- Kösz. 
Eve szívesen maradt volna, hogy  nézze Yancyt, ahogy 
dolgozik, és megpróbálja siettetni. Közben ott akart lenni a 
kórházban Peabody mellett. Na meg követni az ismert nyomokat. 
- Nem lehetsz ott mindenütt egyszerre, Eve. 
Eve Roarke-ra pillantott. 
- Ennyire  látszik? Úgy érzem, mintha egy helyben topognék. Látom a célt, de nem tudom elérni. Talán újra felhívhatnád a kórházat, hátha kiudvarolsz  valakiből valamit. 
Tőlem már megőrülnek. 
- Az emberek általában idegesek lesznek, ha azzal fenyegetik őket, hogy az orrukon keresztül rángatják ki az agyukat. 
- Azt hittem, legalább az ötletért megdicsérsz. Túlságosan izgatott vagyok - rázta meg magát, miközben elindult az 
irodája felé.  - Átkozott  gyógyszer. Hívd fel a kórházat, beszélj Summersettel, utána Feeney-vel, a  többit pedig bízd 
rám. Szükséged van még rám? 
- Egyedül is boldogulok. 
- Dallas! - ugrott fel Celina egy padról. - Már régóta várlak. Mondták, hogy bejössz. Nem válaszoltál sem a hangpostán hagyott üzenetemre, sem az e-mailemre. 
- Sok volt a dolgom. 
- Peabody - ragadta meg a karját Celina. 
- Nem változott  az állapota. Tényleg nagyon elfoglalt vagyok, de az irodámban beszélhetünk pár percet. 
- Ne haragudj - túrt bele a hajába Celina. - Nagyon ideges vagyok. 
- Mindannyian azok vagyunk - árulta el Roarke. - Hoszszú és nehéz éjszaka áll mögöttünk. 
- Tudom. Láttam. 
- Gyere be - vezette be Celinát az irodájába Eve, és becsukta  az ajtót. - Ülj le - és annak  ellenére, hogy a gyógyszerre nem számított a legjobb ötletnek a koffein, Eve nagyon megkívánta. Gyorsan programozott is kettőt. - Mit láttál? 
- A támadást. Amikor megtámadták Peabodyt. Istenem, 
éppen a kádban  ültem. Akartam venni egy forró fürdőt lefekvés előtt. Láttam, ahogy sétál...  Láttam a járdát, az épületeket. A gyilkos meg egyszer csak eléje ugrott a semmiből. 
Mint egy homályos folt. Utána már  csak arra emlékszem, 
hogy úgy vergődők a kádban, mint egy szerencséden pisztráng. Próbáltalak felhívni. 
- Kint voltam  a helyszínen, onnan pedig egyenesen a 
kórházba  siettem.  Még nem jutott  időm  meghallgatni az 
üzeneteimet. 
- Leütötte.  Belerúgott, Peabody pedig védekezett.  Megverte. Rettenetes  volt. Egy pillanatig azt hittem, meghalt, 
de... 
- Nem halt  meg. Még él. 
Celina két kézre  fogta a kávéscsészét. 
- Ö nem olyan, mint a többiek. Nem értem. 
- Én igen. Csak mondd el, hogy mit láttál. Hallani akarom a részleteket. 
- Nem teljesen tiszta. Átkozottul  kiborító - csapta le  a 
csészét az asztalra Celina. - Beszéltem dr. Mirával, de nem 
volt hajlandó előrébb hozni a következő hipnózis időpontját. 
Pedig én akár azonnal is hajlandó lettem volna rá. Tudom, 
tudom, hogy most többet látnék. De láttam... Hallottam a sikolyt, a kiáltozást.  Eldobta Peabodyt. Láttam, ahogy beugrik 
egy...  Egy furgonba. Biztosra veszem, hogy egy furgonba. 
Sötét volt. Megsebesült. Ereztem a fájdalmát. 
- Peabody használta a fegyverét. 
- Ó. Jó. Jó. A  gyilkos félt. Érzem... Nehéz megmagyarázni, de  érzem.  Érzem a félelmét. Nem csak attól fél,  hogy 
meglátták, és  elfogják, hanem valami mástól is. Attól,  hogy 
nem fejezheti be, amit elkezdett? Tudni  akarom. Segíteni 
akarok. Nem tudnád valahogy meggyőzni dr. Mirát? 
- Ha neked nem engedett, akkor nekem sem fog - ült fel 
az asztalára  Eve,  és ujjaival dobolni kezdett a térdén. - Ha 
megszerezném az egyik áldozat, az egyik feltételezett áldozat 
egy személyes tárgyát, többet is tudnál mondani róla? 
- Nagyon valószínű - csillant fel izgatottan Celina szeme, 
miközben előrehajolt. - Ha kapcsolatba tudok lépni vele, talán észreveszek valamit. 
- Majd meglátjuk. Nem ígérem, hogy a mai hipnózisodnál is jelen leszek. Egy forró nyomot követek. A tegnap esti 
támadás szemtanúi elég jó személyleírást adtak. 
- Istennek hála.  Ha megtudod  a nevét, véget ér ez az 
egész. Istennek hála. 
- Próbálok szerezni neked valamit, amilyen hamar csak 
tudok. 
- Bármikor megkereshetsz. Bármikor.  Rögtön bejövök, 
amint szólsz. Rosszul vagyok, ha Peabodyra gondolok, Dallas. Egyszerűen rosszul vagyok. 
Valamikor,  a végtelen  éjszaka közepén, McNab lerogyott  a 
Peabody ágya mellé húzott székre. Lehajtotta  az ágy oldalát, 
és amikor legyőzte a kimerültség, Peabody mellé hajtotta  a 
fejét, és a lepedő alatt megfogta a kezét. 
Nem tudta, mi ébresztette fel - a műszerek csipogása,  a 
folyosóról behallatszó léptek  zaja,  vagy az ablakon besütő 
napsugár. Felemelte a fejét, összerezzent, amikor meghallotta, mekkorát roppan a nyaka, majd a tarkóját masszírozva figyelte Peabody arcát. 
Az orvosok még nem látták el a zúzódásait, és csaknem 
meghasadt a szíve, amikor látta, mennyire összetört. 
- Reggel van - szólalt meg, és igyekezett, hogy  a hangja 
lehetőleg minél kevésbé legyen reszelős. - Reggel van, bébi. 
Jelkelt a nap, de úgy tűnik, esni fog az eső. Rengetegen meglátogattak.   Ha nem ébredsz  fel, lemaradsz mindenről. Ki 
akartam menni, hogy hozzak egy csokor virágot, de aztán 
úgy döntöttem, nem hagylak egyedül olyan sokáig. Majd hozok, ha felébredsz. Szeretnél virágot? Ugyan már, PeaCuki, 
kelj fel, és mosolyogj - simított végig Peabody arcán, amelyet 
csúnyán felhorzsolt a járda. - Gyerünk, térj vissza  közénk. 
Tudod, hogy rengeteg a dolgunk. Költözünk - fordította el a 
fejét, és látta, hogy Mavis lép be a kórterembe. 
Egy szót sem szólt,  csak odalépett McNab mellé, és  a 
tarkójára tette a kezét. 
- Hogy tudtál bejönni a sárkányok mellett? 
- Azt mondtam, hogy a nővére vagyok. 
McNab lehunyta a szemét. 
- Nem is hazudtál olyan nagyot. Még  mindig eszméletlen. 
- Szerintem tudja, hogy itt vagy mellette - hajolt előre 
Mavis, és megpuszilta McNab  arcát. - Leonardo hoz egy 
csokor virágot. Biztosan tetszeni fog Peabodynak,  amikor 
felébred. 
- Csak beszélünk róla. Ó, Krisztusom - fordította el a 
fejét McNab, és Mavis oldalához nyomta az arcát. 
Mavis simogatni kezdte, és türelmesen várt, hogy elmúljon a remegése, és ismét rendesen vegye a levegőt. 
- Itt maradok vele, ha esetleg szereméi kimenni egy kicsit 
a friss levegőre. 
- Képtelen vagyok magára hagyni. 
-Oké. 
McNab  odébb lépett, de a szemét le nem vette volna 
Peabody lassan emelkedő és süllyedő mellkasáról. 
- Louise  benézett egypárszor hozzá. Szerintem Charlesszal együtt itt töltötték az éjszaka nagy részét. 
- Láttam őket odakint a váróban. Dallas? 
- Azt a gazembert  üldözi. Az állatot keresi, aki ezt tette 
Peabodyval. 
- Akkor meg is találja - veregette meg McNab vállát Mavis, majd kihúzott magának egy széket. 
-Várj, majd én. Neked nem szabad súlyos tárgyakat 
emelned. 
Az összecsukható szék legfeljebb négy fontot nyomott, 
Mavis mégis hagyta, hogy McNab nyissa ki helyette. 
- McNab, mi, Leonardóval nem sok mindent tehetünk. 
De szívesen  átvisszük a holmitokat az új lakásba. 
- Nincs sok doboz. Nem akarom... 
- Szívesen megcsináljuk. És ha Peabody jobban  lesz, 
egyszerűen ölbe kapod, és  átemeled a küszöbön. Mindent 
elintézünk. Neked most itt a helyed, vele. 
- Ez... Ez nagyszerű, Mavis. Kösz. 
- Hé, elvégre szomszédok leszünk. 
- Izé... Ne emelj semmi nehezet. 
- Ne aggódj - simított végig Mavis a hasán. - Nem fogok. 
- Úgy érzem, hogy bármelyik pillanatban darabokra hullhatok. Majd a pillanat elmúlik, jön a következő, és... - egyenesedett ki ültében McNab. - Szerintem megmozdult. Láttad? 
- Nem, de... 
- Megmozdult. Megmozdította az ujját  - fordította  tenyérrel felfelé Peabody kezét. - Ereztem. Gyerünk, Peabody, 
ébresztő. 
- Most én is láttam - markolta meg McNab vállát Mavis, 
és előrehajolt. - Nézd, próbálja kinyitni a szemét. Idehívjak 
valakit? 
- Várj. Várj még - pattant  fel McNab, és Peabody fölé 
hajolt. - Nyisd ki a szemed, Peabody!  Hallgass rám! Nehogy 
megint alámerülj. Gyerünk! 
Peabody furcsa hangot hallatott -  mintha egyszerre nyögött és sóhajtott volna. McNab még soha életében nem hallott ennél szebbet. A szemhéja  megrezdült, és bedagadt szeme kinyílt. 
- Na látod - fojtogatták a könnyek McNabot, de nagyot 
nyelt, és rávigyorgott a szerelmére. 
- Mi történt? 
- Kórházban vagy. Minden oké. 
..:  - Kórházban. Nem emlékszem. 
- Most nem számít. Fáj valamid? 
- Min... Mindenem. Istenem, mi történt? 
- Minden oké. Mavis. 
- Máris hívok valakit. 
Amikor kiviharzott, McNab odaszorította a száját Peabody kezéhez. 
- Most már minden rendben lesz. Megígérem. Dee. Picikém. 
- Haza... akarok menni. 
- Nemsokára hazamehetsz. Nemsokára. 
- Nem kaphatnék előtte valami fájdalomcsillapítót? 
McNab könnyes szemmel felnevetett. 
Eve azon kapta magát, hogy Yancy válla fölött áthajolva 
figyeli a munkáját. Gyorsan hátrahúzódott. 
- Nincs semmi baj. Már hozzászoktam. Először is hadd 
mondjam azt, hogy ha mindenki olyan tanúkat hozna, mint 
te, sokkalta könnyebb lenne az életem. Viszont  egy  kicsit 
unalmas - majd hátrapillantott Roarke-ra. - Az egyik programod. 
- Látom. Az egyik legjobb képszerkesztő program a piacon, de már dolgozunk a továbbfejlesztésén. Ennek ellenére 
ez is csak éppen olyan hatékony, mint a kezelője. 
- Én is szeretek így gondolkozni. 
- Srácok, nem halaszthatnátok későbbre az udvariaskodást? 
- Nézzük csak. Itt a vázlat, amit az egyik tanú készített, 
és itt van az, amit én rajzoltam, miután elbeszélgettem velük. 
Látod? Kicsit részletesebb.  Csak pár helyen módosítottam, 
mégis sokkal könnyebb  így az azonosítás. 
-Kevésbé  hasonlít  Frankensteinre - jegyezte  meg 
Roarke. 

-Aha. Az alany viselkedése befolyásolja a megfigyelők 
emlékezetét. Egy hatalmas férfit láttak, aki egy nőt rugdosott, 
éppen ezért óriásnak ábrázolták. Szörnyetegnek. De a tanú 
megadta az alapvető részleteket. Szögletes arc, magas, csillogó homlok. Azt is  beprogramoztam, hogy  folyékony kesztyűvel fújta be magát. A napszemüveg megnehezíti az azonosítást, mivel a szem az egyik legfontosabb  ismertetőjegy. 
De ennyiből kiindulva már nyugodtan használhatjuk a programot - kezdett neki a kép felépítésének. - Profil. Most hozzáadom a mélységet és a koponya formáját. 
Eve figyelte, ahogy Yancy  egy pálcával vezérli a programot. 
- A fül és a nyak vonala. Forgassuk el, és  nézzük meg a 
másik oldalról is. A teljes arc. A száj  és az orr formája, a 
csont alakja. Tegyük át három  dimenzióba, és adjuk hozzá a 
bőrszínt. Oké, a kapott adatok alapján ez a legvalószínűbb. 
Utolsó lépésként halljam a véleményed. Számítógép,  távolítsd el a szemüveget. 
Eve a szem nélküli arcot  figyelte, és érezte, hogy megborzong. 
- Alkalmas - jelentette ki Roarke. 
-Aha. 
- Lehet, hogy sérült a szeme, de az azonosítás megkönynyítése miatt próbálkozzunk a leggyakoribb  szemformával. 
A szín nem számít, habár a bőrszín és a szemöldök alapján 
szerintem sötét. Ez a végeredmény. 
Eve megnézte az elkészült fantomképet. Kemény, szögletes  arc, lágy ajkak, vastag szemöldök és sötét szem. Hatalmas, finoman görbülő orr, elálló fülek és kopasz koponya. 
- Ö az - közölte halkan. 
- Mondd azt, hogy nem olyan, mint egy fénykép. Átmásolom az irodai gépedre. Elindítsam az azonosítási folyamatot? 
- Küldd  át Feeney-nek is  az ENyÜ-re. Nála  senki sem 
lehet gyorsabb - majd Eve Roarke felé pillantott, és látta, 
hogy a férje csak mosolyog. - Vagyis csak kevesen. Pokolian 
jó munkát végeztél, Yancy. Pokolian jót. 
-Aranyba kellene foglalni a szemtanúidat - nyújtott át 
Eve-nek Yancy egy halom kinyomtatott  képet. -  Mondd 
meg Peabodynak, hogy szorítunk neki. 
-Megmondom - veregette meg finoman  Yancy vállát, 
majd kisietett. - Én magam indítom el az azonosítást. Lehet, 
hogy Feeney letépi érte a fejemet, de...  A francba - kapta 
elő a  kommunikátorát,  amikor  az jelezni kezdett, majd 
McNab kódját látva megtorpant. Ösztönösen megszorította 
Roarke kezét, úgy válaszolta meg a hívást. - Dallas. 
- Magához tért. 
- Azonnal indulok. 
Eve végigrohant a kórház folyosóján, és  berontott Peabody 
szobájába. Ott megtorpant. 
Peabody feltámasztva ült az ágyban,  összetört arcán bizonytalan  mosoly játszott. Az  ablak alá  állított, rövid polc 
úgy festett, mint egy kert. Egymást érték rajta a virágok. Az 
illatuk elnyomta a kórház szagát. 
McNab a szerelme kezét fogta,  mintha odaragasztották 
volna. Louise az ágy másik oldalán állt. Az egyik széken Mavis ült, mintha maga is egy hatalmas, bíborban és zöldben 
játszó virág lenne. 
- Hé, Dallas -  köszönt Peabody halkan, de vidáman. Hello, Roarke. Jesszusom, milyen nagyszerűen nézel ki. Hová készülsz? Veled mehetek? 
Louise kuncogott. 
- Meg kell bocsátanod neki  - fordult Eve felé. - Kapott 
valami fájdalomcsillapítót. 
- Méghozzá nagyon is jó anyagot - vigyorgott Peabody. 
- Szuperdrogot. 
- Hogy érzi magát? 
-Elég  jól -  simogatta meg Peabody kezét Louise.  Több  vizsgálatot is elvégeztek  rajta. Bevetették az egész 
technikájukat, és még mindig monitoron van. Ha stabil marad az állapota, néhány óra múlva átviszik egy rendes kórterembe. Úgy vélem, a nap végére már remekül fogja érezni 
magát. 
- Láttad az arcom?  Micsoda szarság! Szépen ellátta a bajom. Össze kellett... Hogy is mondták? Össze kellett rakniuk 
az arccsontomat. Nem tudom, miért nem szépítettek meg 
egy kicsit, ha már úgyis  ott voltak. És kiugrott az állkapcsom, 
ezért beszélek ilyen furcsán. De egy kicsit sem fájt. Imádom 
a gyógyszereket. Kaphatok még? 
- Nem lehetne inkább  kevesebbet? - kérdezte Eve  a 
többieket. 
- Ó - biggyesztette le az ajkát Peabody. 
- Fel akarom venni a vallomását, ahhoz pedig ennél öszszefuggőbben kell gondolkodnia. 
- Megnézem, mit tehetek. De rövidre kell fognod. 
- Gyógyszerek nélkül nagy fájdalmai vannak - mondta 
McNab, amikor Louise távozott. 
- Ő is ezt akarná. 
- Tudom - sóhajtott McNab, és mosolyogva nézte, hogy 
Peabody az ujjait vizsgálja. - Tényleg elszállt. 
- Gondolkoztál már rajta,  hogy  miért nincs  hat ujjunk? 
Az lenne csak az igazi! Hé, Mavis! 
- Hé, Peabody - karolta át Eve derekát Mavis. - Ötpercenként azt mondja nekem, hogy Hé, Mavis! - súgta oda. 
- Édes. Amíg dolgoztok, kimegyek, és leülök Leonardo és 
Charles mellé. Nem akartok beszélni velük? 
- De, csak majd később. Kösz, Mavis. 
Mavis kiment. Louise visszajött. 
- Valamivel alacsonyabb cseppszámra állítom az infúzióját. Legfeljebb  tíz  perc. Most  semmi szüksége arra, hogy a 
fájdalommal is küzdenie kelljen. 
- Előbb megcsókolhatom  Roarke-ot? Ugyan már. Kérlek, kérlek, kérlek! 
Annak ellenére, hogy Eve csak a szemét forgatta, Roarke 
nevetve az ágy mellé lépett. 
- Mit szólnál egy csókhoz, szépségem? 
- Most nem is vagyok olyan szép - szerénykedett Peabo- Én gyönyörűnek látlak. Nagyon gyönyörűnek - hajolt 
előre, és finoman szájon csókolta Peabodyt. 
- Mmmm - simogatta meg Roarke arcát Peabody. - Ez 
még a gyógyszernél is sokkal jobb. 
- Rám még emlékszel? - érdeklődött McNab. 
- Aha, a sovány  srác. Megőrülök a sovány  srácokért. 
Olyan édesek.  Neked van a legcukibb feneked a  világon. 
Látnotok kellene pucéron. 
- Könyörülj, Louise, és vedd vissza az infúziót. 
- Eltart egy percig, mire elszáll a gyógyszer hatása. 
- Egész éjszaka velem maradt. Aranyos fiú. Szeretem az 
aranyos fiúkat.  Hallottam, hogy néha beszéltél hozzám. Te is 
megcsókolhatsz. Mindenki megcsókolhat, mert... Óóó. 
- Lépjetek távolabb - kérte Eve ellentmondást nem tűrően. - Peabody. 
- Hadnagy? 
- Láttad a támadódat? 
- Igen, hadnagy - vett remegve egy mély lélegzetet. - Jézusom, Dallas, nagyon összevert. Úgy esett nekem, mintha a 
pokolból ugrott volna elő. Éreztem, hogy  eltöri valamimet. 
Pokoli volt - kaparászta ujjaival nyugtalanul a lepedőt, majd 
belemarkolt, mintha a fájdalommal viaskodna. Eve megfogta, és igyekezett megnyugtatni. 
-Habár sikerült elővennem a  fegyveremet.  Eltaláltam. 
Tudom, hogy eltaláltam. A karján, talán a vállán, de  sikerült 
eltalálnom. 
- Láttad a kocsiját? 
- Nem. Ne haragudj. Csak... 
- Ne is törődj vele. Mondott neked valamit? 
- Kurvának  nevezett. Zsarukurvának. 
- Felismernéd a hangját? 
-Azt lefogadhatod. Azt hiszem, hallottam...  Különös, 
de mintha  az  anyját hívta  volna. Vagy  engem  nevezett az 
anyjának. Szerintem erről lehet szó. 
-Oké. 
- Meg tudom adni a részletes személyleírását. 
- Mutatok egy képet. Ő az? - tartotta Peabody szeme elé 
a fantomképet. 
- Igen, ez  ő. Rengeteg  folyékony kesztyű volt az arcán, 
de felismerem. Elkaptad? 
- Még  nem. De  el fogjuk.  Nem is zavarom tovább  a 
drogbulidat. 
- Felhívsz, ha sikerült elfognod? 
- Te leszel az  első - lépett hátra Eve, és odabólintott 
Louise-nak. - Gyógyulj meg minél gyorsabban. 
- Azon leszek. Huhu!  -  nevetett fel, amikor csöpögni 
kezdett a fájdalomcsillapító. - Ezt már sókkal jobban szeretem. 
- Visszajövünk -  ígérte meg Eve.  Amikor  kiment, 
McNab ott lihegett a sarkában. 
- Dallas? Sikerült zöld ágra  vergődnünk a metróban készült felvételekkel, habár arra már nincs szükséged.  Segíthetek még valamiben? 
- Menj, és aludd ki magad. 
- Még nem. 
Eve bólintott. 
- Akkor maradj mellette. Ha bármi történik, azonnal szólok. Egy perc, és jövök - sietett el a női mosdó felé. Amikor 
belépett, egyszerűen leült a földre, a tenyerébe temette az arcát, és zokogni kezdett. 
Olyan nagy nyomástól szabadult meg hirtelen, hogy belesajdult a mellkasa. Fájt a torka, és lüktetett a feje. 
Sokáig ült az érzelmek viharában. 
Már fel akart állni,  amikor hallotta, hogy nyílik az ajtó, és 
megpillantotta Mavist. 
Csak felemelte a kezét, majd hagyta, hogy erőtlenül viszszahulljon. 
- A francba, Mavis. 
- Tudom, mit érzel - ült melléje Mavis. - Mindenki halálra rémült. En már befejeztem a dolgom. Most menj, és te 
is fejezd be a magadét. 
-Azt hiszem, már tényleg mennem kell - hajtotta Eve 
egy pillanatra Mavis vállára a fejét. - Talán, ha majd jobban 
lesz, el kellene hívni hozzá Trinát. Peabody szereti az ilyesmit. Igazi nő. 
-Jó gondolat. Majd rendezünk egy bulit. Belépés kizárólag nőknek. 
- Nem úgy értettem... Mindegy. Van egy napszemüveged? 
- Élnek majmok az erdőben? - kérdezett vissza Mavis, 
és előhúzott egy bíborkeretes, zöld lencséjű napszemüveget. 
- Mi a fene - de mivel Eve úgy vélte, ez is jobb, mint sírástól bedagadt szemmel mászkálni, feltette. 
- Szuper! 
- Kösz.  Majd visszaadom. Most pedig megyek, és elkapom azt a szemédádát. 
Huszonegyedik fejezet 
Roarke hallgatott, amíg vissza nem ültek a kocsiba. Eve foglalta el a vezetőülést. 
- Általában nem ilyet szoktál viselni. 
-Micsoda? 
Roarke megütögette ujjával a keretet. 
- Ó.  Mavis.  Izé... Kölcsönkértem, mert...  - sóhajtott 
nagyot Eve. 
- Előttem nem kell  takargatnod  magad - emelte le 
Roarke a felesége fejéről a napszemüveget, és megcsókolta a 
szemöldökét. 
- 0 - mosolyodott el halványan Eve, és szorosan átölelte Roarke-ot. - Nem akartam McNab és a többiek előtt öszszeomlani, és sírni. De már a nagyján túlvagyok, nem kell aggódnod, hogy összemaszatollak a könnyeimmel. 
- Nem aggódtam. Egészen addig nem omlottal össze, 
amíg Peabody fel nem ébredt. 
- Aha - és Eve egy pillanatig érezte, milyen jó, hogy átölelik. Hogy  átölelhet valakit. - Most pedig lássunk munkához - húzódott el a férjétől. - Nagyon csúnya a szemem? 
- Gyönyörű. 
- Én nem Peabody vagyok, akit legyógyszereztek. 
- Mire visszaérünk a kapitányságra, szebb lesz, mint új 
korában. 
- Oké - de  azért Eve visszatette a  napszemüveget. Csak a biztonság kedvéért. 
Még ki sem értek a parkolóból, amikor jelezni kezdett  a 
kommunikátora. 
-Dallas.                                    .:. 
- Megvan. 
-Jézusom, Feeney. Küldd át az adatokat a kocsim számítógépére. Látni akarom a fényképét. Éppen úton vagyunk a 
kapitányság felé. Át tudnál jönni az irodámba? 
- Már indulok is. Addig nézd meg a képet. 
Eve gyorsan beállította a robotpilótát, hogy vigye őket a 
kapitányság garázsába,  így minden figyelmét a fényképnek 
szentelhette. 
- Itt vagy hát,  te gazember. John Joseph Blue. Harmincegy éves. 
Mivel a robotpilóta  nem lépte át a megengedett sebességet, és nem száguldott át a piroson, Eve visszaállította a kocsit kézi vezérlésre, és bekapcsolta a szirénát. 
- Nem akarom hallani a számítógépet. Olvasd fel az adatait. 
- Nődén,  barna bőrű férfi. Hivatalosan nem él együtt 
senkivel. Nincsenek gyermekei. Nincs priusza. 
- Pedig fogadni mernék, hogy már elkövetett valamit, de 
lehet, hogy akkor még fiatalkorú volt. És zárolták az aktáját. 
De ezzel később is  ráérünk foglalkozni. 
- Brooklynban  lakik, a Classon Avenue-n. 
- Brooklynban? - rázta meg Eve a fejét, miközben a kocsik között cikázott.  - Nem, ez nem lehet igaz. Hibás  az 
adat. 
- Itt ez áll. Már nyolc éve ott él. A Comptrain Rt. tulajdonosa és alkalmazottja.  A cég is ugyanazon  a címen működik. Akarod hallani a részleteket? 
- Aha - felelt Eve, miközben arra gondolt, hogy a gyilkos nem lakhat Brooklynban. Már nem. 
- Egy kis adatelemző cég. Itt  a számítógépes szakértelem, hadnagy. Otthonról végezte a felderítés nagy részét. 
- Vesd össze a  nevét a vásárlók és az edzőtermi tagok 
névsorával. 
- Egy pillanat. Tíz éve tagja a Jims Gymnek. 
-Azért  nem  került  a  látóterünkbe,  mert hivatalosan 
brooklyni. Persze előbb-utóbb felfigyeltünk volna rá, de nem 
az elő körben. Viszont nem Brooklynból jár be a városba 
gyilkolni. Ezt nem veszem be. Ráadásul Brooklynban is vannak konditermek, az Isten szerelmére! - száguldott be a garázsba, és csak pár másodperccel azelőtt lassított, hogy elérte 
a parkolóhelyét. Roarke, aki sokkal durvábban is szokott vezetni, meg sem rezzent. Együtt ugrottak ki a kocsiból, és rohanni kezdtek a felvonó felé. 
- Ezek szerint kell lennie  egy lakásának a városban is. 
Nem bérli, hanem álnéven vásárolta - ugrott ki Eve a liftből 
az első emeleten, és rohanni kezdett a mozgójárdán, miközben a könyökével lökte félre az embereket, akik véledenül az 
útjába kerültek. 
A felhangzó dühös tiltakozással mit sem törődve lépett át 
egy másik mozgójárdára. 
- Gyorsan megszervezem  az akciót.  Két csoportra lesz 
szükség. Az egyik Brooklynba megy. 
- És a másik? 
- Már arra is van egy ödetem - táncolt át az emberek között, és a kollégáira ügyet sem vetve rohant be  a közös irodába. 
- Kérem az összes adatot! - kiáltott Feeney-re. 
- Azonnal. Mi az a szemüveg rajtad? 
- A pokolba  - tépte le Mavis szemüvegét Eve,  és az asztalra dobta. - Az anyja. Ineza Blue. Ötvenhárom éves. Fultonban lakik. Megvagy, te szemét. 
- Ineza Blue - gépelte be gyorsan az adatokat Roarke a 
zsebszámítógépébe. - Egy visszavonult bárcás. Egyetlen fia 
van. 
- Ha megszerzed a húsz évvel ezelőtti fényképét, lefogadom, hogy egy  fehér bőrű, hosszú, barna hajú nőt fogunk 
látni - vágta hátba  Feeney-t. 
- Hadnagy?  -  emelte fel  Roarke a zsebszámítógépét. A nő szerepel a Varr Oda vásárlóinak a névsorában. 
- Tudd meg, mit vásárolt az elmúlt hat hónapban. Zsinórt keress - fordult vissza Feeney felé Eve. - Lássunk neki 
- kapta elő a linkjét, hogy felhívja a kapitányt. 
Tizenöt perc elteltével már az  egyik tárgyalóban tartott 
eligazítást a kommandósoknak. 
- Az  egyes  csoport Brooklynba megy. Briscoll, maga 
kézbesítőnek álcázva bemegy, és kideríti, hogy a célszemély 
otthon tartózkodik-e. Minden oldalról körül kell venni. Szintén keresünk egy fekete furgont, amely a gyanúsított anyjáé. 
Egy tavalyi Sidewinder. Ha észreveszik a kérdéses  kistehert, 
azonnal zárják körbe. Baxter lesz  a parancsnok.  A  kettes 
csoport a Fulton Street-i lakáshoz megy. Ugyanazt a forgatókönyvet alkalmazzuk, csak itt Ute játssza a kézbesítőt. Ezt a 
csoportot én vezetem. Mindkét helyen gyorsan és keményen 
kell lecsapnunk.  Az elfogatóparancs bármelyik  pillanatban 
megérkezhet. Ha a célszemélyt nem találjuk egyik lakásban 
sem, várni fogunk. Nem akarom, hogy  ez a seggfej még egy 
rendőrt elintézzen. El kell kapnunk, mégpedig ma. Ha valaki 
hibázik, annak személyesen tekerem ki a nyakát. Kérdés? 
- Csak egy -  jelentkezett Baxter. -   A célszemély hatalmas termetű, izmos férfi. Különleges   erőfeszítésekre lesz 
szükség, hogy elfogjuk. 
Eve félrehajtotta a fejét. 
- Azt akarom, hogy  az eszméleténél legyen a  kihallgatáson. Még valami... Semmi. Nehogy bárkivel is elszaladjon a 
ló. Mozgás. Feeney, te velem jössz. 
Eve parancsot adott, hogy a csoport minden tagja  vegyen 
védőöltözetet. Habár sok  értelmét nem látta,  a  legkisebb 
esélyt sem akarta megadni a gyilkosnak. Viszont azt sem szerette volna, ha még egy nyomozó kórházba kerül. 
- Csak nem  gondolod, hogy  az anyja is benne van? kérdezte Feeney, miközben a megfigyelőkocsiban ültek. 
- Nem. Öt hónapja húsz  yard zsinórt vitetett a Fulton 
Street-i címére. Szerintem elfogyott a  korábbi készlete, és az 
újat már a fia tendelte. Ezt megelőzően, vagy ezt követően 
nem rendelt semmit. Mindig személyesen ment vásárolni. 
Szerintem már halott vagy mozgásképtelen - mozgatta meg 
a tagjait Eve, hogy meggyőződjön róla, a védőöltözet nem 
zavarja  a szabad mozgásban.  - Ha elintézte az anyját, akkor 
ez lehetett az a pont, amikor elszabadultak az indulatai - pillantott Roarke felé. - Ha kiderül, hogy odabent van, ott leszünk az első vonalban. Feeney és az emberei majd hátulról 
fedeznek. A kommunikációs  csatornákat  mindvégig  nyitva 
hagyjuk. Mindenki viseljen jelvényt. Szép,  nagy ház - mérte 
végig Eve az épületet. Kétemeletes, alápincézett. Minden bejáratot és ablakot figyelnünk kell. A fickó gyors, és nem fogja 
megadni magát. Menekülni próbál. 
-Mindenki a helyén - tájékoztatta Feeney. -  Indulhat 
Ute? 
-Igen. 
Eve figyelte, ahogy Ute egy apró jetbike-on megjelenik a 
sarkon. Majd lepattant róla, letámasztotta a járművét, és csomaggal a kezében elindult az ajtó felé. Csengetett, miközben 
a fejét ingatta, mintha csak valami jó zene szólna a fülhallgatójában. 
Eve  hallotta,  ahogy  a   kaputelefonban  megszólal  egy 
hang. 
-Mi az? 
- Csomagot hoztam, ember. Alá kell írnia. A francba. 
Mindjárt esik. 
Az ajtó akkor nyüt ki,  amikor  az  első cseppek  áztatni 
kezdték a járdát. 
- Mindenki maradjon a helyén. 
- Rossz címre jött - közölte Blue. - Ez a 803, nem pedig 
a 808. 
- A pokolba, pedig hármasnak néztem. Maga - de az ajtó 
máris becsapódott az orra előtt. Ute megfordult, és a ház felé 
düllesztette a fenekét, mielőtt visszament a bike-hoz. 
- A célszemély azonosítva. Nem láttunk nála fegyvert. 
Eve felkapta a fejét, és Roarke-kal együtt kicsusszantak a 
megfigyelőkocsí oldalajtaján. Roarke észrevette az apró faltörő kost. Eve lekuporodott egy parkoló kocsi mögé. 
- Vizes leszek - morgott. 
- Tudod, hadnagy - mondta Roarke -, egyedül is csaknem olyan gyorsan átjutnék ezen az ajtón, mint faltörő kossal. Ráadásul sokkal stílusosabban, és halkabban. 
- Most  nem számít a stílus - bólintott Eve, mire a fülhallgatójában azonnal felhangzott a parancs. - Támadás! Befelé! Gyerünk, gyerünk, gyerünk! 
Eve lehajolva  átrohant az utcán,  és a lépcsőhöz futott, 
miközben a szeme sarkából látta, hogy az emberei is megközelítik a házat. 
- Betömi! 
A faltörő kos második csapására az ajtó megadta magát. 
Tüzelésre kész fegyverrel nyomultak be a házba. 
Odabent minden lámpa vakítóan égett. Eve súlyos, sietős 
lépteket hallott. A  hang felé vette az irányt, és észrevette az 
emelet felé igyekvő Blue-t. 
- Rendőrség! Azonnal álljon meg! - és már rohant is 
utána. - Körül van véve. Nem menekülhet. Állj, vagy lövök! 
Blue erőfeszítéstől és haragtól vöröslő arccal fordult viszsza. Eve nem látta a szemét,  de tudta, hogy a férfi azonnal 
felismerte. 
És rávetette magát. 
Eve  és Roarke egyszerre tüzeltek,  és mindketten a  törzsén találták el. Blue megtántorodott, és legurult a lépcsőn. 
Legnagyobb meglepetésére úgy állt fel, mint aki Zeust 
szedett, és ismét rátámadt. 
- Te mocskos kurva! Megsebesítettél! 
Eve nem tétovázott. Ahelyett, hogy újra lőtt volna, felugrott a levegőbe, és páros lábbal Blue arcába rúgott. 
Blue  orrából és  szájából vér tört elő, de amikor Eve  földet ért, még mindig talpon volt. 
- Ne lőjetek! - kiáltott oda Eve a férjének, és azoknak, 
akik felfelé igyekeztek a lépcsőn. - Lássuk, ehhe mit szólsz hajolt le, majd Blue lába közé csúsztatta a fegyverét, és teljes 
erővel felrántotta. 
Blue felsikoltott és térdre rogyott. 
- Úgy tűnik, végeztünk. De nagyobb bilincs kell  - kiáltott  Eve, miközben Blue arcához szorította a  fegyverét. Nagy fiú vagy, Blue, nagy és erős, de ha ilyen közelről elsütöm a pisztolyom, leviszi a fél arcod. Szerintem ez csak javítana a megjelenéseden, de szerinted biztosan nem. 
- Talán ez megfelel - feszítette hátra Blue kezét Feeney, 
és miközben megbilincselte, a hatalmas férfi úgy zokogott, 
mint egy kisgyerek. - Éppen, hogy. Talán kicsit fáj, de nincs 
mit tenni. 
- Kísérd a kocsihoz, és olvasd fel a jogait - akart felállni 
Eve, de megrándult, és inkább lent maradt. 
- Segítsek, hadnagy? 
- Kösz -  fogadta el Roarke kezét Eve, és kinyújtotta a 
bal lábát. - Lehet, hogy meghúzódott benne valami,  amikor 
megrúgtam. Kicsit magasra kellett  céloznom. 
- Szép rúgás volt, és az is tetszett, amit utána csináltál. 
- Az elsőt Peabodyért kapta. A másodikat... 
- Tudom. Az összes többi áldozatért - és Roarke, habár 
tudta, hogy ezzel  csak zavarba hozza Eve-et, lehajolt, és 
megcsókolta. - Te vagy az én hősöm. 
- Tűnés. 
- Hadnagy? - kiáltott fel lentről valaki. - Jöjjön a pincébe. Ezt látnia kell. 
- Máris megyek. 
Eve tudta, hogy ezt a rettenetet sohasem felejti el, nem számít, milyen sok  borzalmat látott már, és  milyen sokat fog 
látni. 
A pincében apró szobákat alakítottak ki. A  friss javítások 
láttán Eve arra gondolt, hogy Blue többnyire idelent élhetett. 
Az irodáját kényelmesen rendezte be. Eve három, mindennel felszerelt számítógépet talált, egy minihűtőt, egy mini 
AutoSéfet, és egy egész falat elborítottak a diszkek.  Olyan 
fényesen égett a villany, hogy csaknem perzselte a szemét. 
Blue egy edzőtermet is felszerelt, gépekkel, tükrökkel és 
egy akkora gyakorlódroiddal, mint ő maga. 
A harmadik szobában a falakat szintén tükör borította, és 
fényesen égtek a lámpák. 
Ez volt a hálószoba - egy fiatal fiú szobája, játékokkal a 
polcon, poszterrel a falon. A keskeny ágyat rendesen bevetették. Az ágytakaró egymással küzdő bolygóközi  harcosokat 
ábrázolt. 
Eve egy kisméretű,  bilincsekkel felszerelt, gyereknek készült széket is látott. Az egyik karfájára vörös kendőt kötöttek. 
Eve arra gondolt, hogy az anyja ide, a pincébe száműzte. 
És a játékok ellenére Blue mégiscsak börtönben  érezte magát. 
Meg is őrizte börtönnek. 
Amihez még hozzá is tett. 
Az egyik fal mellett  egy hosszú polc állt. Tisztán, szemmel láthatóan újan ragyogott. 
Rajta tizenöt üveg, bennük halványkék folyadék. 
A halványkék folyadékban lebegve tizenöt szempár. 
- Tizenöt - nyögte Eve, és kényszerítenie kellett magát, 
hogy ne fordítsa el a tekintetét. - Tizenöt. 
Eve és Roarke a megfigyelőszobában álltak. Blue az A kihallgatóban ült, a kezét és a lábát a székhez bilincselték. 
Úgy visított, mint egy őrült. Mint egy őrült kisfiú.  Csak 
akkor  higgadt le,  amikor kétségbeesett kérésének engedelmeskedve teljes fényerőre kapcsolták odabent a világítást. 
Eve úgy vélte, ha nagyon felidegesítik, talán az egész épületet a hátára veszi, és összetöri. 
- Nem mehetsz be egyedül - jelentette ki Roarke. 
- Nem bolondultam meg. Feeney is velem lesz, meg két 
egyenruhás, akik úgy néznek ki, mint az Aréna Ball-játékosok. Biztos vagy benne, hogy nézni akarod? 
- Egyetlen pillanatot sem mulasztanék el belőle. 
- Még Peabody kórházi szobájába is átiaildöm az adást, 
hogy McNabbal kettesben végignézhessék. Be  fogják dugni 
egy intézetbe. Elmebeteg. Nem ilyen börtönt képzeltem  el 
neki, de ez is megteszi. 
- Ki kell szedned belőle, hová rejtette a holttesteket. 
Eve bólintott. 
- El fogja mondani. 
Még egy utolsó pillantást vetett Blue-ra az üvegen keresztül, majd kiment a  megfigyelőből. Intett Feeney-nek, kinyitotta a kihallgató ajtaját, és elsőként lépett be,  megelőzve a 
barátját és a két egyenruhást. 
- Felvevő  bekapcs  - majd felolvasta az adatokat, és elmosolyodott. - Hello, John. 
- Nem kell beszélnem veled, te kurva. 
- Nem. Valóban nem kell - ült le Eve, és egyik karjával 
átölelte a széke támláját. - És neked Kurva hadnagy. Ha nem 
akarsz beszélni, visszaküldünk a celládba. Elkaptunk, John. 
Erőszak, gyilkosság, csonkítás.  Lehet,  hogy őrült  vagy, de 
nem hülye. Te is tudod, mi a helyzet. 
- Nem kellene őrültnek nevezned, Dallas. 
- Na persze - mosolygott elégedetten Feeney-re Eve. Most majd előad egy könnyfakasztó történetet, hogy milyen 
trauma érte gyerekkorában. A  dilidokik valósággal zabálni 
fogják. Én viszont teszek rá. Lebuktál, John. Ez tény. Rengeteg bizonyítékunk van ellened. Például a szemek. Mire kellettek azok a szemek, John? 
- Dögölj meg! 
- A nemi erőszaknak semmi köze a szeretkezéshez. Erre 
nem tanított meg az anyád? 
John arca eltorzult. 
- Ne pofázz az anyámról. 
Megvan az érzékeny pontja, gondolta Eve. 
-Arról pofázok,  amiről csak akarok. Elmagyarázom, 
hogy állnak a dolgok. Itt én vagyok a főnök. Én vagyok az a 
nő, aki összetörte a golyóidat, és rács mögé juttatott. Megverted a  társamat, John, ezért addig fogok pofázni,  amíg úgy 
nem visítasz,  mint egy disznó  - csapott az asztalra Eve, és 
John arcába tolta az arcát. - Hol vannak? Hol vannak a holttestek, akiknek megtaláltuk a szemét? 
- Dögölj meg, te kurva! 
- Ilyen kedves beszéddel velem semmire sem mész. 
- Ugyan már, Dallas - veregette meg Eve vállát Feeney. 
- Lazíts  egy  kicsit. Figyelj, John, biztos  te is könnyíteni 
akarsz a helyzeteden. Látom, hogy súlyos trauma ért. 
Eve felhorkant. 
- Láttuk a bilincseket, John. Láttuk, mit műveltek veled 
gyerekkorodban. Fogadni merek, hogy nagyon sokat szenvedtél, és nem tudtad, hogy mit csinálsz. Nem fogtad fel. Erről nem tehetsz. De most segítened  kell magadon. Mutass 
némi bűntudatot. El kell mondanod, hová rejtetted a többi 
holttestet, John. Ha önként megmutatod, az  államügyész is 
máshogy fogja kezelni az ügyedet. 
- Azt mondták, hogy bezárnak, mert megöltem egy csomó kurvát. Hogy segíthetnék mégis magamon? 
- Figyelj, a rendőr állapota, akit megvertél, egyre javul. 
- Peabody a neve - vágott közbe Eve. - Delia Peabody 
nyomozó. Eltalált, igaz? Visszakaptál  egy keveset  abból a 
rengeteg fájdalomból, amit okoztál - vonta fel Eve  a szemöldökét, amikor látta, hogy John megmozdítja az egyik karját. 
- Ugye, mennyire fáj, amikor eltalálják az embert? 
- Nem érdekel - pillantott  John a tükör felé,  és máris 
megnyugodott. - Nézz rám. Én bármit kibírok. 
- Elfutottál, mi? Futottál, mint a nyúl. 
- Fogd be  a  pofád, kurva! Azt tettem, amit tennem kellett. 
-Nyugodj meg -  intett Feeney, miközben  igyekezett 
nem kizökkenni a jó zsaru szerepéből. - Számodra az a legfontosabb, hogy Peabody nyomozó jól érzi magát. Ez  nagyon sokat számít. Ha meghal, nem segíthetnénk rajtad, így 
viszont minden rendben lesz. Van itt egy s más, amit megtehetünk érted. Ha együttműködsz velünk, és megbánást tanúsítasz, elmondod, amire kíváncsiak vagyunk, szólunk néhány 
szót az érdekedben. 
-Azt  tettem, amit tennem kellett.  Miért kellene ezért 
bárkit is börtönbe zárni? 
Eve a zsebéből elővett egy vörös zsinórt. 
- Miért ezt használtad? - és amikor John csak bámult rá, 
a nyaka köré hurkolta  a zsineget, és figyelte, ahogy a férfi 
szeme üvegessé válik.  - Szereted  nézni? Legszívesebben 
megfognád a két végét, és meghúznád? 
- Téged kellett volna elsőként megölnöm. 
- Aha, ebben igazad van. 
John meredten bámulta a zsineget, miközben hatalmas 
izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán. 
- Hol az anyád, John? 
- Mondtam már, hogy ne pofázz az anyámról. 
- Szeretett kézimunkázni. Tudjuk, hogy törzsvásárló volt 
a Varr Ódában. Egészen egy évvel ezelőttig. Azóta senki sem 
hallott róla, senki sem látta. Őt  ölted meg elsőként, John? 
Találtál egy vörös zsinórt a házban, és a nyaka köré tekerted? 
Az anyádat is megerőszakoltad, John? Megerőszakoltad, és 
megfojtottad az anyádat, és utána kivágtad a szemét? 
- Kurva volt. 
- Mit művelt veled, John? 
-Megérdemelte,  amit kapott - fordult ismét lihegve a 
tükör felé John, és lassan bólintott. - Megérdemelte. Minden 
egyes alkalommal. 
- Mit tett veled? 
Eve tudta, hogy John szemének semmi baja.  Olvasta az 
orvosi leleteit, de látszott is. A napszemüvegre gondolt. Az 
éles fényre  és  a napszemüvegre. Meg az üvegben lebegő 
szemekre. 
- Kicsit világos van idebent - jegyezte meg társalgási stílusban. - Lámpákat félerősségre! 
- Kapcsold vissza! - kezdett sokkal hevesebben verejtékezni John. - Sötétben nem beszélek veled. 
- Eddig sem mondtál  semmit,  amit hallani szeretnék. 
Harminc százalékra! 
- Kapcsold fel, kapcsold fel! Nem szeretem a sötétet! Ne 
hagyj a sötétben! Nem látok semmit! - sivította egy kisfiú 
kétségbeesett hangján, amivel még Eve-et is megérintette. 
- Mit látsz, John? Mondd el. Mondd el, és visszakapcsolom a lámpát. 
- Egy meztelen kurvát az ágyban. Az a pasas meg csak 
simogatja és simogatja. Nem akarom látni. 
- Mit tett veled az anyád? 
- Szorosan  bekötötte a  szemem. Te kis  semmirekellő, 
miért leselkedsz, amikor dolgozom? Megint bezárlak. Bezárlak a sötétbe. Talán legközelebb a szemedet is kiszúrom, és 
akkor már azt sem fogod látni, amit látnod kellene - roppantak meg a bilincsek,  amikor John vergődni kezdett. - Nem 
akarok sötétben lenni! Nem vagyok gyönge, semmirekellő és 
ostoba. 
- Mi történt a parkban? 
-Játszottam.  Nem csináltam semmit, csak játszottam 
Shelley-vel.  Hagytam, hogy megsimogasson.  Nagyon fájt, 
amikor anya elvert egy pálcával. Égetett, amikor odaszórta 
azt a port. Azt mondta, legközelebb savat önt rá, és majd 
meglátom, mennyire  fog ízleni. Nem látok semmit a sötétben. Nem tudok kimenni - zuhant zokogva az asztalra. 
- Azóta  megerősödtél, John, nem igaz? Megerősödtél, és 
megfizettél neki. 
- Nem lett volna szabad úgy beszélnie velem. Nem kellett volna nevetnie rajtam és kigúnyolni. Nem vagyok kretén. 
Nem vagyok semmirekellő. Férfi vagyok. 
- Te pedig megmutattad neki, milyen az igazi férfi. Egy 
igazi férfi, aki akkor erőszakol meg egy kurvát, amikor csak 
akar. Befogtad a pofáját. 
- Befogtam - emelte fel John a fejét, és könnyes szeme 
őrült fényben izzott. - Most hogy tetszik? Már csak azt látod, 
amit én mondok neked. Én vagyok a főnök. És ha újra megládak, tudni fogom, hogy mit tegyek. 
- Mondd el, hogy hol van most, John. Hol vannak a maradványai?                                          : 
- Túl sötét van idebent. Túl sötét. 
- Ha elmondod, visszakapcsolom a lámpát. 
- Eltemettem. Rendesen eltemettem, de mindig visszajár! 
Sötét van a földben. Talán nem szeret ott lenni. Kivittem a 
parkba, hogy emlékezzen! Hogy sajnálja. 
- Hol temetted el? 
- Egy kis farmon. Nagyi farmján. Szerette azt a helyet. 
- Hol van az a farm? 
- Északon. De már nem farm. Csak egy  régi ház. Egy 
ronda, régi ház, lakattal az  ajtaján. Oda is be fog zárni. Talán 
otthagy a patkányokkal. Nagyi sokszor bezárta, amikor roszszul  viselkedett - rángatta John beszéd közben a bilincseit. 
A fogát vicsorgatta, a bőre fénylett a verejtéktől. 
- De nem adta el. Az a kapzsi kurva nem adta el, és nem 
kaptam meg belőle a részem.  Sohasem adott nekem semmit. 
Nem adom a nehezen megkeresett pénzem egy kreténnek. 
Eljött az ideje, hogy elvegyem. Hogy elvegyem  az összest. 
- Fényeket teljes erőre. 
John pislogott, mintha csak transzból szabadult volna. 
- Nem kell mondanom neked semmit. 
- Nem. Már így is eleget mondtál. 
Huszonkettedik fejezet 
Eve droidokat, kutyákat és egy keresőosztagot kért, valamint 
megfelelő felszerelést,  amivel meg lehet találni, azonosítani 
egy vagy több ember földi maradványait. 
Közben tudta, hogy hosszú és nehéz feladatra vállalkozott. 
Kérte, hogy személyesen Morris legyen jelen, s rábízta, 
hogy válogassa össze a csapatát. Amikor látta, hogy Whitney 
és Tibble is csadakozott hozzájuk, már meg sem lepődött. 
Arra gondolt, egy rövid  ideig kizárhatják a médiát, de a 
hír előbb-utóbb kiszivárog, és akkor elkezdődik a rút pokoljárás. 
Időre volt szüksége, hogy erre felkészüljön, hogy zavartalanul gondolkozzon, ezért inkább Roarke jefkopterén utazott 
az állam északi részébe. A gépet a férje vezette. 
Átrepültek a  szürke  esőfelhőkön,  amelyek  éppen  úgy 
nyomasztották Eve-et, mint  az utazás célja. A távolban villámlott, de remélte, hogy a vihar nem húzódik feléjük. 
Roarke nem kérdezősködött, és a pilótafülke csendje segítette  felkészülni arra, ami várt  rá.  Ez sohasem lesz rutin. 
Nem szabad, hogy rutinná váljon. 
- Mindjárt ott vagyunk - pillantott Roarke a számítógépes térképre, amely világosan mutatta a célt, majd fejével az 
ablak felé intett. - Két óra felé nézz. 
Az apró, rozoga, elhanyagolt épületet alig lehetett háznak 
nevezni. Eve ezt már a levegőből látta. 
A háta mögött magas fák nőttek, előtte pedig széles sövény húzódott. 
Más házakat is észrevett, de mindegyiket a távolban. Itt 
teljes biztonságban érezhette magát az a férfi, aki küldetést 
teljesített, akinek el kellett végeznie a feladatát. 
Egyenruhások járták a környéket, mindenhová bekopogtak, és  a Blue családról, valamint a sötét furgonról kérdezősködtek. 
Leszálltak. Roarke kikapcsolta a motort. 
- Sajnálod. Sajnálod John Blue-t. 
Eve a házat nézte az esőben, az apró, sötét ablakokat, és 
az oldaláról málló festéket. 
- Sajnálom azt a védtelen gyereket, akit az anyja folyamatosan kínzott. Mindketten tudjuk, hogy ez milyen érzés fordult Eve a férje felé. - Tudjuk, mennyire fáj. Tudjuk, hová 
vezethet. És  fájt, amikor  gyerekként kellett kezelnem a kihallgatás alatt. 
- Csak azt láttam, hogy tetted, amit tenned kellett, még 
akkor  is, ha fájt. Neked legalább annyira, mint neki. Talán 
még jobban is, Eve. 
-Meg  kellett tennem  - helyeselt  Eve,  és  tudta, hogy 
ezentúl együtt kell ezzel élnie. - Mert nem egy gyerek ölte 
meg ezeket a nőket. Nem egy gyerek erőszakolta, verte és 
fojtotta meg őket. Nem egy gyerek csonkította meg a holttesteket.  Nem egy gyerek juttatta kórházba Peabodyt. Nem, 
amikor arra került a sor, mi sem  kíméltük John Blue-t. Éppen olyan kegyedének voltunk vele, mint ő. 
- Te kegyedenebb voltál. 
- Meglehet - lélegzett mélyet Eve.  - Meglehet. Hozzám 
hasonlóan  ő is megölte a kínzóját. 
-Te nem olyan vagy, mint ő,  Eve - és Roarke tudta, 
hogy erre  mindenképpen rá kell döbbentenie a feleségét. Te gyerek voltál, egy kétségbeesett és rémült gyerek. Magadat 
védted, és mindent megtettél,  hogy megfékezd az  apádat. 
John férfi, akinek volt választási lehetősége. Bármilyen torz 
személyiség, felnőtt férfi, aki felelős a tetteiért. 
-A gyermek benne él az emberben. Tudom, hogy ezt a 
dilidokik szokták hangoztatni, de attól még igaz. Mindkettőnkben ott a gyermek. 
-És? 
- Es mi nem engedtük meg ennek a gyermeknek, hogy 
ártatlanokat öljön. Tudom.  Nem kell megnyugtatnod. Tudom. Mi arra használtuk fel azt a gyermeket, hogy kiálljon az 
ártadanokért. Én jelvényt szereztem,  te  pedig felépítetted a 
Dochast. Máshogy is dönthettünk volna, de nem tettük. 
- Azért nekem akadt néhány kitérőm az úton. 
Ezt hallva Eve elmosolyodott,  amitől  Roarke igencsak 
megkönnyebbült. 
- Ráadásul  még  nem  fejeztük  be,  amit elkezdtünk, 
Roarke. Még nem értünk az út végére - fogta meg Eve a férje kezét. - Fogalmad sincs, hogy ez milyen nehéz. 
- El tudom képzelni. 
Eve megrázta a fejét. 
- Nem,  nem tudod. Én már csináltam ilyet. Rosszabb. 
Nem kérlek, hogy maradj távol, mert úgysem engedelmeskednél. De  ha nem  bírod, akkor nyugodtan menj  el. Sétálj 
egy kicsit. Hidd el, nem leszel egyedül. Ezt nem kell szégyellned. 
Roarke arra gondolt, hogy Eve sohasem vonulna hátra. 
- Csak mondd meg, hogy miben segíthetek. 
A ház mögötti területet kordonnal  vették körül. Miközben 
beküldték a  kutyákat és a droidokat, Eve magához vett néhány embert, és bement a házba. Dohos volt a levegő odabent, mint egy barlangban, de amikor fényért kiáltott, olyan 
világosság árasztotta el a vityillót, hogy belesajdult a szeme. 
John Blue soha többé nem akart  már sötétben ülni. 
A kettő közül a kisebbik hálószobában végzett az áldozataival. Amikor idejött, azt tekintette a saját szobájának. Az ajtó külső oldalán zárakat látott - régi  zárakat. Kétségtelenül 
azért szerelték fel őket, hogy bent tartsanak egy kisfiút. Bent, 
a sötétben. 
Itt ölte meg a nőket a padlóra dobott, vértől mocskos 
matracon. 
Eve vörös zsinórdarabokat, női ruhafoszlányokat is észrevett. 
- Mindent csomagoljanak össze bizonyítéknak - adta ki a 
parancsot. - Azt akarom, hogy az utolsó szögig kutassák át a 
házat.  Személyes tárgyakat keressenek, amelyek talán megkönnyítik az áldozatok azonosítását. Amikor végeztek, hozzanak  egy minilabort,  és  a technikusok vegyenek mintát a 
vérből. Minden áldozatot azonosítanunk kell. 
- Hadnagy? - lépett elő valaki a csoportból. Védőöltözetet viselt, de a maszk és a szűrő csak úgy lógott az arca előtt. 
- Megtaláltuk őket. 
- Eddig mennyit? 
- A kutyák épp most bukkantak rá a hetedikre, és szemmel láthatóan még nem végeztek. 
- Máris megyek. 
Odakint Feeney sietett  eléje.  Ruháját, amit a felesége 
adott rá, pókháló és mocsok borította. 
- A pincében találtunk egy robotásót. Jó állapotban van, 
de használt. 
-Miért is vesződne lapáttal,  amikor  már  feltalálták a 
megfelelő gépet? 
Eddig hét áldozat,  gondolta  Eve. Ráadásul még nem fejezték be a kutatást. Pontosan tudta, hányat fognak még találni. 
Mindenfelé droidok mozogtak. Az egyik kutya felugatott, 
és remegve szaglászta a földet. A gadája jelzett neki, mire leült, és várt. 
Elvégezte  a dolgát. Ők pedig megjelölték a nyolcadik áldozat helyét. 
Eve odalépett Whitney-hez,  aki egy nagy, fekete esernyő 
oltalmában álldogált. 
- Uram. Elkezdjük az exhumálást? 
- Nyolc - nézte Whitney a helyszínt, és az arca olyan merev volt, mintha kőből faragták volna. - Maga vezeti az akciót, hadnagy. 
- Az exhumálás megzavarhatja a kutyákat. Szerintem várjunk, amíg az összes áldozatot meg nem találják. 
-Jó. Várjuk. Kilenc - tette hozzá. 
Egyszerre  dolgoztak  odabent a házban, és kint, az  esőben. Tucatnyi szürke védőruhát viselő rendőr járkált mindenfelé, mint megannyi szellem. Ugattak a kutyák, jeleztek a 
droidok, és a földbe tűzött zászlók száma egyre csak  nőtt. 
- Hívja vissza őket - mondta Eve, amikor harminc perc 
eltelt anélkül, hogy  újabb sírt találtak volna. - Az exhumáló 
csoportok készüljenek  fel. Az egyik nyugat felől induljon, a 
másik keletről. Morris! 
- Melletted leszek. 
- Amilyen  hamar csak lehetséges,  azonosítanunk kell az 
áldozatokat. Sőt még annál is hamarabb. 
- Nálam van a  városban eltűnt személyek fogtérképe. 
Még nem találtuk meg mindet - nézett körbe. Az exhumálok 
elkezdtek ásni. - Nem  mindegyikét  tudtam  megszerezni, 
ezért egyeseknél tovább fog tartani az azonosítás. 
- A talaj  meglehetősen sziklás - jegyezte meg  Roarke. És most sáros is. Robotokkal sokkal könnyebb lenne. 
- Elvállalod az egyik kezelését? 
- Persze. 
- Kerítsetek egy  gépet ennek az embernek - kiáltott Eve, 
majd visszafordult a férje  felé. - Délről kezdd el. Morris, az 
egyik  emberedett állítsd  Roarke  mellé.  Végezzünk minél 
gyorsabban - húzta az arca elé a maszkot, bekapcsolta a szűrőt, és megindult az  első zászló felé. Majd megállt, akárcsak 
korábban a keresőkutyák, és várt. 
- Emberi maradványokat találtunk - jelentette az  egyik 
gépkezelő, és leállította a robotot. Kézzel  kellett folytatni az 
ásást. 
Eve először az áldozat kezét pillantotta meg - legalábbis 
azt, ami megmaradt belőle. A szűrő nem nyomta el teljesen a 
halál bűzét. Ennek ellenére leguggolt, és letakarította a nő 
maradványairól a földet. 
Hosszú a haja. Hosszabb, mint a halála pillanatában, tűnődött Eve. Ez  is egy nagy  titok. A haj tovább nő a sírban. 
Most sötétre festette a sár, de valaha világosbarna lehetett. 
Megtaláltunk, gondolta.  Visszaadjuk a neved. Aki pedig 
ezt tette veled, rács mögött fog ülni. Ennyit tehetek érted. 
- Mióta lehet itt? - kérdezte Morrist. 
- Pár  hónapja.  Szerintem legfeljebb  hat. Ha bevisszük, 
többet is tudok majd mondani. 
- Emeljék ki - állt fel  Eve, és megindult a következő 
zászló felé. 
Az alkony lassan éjszakába  hajlott. A nyirkos levegő lehűlt. 
Mindenfelé lehetett érezni a halál siralmas szagát. A földben 
tátongó lyukak mellett műanyag zsákba csomagolt halottak 
feküdtek. Néhány fölé sátrat állítottak, amíg folyt az azonosításuk. 
A kert olyan látványt nyújtott, mint egy tömegsír. 
A magasban a média kopterei köröztek, reflektoraik élesen  megvilágítottak  odalent mindent.  Beszélték, hogy  a 
szomszédok földjeit elözönlötték a riporterek. Eve úgy vélte, 
hogy ebben a pillanatban is országszerte látható  a horrorisztukus  környék.  Sőt nem csak országszerte, hanem az egész 
világon. 
Az emberek pedig otthon ülnek a képernyő  előtt, és nézik, miközben hálát adnak, hogy biztonságban vannak. 
Valaki hozott neki egy kávét, ő pedig felhajtotta anélkül, 
hogy érezte volna az ízét, majd fogott egy másik csészével, és 
Roarke-hoz sétált. 
- Ez  a harmadik, amivel végeztem - törölte le a férje az 
arcáról az esőcseppeket, miközben kikapcsolta a gépet, hogy 
kézzel folytathassák az ásást. - Igazad volt. Sokkal rosszabb, 
mintsem képzeltem. 
- Tarts egy kis szünetet - nyújtotta feléje a kávét Eve. 
Roarke hátralépett,  és az  arca elé illesztette a maszkot, 
akárcsak Eve. Habár ez sem sokat segített. Sápadt arcán verejtékcseppek gyöngyöztek.  - Ha eljön az időm, engem ne 
tegyenek a föld alá - szólalt meg halkan. - Hamut a hamunak, port a pornak, vagy mi a fene, de én nem akarok  mocsokban feküdni.  Inkább a tüzet választom. Az  tiszta és 
gyors. 
- Talán megvesztegeted  Istent, és örökké fogsz élni.  Biztosan több a pénzed, mint neki. 
Roarke halvány mosolyt erőltetett az arcára. 
- Mindenesetre egy próbát megér - kortyolt bele a kávéjába, majd végignézett a körülötte lévő rémségen.  Képtelen 
volt elfordítani a tekintetét. - Édes Jézus, Eve. 
- Tudom. Ez volt Blue temetője. 
- Szerintem inkább Blue holokausztja. 
Eve egy pillanatig hallgatta a gyászos kopogást, ahogy az 
esőcseppek a műanyag zsákokat verték. 
- Morris már  azonosított néhányat a fogtérkép alapján. 
Marjorie Katest és Breen Merriweathert, akik a városból tűntek el. És Leena Greenspant, egy harmincegy éves anyát, aki 
két kisgyereket hagyott maga után, és csak hárommérföldnyire innen élt. Sarie  Parkért, aki huszonnyolc éves volt, és  felnőtteket tanított  a helyi iskolában.  Biztosan bárcások is 
akadnak közöttük. Ennek ellenére mindegyiküket azonosítanunk kell. Bármilyen hosszú ideig is tart. 
- Az számít, hogy kik voltak, honnan  jöttek, és hányan 
szerették őket. Ha nem deríted  ki, mindegyikük csak rothadó 
hús és csont marad, amivé Blue tette őket. Erről van szó? 
- Aha - figyelte Eve, ahogy egy újabb  tetem kerül a műanyag zsákok egyikébe. - Pedig ők többek. Sokkal, de sokkal 
többek. 
Amikor végeztek, Eve levette a védőruhát, és bedobta a fertőtlenítőbe. Legszívesebben azonnal indult volna zuhanyozni. Legalább egy órán keresztül akart ázni a forró víz alatt. 
De nem fejezték be. Még nem. 
Miközben a kopter  felé tartott, ahol Roarke várta, benyúlt a zsebébe, és szárazon lenyelt egy energiatablettát. 
- Szeretnék kérdezni tőled valamit - kezdte Roarke. 
- Egy ilyen éjszaka után annyit kérdezel, amennyit csak 
akarsz, és amit csak akarsz, Roarke. 
- Amikor lezárod az ügyet, szeretnék két napot veled tölteni. Kettesben. Távol a világtól. Akár otthon is maradhatunk, vagy elmehetünk  valahová,  ahová szeretnél, de  mindenképpen akarom azt  a két napot. Neked is, és nekem is 
használni fog. Szeretném  azt mondani,  azért, hogy ennek 
még az emlékét is elfelejtsük, de tudom, hogy ez sajnos lehetetlen - vette ki a hajából a bőrszalagot. - Inkább úgy fogalmazok, hogy visszanyerjük a lelki egyensúlyunkat. 
- Ez  még beletelik egy  kis időbe. Nagyjából annyiba, 
amíg Peabody lábra nem áll. 
- Ezt mondanod sem kell. 
- Aha - karolta át Eve a férje derekát, és az arcához szorította az arcát. - Ölelj át egy kicsit. 
- Örömmel. 
- Nagyon felkavart ez az egész. Erre sohasem lehet felkészülni. És nem is fizetik meg.  Ezt nem lehet megfizetni. 
Émelygek - hajtotta Roarke vállára a  fejét. - Igen, veled töltöm azt a két napot. Utazzunk el valahová, Roarke. Messzire. 
Csak mi ketten. Menjünk el egy szigetre - próbálta maga elé 
idézni  az aranyló fövenyt, a kék  vizet, és megfeledkezni a 
műanyag zsákba  csomagolt holttestek látványáról. - Még ruhát sem kell vinnünk magunkkal. 
Roarke halkan felsóhajtott. 
- Ennél tökéletesebbet el sem tudnék képzelni. 
-Ma éjjel még dolgozom. Utána pár nap, lezárom az 
ügyet, és eltűnünk innen. 
Roarke besegítette a feleségét a kopterbe. 
- Biztos vagy benne, hogy ébren tudsz maradni? Gyakorlatilag gyógyszeren élsz. 
- Sokkal nyugodtabban alszom, ha elvarrtam a szálakat csatolta be magát Eve, majd miközben a kopter a levegőbe 
emelkedett, előhúzta a linkjét, és felhívta a kórházat. 
Celina ajtót nyitott nekik. 
- Dallas, Roarke, szörnyen kimerültnek látszotok. 
- Nem tévedsz. Tudom, hogy késő van. Ne haragudj. 
- Emiatt ne aggódj. Gyertek be, és foglaljatok helyet - terelte 
beljebb a vendégeit. - Hadd kínáljalak meg benneteket valamivel. Vacsoráztatok már? 
- Egy darabig gondolni sem tudok az evésre. De egy kényelmes fotelre nem mondok nemet. 
- És azt hiszem, egy kis teára sem. 
-Jót fog tenni neki - szólt közbe Roarke, mielőtt Eve tiltakozhatott volna. Mindkettőnknek jót fog tenni. 
- Egy perc, és már hozom is - sietett el mezítláb Celina. 
Hosszú köntöse lebegett a bokája felett. - Peabody? - kérdezett vissza a konyhából. 
- A  körülményekhez képest egész jól van. Kikerült az intenzívről - mégpedig egy olyan szobába, amit Roarke járt ki 
neki. -  Még pár nap, és akár otthon is ápolhatják tovább, 
amíg teljesen rendbe nem jön. 
- Annyira örülök, hogy ezt hallom. Fogalmam sincs, beszéltél-e Mirával, de sokat haladtunk. Azt hiszem, holnap leülhetek beszélni egy rendőrségi rajzolóval - tért vissza, kezében egy tálcával. - Mi a baj? - kérdezte, amikor meglátta  Eve 
arcát. 
- A gyilkost ma délután azonosítottuk és elfogtuk. 
- Istenem - tette le remegő kézzel Celina a tálcát. - Biztos? Nem tudom elhinni. 
- Biztos. Éppen ez az egyik oka annak, hogy ide jöttünk. 
Gondolom,  nem nézted a híreket. 
-Nem. Tudod, megtisztítottam az elmém,  és  a  többi. 
Hogyan? Mikor? 
-Amikor már  mozgásba lendült a gépezet, minden nagyon gyorsan történt. 
- Ezek szerint börtönbe került? Vége van? - sóhajtott fel 
lassan Celina, és a teáskanna után nyúlt. - Nem is tudom, 
hogy köszönjem meg. Nagyon megkönnyebbültem. Hogy találtátok meg? 
- A szemtanúk, akik látták, amikor megtámadta Peabodyt, nagyon jó  személyleírást adtak róla, és a kocsijáról.  Ez 
volt a kiindulási alap. A kihallgatáson kevesebb mint egy óra 
alatt megtört. 
- Nem csak kimerült lehetsz, de nagyon elégedett is nyújtott Eve felé egy csészét Celina. - Végül mégis  a hagyományos rendőri munka vezetett el a sikerhez. 
- Némi szerencsével. 
- Azt hiszem, végül nem sokkal tudtam hozzájárulni az 
eredményhez. 
- Ez nem igaz. Nagyon sokat segítettél. 
- Csodálatos képességed van - vette át a szót Roarke -, 
amit ki is használsz. 
- Nem volt más választásom. 
- Ó, ebben nem értünk egyet - kortyolt bele Eve a teájába. -  Te választottad őt, amikor meggyilkoltad  Annalisa 
Sommerst. 
- Micsoda? - remegett meg Celina kezében a  csésze. Miről beszélsz? 
- Biztosan  már hónapok óta  figyelted John Blue-t. Láttad, ahogy megöli az anyját, Celina? Vissza tudsz emlékezni? 
Ekkor kezdted fontolgatni, hogy  megszabadulsz a vetélytársadtól? 
Celina falfehérre sápadt. 
- Ez rettenetes. Ez felháborító és rettenetes. Gyilkossággal gyanúsítasz? Azzal, hogy  megöltem szegény Annalisát? 
Megtaláltad az embert, aki felelős a haláláért. Hogy vádolhatsz meg ilyesmivel? 
- Megtaláltam az embert, aki felelős tizenöt nő haláláért. 
Tizenötért,  Celina. Megtartotta a szemüket. Az elmúlt néhány órát azzal töltöttük, hogy kiástuk a holttesteket az anyja 
tanyájának a hátsó kertjéből. Lefogadom, hogy tudtál arról a 
házról. Tizenhárom testet találtunk. Tizenhármat,  beleértve 
az anyját is, akit már sikerült azonosítani. Tizenhárom nőt, 
akiken Blue gyakorolt. 
Eve arca nem volt sápadt. Inkább kemény, mint a kő, rideg, mint a jég. 
- Láttad, ahogy megölte őket? Ha ezekhez hozzáveszed 
Elisa Maplewoodot és Lily Napiért, máris megvan a tizenöt. 
Celina karba fonta remegő kezét. 
- Nem hiszek a fülemnek. Túlléptél egy határt. 
- Ha túlléptem volna, most azonnal beverném a képed, 
éppen úgy, ahogy Blue is beverte a társamét. 
- Azok után vádaskodsz, hogy elmentem,  és próbáltam 
segíteni, csak azért, mert nem egyezik a holttestek száma? Az 
Isten szerelmére. Azonnal hagyd el a házam. Azonnal... 
Amikor  megpróbált felállni, Roarke egyszerűen kinyújtotta a kezét, és visszanyomta a helyére. 
- Maradj nyugton, Celina - kérte halálosan nyugodt hangon. - Rettenetes órákon mentünk keresztül, és nem biztos, 
hogy képesek leszünk megőrizni a hidegvérünket. Ezért arra 
kérlek, maradj nyugton. 
- Most meg fenyegetsz. Máris hívom az ügyvédemet. 
- Még nem olvastam fel a jogaidat, szóval nincs szükséged ügyvédre. Amíg ez meg nem történik, csupán beszélgetünk. 
- Nem szeretem az efféle beszélgetéseket. 
- Tudod, hogy én mit nem szeretek? Azt, ha kihasználnak. Nem tetszik, hogy egy hatodik érzékkel megáldott vagy 
megvert lotyó megpróbált kijátszani, amikor megölte a volt 
szerelme új barátnőjét. 
- Vigyáz a szádra!  Egész éjjel itthon  voltam,  amikor 
meghalt. Altatót vettem be. Ki sem léptem a  házból. 
- Ez azért nem teljesen  igaz - jegyezte meg Roarke. A felvételek csupán azt tanúsítják, hogy nem használtad a felvonót, és  nem mentél ki a főbejáraton. De érdekes  módon 
alattad nem lakik senki, és nem is lakott az elmúlt  néhány 
hónapban. 
Summerset apró hozzájárulása az ügy sikeréhez, gondolta 
Eve. 
- Felmondtad velük a bérleti szerződést. 
- Természetesen, de azért döntöttem... 
-És így  hirtelen  minden  nagyon  egyszerű - folytatta 
Roarke. - Kimentél az ajtón, amit nem figyeltek a kamerák, 
bementél az  lA-ba, onnan pedig a tűzlépcsőn át  az utcára. 
Személyesen  ellenőriztem, mivel nem  vetted a fáradságot, 
hogy befújd a kezed folyékony kesztyűvel. Megtaláltuk az ujjlenyomataidat az ajtón, az ablakon és a tűzlétrán. 
-Az a lakás az enyém - kapkodott idegesen Celina. Bárhol ott lehetnek az ujjlenyomataim. 
- Annalisa nem illett a gyilkos profiljába. Habár közel állt 
hozzá - jegyezte meg Eve. - Ráadásul  a többieket nem husánggal ütötte le. De te nem vagy nagy és erős férfi, szükséged volt valami segédeszközre. 
- Az Isten szerelmére. Annalisát megerőszakolták. Nem hiszem,  hogy azt képzeled rólam, képes lennék megerőszakolni 
egy nőt. 
- Nem is lehetett túl kellemes a számodra. Milyen segédeszközt használtál? Olyan sokfélét lehet kapni. Némely olyan 
valósághű, hogy szinte meg  sem lehet különböztetni az igazi 
huncutkától. 
- Na de kérlek. 
Eve megveregette Roarke térdét. 
- Elnézést. 
- Ezt sohasem fogod rám bizonyítani. 
- Ó, Celina, dehogynem - hajolt előre Eve, és Celina 
szemébe nézett. - Te is tudod,  hogy bebizonyítom. Mint 
ahogy azt is tudtad, hogy a segítségeddel vagy anélkül, de elkapom John Blue-t. Jogod van hallgatni... - kezdte. 
-Ez őrület - mondta Celina, amikor Eve befejezte  a 
módosított Mirandát. - Akkor miért kerestelek volna meg, és 
miért ajánlottam volna fel a segítségemet? 
-Mindig jobb a tűz közelében. Ez okos húzás volt a részedről. 
- Hívom az ügyvédem. 
- Csak rajta - intett Eve a link felé.  - Ha megteszed, 
sokkal keményebben bánok majd veled. Fáradt vagyok. Le 
akarom zárni ezt az ügyet - és látta Celina arcán, hogy  egy 
pillanatra elbizonytalanodik. - Blue-nak nincs oka rá, hogy 
hazudjon, Celina. Tudja, hány nőt ölt meg.  Tizenötöt. Aznap 
éjjel,  amikor Annalisát  megölték, nem járt  a Greenpeace 
Parkban. Van alibije. 
- Akkor... 
- Valaki más tette? - sugallta Eve. - Igen, valaki más. Valaki, aki ismerte a részleteket, még azokat is, amelyeket nem 
hoztunk az  újságírók tudomására. Valaki,  aki képes volt lemásolni a gyilkosságokat. De nem férfi. Mert aznap éjjel  abban a  parkban egyetlen férfi sem járt. Csak te. Lucas elhagyott téged,  és végül Annalisa mellett kötött ki. 
- Kölcsönösen szakítottunk, és Lucas nem találkozgatott 
Annalisával, amíg együtt voltunk. 
- Ez igaz. Valóban nem találkozgattak. Hiszen ő illedelmes, rendes  fiú. Nem csalt volna meg. De már ismerte. Mellesleg ezt meg is erősítette nekünk. Találkoztak, és átugrott 
közöttük a  szikra. Lefogadom, hogy már akkor érdekelte, 
mielőtt alaposabban megismerte volna.  Mint ahogy  azt is, 
hogy minden gondolatát kiolvastad a fejéből. 
- Már mondtam, hogy nem török be az emberek magánszférájába. 
- Hazudsz. Egészen idáig csak játéknak tekintetted a képességedet. Egy érdekes és  izgalmas játéknak. Ezt  egyszer 
említetted is nekem. Lucas már nem szeretett többé, és elment. Te pedig igyekeztél megőrizni a büszkeséged,  és kedves voltál vele. Most pedig, hogy az új kedvese ilyen rettenetes körülmények között halt meg, vigaszt nyújtasz neki. Sírtál 
is, amikor ma délután meglátogatott? 
- Akkor  találkozom  Lucasszal,  amikor  csak  akarok. 
A tisztesség... 
- Ne beszélj nekem  tisztességről - csattant  fel  Eve. Már régóta tudtál John Blue-ról, és arról, amit csinált, amikor 
felkerestél az irodámban. Figyelted, ahogy újra és újra gyilkol. 
És kihasználtad az áldozatait, kihasználtad őt, kihasználtál 
engem. Az egyik belvárosi eladó emlékezett rád, Celina. Emlékezett, hogy négy hónapja bementél a boltba. Négy hónapja vettél négy yard vörös zsinórt. 
Celina halálosan elsápadt. Vagyis elszürkült. 
- Ez... Ez még nem bizonyít... 
- Talán csak véletlen. De ha mindent összeadsz,  összeáll 
a kép.  Indíték, szándék és lehetőség - emelte fel három ujját 
Eve. - Ismerted az áldozatot, a többi gyilkosság részleteit, és 
a  birtokodban volt  a gyilkos fegyverből  is.  Vissza tudjuk 
nyomozni addig a belvárosi boltig. Időbe kerül ugyan, de képesek  vagyunk rá - várt ki egy szíwerésnyit Eve. - Te vagy 
az egyetlen, aki megölhette Annalisát. 
- Nem, nem én tettem - kapta fel Celina a teáját, majd 
elhúzta az  orrát. - Azt hiszem, most  sokkal jobban esne egy 
brandy. Nem bánod? A konyhapolcon tartom. 
Roarke felállt, és megindult a konyha felé. 
- Nagyon szereted -  mondta Celina Eve-nek. - Úgy is 
mondhatjuk, odavagy érte. 
- Mondhatod, ahogy akarod. 
- Mit tennél, hogy élnéd túl, ha kiszeretne belőled? 
- Nem tudom. 
- Én elengedtem Lucast - hunyta le egy pillanatra a szemét, és amikor kinyitotta, nyugodtan tekintett Eve-re. - Próbáltam elengedni.  De fájt - szorította  a szívére  az öklét. Kibírhatadanul fájt. És mindez sokkal rosszabb lett, amikor 
beleszeretett abba a nőbe.  Tudtam,  hogy  soha többet nem 
jön vissza hozzám. Nincs esélyem arra, hogy megint úgy szeressen, mint régen - nézett fel, amikor Roarke visszatért, kezében egy pohár brandyvel. - A férfiak rabul ejtik a szívünket, még ha nem is tudnak róla. Ekkoriban láttam meg Blue-t 
az álmaimban. Fogalmam sem volt, hogy mihez kezdjek, de 
annyira dühös voltam, hogy teljesen megnyitottam magam 
előtte. És láttam, kicsoda valójában,  és mit művel - lötyögtette a brandyjét, majd kortyolt egyet. - Nem az anyja volt az 
első. Fogalmam sincs, hány nőt intézett már el előtte. Breen 
Merriweather nyitotta a sort. Nem láttam, ahogy elviszi a városból, csak azt, hogy beteszi egy furgonba. Sötét volt. Nagyon sötét. Összekötözte a rettegő lány kezét, a lábát, és  betömte a száját.  Rengeteg lámpa égett. Mindent láttam, amit 
abban a szörnyű szobában művelt vele, és azt is, ahogy a hátsó kertben elássa. 
- Ekkor kezdtél tervezni. 
- Nem tudom. Fogalmam sem volt, hogy mihez kezdjek. 
Kis híján elmentem a rendőrségre. Esküszöm,  hogy először 
ez jutott az eszembe. De... De aztán mégsem mentem el, és 
gondolkodni kezdtem, hogy ki lehet ez az ember, és miért teszi azt, amit tesz. 
- Tehát figyelted - fejezte be Roarke. - Figyelted, hogy 
rájöjj. 
- Igen. Egyszerre taszított és  elbűvölt, de képes voltam. .. felvenni vele a kapcsolatot, és  tanulmányozni. Miközben arra gondoltam: miért  nem végez Annalisával? Minden 
rendbe jönne, ha megölné Annalisát. Arra gondoltam, lefizetem, de ez túl kockázatos lett volna. Ez az őrült talán nekem 
esik. Ekkor döbbentem rá, hogy talán én is megtehetném  helyette.  Aztán megölte Elisa Maplewoodot. Itt a városban. 
Ekkor már tudtam, mit kell tennem - hajtotta hátra a fejét. Nem csak az információk miatt kerestelek meg - mondta 
Eve-nek. - Tudnom kellett, hogyan vezeted  a  nyomozást, 
milyen gyorsan fogod megtalálni, és mit gondolsz rólam. Esküszöm, egy részem abban reménykedett, hogy letartóztatod, 
hogy megállítod, mielőtt... Beleegyeztem a hipnózisba. Még 
Annalisa halála előtt -  emlékeztette Eve-et. -  Önként. Kértem Mirát, hogy azonnal lássunk hozzá, de túlságosan óvatos 
volt. 
- Hibázott. 
-Természetesen. Nem így kellett  volna  történnie. Ha 
csak egyeden részlet máshogy alakul, gyorsan  Blue nyomára 
vezettelek volna. Ha aznap éjjel Annalisa nem vág át a parkon, lefújom az  egészet. Ha nem rövidíti le az utat, egyszerűen odébbállok, és mindent elmondok neked, amit láttam. 
De nem így történt -  remegett meg Celina, és  nagyot kortyolt a brandyből. - Egy pillanatra meglátta az  arcomat. Öszszezavarodott. De túl késő volt már ahhoz, hogy meghátráljak. Nem tudtam abbahagyni - sóhajtott nagyot. - Mikor jöttél rá? 
- Amikor kiderült, hogy ismered Lucas Grande-ot. 
- Kérlek - legyintett Celina.  -  Okos nő vagy, de akkor 
még nem tudhattál semmit. Mira rendelőjében belepillantottam a fejedbe, és azután is, hogy Blue megtámadta Peabodyt. 
-Nem te vagy az  egyetlen,  aki képes elzárni bizonyos 
képeket mások  tudata elől -  hajtotta félre a fejét Eve. Mondtam, hogy Mirának van egy wicca-hívő lánya, aki szintén médium. Tőle tanultam néhány trükköt. 
- Túljártál az eszemen. 
- így igaz. De nem elég gyorsan, különben a társam nem 
került volna kórházba. 
- Fogalmam sem volt, hogy Blue meg fogja támadni. Mire rájöttem, már túl késő volt.  Próbáltalak elérni. Kedvelem 
Peabodyt. 
- Én is. Viszont szerintem a többi nő iránt, akit Blue lejmészárolt, nem éreztél semmit. 
Celina finoman megvonta a vállát. 
- Okét nem ismertem. 
- Én igen. 
-A  szerelem miatt tettem. Bármit is csináltam, csak  a 
szerelem miatt. 
- Ez csak duma. Saját magad miatt csináltad. Önzésből 
és hatalomvágyból. Az emberek nem  gyilkolnak a szerelemért, Celina. Ez csak ügyes kifogás - tápászkodott fel Eve. Állj fel. 
- A bíró meg fog érteni. Elveszítettem az eszemet, ennyi 
az egész 
- Hidd csak ezt. Celina  Sanchez, letartóztatlak Annalisa 
Sommers előre megfontolt  szándékkal való meggyilkolása, 
megerőszakolása és megcsonkítása miatt. Ez legalább tizenöt 
év. 
- Tizenöt... Nem ítélhettek el azért, amit tettem - próbálta  megkerülni  Eve-et, de már csattant a csuklóján a bilincs. 
-Dehogynem.  Elítélünk. És fogadjunk, hogy meg tudom győzni a bírót a magam igazáról - nézett fel Eve, amikor McNab és  Feeney kiszálltak a felvonóból. - Ráadásul a 
viselkedésed hozzájárult, hogy súlyosan megverjenek egy 
rendőrtisztet. Vigyétek. 
McNab megragadta Celina karját. 
- A legnagyobb örömmel. 
- A letartóztatást végző nyomozó neve helyére  Delia 
Peabodyt írjatok. 
McNab szóra nyitotta a száját, majd megköszörülte a 
torkát. 
- Köszönöm, hadnagy. 
- Menj haza, kölyök - fogta meg Celina másik karját Feeney. - Innentől már kézbe vesszük az ügyet. 
Eve hallotta, hogy a lift megindul lefelé. 
- Iderendelek egy egységet. Meglátjuk, találnak-e valamit 
- dörzsölte meg a szemét. - Majd holnap lezárjuk az ügyet. 
Mára már elég volt. 
- Zene füleimnek - hívta vissza Roarke a felvonót. - Jól 
csináltad, hadnagy. Átadtad Peabodynak a dicsőséget. 
-Megérdemelte. Még mindig zúg a fejem - mozgatta 
meg a vállát Eve, és belépett a kabinba. - A szemem le akar 
csukódni, de a testem még teljesen éber. 
-Azt hiszem,  ezen segíthetünk, amint hazaértünk. 
Hunyd le a szemed - hajolt előre Roarke, és hosszan megcsókolta a feleségét. - Majd én gondoskodom a testedről. 
- Ez úgy hangzik, mint valami megállapodás  - lépett ki 
Eve a kapun, majd visszafordult, és lepecsételte.  - Elállt az 
eső. 
- Azért még nyirkos egy kicsit az idő. 
- Nem baj, ezt szeretem. 
- Kedvelted Celinát - állapította meg Roarke. 
- Igen - pillantott végig Eve az utcán. - Valóban megkedveltem. Valamennyire még mindig kedvelem,  annak ellenérc, hogy tudom, mit tett. 
Roarke átkarolta a felesége vállát. 
- Szerinted szereti Lucast? 
- Nem - mert Eve tudta, hogy ez már nem szerelem. Csak azt hiszi magáról - ült be ezúttal az utasülésre, és miközben Roarke vezetett, kényelmesen elhelyezkedett, és ásított egyet. Majd hátradőlt, és lehunyta a szemét. Tudta, hogy 
Roarke úgyis hazaviszi. 
Igen, ő ismerte az igaz szerelmet. 
A GOLD  BOOK KIADÓ 
könyvkínálata megtekinthető a 
www.goldbook.hu weblapon 
A GOLD  BOOK KIADÓ 
elérhetőségei: 
Tel.fax: 2 30-842, 30-843 
E-mail: infoLgoldbook.hu 
A kiadó könyvei korlátozott példányszámban 
kedvezménnyel megrendelhetők a 
www.goldbook.hu on-line könyvesboltban 
Könyveink teljes  választéka megvásárolható 
a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI  DIREKT KFT. 
Budapesti Kirendeltségén 
1138 Budapest, Tomori u. 33. 
Megrendelhető: 
7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Tel.: 72 777-000, fax: 72 777-111 
E-mail: infoLalexandra.hu 
www, alexandra. hu 
Könyveinket keresse a könyvesboltokban 
és a könyváruházakban! 
NÓRA ROBERTS 
.  D.  ROBB 
MEZTELENÜL A HALÁLBA  A HALÁL FÉNYÉBEN 
HALHATATLAN A HALÁLBAN  MÁMOROS HALÁL 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 2 30-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Tel: 72777-000,  Fax: 72777-111 - e-mail: infoalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 30-6482 - Telfax: 30-6483 
NÓRA ROBERTS 
J.  D.   ROBB 
A HALÁL SZEMTANÚI  HALÁLOS HŰSÉG 
HALÁLOS ÍTÉLET  HALÁLOS ÁRULÁS  HALÁLOS CSÁBÍTÁS 
HALÁLOS SZÜLETÉSNAP 
HALÁLOS ÁRTATLANSÁG  HALÁLOS KÉPMÁS 
HALÁLOS HASONMÁS  HALÁLOS VÁLÁS 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 2 30-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Tel.: 72777-000, Fax: 72777-111 - e-mail: infoalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 30-6482-Tel.fax: 30-6483 
NORAROBERTS 
A  SORS  ÚTJAI 
Az írónő három kedves kisregénye a szerelemről, mágiáról és a 
boldogságról 
A BOSZORKÁNYOK ÓRÁJA 
A TÉL RÓZSÁJA 
TÁVOLI VILÁG 
A  boszorkányok  órájában  egy 
nyomorgó királyság varázslóistene 
megjövendöli egy bátor és gyönyörű nő eljövetelét, aki a szerelemben 
a szívét, a csatában a sorsát követi... A tél rózsájában egy távoli szigeten, melyet örök tél súlyt, a fiatal 
királynő meggyógyít egy sebesült 
harcost - és az igaz szerelem érzése felolvasztja a szívét. A Távoli világban egy elragadó, középkori démonvadász érkezik a 
huszadik századi New Yorkba, hogy megvívjon az idegen világ 
kihívásaival - és a férfival, aki a végzete. 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 2 30-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Tel.: 72777-000. Fax: 72777-111 -e-mail: rendelesalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.fax: 30-6482, 30-6483 
NÓRA 
ROBERTS 
! .. ri,.ini. 
A SORS UTIA1 
NÓRA ROBERTS 
A MÁGIA  ÚTJAI 
:: NÓRA 
ROBERTS 
Ar win 
Vattai   WÍÍÍ 
Az írónő három legkedvesebb, 
Írországban játszódó története: 
MEGBABONÁZVA 
MINDÖRÖKKÉ 
AZ ÁLMOK BIRODALMÁBAN 
A Megbabonázva című történetben egy gyönyörű nő ezer évig tartó bűbájt bocsát álmai férfijára - és 
ezzel olyan  rémálmot szabadít el, 
amivel csak a szerelem veheti fel a 
harcot... A Mindörökké egy bájos 
lány utazását meséli el egy másik 
világba - és  megjelenik benne egy 
jóképű művész is, aki képes átalakítani a szerelem erejét. Az 
álmok birodalmában egy fiatal lány kerül kapcsolatba egy idegen férfi múltjával - és az átokkal, ami mindörökre saját álmai 
csapdájába zárta. 
A MÁGIA UTIAI 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goIdbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 2 30-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Jel.: 72777-000. Fax: 72777-111 - e-mail: rendelesalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.fax: 30-6482, 30-6483 
bestsellerírónőjének legújabb regénye a szexi és izgató sorozatban, 
amely Eve Dallas és férje, Roarke kalandjait követi nyomon New York 
Cityben. A technológia és az emberség szembenállásának a korában 
Dallas egy gyilkos után nyomoz, aki az áldozatai testrészeit gyűjti. 
, 
rendőrkapitányság hadnagyát a Central Parkba küldik - és ezzel 
kezdetét veszi egy pokoli nyomozás. Az áldozatra a nyaka körül egy 
vörös zsinórral - egy tó partján, a sziklák között -találtak rá. A gyilkos 
olyan helyzetbe igazította a kezét, mintha imádkozna. De Dallas attól 
rémült meg a leginkább, hogy hiányzott mindkét szeme - mintha 
egy sebész metszette volna ki a lány fejéből. 
Eve egyre kétségbeesettebben keresi a választ, ahogy egyre több, 
ugyanolyan, jellegzetes sérüléseket viselő áldozat kerül elő. 
Meggyőződése ellenére elfogadja egy médium segítségét, aki egymás 
után avatja be a látomásaiba, amelyek döbbenetes részletességgel 
jelenítik meg a gyilkosságokat. Amikor Peabody, Eve társa és barátnője 
menekülés közben súlyosan megsérül, egyszeriben sokkal magasabb 
lesz a tét. Vajon a szemek szimbolizálnak valamit? Egy elfajzott 
szertartás kellékei? Vagy a gyilkos csak emlékbe viszi őket magával? 
A férje, Roarke segítségével Dallasnak rá kell jönnie a gyilkos 
Gyorsléptü szórakozás -People 
ŐM 
ISBN  963 42  07 0