NORA ROBERTS
J. D. Robb
HALÁLOS VÁLÁS

Ne sóhajtozzatok, szép hölgyek, ne sóhajtozzatok, 
A férfiak mindig becsapnak benneteket. 
William Shakespeare 
A házasság kétségbeesett lépés. 
John Selden 

Prológus 
Túl könnyű volt a halála. 
A halállal egyszerűen vége lett, még akkor is, ha így mindentől 
megszabadult.  Egy pillanatig sem  kételkedett benne,  hogy 
azonnal a pokolra került, hogy az örökkévalóságig szenvedjen. 
Előtte pedig minél tovább úgy, hogy ő is nézhesse. 
Hazudós, csapodár szemétláda! Azt akarta,  hogy siránkozzon,  könyörögjön, esdekeljen, és a  földön csússzon-másszon 
előtte, mint egy patkány. Mert valójában az volt. Patkány. Azt 
akarta, hogy a miéből is folyjék a vér, és úgy sikoltozzon, mint 
egy lány. Csomót akart kötni arra a  házasságtörő farkára, miközben kegyelemért visít, amit sohasem kap meg. 
Véres masszává akarta verni csinos, csalárd arcát. 
Ezután, de csak ezután engedte volna meghalni azt a kiherélt, arctalan gazembert. Lassan, kínlódva. 
Reva Ewingot senki, senki nem csalhatja meg. 
Félre kellett húzódnia a Queensboro híd leállósávjára, hogy 
kissé lehiggadjon, és tovább tudjon hajtani. Mert valaki igenis 
megcsalta Reva Ewingot. A férfi, akit szeretett, akihez feleségül 
ment, akiben megbízott, lefeküdt egy másik nővel. 
Hamis kezeivel mást simogatott, hamis  szájával mást ízlelt, 
más nőt vadított meg. 
Ráadásul nem is egy idegent.  Hanem egy barátot.  Akit 
szintén szeretett, akiben megbízott, és akire számított. 
Ez  még inkább felbőszítette. Nem egyszerűen csak fájt, 
hogy a  férje és a barátnője az orra előtt jöttek össze. Megszégyenítőnek találta, hogy hirtelen egy ilyen elcsépelt,  sablonos helyzetben  találta magát.  A megcsalt feleség, az ostoba liba, aki 
mindig elhitte hűtlen férjének, hogy késő estig kell dolgoznia, 
vagy  az egyik ügyfelével vacsorázik, esetleg pár napra el kell 
utaznia a városból, hogy személyesen találkozzon egy ügyféllel, 
vagy kössön meg egy szerződést. 
Mi több, fűzte tovább Reva a gondolatait, miközben autók 
száguldottak el mellette, ugyanúgy  hagyta magát rászedni, 
mint bármelyik közönséges nő. Pedig biztonsági szakértő volt. 
Öt  éven keresztül  dolgozott  a titkosszolgálatnál,  és  még  az 
egyik elnök mellett is szolgált, mint testőr, mielőtt felcserélte 
az államit a magánszektorral.  Mi történt az ösztöneivel,  a szemével, és a fülével? 
Miként volt képes Blair estéről estére frissen hazatérni hozzá egy nőtől úgy, hogy még csak gyanút sem fogott? 
Revának be kellett ismernie, hogy mindez csak azért történhetett meg, mert  szerette  a férjét.  Mert eszelős boldogság 
töltötte el  a gondolattól, hogy egy Blairhez hasonló, ábrándos 
tekintetű férfi őt szereti és őt akarja. 
Hiszen olyan csinos volt, olyan tehetséges és okos.  Egy elegáns, sötét, selymes hajú, smaragdzöld szemű bohém.  Akibe 
abban a pillanatban belezúgott, amikor először a szemébe nézett, és rávillantotta  csodás  mosolyát.  Hat hónappal később 
össze is házasodtak, és Queensbe költöztek. 
Két évig, gondolta Reva, két évig mindent megadott neki, 
megosztotta vele a  testét, és minden ízével szerette. Pedig Blair 
ez idő alatt végig bohócot csinált belőle. 
De most megfizet. Reva letörölte a könnyeit, és ismét elöntötte a harag. Blair  Bisselnek most meg kell ennie, amit főzött. 
Visszasorolt  a  forgalomba,  és Manhattan felé  vette  az 
irányt. Az Upper East Side felé tartott. 
Az a  férjlopó  bestia, ahogy  Reva most  hajdani barátnőjére, 
Felicity Kade-re gondolt, egy takaros, felújított, barna homokkő  épületben lakott, közel a Central Park  északi széléhez. Most 
viszont eszébe  sem jutottak az itt töltött  kellemes összejövetelek, vagy Felicity híres vasárnapi tízóraija.  Kizárólag a biztonsági rendszerre koncentrált. 
A házat a legmodernebb berendezések őrizték. Felicity szerette a műtárgyakat,  és úgy őrizte a gyűjteményét, mint kutya 
a húsos cubákot. Valójában három éve éppen úgy ismerkedtek 
meg, hogy segített neki megtervezni és  beüzemelni  az egész 
rendszert. 
Egy esetleges betörőtől már az is  nagy jártasságot kívánt, 
hogy bejusson  az ajtón, és odabent is rengeteg ügyes másolat és 
hamis széf várta. Itt csak és kizárólag a tolvajok krémje járhatott 
sikerrel. 
De ha egy nő arra teszi fel az életét, hogy találjon egy rést 
ezen az  áthatolhatatlannak tűnő  falon, akkor találni is  fog. 
Reva két zavarókészülékkel, egy  bővített zsebszámítógéppel, 
egy illegális rendőrségi mesterkóddal, és egy bénítóval felfegyverkezve érkezett, mellyel egyenesen  Blair golyói közé akart 
lőni. 
Ezután pedig, nos, valójában maga sem tudta, mihez kezd 
majd ezután. Majd improvizál. 
Felemelte a felszerelését rejtő zsákot, a bénítót a farzsebébe 
dugta, így indult el a balzsamos  szeptemberi estén  a bejárat 
felé. 
Menet közben állította be az egyik zavarót. Amikor bekötötte a riasztó vezérlőpaneljébe, tudta, hogy  csupán  fél perce 
maradt. A szerkezet képernyőjén számok villantak fel, miközben vadul dobogó szívvel számlálta a másodperceket. 
A zavaró képernyőjén akkor jelent meg az első számjegy, 
amikor már csak három  másodperce maradt a riasztásig. Reva 
kifújta a  levegőt, amit  addig visszatartott a tüdejében, és felpillantott a sötét ablakokra. 
- Folytassátok csak, amit elkezdtetek, ti mocskok - suttogta, miközben előkészítette a második zavarót. - Nekem idelent 
már csak pár percre van szükségem. Az igazi móka csak azután 
kezdődik. 
Egy közeledő autó zaját hallotta,  és amikor a jármű fékezett, csendben elkáromkodta  magát.  Gyorsan hátrapillantott, 
és egy taxit látott meg a járda  mellett, melyből épp kiszállt egy 
nevető pár.  Reva közelebb húzódott az ajtóhoz, igyekezett eltűnni az  árnyékban.  Közben egy kisméretű elektromos csavarhúzóval eltávolította a tenyérlenyomatot ellenőrző szkenner oldallemezét. 
Egy hajszálvezetékkel becsatlakoztatta a zsebszámítógépét, 
beütött egy kódot, és végtelennek tűnő másodpercekig izzadt, 
mire a rendszer elfogadta. Majd gondosan visszatette  a helyére 
a panelt,  és a hangazonosítóhoz emelte a második zavarót. 
Itt már tovább, két teljes percig dolgozott, de közben olyan 
jóleső izgalmat érzett, ami még a dühét is elsöpörte. Végül sikerült visszajátszania az utolsó belépő hangját. 
August Rembrandt. 
Reva gúnyos mosolyra húzta a száját, miközben a zavaró 
segítségével csalárd barátnője hangján kimondta a jelszót. Ezt 
követően már csak a lemásolt biztonsági kódot kellett begépelnie, és a magával hozott szerszámaival kinyitni  az utolsó, manuális zárat. 
Beosont, bezárta maga mögött az ajtót, és puszta megszokásból visszaállította a biztonsági rendszer szokásos működési 
rendjét. 
Előhúzta  a bénítót,  és felkészült arra, hogy a házidroid 
bármelyik pillanatban felbukkanhat, és érdeklődni kezd a jövetele célja felől. Persze a gép majd felismeri, és ezzel nyer néhány 
másodpercet. Pontosan annyit, amennyi idő alatt ropogósra süti az áramköreit, és eltakarítja az útból. 
De a ház továbbra is csendbe burkolózott.  Egyetlen droid 
sem jelent meg az előtérben. Ezek szerint kikapcsolták őket éjszakára, gondolta Reva elkeseredetten. így valamelyest jobban 
elvonulhattak a világtól. 
Megütötte az orrát a rózsaillat. Felicity hetente frissre cserélte az előtér asztalán álló rózsaszín csokrot. A  váza mögött 
halvány fény világított, de Reva e nélkül is tudta az utat. Egyenesen a lépcsőhöz ment.  Fel a második emeletre, a hálószobába. 
Amikor a lépcsőfordulóhoz ért, ismét teljes erővel lángolt 
fel a dühe.  Hanyagul a korlátra vetve megpillantotta  Blair vékony bőrdzsekijét, amit  tavaly tavasszal tőle kapott, a születésnapjára. Amit reggel lezseren a vállára  dobott, miközben  búcsúzóul megcsókolta, és az orrát a tarkójához dörgölve bizonygatta, mennyire fog hiányozni neki, és  mennyire kellemetlen, 
hogy az üzleti ügyei miatt távol tölti tőle az estét. 
Reva az arcához emelte a dzsekit. Érezte rajta a férje illatát, 
és  ettől a bánata egy pillanatig csaknem  felülkerekedett a haragján. 
Hogy lerázza magáról az érzést, elővette az egyik szerszámát, és csendben csíkokra szabdalta a  dzsekit. Majd a földre 
dobta a megcsúfolt ruhadarabot, és  a sarkával is megtaposta, 
mielőtt folytatta az útját felfelé. 
Izzott az arca az indulattól, amikor letette a zsákját,  és a 
bénítót is visszacsúsztatta a zsebébe. Ahogy lábujjhegyen közelebb óvakodott a hálószobához, észrevette az ajtó alatt kiszűrődő, imbolygó fényt. Gyertyák, gondolta, és ebben a pillanatban 
a jellegzetes szagot is megérezte, amely valami divatos, női parfümmel keveredett. A fülét pedig halk  zeneszó ütötte meg klasszikus zene, ami ugyanarról a hagyománytiszteletről árulkodott, mint a rózsák vagy a gyertyafény. 
Mindez olyannyira jellemző Felicityre, gondolta Reva dühösen. Nőies, törékeny, mégis tökéletes. A maga részéről jobb 
szeretett volna inkább valami modernet, valami mait a veszekedés aláfestésére. 
Mondjuk kaphatnának  egy kis  ízelítőt  Mavis  Freestone 
egyik dobhártyarepesztő szerzeményéből. 
De a fejében tomboló indulatok teljesen eltompították a 
hangokat. A lábával szélesebbre nyitotta az ajtót, és beosont. 
Két összefonódó alakot látott a selyemtakaró alatt.  Biztosan kimerültek  a szextől, és elaludtak a kellemes  melegben, 
gondolta keserűen. 
A széken kusza összevisszaságban hevertek a ruhák. Mintha 
a párocska  minél hamarabb a lényegre akart volna térni. A látványtól Revának ezer darabra hasadt a szíve. 
De összeszedte magát, megragadta a  bénítót,  és az ágy 
mellé lépett. 
- Ébresztő,  szarháziak! - rántotta le a selyemtakarót. 
Vér. Istenem, mennyi vér. A testeket és az ágyneműt elborító vér látványától Reva körül megfordult a világ. A szagtól 
pedig, amely elkeveredett a virágok és a gyertya illatával, émelyegni kezdett a gyomra. Hátratántorodott. 
- Blair? Blair? 
Felsikoltott. Majd vett egy mély lélegzetet, és ismét sikoltott, miközben előrevetette magát. 
Valami, valaki elvált a homályból. Reva a szeme sarkából 
látta a mozdulatot, miközben kellemetlen gyógyszerszag töltötte meg a tüdejét. 
Megfordult, és menekülni, vagy legalább védekezni akart, 
de a levegő olyan sűrűvé vált körülötte, mintha vízben gázolna. 
Zsibbadt tagjaiból kiszökött az pő, és pár pillanattal később a 
szeme is kifordult. 
Annak az embernek a teste  mellé hanyatlott, aki életében 
elárulta. 
Első fejezet 
Eve Dallas hadnagy, New York egyik legjobb nyomozója meztelenül hevert, miközben a vér vadul dobolt a fülében, a szíve 
pedig őrülten kalapált. Megpróbált mély levegőt venni, de aztán feladta. 
Elvégre  kinek kellene levegő egy  ilyen vad  szeretkezés 
után? 
Alatta nyugodtan, melegen feküdt a férje. Csak a mellkasa 
alatt lüktetett a szíve, együtt az övével. Egészen addig, amíg fel 
nem emelte a kezét, és végig nem simított a gerince mentén a 
tarkójától egészen a fenekéig. 
- Ha azt szeretnéd, hogy leszálljak rólad - nyögte Eve -, 
akkor nincs szerencséd. 
- Szerintem hamarosan megjön. 
Eve elmosolyodott a sötétben. Szerette Roarke hangjának a 
csengését, ahogy egész Írország felrémlett mögüle. 
- Gyönyörű  ajándékot hoztál, különösen, ha azt is figyelembe veszem, hogy még két napig sem voltál távol. 
- A rövid idő ellenére egészen csinos kalapot találtam Firenzében. 
- Nem kérdeztem, megálltál-e Írországban, hogy meglátogasd a rokonaidat... - tétovázott Eve egy pillanatig. Még mindig nem szokta meg a gondolatot, hogy Roarke rátalált az övéire. - Hogy meglátogasd a  családod? 
- Igen, beugrottam hozzájuk. Eltöltöttünk egymás társaságában néhány kellemes órát - simogatta folyamatosan föl és le 
a felesége hátát Roarke. Eve szívverése lelassult, a pillái kezdtek 
lecsukódni. - Ugye, milyen furcsa? 
- Szerintem még egy darabig furcsa is marad. 
- És hogy válik be az új nyomozó? 
Eve szorosan a férje mellé bújt, miközben hajdani segédjére 
gondolt, és arra, hogyan igyekszik Peabody megbirkózni az előléptetéssel. 
-Egész jól. Megtalálta a megfelelő ritmust.  Nemrég volt 
egy ügyünk. Elfajult egy családi vita. Két testvér összekapott az 
örökségen. Még a lelket is kiverték egymásból, mielőtt az egyik 
ostoba fejest  ugrott a lépcső tetejéről, és kitörte a nyakát. A 
másik erre ügyetlenül megpróbálta betörésnek álcázni a történteket. Egy lepedőbe dobálta az örökölt tárgyakat, kivonszolta a 
kocsijához, és az  egészet bepakolta a csomagtartóba.  Mintha 
ott nem jutna eszünkbe keresni. 
Eve hangjából olyan maró gúny csöpögött,  hogy Roarke 
elnevette magát. Eve legördült a férje testéről, és nyújtózkodott 
egyet. 
- Mellesleg olyannyira ordított az ügyből, hogy ki a gyilkos, hogy Peabodyt tettem meg a nyomozás vezetőjének. Miután újra kapott levegőt, mindent remekül csinált. A takarítók 
már begyűjtötték a bizonyítékokat, de Peabody leült a fickóval 
a konyhába, és megértően beszélgetni kezdett vele. Felhozta a 
családi ügyeket,  meg a hasonló marhaságokat. És  a pasas tíz 
percen belül mindent bevallott. 
-Jól csinálta. 
- Segít, hogy legyen  egy kis önbizalma - nyújtózott ki ismét Eve. - Ránk fér néhány ilyen sétagalopp is egy ilyen nyár 
után. 
- Kivehetnél néhány  szabadnapot. Akkor igazából is sétálhatnánk. 
- Néhány hétig még Peabody mellett kell maradnom. Meg 
akarok bizonyosodni róla, hogy két lábbal áll a földön, mielőtt 
önálló munkára engedem. 
- Akkor legalább tervezzük  meg, hogy mikor. Ó,  a  lelkes...  Üdvözlésed miatt, aminek nagyon örülök,  ez  teljesen 
kiment a fejemből - kelt fel Roarke, és utasította a rendszert, 
hogy kapcsolja fel tízszázalékos erősséggel a világítást. 
Eve a finom félhomályban figyelte, ahogy a férje lelép a széles emelvényről,  amelyen az ágyuk állt, és könnyed léptekkel 
megindul  apró bőröndje  felé. Elegáns mozgásáról azonnal egy 
izmos kandúr jutott az eszébe. 
Vajon örökölte ezeket  a kecses  mozdulatokat, tűnődött, 
vagy eltanulta valakitől, miközben gyermekkorában, a dublini 
utcákon metszette a zsebeket, és igyekezett elkerülni a találkozást a rendőrökkel? Bárhogy is tett szert rá, jó hasznát vette, 
miközben zseniális ügyességgel felépítette maga körül a birodalmát. 
Amikor a férje megfordult, és  a félhomályban  megpillantotta az arcát, teljesen letaglózta a látvány.  Még a  lélegzete is 
elakadt a tudattól, hogy egy ilyen gyönyörű férfi, mint Roarke, 
az övé, csakis az övé. 
Kiugró arccsontjaival, és nemes, érzéki szájával Roarke leginkább egy szoborra hasonlított, amit valami nagy tudású mágus faragott márványba. Vad, kék, kelta szemének a pillantásától még mindig fájdalmasan kiszáradt a torka. Ezt a csodálatos 
látványt  selymes,  csaknem vállig érő,  fekete  haj  keretezte, 
amely folyton arra csábította, hogy túrjon bele az ujjaival. 
Már több mint egy éve összeházasodtak, és még mindig 
igen gyakran előfordult, hogy Eve-nek a férje puszta látványától is erősen megdobbant a szíve. 
Roarke visszament, és leült az ágy szélére, a tenyerébe fogta 
Eve állát, és hüvelykujjával megcirógatta a gödröcskét a közepén. 
- Eve, kedvesem,  olyan nyugodt és csöndes ez az  este csókolta meg a homlokát. - Hoztam neked egy apróságot. 
Eve pislogott, és önkéntelenül elhúzódott a férjétől. Roarke 
elmosolyodott. Tudta, hogy viselkedik a felesége, amikor meg 
akarja ajándékozni. És amikor azt is észrevette, milyen nyugtalan pillantásokkal méregeti Eve a kezében tartott, hosszúkás 
dobozt, vigyorogni kezdett. 
- Nem harap - biztosította. 
- Két napig sem  voltál távol. Ilyenkor még  nem  szokás 
ajándékot venni. 
- Nekem két perc is elég, hogy hiányolni kezdjelek. 
- Ezt csak azért mondod, mert meg akarsz puhítani. 
- Attól még nem lesz kevésbé igaz. Nyisd ki a dobozt, Eve, 
utána pedig mondd azt:  Köszönöm, Roarke. 
Eve csak forgatta a szemét, de azért engedelmeskedett. 
A doboz egy arany karkötőt rejtett, melybe körbe rombusz 
alakú mintát véstek, hogy  még inkább csillogjon. A közepére 
egy követ fogattak - a vérvörös ragyogásból Eve  feltételezte, 
hogy egy rubint. Amikor végigsimított a hüvelyknyi drágakövön, érezte, mennyire sima. 
Az ékszer réginek  és tekintélyesnek látszott,  olyan  antik 
tárgynak,  hogy már a látványától is idegesen összerándult a 
gyomra. 
- Roarke... 
- Elfelejtetted a nevem elől a köszönömöt. 
- Roarke - ismételte meg Eve. - Ha most azt  fogod  mondani, hogy ez régen valami olasz grófnőé volt, vagy... 
-Hercegnőé - javította ki Roarke,  miközben a karkötőt 
Eve csuklójára csúsztatta.  - A tizenhatodik században.  Most 
pedig egy királynőé lett. 
- Ne csináld ezt velem. 
- Oké, egy kicsit vastag. De azért jól áll. 
- Egy fatörzsön állna jól - Eve nem túlságosan  rajongott az 
ékszerekért,  annak ellenére, hogy  a férje minden adandó alkalommal elhalmozta velük.  De ez...  Valami más.  Felemelte a 
kezét, és lassan megfordította, hogy szikrázva szóródott szét a 
fény a kövön és az aranyba  vésett mintán. - Mi lesz, ha elvesztem, vagy eltöröm? 
- Akkor szégyellni fogod magad. De addig is, szeretném 
látni, hogy hordod. Ha ez megnyugtat, elárulom, hogy a nénikém, Sinead is kipirult az izgalomtól, amikor meglátta  a nyakláncot, amit  vettem neki. 
- Pedig  értelmes,  józan gondolkodású  asszonynak ismertem meg. 
Roarke meghúzta Eve egyik hajtincsét. 
- Azok a nők, akiket szeretek, elég értelmesek ahhoz, hogy 
tudják, milyen örömöt okoz, ha megajándékozhatom őket. 
- Ügyes kifogás.  Ez gyönyörű - és Eve-nek be kellett ismernie, legalább önmaga előtt, hogy élvezi, ahogy a sima  arany 
körülöleli a csuklóját. - Munka közben nem viselhetem. 
- Ezt nem is vártam tőled. De most nagyon jól áll.  Úgy, 
hogy nem viselsz hozzá semmi mást. 
-Ne forgass   a  fejedben  semmi huncutságot,  nagyfiú. 
A szolgálatom...  hat óra múlva  kezdődik - számolta  ki Eve, 
miután felpillantott a faliórára. 
És mert nagyon is jól ismerte a csillogást,  ami megjelent 
Roarke szemében, összevonta a szemöldökét. De még el sem 
kezdhette a színlelt tiltakozást, amikor megszólalt az ágy mellett álló link. 
- Ez a te csengőhangod - intett Eve a készülék felé, és legördült az ágyról. - Ha téged keresnek, akkor legalább nem  azt 
jelenti, hogy hajnal kettőkor meghalt valaki - indult el a fürdőszoba felé, miközben hallotta, hogy Roarke lekapcsolja a link 
videóját, úgy válaszol a hívásra. 
Eltöltött odabent egy kis időt, majd kifelé jövet maga köré 
kanyarított  egy köntöst, arra az esetre,  ha  a  távollétében 
Roarke mégiscsak képre kapcsolt volna. 
Épp az övét kötötte meg, amikor a hálóba lépve látta, hogJ 
-  Roarke a gardrób előtt áll. 
- Ki volt az? 
- Caro. 
- Menned kell? Most? Éjjel kettőkor? - mert a  férje olyanl 
hangsúllyal ejtette ki a titkárnője nevét, hogy égnek meredtek! 
a szőrszálak a tarkóján. - Mi történt? 
-Eve - keresett elő  Roarke egy  inget,  ami illett a sietvdi 
felhúzott nadrágjához. -  Egy szívességet szeretnék kérni tőled 
Egy nagyon komoly szívességet. 
De nem mint  feleségtől, gondolta Eve. Hanem  mint nyomozótól. 
- Miről volna szó? 
- Az egyik alkalmazottamról - bújt bele Roarke az ingbe, 
de a szemét öltözködés közben sem vette le Eve-ről. - Bajba 
került. Nagy bajba. Lényegében valaki meghalt. 
- Az egyik alkalmazottad megölt valakit, Roarke? 
- Nem - és mivel Eve egy tapodtat sem mozdult, Roarke a 
felesége gardróbjához lépett, és kivett neki néhány ruhadarabot. - Zavart,  ijedt,  és Caro szerint nagyon összefüggéstelenül 
beszél. Ez egyáltalán nem jellemző Revára.  A biztonságiaknál 
dolgozik. Elsősorban különböző rendszerek megtervezésével és 
üzembe  helyezésével foglalkozik.  Kemény, mint a kőszikla. 
Évekig dolgozott a titkosszolgálatnál. Nem az  a fajta nő, akit 
könnyű megrázni. 
- Még nem mondtad, hogy mi történt. 
- A férjét és a barátnőjét a barátnője lakásán, az ágyban találta. Holtan. Már halottak voltak, amikor odaért, Eve. 
- És amikor meglátta a két holttestet, a rendőrség helyett 
először a titkárnődet hívta. 
- Nem - nyomta Eve kezébe a kiválasztott ruhát Roarke. Először az anyját. 
Eve a férjére nézett, és halkan elkáromkodta magát. 
- Be kell szólnom. 
- Arra kérlek, hogy várj még ezzel, amíg a saját szemeddel 
nem láttad, hogy mi történt, és nem beszéltél Revával - fogta 
meg Roarke a felesége  kezét, és addig tartotta,  amíg Eve a 
szemébe nem nézett. - Eve, kérlek, nagyon szépen  kérlek, hogy 
várj egy kicsit. Nem kell semmit sem jelentened, amiről nem 
győződtél meg a saját szemeddel. Jól ismerem ezt a nőt. És az 
anyját  is, akiben úgy megbízom, ahogy csak  nagyon kevesekben.  Nekik most a te segítségedre van szükségük. Mint ahogy 
nekem is. 
Eve felcsatolta a fegyverövét.                           ,fi 
- Akkor induljunk. Gyorsan. 
A tiszta éjszakában érződött a nyár utolsó sóhaja, ahogy lassan, 
elkerülhetetlenül közeledett az ősz felé. Csak rövid utat kellett 
megtenniük, és a gyér forgalomban  Roarke-nak maradt  ideje 
gondolkodni. Eve szótlanul ült mellette. Nem kérdezett semmit,  mintha nem akarna újabb információkat hallani, mintha 
azt akarná, hogy semmi se torzítsa el az első benyomásait arról, 
amit majd lát, hall, és érez. 
Keskeny, szögletes arcáról semmiféle érzelmet nem lehetett 
leolvasni,  miközben aranybarna  szemével kifejezéstelenül bámult ki a szélvédőn. Telt ajkait, melyeket nem is olyan régen 
még lágyan tapasztott  az övére, most keményen összeszorította. 
Roarke az utcán állította le a kocsit, méghozzá szabálytalanul. De mielőtt Eve megmozdulhatott volna, a  férje már fel is 
kapcsolta a SZOLGÁLATBAN jelzést. 
Eve egyetlen szó nélkül szállt ki, és állt meg a járdán. Borzas, barna haján még látszottak a szeretkezés nyomai. 
Roarke melléje lépett, és finoman lesimította, eligazgatta, 
amennyire tudta. 
- Köszönöm. 
- Egyelőre még nem kell köszönetet mondanod semmiért. 
Szép ház - jegyezte meg, miközben fejével az épület  felé intett. 
De mielőtt a lépcsőre tette volna a lábát, kinyílt az ajtó. 
Caro állt előtte. Ragyogóan fehér haja glóriaként tündökölt 
a feje körül. E nélkül Eve talán fel sem ismerte volna Roarke 
mindenható titkárnőjét a sápadt, vörös köntöst és kék, bolyhos 
pizsamát viselő alakban. 
-Hála Istennek!  Hála  Istennek! Köszönöm, hogy ilyen 
gyorsan ideértek - nyújtotta előre szemmel láthatóan remegő 
kezét, és karon ragadta Roarke-ot. - Nem is tudtam, hogy mit 
kellene csinálnom. 
-Pontosan azt tette, amit kell - próbálta megnyugtatni 
Roarke, miközben bekísérte a házba. 
Eve hallotta, ahogy Caro próbálja visszafojtani a torkát szorongató zokogást, majd végül sóhajt egy hatalmasat. 
- Reva... Nincs túl jól. Igazság szerint egyáltalán nincs jól. 
A nappaliban van. Nem mentem fel az emeletre - húzódott el 
Caro Roarke mellől, és kihúzta magát. - Úgy véltem, nem is 
mehetnék. Nem nyúltam semmihez, hadnagy, csak egy pohárhoz a konyhában. Revának hoztam benne vizet, de éppen hogy 
csak megérintettem a poharat és az üveget. Ó,  és a hűtőszekrényt. Én... 
- Minden rendben. Miért nem foglalkozik inkább a lányával? Roarke, maradj mellettük. 
-Próbálja megnyugtatni Revát. Ugye, megteszi? - kérte 
Roarke Carót.  - Én felmegyek a hadnaggyal - dörzsölte meg 
bátorítóan a titkárnője vállát, miközben igyekezett  észre sem 
venni Eve helytelenítő pillantását. - Mindjárt visszajövök. 
- Azt mondta... Reva szerint rettenetes volt. Most pedig 
csak ül, és nem szól egy szót sem. 
- Próbálja  elérni, hogy ez így is maradjon - tanácsolta Eve. 
- És tartsa idelent - indult felfelé, az emeletre. Útközben lepillantott a földre dobott, összeszabdalt bőrdzsekire. - Azt nem 
mondta, melyik szoba? 
- Nem. Csak annyit, hogy Reva az ágyban talált rájuk. 
Eve előbb jobbra, utána balra fordította a fejét. Majd megérezte a vér szagát.  Folytatta az útját egyenesen, mígnem oda 
nem ért a megfelelő ajtó elé. 
A holttestek az oldalukon feküdtek, egymással szemben. 
Mintha csak egy titkot osztanának meg  egymással. A lepedőt, 
a párnákat, és a földre dobott, csipkés takarót teljesen átitatta a 
vér. 
A matracba döfött kés markolatáról és pengéjéről is az csöpögött. 
Eve megpillantott egy csomagot az ajtó közelében. Az ágy 
bal oldalán egy csúcsminőségű kábítófegyver hevert. A fotelt 
elfoglalták az egymásra hányt ruhadarabok. A kellemes illatot 
árasztó gyertyacsonkok még  mindig égtek. És halk dallamok 
szűrődtek elő a hangfalakból. 
- Ez egyáltalán nem sétagalopp - dünnyögte Eve. - Kettős 
gyilkosság történt. Be kell szólnom a központba. 
- Ugye kérni fogod, hogy te vezesd a nyomozást? 
- Kérni fogom - bólintott rá Eve. -  De ha a barátod belekeveredett, ne várj tőlem semmi elnézést. 
- Nem ő tette - lépett hátrébb Roarke, miközben Eve előhúzta a kommunikátorát. 
- Át kell kísérnünk Carót egy másik helyiségbe - fordult a 
férje felé Eve, amikor végzett. - De ne a  konyhába - tette hozzá, miközben fél szemmel a késre pillantott. - Csak akad odalent egy dolgozószoba vagy egy könyvtár. Ne nyúljatok semmihez. Ki kell hallgatnom... Hogy is hívják? Reva? 
- Igen, Reva Ewing. 
- Ki kell hallgatnom,  és azt akarom, hogy közben se te, se 
pedig az anyja ne legyetek láb alatt. Ha segíteni akarsz rajta folytatta, mielőtt Roarke  kinyithatta volna a száját -,  akkor 
hagyd, hogy ettől a pillanattól kezdve a lehető legszabályszerűbben kezeljem  az ügyet. Azt mondtad, az a nő biztonságtechnikával foglalkozik. 
- Igen. 
- Tekintve, hogy neked dolgozik, azt hiszem, meg sem kell 
kérdeznem, mennyire ért hozzá. 
- Nagyon. 
- És ez a férfi volt a férje? 
Roarke az ágy felé pillantott. 
- Igen. Blair Bissel. Művész, de a tehetsége igencsak vitatható. Fémmel  dolgozik...  Vagyis dolgozott. Azt hiszem, az is 
az ő  alkotása - intett egy magas, csövekből és vasdarabokból 
összeállított egyveleg felé. 
- Es az emberek ezért fizetnek? - csóválta meg Eve a fejét. 
- Hogy mik vannak. Később majd  kérdezek tőled is egy-két 
dolgot Reváról, de előbb vele szeretnék beszélni, utána pedig 
alaposan megvizsgálom a helyszínt. Mióta voltak gondok a házasságával? - indult Eve lefelé a lépcsőn. 
-Eddig azt sem tudtam, hogy egyáltalán  gondjai voltak 
vele. 
-Nos,  mindenesetre most  már  vége. Gondoskodj  róla, 
hogy Caro ne zavarjon minket - kérte Eve a férjét, és belépett a 
nappaliba, hogy végre megnézze magának Reva Ewingot. 
Caro szorosan átölelve tartotta a harmincas évei elején járó 
nőt. Reva sötét haját csaknem olyan gondatlanra nyírva viselte, 
mint  maga Eve. Fekete  pólója és farmernadrágja kiemelte izmos, atletikus alakját. 
Bőre falfehérre sápadt,  sötétszürke, csaknem  fekete szemében ott ült a rémület. Az  ajkát, melyet oldalt beharapott, elhagyta minden szín.  Amikor Eve közelebb lépett hozzá, üres 
tekintettel nézett  fel  rá. Kivörösödött, megduzzadt szeméből 
egyáltalán nem az a hatalmas intelligencia sütött, amit Eve feltételezett róla. 
- Dallas hadnagy vagyok, Ms. Ewing. 
Reva továbbra is csak bámult, de alig láthatóan megmoccant. A mozdulat lehetett egy vállrántás, de bólintás is. 
- Fel kell tennem magának néhány kérdést.  Roarke majd 
kikíséri az anyját arra az időre, amíg beszélgetünk. 
- Nem maradhatnék mellette? -  ölelte magához  még az 
eddiginél is szorosabban Revát Caro. - ígérem, hogy nem szólok közbe, de... 
-  Caro - állt a titkárnője mellé Roarke,  és megfogta a kezét. - így sokkal jobb lesz - segítette fel. - Revának is. Eve-ben 
megbízhat.  , 
-Igen, ezt én is tudom. Csak... - nézett hátra, miközben 
Roarke  kivezette a szobából.  - Mindjárt  visszajövök,  Reva. 
Mindjárt visszajövök. 
- Ms. Ewing - ült le Eve Revával szemben, és kitette a felvevőjét  a kettejük között  álló  asztalra. Észrevette,  hogy Reva 
meredten bámulja a készüléket. - Rögzíteni fogom a beszélgetésünket. Először felolvasom a jogait, utána felteszek néhány 
kérdést. Megértette? 
- Blair halott. Láttam. Halottak. Blair, és Felicity is. 
- Ms. Ewing, joga van hallgatni - mondta el Eve a módosított Mirandát, mire Reva lehunyta a szemét. 
- Ó, Istenem, Istenem! Ez a valóság. Nem valami szörnyű 
rémálom. Hanem a valóság. 
- Mondja el, mi történt itt  ma este. 
- Nem tudom - csordult  végig egy könnycsepp Reva arcán.  - Nem tudom, mi történt. 
- Lefeküdt a férje Felicityvel? 
- Nem értem, miért. Nem értem. Azt  hittem, szeretett nézett  egyenesen Eve szemébe. - Először el sem hittem. Hogy 
is hihettem volna? Blair és Felicity. A férjem és  a barátnőm. De 
hirtelen kinyílt a szemem, és megláttam azokat az apró jeleket, 
amelyek fölött addig elsiklottam. Eszembe jutottak az apró hibák, melyeket mindketten elkövettek. 
- Mióta tudja, hogy a férje megcsalja? 
- Csak ma este tudtam meg. Csak ma este  - remegett meg 
Reva lélegzete, miközben ökölbe szorított  kezével a könnyeit 
törölgette. - Azt mondta, valami új ügyfél miatt el kell utaznia 
egy  napra a városból. De ehelyett idejött, Felicityhez. Láttam... 
- Rajta akarta kapni őket? 
- Elöntött az indulat. Bolondot csináltak belőlem, és ez rettenetesen  dühített. Elszomorított, ahogy összetörték a szívemet. Aztán holtan találtam őket. Az  a  rengeteg vér. A rengeteg vér. 
- Maga ölte meg őket, Reva? 
- Nem!  - remegett meg  a kérdés hallatán egész testében 
Reva.  - Nem, nem,  nem!  Persze, bántani akartam  őket. Azt 
akartam, hogy  megfizessenek.  De  én  nem... Képtelen  lettem 
volna rá. Nem tudom, mi történt. 
- Akkor mondja el azt, amit tud. 
- Kocsival jöttem.  Queensben lakunk.  Blair egy  házat 
akart, távol Manhattantől, ahol  mindketten dolgozunk. Egy 
nyugodt, csendes környéken.  így mondta. Egy olyan helyen, 
ami csak a miénk - csuklott el a hangja, és a tenyerébe temette 
az arcát. - Elnézést. Ez az egész olyan képtelenségnek tűnik. 
Úgy érzem, mintha  csak fel kellene ébrednem, és rögtön véget 
érne, akár egy rossz álom. 
Eve  megfigyelte, hogy csak a pólójára tapadt egy kevéske 
vér. De  a keze, a karja tiszta. Miközben  arra várt,  hogy Reva 
összeszedje magát, és folytassa, alaposan az agyába véste ezeket 
az apró részleteket. 
- Dühöngtem, és csak arra tudtam gondolni, mit művelek 
majd velük. Én terveztem  a ház biztonsági rendszerét, így tudtam, hogy lehet megkerülni. Betörtem - mázolta szét arcán a 
könnyeket. - Nem akartam időt hagyni arra, hogy felkészüljenek, ezért betörtem.  És egyenesen felmentem az emeletre. 
- Volt magánál fegyver? 
- Nem... Izé, szóval volt egy bénítom. Az önvédelmi fegyverem, átalakított modell. Az ereje nem  éri elé a törvényben 
megszabott minimumot, ezért polgári engedéllyel is tartható. 
Szét... - vett egy mély lélegzetet. - Szét akartam lőni. A tökét. 
- És szétlőtte? 
- Nem - takarta el Reva az arcát a kezével. - Nem emlékszem tisztán. Mintha függöny lenne előttem. 
- Maga szaggatta szét a bőrdzsekit? 
- Aha - sóhajtott Reva. - Észrevettem, ahogy ott lógott a 
lépcsőkorláton.  Tőlem kapta ajándékba azt a rohadt dzsekit, és 
amikor megpillantottam, elborította az agyamat a köd. Elővettem a motoros  csavarhúzómat, és darabokra szabdaltam vele. 
Szánalmas, tudom, hogy szánalmasan viselkedtem,  de rettenetesen dühös voltam. 
-Nekem egyáltalán nem tűnik szánalmasnak -  mondta 
Eve, és ügyelt,  hogy a hangja kedves, és  kissé együttérző legyen. - A férje megcsalta a barátnőjével, ezért vissza akarta szerezni azt, ami a magáé. 
-Pontosan  így  éreztem.  Utána  megpillantottam  őket 
együtt, az ágyban. Tudatosult  bennem, hogy... Hogy halottak. És a vér. Még soha életemben nem láttam ennyi vért. Sikoltott... Nem,  nem, én sikoltottam.  Biztosan sikoltottam dörzsölte meg a torkát, mintha még mindig érezné a hangszálait. - Utána elájultam. Legalábbis azt hiszem.  Éreztem valami 
furcsa szagot. Nem csak a vér szagát,  hanem  valami mást is. 
Utána elveszítettem az eszméletemet. Nem tudom, mennyi idő 
múlva tértem magamhoz - fogta meg a poharát  Reva, és nagyot kortyolt belőle. - Furcsán éreztem magam.  Émelyegtem 
és zúgott a fejem. Utána ismét megpillantottam őket az ágyon. 
Valahogy kitámolyogtam a fürdőszobába, és hánytam. Felhívtam az anyámat. Nem  tudom, miért pont őt. A rendőrséget is 
hívhattam volna, de anya számát tárcsáztam. Nem tudtam logikusan gondolkodni. 
- Azzal a szándékkal jött ide ma este, hogy megöli a férjét 
és a barátnőjét? 
- Nem. Azért jöttem, hogy elégtételt vegyek rajtuk. Mindjárt megint hányni fogok, hadnagy. Ki kell... - szorította  a 
gyomrára a kezét, majd felpattant, és fatásnak eredt. Eve még 
akkor is szorosan a sarkában volt, amikor feltépte a WC ajtaját. 
Reva öklendezve térdre rogyott a kagyló előtt. - Éget - nyögte, 
miközben  hálásan elfogadta  a nedves törülközőt, amit  Eve 
nyújtott feléje. - Égeti a torkomat. 
- Nem vett be ma este valami kábítószert, Reva? 
- Nem élek ilyesmivel - törölte meg Reva az arcát. - Higygye el. Nem dolgozhattam volna a titkosszolgálatnál, és Roarke 
sem alkalmazott volna, ha narkós lennék - dőlt neki kimerülten a falnak. - Én sohasem öltem meg senkit, hadnagy. Még 
akkor sem, amikor az  elnöknőt védtem, pedig meg is lőttek. 
Heves a természetem, és amikor ez előjön, hajlamos vagyok kisebb meggondolatlanságokra.  De  aki  ezt  tette  Bairrel és 
Felicityvel, egyáltalán nem volt meggondolatlan.  Inkább őrült. 
Egy elmebeteg. Én erre képtelen lettem volna.  Képtelen. 
Eve leguggolt, hogy egy magasságba kerüljön a szemük. 
-Miért hangzik ez úgy,  Reva,  mintha erről saját magát 
legalább annyira meg kellene győznie, mint engem? 
Reva ajka megremegett, és a szemét friss könnycseppek öntötték el. 
- Mert nem emlékszem semmire. Egyszerűen nem emlékszem - temette zokogva a tenyerébe az arcát. 
Eve magára hagyta, és váltott néhány szót Caróval. 
-Azt akarom,  hogy maradjon mellette. Bármelyik pillanatban megérkezhet  egy kollégám,  hogy vigyázzon rá.  Ez a 
szabály. 
- Letartóztatja? 
-Még nem döntöttem  el.  Együttműködött velem, és ez 
sokat segít. A legjobb lenne, ha bent tudná tartani a nappaliban, amíg vissza nem jövök. 
- Rendben. Köszönöm. 
- Ide kell hoznom a kocsiból a helyszínelő készletet. 
- Elkísérlek - indult Eve felé Roarke, és amikor kiértek a 
házból, megkérdezte. - Mit gondolsz? 
- Addig semmit, amíg nem sikerült  megfelelően biztosítani, és megvizsgálni a helyszínt. 
- Pedig te mindig gondolsz valamit. 
-Hadd végezzem a munkám. Segíteni akarsz? Küldd föl a 
társam és a helyszínelőket az emeletre, ha majd megérkeznek. 
Addig pedig igyekezz minél inkább a háttérbe húzódni, különben könnyen bajt csinálhatsz. 
- Csak egyvalamit árulj el. Kérjem meg Revát, hogy hívjon 
fel egy ügyvédet? 
- Pokoli helyzetbe hozol - kapta ki Eve a helyszínelő táskát 
Roarke kezéből. - Nyomozó vagyok. Szeretnék úgy is viselkedni, mint egy nyomozó. A többit magadtól is kitalálod - viharzott fel Eve a lépcsőn. Az emeleten kinyitotta a táskát,  kivett belőle egy flakon folyékony kesztyűt, és gondosan befújta a 
kezét és a cipőjét. Majd a hajtókájára tűzte a felvevőjét, belépett 
a szobába, ahol a gyilkosság történt, és munkához látott. 
Már a holttesteknél járt, amikor megnyikordult  mögötte a 
padló. Megpördült, és alaposan le akarta  teremteni azt,  aki zavarni merészelte, de felismerte Peabodyt. 
Még nem  szokott hozzá egykori segédje csöndes járásához. 
Peabody többé nem a kemény talpú egyencipőt hordta, hanem 
egy könnyű, légtalpas lábbelit, így zajtalanul tudott közlekedni. Eve-nek időnként az az érzése támadt, hogy egy kísértettel 
dolgozik együtt. 
Minden jel szerint a szivárvány összes  árnyalatából tartott 
egyet a cipősszekrényében, beleértve azt a mustársárgát is, amit 
most  vett fel, hogy passzoljon a dzsekijéhez. Fekete,  egyenes 
szárú nadrágot húzott mellé, és mélyen kivágott blúzt. Úgy 
festett, mintha skatulyából húzták volna  ki. Egyáltalán nem 
hasonlított egy átlagos nyomozóra. 
Szögletes arca komolyságot és  figyelmet sugárzott. A  feje 
tetején kerek sapka ült, ami nagyon jól illett sötét hajához. 
- Meztelenül kapták el őket - mondta Peabody. 
- Kínos, különösen akkor, ha a férfi valaki másnak a férje. 
- Komolyan? A központos nem volt túl bőbeszédű. 
- Mert nem mondtam neki részleteket. A fickó Roarke titkárnőjének a veje, és pillanatnyilag a lánya a legfőbb gyanúsított. 
Peabody az ágy felé pillantott. 
- Mocskos  egy helyzet, és úgy látszik, egyre mocskosabb 
lesz. 
- Először végezzünk a helyszínnel, utána majd mindenkiről 
mindent elmondok, aki belekeveredett. Egy bénító - emelte fel 
a földről  Eve Reva műanyag zacskóba  csomagolt fegyverét. A gyanúsított állítása szerint... 
- Szent ég! 
- Micsoda? Micsoda? - ragadta meg Eve a saját fegyverét. 
- Ez - nyújtotta ki Peabody a kezét, és ujjaival könnyedén 
végigsimított Eve karkötőjén. - Csodálatos. Sőt még a csodálatosnál is csodálatosabb, Dallas. 
Eve szégyenkezve rejtette az ékszert a dzsekije ujja alá. Teljesen megfeledkezett róla, hogy nem vette le Roarke ajándékát. 
- Talán inkább a helyszínre koncentráljunk a csillivilli helyett. 
- Persze, de ez a csillivilli egyszerűen fantasztikus. Az  a hatalmas, vörös kő igazi rubin? 
- Peabody. 
- Oké, oké - de amikor  Dallas nem figyelt oda, Peabody 
közelebbről is vetett rá egy pillantást. - Mire jutottál? 
-Csak játszottam a bizonyítékokkal, és szórakoztam egy 
kicsit a tetthelyen. 
-Jesszus, fegyvert adtam a kezedbe - forgatta a szemét 
Peabody. 
- Az áldozat azt állította, hogy hozott magával egy átalakított bénítót, amilyet a törvények szerint civilek is tarthatnak. 
De ez egy katonai modell,  ráadásul maximális teljesítményre 
kapcsolva. 
-Huhu. 
- Mint mindig, most is bőbeszédű voltál. 
- Qak használom a nyomozók érthetetlen zsargonját. 
-Megvizsgáltam az említett bénítót, csak és kizárólag  a 
gyanúsított  ujjlenyomatait fedeztem fel rajta.  Mint ahogy  a 
gyilkos fegyveren is - intett Eve a zacskóba csomagolt, véres 
kés felé. - Abban a zsákban pedig mindenféle elektronikus zavarókészüléket  és   betörőszerszámokat találtam.  Úgyszintén 
Reva Ewing ujjlenyomataival. 
- Reva Ewing? A biztonságtechnikai szakértő? 
- Most  a Roarke Iparvállalat alkalmazásában kamatoztatja 
ezt a tudását, de dolgozott  korábban a titkosszolgálatnál is. 
- Nekem úgy tűnik, a gyanúsított betört a házba, meglátta, hogy a férje egy idegennel hentereg, és kinyírta - ennek ellenére közelebb lépett az ágyon fekvő testekhez. - Nincs nyoma olyan sérülésnek, ami arra utal, hogy védekeztek volna. Pedig ha az embert ki akarják nyírni, a legtöbben megpróbálják 
megvédeni magukat. 
- Kivéve, ha előbb lebénítják őket - mutatott Eve az apró, 
vörös pontra Blair  lapockáján, és a  másikra Felicity melle között. 
- A fickót hátulról, a nőt elölről - jegyezte meg Peabody. 
-Aha. Szerintem egyenesen az  összegabalyodott  párocska 
közé lőtt. A gyilkos besétált, először az első lövéssel elintézte a 
fickót, majd félrelökte a testét, és mielőtt a nő pisloghatott volna, ő is  kapott  egyet. Amikor  szurkálni  és vagdosni  kezdte 
őket, már eszméletlenek voltak, vagy legalábbis képtelenek arra, hogy megmozduljanak. 
- Túlzásba is vitte - jegyezte meg Peabody. - Legalább tucatnyi vágást ejtett mindkettőn. 
- Tizennyolcat a férfin, és tizennégyet a nőn. 
-Ó. 
- Érdekes módon egyik sem irányult a szívre. Akkor sokkal 
több vér folyt volna ki. 
Peabody megvizsgálta, hogy milyen irányban fröccsentek a 
cseppek a lepedőre és az ágy mellett álló lámpa burájára. Ronda 
munka, gondolta. Nagyon ronda, és mocskos. 
-Az is érdekes,  hogy nem próbálta eltüntetni a  késsel a 
bénító nyomát. A gyanúsítottnak véres a ruhája. Nem  nagyon, 
de azért jól láthatóan. Viszont a keze és a karja tiszta. 
- Egy ilyen mészárlás után meg kellett mosnia. 
- Ezt is számításba kell vennünk. Akkor valószínűleg megpróbált volna megszabadulni a pólójától is. Az emberek gyakran eltompulnak, miután elkövettek egy ilyen kegyetlen gyilkosságot. 
- Itt az anyja - mutatott rá Peabody. 
- Aha. Elképzelhető, hogy ő mosta meg a kezét,  de Caro 
sokkal jobban ismer engem annál, hogy így próbáljon átverni. 
A halál beálltának az időpontja hajnali egy óra tizenegy perc. 
Majd megkérjük az ENyÜ-t, hogy ellenőrizzék a ház biztonsági 
rendszerét, hátha pontosan megtudjuk, mikor lépett be Reva az 
ajtón. Nézd  meg  a konyhát. Tudnunk kell, hogy a kés innen 
származik, vagy a gyilkos hozta magával - tartott Eve egy pillanatnyi szünetet. - Láttad annak a bőrdzsekinek a maradványait a lépcsőházban? 
- Aha. Minőségi anyagból varrták. 
- Tedd azt is a bizonyítékok közé. Ewing azt állítja, ő szaggatta széjjel  egy motoros csavarhúzóval. Kíváncsi vagyok, igazat mondott-e. 
- Hú. De miért használta volna a csavarhúzót, amikor kése 
is volt?  Azzal  sokkal hatékonyabban szabdalhatta volna darabokra. 
- Aha, ez még kérdéses. Utánanézünk az áldozatoknak is, 
hátha valaki a halálukat akarta. Mármint a megcsalt  feleségen 
kívül. 
Peabody sziszegve nézett vissza a testekre. 
- Ha ez az, aminek kinéz, az a nő az elkövetkező években 
nem nagyon fog hosszú sétákat tenni. 
-Nem az a dolgunk, hogy megállapítsuk,  minek néz ki, 
hanem arra kell rájönnünk, mi ez valójában. 
Második fejezet 
- Nem, nem mostam meg sem a kezét, sem pedig az arcát felelt Caro, és higgadtan Eve szemébe nézett. De ültében szorosan összefonta ölébe ejtett kezét, mintha csak így akarná magát 
a székhez láncolni. - Igyekeztem minél kevesebb mindenhez 
hozzányúlni.  Csak nyugtatgattam a lányom, amíg maga ide 
nem ért. 
- Caro - koncentrált Roarke titkárnőjének az arcára Eve, és 
próbálta figyelmen kívül hagyni a tényt és az ebből fakadó neheztelését, hogy Roarke is bent maradt a szobában. Méghozzá 
Caro kérésére. - Van  az emeleten egy nagy fürdőszoba, a hálótól jobbra. Egyértelmű jeleket  találtunk arra, hogy valaki lemosta magáról a vért, annak ellenére, hogy utána tisztára törölte a kagylót. 
- Nem mentem fel az emeletre. Higgyen nekem. 
Eve valóban hitt neki, de egyben arra is rádöbbent,  hogy 
Carónak fogalma sincs, milyen  súlyos következményekkel járhat ez az állítása. Roarke viszont alig érezhetően  összerezzent. 
Ebből  az is világossá vált a számára, hogy a férje pontosan tisztában van a hallottak jelentőségével. 
Viszont nem  szólt közbe,  ezért  neheztelése  enyhült egy 
cseppet. 
- Vért találtunk Reva ruháján. 
- Igen, tudom. Láttam... - és ebben a pillanatban megcsillant szemében a megértés fénye. És az alig leplezett rémületé. Hadnagy, ha Reva... Ha a lányom használta a fürdőszobát, az 
csak azért történhetett, mert sokkot kapott. Nem pedig azért, 
mert megpróbálta eltüntetni a nyomokat. Hinnie kell nekem. 
Sokkot kapott. 
És  hányt,  gondolta Eve. Az ujjlenyomatai mindenütt ott 
vannak a kagyló és a WC peremén. Éppen úgy tarthatta magát, mint amikor  a jelenlétében szabadult meg a  gyomra tartalmától a földszinti fürdőszobában. 
Viszont csak a fentiben talált vérnyomokat.             , 
- Hogy jutott be a házba, Caro? 
- Mit hogyan... Ó - simított végig az arcán Caro, mintha 
csak  egy pókhálót akart volna eltüntetni róla. - Az ajtón. A bejárati ajtón. Résnyire nyitva találtam. 
- Nyitva? 
- Igen, igen, a zár fölött zölden világított a jelzőfény, és észrevettem,  hogy nem csukták be rendesen. Ezért löktem rajta 
egyet, és bejöttem. 
- Mi fogadta idebent? 
-Reva az  előtér padlóján ült. Golyóvá gömbölyödött, és 
reszketett. Alig volt magánál. 
- De ahhoz eléggé, hogy felhívja magát, és elmondja, hogy 
Blair és Felicity halottak, ő pedig, mármint a maga lánya, bajba 
került. 
- Igen. Pontosan ennyit értettem  abból,  amit elmondott, 
hogy szüksége van rám, valamint Blair és Felicity halottak. Azt 
mondta:  Anya, anya, halottak. Valaki megölte őket.  Zokogott, a hangja pedig teljesen színtelenül csengett. Mintha egy 
idegennel beszéltem volna. Mondta, hogy fogalma sincs, mit 
tegyen, mit kellene tennie. Megkérdeztem, hogy hol van, és elárulta. Nem emlékszem pontosan, hogy mit mondott, sem arra, hogy én mit mondtam neki. De az otthoni linkem rögzítette a beszélgetést. Akármikor meghallgathatja - feszült meg 
kissé a hangja. 
- Igen, meg is fogjuk hallgatni. 
- Amikor átláttam a helyzetet, rádöbbentem, hogy azonnal 
értesítenem kell a rendőrséget. Már Revának is ezt kellett volna 
tennie - simította el Caro  a térdén a pizsamanadrágot, majd 
úgy  nézett végig magán, mint aki csak most döbben rá, milyen 
ruhát visel. 
Alig láthatóan elpirult, majd felsóhajtott. 
-Annyit mondhatok,  hogy egyikünk sem...  Egyikünk 
sem gondolkodott tisztán.  Csak az  járt a fejünkben, hogy fel 
kell  hívnunk azt az embert, akiben mindketten a  leginkább 
megbízunk. 
- Tudta, hogy a veje megcsalja a lányát? 
- Nem, nem, még csak nem is sejtettem - válaszolt gyorsan  Caro, és Eve érezte a  szava mögött  bujkáló dühöt. - És 
mielőtt megkérdezné, nagyon jól ismertem Felicityt. Vagy legalábbis eddig azt hittem, hogy ismerem - javította ki saját magát. - Ugy véltem,  egyike Reva  legközelebbi barátnőinek. 
Mintha csak a testvére lenne. Gyakran járt nálam, mint ahogy 
én is nála. 
- Felicity Blairen kívül más férfiakkal is lefeküdt? 
- Pezsgő társasági életet élt, és vonzódott a művészekhez húzta  el komoran  a száját, ahogy erről eszébe  jutott a veje. Gyakran tréfálkozott azzal, hogy még nem készült fel egyik stílus  követésére sem... Legyen szó akár a férfiakról, akár a gyűjteményéről. Okos  nőnek ismertem meg, akinek van stílusa és 
humorérzéke. Reva pedig sokszor túlságosan is  komoly, csak a 
munkája jár a fejében.  Arra gondoltam... Azt  hittem, jót tesz 
neki, ha olyasvalakivel barátkozik, aki előtérbe hozza a komolytalanabb oldalát. 
- Ki volt Felicity barátja? 
-Nem tudom pontosan. Pár héttel ezelőtt találkozgatott 
egy férfivel. Összefutottunk az egyik vasárnapi tízóraiján. Azt 
hiszem, egy festő  - hunyta le a szemét. - Igen,  egy  festő. 
Fredónak hívták.  Legalábbis Felicity Fredóként mutatta  be. 
Furcsa volt, idegen, mégis mély benyomást tett rám.  De  hetekkel azelőtt még mással járt. Egy sovány, sápadt, merengő 
alakkal. Azelőtt pedig... - rántotta meg Caro a vállát. Felicity szerette a férfiakat, ám minden jel szerint csak felszínes 
kapcsolatokra vágyott. 
- Tud valakiről, aki hozzáférhetett a ház biztonsági berendezésének a kódjaihoz? 
-Senkiről sem. Felicity roppant komolyan  vette a biztonságát. Nem tartott személyzetet, kizárólag droidok végezték a 
házimunkát. Azt mondogatta, hogy az emberekben nem lehet 
megbízni, mert mindenki olyanokban bízik meg, akikben nem 
lenne szabad. Emlékszem, egyszer meg is jegyeztem, hogy  nagyon  szomorúnak  tartom, amiért így gondolkodik. Erre csak 
nevetett, és emlékeztetett, hogy ha nem lenne igaza, akkor a 
lányomnak sem lenne munkája. 
Peabody jelent  meg az ajtóban. Eve észrevette, és felállt. 
- Köszönöm. Később majd folytatnunk kell ezt a beszélgetést.  De  addig is szeretném, ha a felvevő előtt  beleegyezne, 
hogy megvizsgáljuk az otthoni linkjét. 
- Vigye csak nyugodtan. Vigyen bármit, ami segít tisztázni 
a lányomat. Azt akarom, hogy tudja: nagyon sokat jelent nekem, hogy személyesen maga vette kézbe ezt az ügyet. Tudom, 
hogy kideríti az igazságot. Most már odamehetek Revához? 
-Jobb  lenne,  ha még egy  kicsit  itt várna -  pillantott 
Roarke felé Eve, amiből a férje előtt világossá vált, hogy ez rá is 
vonatkozik. 
Odakint az előszobában Eve  csak a fejével intett  Peabody 
felé, hogy kezdje. 
- A takarítók  vért találtak az emeleti fürdőszoba lefolyójában, és Ewing  ujjlenyomatát is sikerült rögzíteniük,  habár ez 
utóbbit  gondosan letörölték. A gyilkos  fegyver nem illik a 
konyhai kések közé. A tulajdonos igazán ízléses készletet tartott, és látszólag semmi sem hiányzik - pillantott a jegyzeteibe 
Peabody. - Aktiváltuk a házidroidot, amit huszonegy óra harminckor kapcsoltak ki. Ezt megelőzően csupán annyit rögzített 
a memóriájába, hogy Felicity itthon tartózkodik valakivel. Az a 
nő úgy programozta a szerkezetet, hogy sem nevekkel, sem 
részletekkel nem  szolgál. Valahogy meg  kell  kerülnünk  ezt a 
programblokkot. 
-Akkor intézkedj. Az emeleten a másik fürdőszobában is 
találtatok vérnyomokat? 
- Nem. Csak Ewing ujjlenyomatait a WC-kagylón. 
- Oké. Beszélgessünk tovább Ewinggal. 
Együtt léptek be a nappaliba, ahol egy egyenruhás dajkálta 
Revát, aki éppen ebben a pillanatban állt fel. 
- Hadnagy, szeretnék beszélni magával. Négyszemközt. 
Eve egy intéssel kiküldte az egyenruhást, és anélkül szólalt 
meg, hogy Peabodyra nézett volna. 
- Hadd mutassam be Peabody  nyomozót, a társamat. Miről akar velünk beszélni, Ms. Ewing? 
Reva tétovázott, majd amikor Eve leült, lemondóan sóhajtott egyet. 
- Lassan kitisztul a fejem, és csak most kezdek rádöbbenni, 
mekkora bajba keveredtem. És kevertem  bele  az  anyámat. 
Csak azért jött ide, mert hisztériás rohamot kaptam. Nem szeretném, ha emiatt bármi baja lenne. 
- Az anyja miatt nem kell aggódnia. Senki sem fogja felelősségre vonni semmiért. 
- Oké - bólintott kurtán Reva. - Akkor minden oké. 
- Azt mondta, hogy amikor felhajtotta a takarót, megpillantotta a holttesteket és a vért. 
-Igen, láttam, hogy  halottak. Tudtam, hogy  halottak. 
Annak kellett lenniük. 
- Hol volt a kés? 
-A kés? 
- A gyilkos fegyver. Hol volt? 
-Nem tudom. Nem  vettem  észre semmiféle kést. Csak 
Blairt és Felicityt láttam. 
- Peabody, mutasd meg Ms. Ewingnak a fegyvert, amit elhelyeztünk a bizonyítékok  között. 
Peabody  elővette a műanyag  zacskóba csomagolt kést, 
Reva mellé lépett, és megmutatta neki. 
- Felismeri a kést, Ms.  Ewing? 
Reva hosszan bámulta a véres  pengét, a véres markolatot, 
majd felemelte a pillantását, és kábán, zavartan Eve szemébe 
nézett. 
- Blair kése. Abból a készletből való, amit tavaly vett, amikor úgy döntött,  hogy mindkettőnknek a hasznára válna  egy 
főzőtanfolyam. Mondtam neki, hogy menjen nyugodtan, én jól 
elvagyok az AutoSéffel és az előre csomagolt ételekkel. Blair valóban vett néhány leckét, és időnként főzött is ezt-azt. Ez éppen 
úgy néz ki, mint a konyhai kései. 
-Ma  éjjel ezt is  magával hozta, Reva? Olyan dühös volt, 
hogy ezt is beletette  a táskájába? Talán csak azért, hogy megfenyegesse, vagy megijessze őket? 
- Nem - lépett hátra Reva egy lépést, és igyekezett minél 
távolabb kerülni a késtől. - Nem, nem hoztam magammal. 
Eve a magasba emelte a következő zacskót. 
- Ez a maga bénít ója? 
- Nem - szorította ökölbe Reva a kezét. - Ez az egyik legújabb fejlesztésű katonai modell. Az enyém már több mint hatéves. Az a fajta, amit a titkosszolgálatnál is használnak, csak 
éppen átalakították. Ez nem az enyém. Még sohasem láttam. 
- Az áldozatokat ezzel, és a késsel ölték  meg. És mindkettőn megtaláltuk a maga ujjlenyomatait. 
- Ez őrület. 
- Az áldozatokat olyan erővel érték a szúrások, hogy rengeteg vér fröccsent szét. A maga kezére és az arcára éppúgy, mint 
a ruhájára. 
Reva lassan, tompán  nézte a kezét, majd lassan összedörzsölte a két tenyerét. 
-Tudom,  hogy véres lett az  ingem. De azt nem...  Talán 
hozzányúltam  odafent valamihez. Nem emlékszem. Nem én 
öltem meg őket. Hozzá sem értem a késhez, vagy ahhoz a bénítóhoz. A kezem egyáltalán nem lett véres. 
-Vérnyomokat találtunk a  fürdőszobai lefolyóban, és a 
maga ujjlenyomatait a kagylón. 
- Azt hiszi, kezet mostam? Azt hiszi, megpróbáltam eltüntetni a nyomokat, mielőtt felhívtam az anyámat? 
Eve magában  elismerte, hogy Reva feje valóban kezd kitisztulni, és ezzel együtt a temperamentumát is  visszanyerte. Sötét 
szeme valósággal izzott,  összeszorította a fogát, és  arcába is 
visszatért a szín. 
- Mi a fenét gondol, mi vagyok  én? Azt hiszi, darabokra 
vagdaltam a férjemet és a barátnőjét, mert  bolondot csináltak 
belőlem? És még  ha így is történt volna, nem lett volna  annyi 
eszem, hogy eltüntetem a gyilkos fegyvert? Az Isten szerelmére, már halottak voltak! Már halottak voltak,  amikor ideértem köpte a szavakat, miközben indulatosan fel és alá csörtetett a 
szobában. - Mi az ördög folyik itt? Mi az ördög ez? 
- Miért jött ide ma éjjel, Reva? 
- Hogy rajtakapjam őket, hogy kiabáljak, hisztizzek,  és talán Blairt még tökön is rúgtam volna. Azért jöttem, hogy beverjem Felicity csinos, álnok képét. Hogy összetörjek valamit, 
és jelenetet rendezzek. 
- De miért éppen ma? 
- Mert csak ma jöttem rá, a fene egye meg. 
- Miből? Miből jött rá? 
Reva megtorpant, és úgy bámult, mintha Eve valami különös, csak félig érthető nyelven tette volna fel a kérdést. 
- A levél. Ó, Jézusom, a fényképek és a nyugták. Kaptam 
ma  egy csomagocskát. Már lefeküdtem, amikor  meghozták. 
Korán volt még, éppen hogy csak elmúlt tizenegy óra, de nagyon unatkoztam. Kicsit bosszús is lettem, amikor meghallottam a kapucsengőt. El sem tudtam képzelni, ki jöhet hozzám 
tizenegykor,  de azért lementem. És láttam, hogy valaki  a kapunál hagyta. Erre kimentem, és behoztam. 
- Észrevett valakit? 
-Senkit.  Mivel  gyanakvó  alkat  vagyok,  betettem egy 
szkennerbe. Nem mintha bombára számítottam volna - húzta 
savanyú mosolyra a száját -, de így szoktam meg. Csak akkor 
nyitottam ki, amikor a szerkezet jelezte, hogy  tiszta. Azt hittem, Blair küldte. Olyan máris  hiányzol ajándékként. Szokott 
ilyet csinálni. Ostoba, romantikus, de... - tört meg a hangja, 
és a szemében megcsillant egy könnycsepp. - Egyszerűen csak 
azt hittem, ő küldte, és kinyitottam. Fényképek voltak benne. 
Blairről és  Felicityről.  Félreérthetetlenül  intim  helyzetben. 
Mintha csak figyelte volna őket valaki. Valamint szállodai és éttermi számlák másolatai. A francba - csapott a szájára Reva. Számlák ékszerekről és fehérneműkről, amiket Blair vásárolt... 
De nem nekem. Mindegyiket egy olyan számláról fizette, amiről még csak  nem is tudtam. És  kaptam két diszket is. Az egyiken a kettejük közti linkbeszélgetések másolatával, a másikon 
meg az e-mailjeikkel. Meghitt szerelmi vallomások, és szerelmes e-mailek másolataival. 
- Semmi  sem utalt arra, kitől kapta ezt a csomagot? 
- Semmi, és abban a pillanatban nem is gondolkoztam  el 
rajta. Túl  nagy  volt a megrázkódtatás és a düh, meg a fájdalom, amit  éreztem. A diszken az utolsó beszélgetésükben éppen 
azt ecsetelték, hogy két teljes napot fognak eltölteni Felicity lakásán, miközben én azt hiszem, Blair elutazott  a városból. Kinevettek - suttogta Reva. - Jóízűen nevettek azon, hogy nem 
veszem észre, ami az orrom előtt történik. Egy biztonsági  szakértő, aki még a saját férjére sem tud vigyázni - zökkent vissza a 
fotelbe. -  Ennek nincs semmi értelme. Őrültség. Ki ölné meg 
őket, és fedné fel előttem a titkukat egy időben? 
- Hol van az a csomag, amit kapott? - kérdezte Eve. 
A kocsimban. Magammal hoztam, hátha útközben megesik  rajtuk  a szívem, habár  erre  nem sok  esélyt láttam. 
Az anyósülésre tettem, hogy egy pillanatra se tévesszem szem 
elől. 
- Peabody. 
Reva megvárta, amíg Peabody engedelmesen kiment a csomagért. 
- Ettől persze csöppet sem  látszom ártatlanabbnak. Bizonyítékokat kaptam, hogy a férjem  megcsal a legjobb barátnőmmel, és ma éjjel is találkoznak, erre én azonnal fegyvert  ragadtam, és ide siettem. Egyenesen bele a közepébe valaminek. 
Nem tudom, hogyan, vagy miért húztak be a csőbe. Sőt még 
azt sem, hogy maga miért hinne nekem. Pedig ez az igazság. 
-Letartóztatom kettős gyilkosságért, és  beviszem a kapitányságra. Nem tehetek mást - és Eve látta, hogy Reva arcából 
kifut a vér. - Magát nem ismerem - folytatta -, de az anyját és 
Roarke-ot igen.  És egyikük sem balek. Mindketten elhiszik a 
történetét, ezért jól figyeljen arra, amit mondok. Jegyzőkönyvön  kívül. Szerezzen ügyvédet. Szerezzen egy egész falka  veszettül jó ügyvédet. És ne hazudjon nekem. Semmiről se hazudjon,  amit kérdezek. Ha  az  ügyvédei tényleg jók, akkor már 
reggel kihozzák. Csak legyen őszinte. Fontos, hogy bármikor el 
tudjam érni. Ha rejtegetni próbál valamit előlem, és rájövök, 
akkor nagyon felhúzom magam. 
- Nincs semmi rejtegetnivalóm. 
- Talán később az eszébe jut valami.  Ha ez valóban megtörténik, alaposan gondolja át. Jelentkezzen önként egy harmadik  szintű hazugságvizsgálatra. Pokolian tolakodó eljárás, 
akár még fájdalmas is lehet, de ha valóban őszinte volt velem, 
és nincs rejtegetnivalója,  akkor átmegy  rajta. Ez a vizsgálat 
komoly súllyal esik majd latba maga mellett. 
Reva lehunyta a szemét, és  mélyen felsóhajtott. 
- Kibírom a harmadik fokozatot. 
Eve halványan elmosolyodott. 
- Én is  ott leszek, és ha megpróbál átverni, akkor kivasalom. Szerzek házkutatási parancsot, és átvizsgálom a lakását, az 
irodáját, a kocsiját, mindenét. De az is komoly érv lenne az ártatlansága mellett, ha erre most engedélyt adna. 
- Pokolian sok mindent adok a kezébe, Dallas. 
- Nincs sok választása. 
Eve letartóztatta és  bevitte Revát. A  kapitányságon a korai 
időpontra való tekintettel nyugodtan folytathatta volna a kihallgatását reggelig anélkül, hogy megsértené az eljárási rendet. De sok volt a dolga, ráadásul Roarke-kal  is  beszélnie  kellett. 
Keresztülment a nyomozók közös irodáján, ahol mindenki 
ásítozással töltötte az éjszakai  műszak utolsó óráit. A férje az 
irodájában várta, de Eve nem is számított másra. 
- Beszélnem kell veled - kezdte Roarke. 
- Gondoltam. De ne szólj  egy szót sem, amíg nem hozok 
magamnak egy csésze kávét -  lépett egyenesen az AutoSéfhez, 
és beprogramozott egy méregerős dupla feketét. 
Roarke kibámult a keskeny ablakon, és elnézte a szeszélyes, 
kora hajnali forgalmat. Eve megitta a kávéját, és közben látta a 
férje arcán a türelmetlenséget. 
- Intézkedtem, hogy Caro  egy negyedórát tölthessen a lányával. Ez  a legtöbb, amit pillanatnyilag tehetek. Utána vidd 
haza, és nyugtasd meg. Ehhez te úgyis nagyon értesz. 
- Valósággal elment az esze, annyira aggódik  a lányáért. 
- Nem is számítottam másra. 
- Nem számítottál másra?  - fordult Roarke lassan a felesége felé. Elég lassan ahhoz, hogy Eve tudja, a férje már nem sokáig tudja visszatartani az indulatait. - Hiszen épp most tartóztattad le, és dugtad rács mögé az egyetlen lányát gyilkosságért. 
- Azt hiszed, hogy azért, mert kedveled őket, én  pedig téged, szabadon engedem? Hiszen a gyilkos fegyver ki sem látszik az ujjlenyomatai alól! Amikor ott találtam egy kettős gyilkosság helyszínén, ahol az egyik  áldozat a férje, a másik a  legjobb barátnője, akik meztelenül feküdtek egymás mellett az 
ágyban? Amikor beismerte, hogy szabályosan  betört a házba, 
amikor megtudta, hogy a férje Felicityvel  csalja? - kortyolt nagyot Eve a kávéjából, majd a férje felé intett a  csészével. - Hé, 
talán magamra kellett volna öltenem egy jámbor  szerzetes álcáHaldlos válás 
ját, és kituszkolni az ajtón azzal a jó tanáccsal, hogy menjen békével, és többé ne csináljon semmi rosszat? 
Reva nem ölt meg senkit. Tiszta sor,  hogy ideges volt. 
Bárki is tervelte  ki ezt a gyilkosságot,  feltett szándéka volt, 
hogy rákeni az egészet. És alapos munkát végzett. 
- Ebben történetesen egyetértek veled. 
- Azzal, hogy lecsuktad, csak időt és esélyt adtál a  valódi 
elkövetőnek, hogy... Mire is? 
-Mondtam, hogy egyetértek veled. De abban  már nem, 
amit a legszívesebben hozzátettél volna - ivott még egy korty 
kávét Eve, és érezte, hogy lassan új erőre  kap. - Azzal, hogy 
behoztam, sem időt,  sem lehetőséget nem adtam senkinek a 
menekülésre. Legfeljebb elgondolkodnak  rajta...  És közben 
Revát is biztonságban tudhatjuk. Követjük a törvény minden 
egyes apró betűjét. Csak a munkámat végzem,  szóval szállj le 
rólam. 
Roarke leült, mert hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát, 
és annyira aggódott az anya és a lánya miatt, hogy neki is émelyegni kezdett a gyomra. Úgy érezte, felelős értük. 
- Hittél Revának. 
- Aha, hittem neki. Mint  ahogy  a saját  szememnek is hiszek. 
-Ne haragudj. Ma reggel kissé nehezen forog  az agyam. 
Mit árult el neked a szemed? 
- Ezt az egészet túlságosan is jól rendezték meg. Mint egy 
videofilmen. Kegyetlenül meggyilkolt, meztelen pár, a kés pedig, amit  a matracba állítottak, a legfőbb gyanúsított konyhájából  származik.  A  fürdőszobai lefolyóban  vért  találtunk,  a 
kagylón meg a gyanúsított  ujjlenyomatait,  de csak egy apró 
folton, mintha ott elfelejtette volna letörölni. A fegyvereken is 
ott voltak az ujjlenyomatai, arra az esetre, ha a nyomozás vezetőjét az előbb felsoroltakkal nem lehetne az orránál fogva vezetni. 
- Téged pedig nem lehet, ez a napnál is világosabb. Kérhetem az elnézésedet, amiért kételkedtem benned? 
-Mivel ilyen hosszú éjszaka áll  mögöttünk,  kérned sem 
kell - és Eve elég nagylelkű hangulatban érezte magát ahhoz, 
hogy Roarke-ot is megkínálja kávéval, és magának  is beprogramozott még egyet. - Habár a gyilkos nagyrészt kitűnő munkát végzett. Bárki is tette, nagyon jól ismerhette Revát, az életvitelét és a reakcióit. Halálbiztos volt benne, hogy vérben forgó 
szemekkel,  azonnal a barátnője lakására fog rohanni. Tudta, 
hogy könnyedén kijátssza a biztonsági rendszert. Talán  azt is 
számításba vette, hogy előbb kopogtat az ajtón, de tudta, hogy 
nem fordul sarkon, amikor senki sem siet ajtót nyitni. Ennek 
ellenére több hibát is vétett. 
- Amennyiben? 
- Aki egy hatalmas késsel a kezében sétál, az nem motoros 
csavarhúzóval fog nekiesni egy bőrdzsekinek. Miért nem abba a 
fürdőszobába ment hányni, amit utána kitakarított? Miért hagyott ott is ujjlenyomatokat maga után? Hogy lehet az, hogy 
nincsenek a haján vérnyomok? Hiszen a cseppek kifröccsentek, 
összekenték a lámpaburát, a falat,  de a hajára egyáltalán nem 
került belőle. Talán még hajat is mosott? Akkor viszont miért 
nem találtak a takarítók a lefolyóban egyetlen hajszálat sem? 
- Nagyon alapos vagy. 
- Éppen ezért kapom havonta azt az óriási fizetést. Bárki is 
követte el a gyilkosságot, Roarke, ismerte Revát, és az áldozatokat is, és az egyiküket, talán mindkettejüket holtan szerette 
volna látni.  Vagy az is  lehet, hogy megelégszik annyival, ha 
Reva Ewing rács mögött tölti az élete hátralévő részét. Rejtélyes 
- ült fel Eve az  íróasztala sarkára, és belekortyolt a kávéjába. Ki  fogom fordítani az életét,  mint ahogy az áldozatokét is. 
Egyiküknél ott  kell lennie a kulcsnak. Bárki is figyelte és fényképezte az áldozatokat, remek munkát végzett. A felvételek kitűnő  minőségűek. Olyan simán  bejutott  a házba, akárcsak 
Reva, tehát  a biztonsági rendszerek sem jelentenek neki akadályt. Katonai bénítója volt. Még nem végeztünk a vizsgálatával, de fogadni  mernék, hogy nem a feketepiacról származik. 
Azt hitték, a nyomozó csak megjelenik majd a helyszínen, beveszi ezt a sok szemetet, majd jóízűen befal egy fánkot. 
- De nem az én nyomozóm. 
-Ennél  a testületnél ezt  senki sem enné meg.  Vagy ha 
igen, akkor  megérdemel egy  alapos seggbe rúgást - közölte 
Eve indulatosan. -  Amikor ilyen tökéletes a felszín, mindig 
akad valami  a  mélyben. Bárki is  hozta össze,  túl  tökéletes 
munkát végzett. Talán arra számított, hogy Reva elmenekül. 
Hogy amikor magához tér, pánikba esik, és elrohan. De nem 
ezt tette. Alaposan megvizsgáltatom az orvosokkal, abból majd 
kiderül, hogy leütötték, vagy kapott-e valami kábítószert. Nekem nem olyannak tűnt, mint aki könnyen elájul. 
- Én sem ilyennek ismerem. 
Eve a csésze pereme fölött a férjére nézett. 
- Nem fogsz leszállni rólam, mi? 
- Nem - simított végig Roarke a felesége karján. - Caro és 
Reva nagyon fontosak nekem. Szeretnélek megkérni, hogy fogadd el a segítségemet. Ha visszautasítod, akkor a beleegyezésed  nélkül fogok  dolgozni az  ügyön.  Nagyon sajnálom, de 
megteszem. Caro nem csupán az alkalmazottam, Eve. A segítségemet kérte,  pedig eddig még sohasem kért tőlem semmit. 
Még akkor sem,  amikor együtt voltunk. Még a  te kedvedért 
sem  mondhatok neki nemet. 
Eve elgondolkozva kortyolgatta a kávéját. 
- Ha képes lennél nemet  mondani neki a kedvemért, nem 
lennél ugyanaz, akibe beleszerettem. 
Roarke letette a kávéját, a felesége elé lépett, és két tenyere 
közé fogta az arcát. 
-Visszaemlékeznél erre  a  mondatodra akkor is,  amikor 
legközelebb dühös leszel rám? Én is  azt fogom tenni - hajolt 
előre, és homlokon csókolta Eve-et. - Átküldőm neked Caro és 
Reva aktáját. Mindkettőben elég sok személyes adatot  találsz. 
És még szerzek többet is. 
- Kezdetnek nem rossz. 
- Caro kért meg rá - lépett  hátra Roarke.  - Mondjuk 
amúgy is megtettem volna, de így sokkal könnyebb. Majd te is 
rájössz, ha sokat beszélsz vele, hogy nagyon aggályoskodó. 
- Akkor hogyan lehetséges, hogy még mindig neked dolgozik? 
Roarke elvigyorodott. 
- Ugye, mekkora paradoxon? Feeney-t is bevonod  a  nyomozásba? 
- Szükségem lesz valakire az ENyÜ-től, és igen, Feeney-re 
gondoltam. Aki természetesen magával hozza McNabot. 
- Én is segíthetek. Értek az elektronikához. 
- Ha Feeney-nek szüksége lesz a segítségedre, akkor kérni 
fogja. Majd megbeszélem a parancsnokkal. De a kapcsolatod a 
gyanúsítottal  nagyon  kényes.  Ha nem  tudom  meggyőzni 
Whitney kapitányt, hogy a gyilkosság helyszínét úgy rendezték 
be, mint egy színpadot, nem fogja engedélyezni, hogy belekeveredj. Még nem hivatalos minőségben sem. 
- Minden pénzt megadok, amire csak szükséged lehet. 
- Haladjunk lépésről lépésre. Most vidd haza Carót. 
- Hazaviszem. A naptáramból pedig minden megbeszélést 
kihúzok, amit csak ki lehet, amíg ez az ügy véget nem ér. 
- Fizeted Reva ügyvédeit? 
- Caro nem engedte meg - suhant át bosszús árny Roarke 
arcán. - És egyiküket sem lehet meggyőzni. 
- Még valami. Összeszűrted a levet Revával? 
- Arra gondolsz, hogy a szeretőm volt? Nem. 
-Jó. így azért mégsem olyan  kényes az ügy, mint először 
gondoltam. Most pedig kifelé - parancsolt rá a férjére  Eve. Megkeresem a társam, és indulunk Queensbe. 
- Előtte kérdezhetek valamit? 
- De gyorsan. 
-Akkor is ugyanígy állnál hozzá a  nyomozáshoz, ha csak 
úgy véletlenül sétálsz be a helyszínre, és nem ismersz ott senkit? 
- Amikor bementem, nem ismertem ott senkit - árulta el 
Eve. - Mindenhez úgy állok hozzá, ahogy kell. A helyszínen 
nem gondoltam rád, nem voltál mellettem. A helyemben te is 
így csináltad volna. 
- Magam is úgy vélem. 
- Biztos vagyok benne. Te is érzelemmentes tudsz maradni, ha arra van szükség. Mármint jó értelemben gondolom. 
- Persze hogy jó értelemben - felelt Roarke félig nevetve. 
- De amint végeztem, egy pillanat  múlva már megint te 
jártál a fejemben. 
- Komolyan? 
- Arra gondoltam: ha Roarke rendezte volna el ezt a helyszínt, senki sem jött volna rá. Bárki is volt, vehetne tőled néhány leckét. 
Ezúttal Roarke hangosan elnevette magát, és Eve  megkönnyebbülten látta, hogy az aggodalom egy része eltűnik  a 
szeméből. 
- Ez aztán a dicséret! 
- Nevezd csak, ahogy akarod. De éppen ezért fogadom el a 
segítségedet.  Ki  akarom deríteni a hogyant  és a miértet, és  a 
legjobb módszer, ha ehhez igénybe veszem egy olyan ember 
segítségét, aki ismeri a dörgést. Gondolkodj el azon, hogy min 
dolgozik éppen Reva... Vagy min dolgozott, esetleg mi lett 
volna a következő feladata. 
- Már megtörtént. 
- Nézd, ez is egy lehetséges indíték. Állíts testőrt Caro mellé. Biztos, ami biztos. Szerintem jobb szeretne valakit a magánszektorból, mint egy hivatásos rendőrt. 
- Már megtörtént. 
- Egyre nő az indítékok száma. Szorítsd lejjebb! 
- Ha már ilyen szépen kérsz rá - csókolta meg Roarke a feleségét. - Egyél rendesen - kiáltott még vissza a folyosóról. 
Annak ellenére, hogy Eve az  álmennyezetet bámulta, ami 
mögé a csokoládékészletét rejtette, biztosra vette, hogy Roarke 
nem ilyesmire gondolt. 
Harmadik fejezet 
Eve egy  középosztálybeli,  kertvárosi  házra  számított. De a 
Ewing-Bissel-rezidencia messze maga mögé utasította a középosztály lakhelyeit. Az újrahasznosított kőből rakott kerítés 
egy modern épületet rejtett, ami úgy  nézett ki, mintha fehér 
kockákat pakoltak volna egymásra. A  falak síkját csak egy 
irányból átlátszó üvegtáblák, és éles kiszögellések törték meg. 
A  bejárat ugyanabból a vörös árnyalatú, újrahasznosított 
kőből  készült,  mint a kerítés.  Körülötte hatalmas  dézsákban 
díszfák, cserjék, és Blair Bissel különös fémszobrai álltak. 
Melyeket inkább ridegnek és kétkedőnek talált, mint mutatósnak és a gazdagság jelképeinek. 
- Ewing nagyon otthonosan mozog a biztonságtechnikában -  jegyezte meg Peabody, miután az is komoly erőfeszítést 
igényelt, hogy átjussanak a falon. - Egészen ötletesek a megoldásai, mármint, ha az embert érdekli az ilyesmi. 
- Téged nem érdekel? 
- Huhu - fintorgott Peabody, miközben  a vörös kővel kirakott  ösvényen közeledtek  a ház felé. - Engem inkább emlékeztet  egy börtönre. Csak azt nem tudom eldönteni, hogy kint 
vagy bent akarta tartani az embereket. És ezek a szobrok - állt 
meg a nyolclábú, guggoló alak előtt, melynek  hosszúkás, háromszög alakú fejében szikrázó fogak ültek. - A mi családunkban sok a művész  - folytatta. - Többen  elsősorban fémmel 
dolgoznak, és ők is csinálnak néha furcsa dolgokat. Az... Különösen szokatlan, és általában véve mulatságos, vagy éles. 
- Éles fém. 
- Aha, komolyan. De azt hiszem, ez egy pók és egy házőrző 
kutya keresztezése. Hátborzongató, és némileg gyerekes. És arról  mi  a véleményed? - mutatott egy másik szobor felé. Amikor Eve közelebb lépett, látta, hogy két összefonódó alakot ábrázol. Egy férfit és egy nőt. Ez egyből nyilvánvalóvá vált, amikor felfigyelt a férfi hatalmas, bíborszínűre festett szerszámára, 
melynek tűhegyesre csiszolt végét csupán egyetlen hüvelyk választotta el attól, hogy felnyársalja a nőalakot. 
Amely vagy a kéjtől, vagy a félelemtől, de hátradőlt. A haját jelképező fémkacsok mélyen a háta mögé lógtak. 
A művész nem dolgozta ki az arcvonásaikat, csak a formára 
és az érzésre koncentrált. Eve egy  perc elteltével eldöntötte, 
hogy ez az érzés csöppet sem romantikus, még csak nem is szexuális. Hanem erőszakos. 
-Azt  mondanám, valószínűleg  tehetséges  volt, de még a 
tehetség is lehet beteges - fordult el a szobortól,  és megindult 
az ajtó felé. Még a kapott kódok és Reva felhatalmazása ellenére is eltartott egy ideig, mire bejutottak. 
Az ajtó egy három emelet magas előcsarnokra nyílt. A tengerkék járólapokat a sötétített tetőablakokon beözönlő fény világította meg. 
Középen szökőkút állt. A félig  hal,  félig ember figura  folyamatosan forogva köpte a vizet a medencébe. 
A falakat tükör borította, tizenkétszeresen tükrözve vissza a 
belépők mozdulatait. Az ajtó nélküli szobákat ebből a középpontból kiindulva lehetett megközelíteni. 
- Ez egyáltalán nem illik Revához - jegyezte meg Eve. Szerintem a férje vette a házat,  és ő is rendezte be. Reva mindenre csak rábólintott. 
Peabody felfelé fordította  a fejét, és elnézte a levegőben 
függő, rémálomba illő madárszobrokat,  melyek mintha valami 
láthatatlan préda körül köröztek volna. 
- Úgy gondolod? 
- Mellesleg én sem illek oda, ahol lakom. 
- Ez nem igaz. 
Eve megvonta a vállát, és óvatosan megkerülte a szökőkutat. 
- Egyáltalán nem illettem oda,  amikor beköltöztem. Oké, 
ez  azért nem  egészen ugyanaz. Roarke  háza gyönyörű, élettel 
teli, és  meleg. Még mindig sokkal inkább  az  övé,  mint az 
enyém, de ez így van rendjén. 
- Reva nagyon szerette a férjét - borsódzott  Peabodynak a 
háta a háztól, és ezt meg sem próbálta leplezni. - Ha itt tudott 
lakni, csak azért, mert erre kérte, akkor nagyon szerethette. 
- Nekem is ez a véleményem - helyeselt Eve. 
- Megkeresem a konyhát, és ellenőrzöm, hogy tényleg innen vitték-e el a gyilkos fegyvert. 
Eve bólintott, és az alaprajzzal a kezében, amit Revától kapott, nekieredt az emeletre vezető lépcsőknek. 
Arra gondolt,  hogy Reva már csaknem  elaludt,  amikor 
meghallotta  a kapucsengőt.  Felkelt, és megnézte a biztonsági 
monitort. Ekkor látta meg a csomagot. 
Megtorpant egy egyszerű ablak előtt, ahonnan  látni lehetett a kőből és fémből álló kertet. Semmi élő, gondolta. Semmi, 
ami valódi. 
Felkelt, folytatta  magában az események rekonstruálását, 
lement  a földszintre, majd ki a házból, és felvette a küldeményt. Majd egy szkennerrel ellenőrizte, nehogy robbanóanyag 
legyen benne. Óvatos, körültekintő asszony. 
Csak ezt követően hozta be a házba. 
Eve belépett  a hálószobába, és megpillantotta a házban az 
élet első jeleit.  Az  egyik falat teljesen elfoglalták az ezüstösen 
szikrázó tükrök, közülük kettő egy kétszárnyú ajtót  formált. A 
széles, vetetlen ágy egyik  sarkában  női hálóing hevert, ahogy 
Reva  az  előző  éjjel ledobta.  Az  egyik gardróbszekrény  ajtaja 
nyitva maradt.  Eve odapillantott, és látta, hogy Reva ruhái lógnak benne. 
Kinyitotta a csomagot, leült az ágyra, és maga alá húzta a 
lábát, képzelte Eve maga elé a jelenetet. Újra és újra  végignézte 
a fényképeket, miközben  az agya próbálta feldolgozni a  látványt. Átnézte a számlákat. A szoba túloldalán álló számítógéphez ment, és betette a diszkeket. 
Biztosra vette, hogy Reva járkált egy kicsit fel és alá.  Nem 
viselkedhetett másként. Járkált, átkozódott, miközben a harag 
könnyeit törölgette az arcáról. Közben a földhöz vágott valami 
törékenyt. 
Körülnézett,  és elégedetten pillantott meg az egyik sarokban néhány üvegcserepet. 
Oké, eljött  a cselekvés ideje. Felöltözött, és magához vette a 
szerszámait. A tervet közben eszelte ki. 
Mennyi ideig tarthatott mindez? Egy óra telhetett el, talán 
valamivel több a csomag kinyitása és aközött,  hogy Reva kilépett a kapun. 
Eve a hálószobai linkhez lépett, és visszajátszotta az elmúlt 
huszonnégy óra beszélgetéseit és üzeneteit. 
Elsőként rögtön Felicity hangja szólalt meg. 
Szia, Reev. Tudom, hogy dolgozol, de nem szeretlek a munkahelyeden zavarni. Csak szerettem volna tudatni veled, hogy ma éjjel lesz egy 
szenvedélyes randevúm. Remélem, összefuthatunk pénteken vagy szombaton. Elmesélem a szaftos részleteket. Légy jó kislány, amíg Blair haza nem megy. De ha mégsem, akkor mesélj el mindent. Ciaoí 
Eve kimerevítette a képet, és szúrós tekintettel végigmérte 
Felicity Kade-et.  Gazdag, elegáns szexbomba,  gondolta magában. Szőke a haja, rózsás a bőre, széles, élesen kiugró az arccsontja, és telt, csábító az ajka. A szeme  olyan sötétkék, hogy 
már-már bíbor. A bal arcán, a szeme mellett apró, fekete  anyajegyEve fogadni mert volna rá, hogy rengeteget fizetett ezért az 
arcért. 
A hívással saját magát akarta fedezni. Nehogy felhívj ma este, 
mert összejöttem egy igazi csódörrel. Aki történetesen éppen a férjed, de 
ezt nem kell tudnod. 
Vagy legalábbis ezt hitte. 
Izgatott  tekintete  arról árulkodott Eve-nek,  hogy  Blair 
Bissel talán már meg is érkezett hozzá, csak éppen a link kamerájának a látóterén kívül állt. 
Amikor Blair  tizenhét óra húsz perckor hazaszólt, nagyon 
vigyázott,  hogy az arcán kívül semmit se lehessen  látni a képernyőn. Zöld macskaszeméből sütött a fáradtság. A vonzó szája 
sarkában ülő mosoly és a hangja is kimerültségről árulkodott. 
Eve már értette, miért  szeretett bele Reva. Sokkal többet 
mondott ez a felvétel, mint az igazolványkép, amit  korábban 
látott. Ha mindehhez  hozzávette a férfi lusta mimikáját  és érzéki hangját, letaglózó volt az eredmény. 
Hé, bébi. Azt reméltem, már hazaértél. Talán mégis inkább  a maroklinkeden kellett volna hívjalak. Az utazás és az időeltolódás nagyon kimerítő. Mindjárt lefekszem, szóval nem tudsz majd elérni. Már 
majdnem megkötöttem néhány igencsak előnyös üzletet. Amint felébredtem, megint megpróbállak felhívni. 
Hiányzol, bébi. És tudom, hogy én is hiányzom neked. 
Ő is fedezte magát, és közben biztosította, hogy ne zavarják hancúrozás közben. 
Ennek ellenére meggondolatlanul viselkedett. Figyelmetlenül. Revának is feltűnt volna, ha nem szereti annyira. Mert mi 
történik, ha visszaköveti a hívást,  éppen úgy, ahogy Eve tette? 
Mi történik, ha egy hirtelen ötlettől vezérelve utánautazik? 
Mi történik, ha...  Egy titkos randevút tucatnyi ha robbanthat szét, aminek következtében  elég gyakran szétrúgják a 
hűtlenségen ért férj vagy feleség seggét. 
Ehelyett Blair holtan végezte. Valaki  követte, nyomozott 
utána, és kivárta a megfelelő pillanatot. 
De miért? 
- A konyhában találtam egy késkészletet, ami megegyezik 
azzal, amiből a gyilkos fegyver származik - jelentette a belépő 
Peabody. - A kenyérszeletelő hiányzik. 
- Elképzelhető, hogy ugyanaz, mint amit betettünk a műanyag zacskóba? 
-Igen,  elképzelhető.  Az  AutoSéf működési  naplóját  is 
megvizsgáltam. Tegnap  este  tizenkilenc harminckor Reva 
Ewing sült csirkét evett salátával.  Egy adagot. Ezt megelőzően, 
tegnap reggel hét óra harminckor a gép kiadott egy dupla adag 
palacsintát és két kávét. 
- Ezek szerint együtt reggeliztek, mielőtt Blair elindult volna a színlelt üzleti útra, Reva pedig a munkahelyére. 
- A biztonsági rendszer naplójából  kiolvasható, hogy tizennyolc óra tizenkét perckor Reva Ewing egyedül érkezett haza. 
A kapucsengő valamivel huszonhárom óra után szólalt meg. Ez 
összhangban áll a vallomásával. Az is  egyezik, hogy kiment a 
csomagért, és miután ellenőrizte, behozta a házba. 
- Alapos munkát végeztél. 
Peabody elvigyorodott. 
- Mi, nyomozók, mindig megtesszük, amit tudunk. 
- Meddig akarod ezt még emlegetni? 
- Úgy gondoltam, még vagy egy hónapig legalább naponta háromszor kimondom, hogy nyomozó vagyok. Utána majd 
leszokom róla. 
-Ezt megjegyzem. A biztonsági  rendszer felvételeit és a 
linkeket vizsgálja meg az ENyÜ.  Ha nem Reva követte el a 
gyilkosságot, az igazi tettes legalább  annyira ért a biztonsági 
berendezésekhez, mint ő. 
- Azt mondtad, ha. Kételyeid támadtak? 
- Kételkedni mindig kell. 
-Oké, szóval arra gondoltam...  Mi van akkor, ha Reva 
rendezte el a helyszínt úgy, hogy mindenki lássa: el van rendezve? Volt rá ideje. Kockázatos, de egyben nagyon ügyes húzás is lehet. 
- Igen, ezt is számításba kell vennünk - kezdte Eve módszeresen átvizsgálni a fiókokat. 
- Te is gondoltál már erre. 
- Peabody. Mi, hadnagyok, folyamatosan gondolkodunk. 
- De magad sem hiszel benne. 
- Vizsgáljuk meg az  ügyet ebből a szemszögből. Ha ő tette, ostobaság volt a részéről. Az ölünkbe pottyant az egész ügy. 
Nem kellene mást tennünk, csak megírni a jelentést, és kényelmesen várni a tárgyalást. De ha Reva igazat beszél, egy hatalmas rejtéllyel találtuk magunkat szemben. És én rohadtul 
kedvelem a rejtélyeket - szedte össze a diszkeket  azzal  a szándékkal, hogy majd a kapitányságon alaposan végignézi mindegyiket. Melléjük tett még egy zsebszámítógépet és egy törött 
címtárat. - Válassz egy szekrényt. 
Fiókról fiókra, szekrényről szekrényre haladva kutatták át a 
hálószobát, de  nem találtak semmi érdekeset,  csak  néhány, 
Peabody szavaival élve vad és féktelen szexhez való alsóneműt. 
A dolgozószobákhoz érve szétváltak. Eve Blairébe ment be. 
Feltűnt neki, hogy Blair itt is a kényelmesebbet választotta. 
A munkára használt helyiség kétszer akkora volt, mint az, ahol 
Reva dolgozott, és ablaka a kertre nézett - arra a kertre, amit 
Eve feltevése szerint egyedül Blair  akart. Az egyik falat tükör 
borította. Eléje  betettek  egy széles, tejeskávészínű bőrkanapét 
és egy szórakoztató centert, tömve a legfrissebb játékokkal. 
Sokkal inkább hasonlított egy gyerekes felnőtt játszóteréhez, mint valódi dolgozószobához. És amikor Eve megpróbálta 
bekapcsolni Blair  számítógépét,  rá  kellett  döbbennie,  hogy 
egyáltalán nem működik. 
Mint mindig, amikor rakoncátlan gépekkel került szembe, 
ennek is gyorsan rácsapott a tetejére. 
-Azt mondtam: számítógép bekapcs! - ismételte meg, és 
ismét közölte a nevét, a rangját és az azonosító számát, ami felülbírálta a szabványos kódokat. 
A képernyő sötét, a gép néma maradt. 
Érdekes, gondolta Eve, miközben úgy járta körül a gépet, 
mint egy alvó vadállatot.  Mit őrizhetett Blair benne, amit nem 
akart a felesége orrára kötni? 
Még  mindig a gépet nézve előhúzta a kommunikátorát, és 
felhívta Feeney-t az ENyÜ-nél. 
Feeney vadászkutyához hasonlatos arca még őrizte a bimini 
nyaralás emlékét. Csak pár napja érkezett vissza, és Eve remélte,  hogy  a barnaság,  amit  magára szedett, hamar eltűnik. 
Mert... Nagyon zavarta a cserzett bőr látványa, ha Feeney-ről 
volt szó. 
Azt is szerette volna, ha barátja haja  visszanő. Ugyanis 
Feeney a nyaralás alatt fájdalmasan rövidre nyíratta vörösesőszes drótsörényét. Úgy festett, mintha valami göndör sisakot 
nyomott  volna a fejébe. 
Amikor észrevette a pihenés  alatt a szemébe költözött, vidám szikrákat, megsajdult a szíve. 
- Hello, kölyök. 
- Hello. Megkaptad a kérelmemet? 
-Az  volt az első. Már fel is szabadítottam  a neked kellő 
időt és embert. 
- Akad még munka a számodra azon kívül is. Szemügyre 
kellene venni a halott  fickó  otthoni számítógépét. Beleütköztem egy  komoly, jelszavas védelembe.  És nem sikerült bejutnom a rendszerbe. 
- Dallas, régebben még az  AutoSéfet sem tudtad bekapcsolni. 
- Ez aljas hazugság - bökdöste Eve egyik ujjával a számítógépet. - Meg kell vizsgálni a házban található összes számítógépet és a linkeket.  És egy hajórakomány diszket. 
- Kiküldök egy csoportot. 
Eve kivárt egy szíwerésnyit. 
- Csak ennyi? Semmi színlelt morgás? 
- Túl jó a hangulatom ahhoz, hogy morogjak. A feleségem 
palacsintát sütött ma  reggel. Hatalmas hős lettem a családom 
szemében, és úgy érzi, nem hálálhatja meg eléggé, amit érte 
tettem. Sokat tettél értem ezzel a bimini nyaralással, és elhatároztam, hogy az elkövetkező fél évben learatom a dicsőséget. 
Jövök neked eggyel. 
- Feeney, nagyon megijesztesz,  amikor így mosolyogsz. 
Hagyd abba. 
Erre Feeney vigyora még szélesebbé vált. 
- Nem tehetek róla. Boldog vagyok. 
- Elég munkát  találtam neked, hogy rajtad kívül eltemessen egy teljes csoportot is. 
-Jól hangzik -  és Feeney szinte dalolt örömében. - Készen 
állok egy igazi kihívásra.  Egész nap a tengerparton ülve és kókusztejet szürcsölve  amúgy is csak elpuhul az ember. 
Ennek véget kell vetni, gondolta Eve. Márpedig azonnal. 
-Kegyetlen ügy  - sziszegte összeszorított  foggal. - Egy 
gyanúsítottat már letartóztattam. Most éppen a testület idejét 
és pénzét felhasználva  akarok kivesézni minden részletet. 
-Jól hangzik - és Feeney válaszából szinte ki lehetett hallani a dallamot. - Örülök, hogy bevontál. 
- Ezért  a legszívesebben utálnálak, Feeney  - darálta el a 
címet Eve, és azonnal  bontotta az összeköttetést, amint Feeney 
dudorászni kezdett. 
- így tegyen  az ember szívességet egy barátjának - dörmögte. - Peabody!  Gyűjtsd össze az összes elektronikát. Mindjárt itt lesznek  az ENyÜ-től, hogy bevigyék. Rendelj ide két 
droidot az épület őrzésére, és ha az ENyÜ-sök elmentek, pecsételd le az ajtót.  Igyekezz. Még meg kell vizsgálnunk Bissel galériáját és műtermét is. 
- Ha egyszer társak vagyunk, hogyhogy nekem kell mindent összegyűjtenem? - kiáltott vissza Peabody. - És enni már 
sohasem fogunk? Már hat órája szolgálatban vagyunk, és a vércukrom egyre lejjebb esik. Érzem. 
- Csak kapkodd a lábad - vágott vissza Eve, de ennek ellenére elmosolyodott. Legalább Peabody nem felejtette még el, 
hogy kell morogni. 
Eve visszaemlékezett, hogy ő maga sem evett tegnap este óta, 
ezért lefékezett egy éjjel-nappali előtt, és hagyta, hogy Peabody 
berontson az üzletbe, és vegyen valamit, amit menet közben is 
megehetnek. 
Mindkettejüknek pihenésre, alvásra lett volna szüksége. De 
Eve először meg  akarta nézni Blair műtermét, és a bizonyítékok között tudni Reva  házának elektronikus eszközeit és a biztonsági rendszer diszkjeit. 
Mert csak a páratlan biztonsági  rendszer járt az eszében. 
Ami Revát tette igazi célponttá. A gyilkosok szándékosan távolították el a házból. Vagy személyes ügy állt  a háttérben - és 
Eve elhatározta, hogy  ennek alaposan  utánanéz - vagy szakmai. 
Ha valami szakmai ügy volt az indíték, akkor ez kissé túl 
közel esett Roarke-hoz, hogy nyugodt lehessen. Gyorsan kellett 
cselekednie, és minél több bizonyítékot bevinni a kapitányságra, mielőtt tovább lépne. 
Peabody egy hatalmas zacskóval  a kezében rohant  ki a 
boltból. 
- Torpedókat vettem - röfögte elégedetten, miközben viszszaült a helyére. 
- Az egész osztagnak? 
- És még mást is. 
- Micsoda? Csak nem szafarira készülünk? 
Peabody méltóságteljesen elővett a zacskóból egy  szépen 
becsomagolt torpedót, és Eve felé nyújtotta. 
- Hoztam innivalót, és egy zacskó szójachipset is. Egy zacskó aszalt barackot... 
- Arra az esetre, ha mégis igaz a pletyka,  és valóban közeleg az armageddon. 
- Valamint néhány átkozott  sutit - nézett durcásan maga 
elé  Peabody. - Tudod, éhes vagyok, és amikor úgy beindulsz, 
mint most is, csonttá soványodok, mire ennivalót látok - csomagolta ki a saját szendvicsét. - Senki sem szorított fegyvert a 
fejedhez. 
Eve belenézett a torpedójába, és húst látott benne, amiről a 
szendvics készítői azt akarták elhitetni, hogy disznó. Ennek ellenére ízlett neki. 
- Remélem, csokis a süti. Arra az esetre, ha mégiscsak nyakunkon az armageddon. 
-Talán  - enyhült meg némileg  Peabody, amikor látta, 
hogy Eve fél kézzel vezet, a másikban tartott torpedóba pedig 
jóízűen beleharap.  Olyannyira,  hogy egy Pepsit is kinyitott, 
majd a dobozt a pohártartóba csúsztatta. 
Mire Eve a Fullerhez1 ért, Peabody már végzett a torpedójával és a chips nagy részével.  Ahogy megtelt a gyomra, úgy 
tért vissza a jókedve. 
- Ez a kedvenc épületem New Yorkban - mondta. - Amikor először ideutaztam, egy teljes napot töltöttem azzal, hogy lefényképeztem  azokat a helyeket, amikről addig csak olvastam. 
És ez állt a listám élén. Tudod,  olyan ódon. Ennek ellenére még 
mindig itt áll. A város legrégibb fennmaradt felhőkarcolója. 
Eve ezt nem tudta. Nem is érdekelték az effajta apróságok. 
Időnként szórakozottan megcsodálta az épület egyedülálló,  háromszögletű alakját, de ennél tovább nem jutott. 
Számára mindig is ott állt. Emberek éltek, vagy dolgoztak 
benne, formát adtak a városnak. 
Eve úgy döntött, meg sem próbál parkolóhelyet  keresni a 
Broadwayn. Tudta, hogy ebben a városrészben mindig zajlik 
valami társasági esemény. Inkább lefordult a Huszonharmadikra, és beerőszakolta a kocsit egy rakodóhelyre. 
Tudta,  hogy a következő  teherautó vezetője  mindennek 
elmondja majd,  ezért felkapcsolta a SZOLGÁLATBAN jelzést, és 
kimászott a volán mögül. 
- Bissel a legfelső emeleten bérelt egy műtermet. 
-Jézusom, ez aztán nagyszerű - sétált Eve bólogatva a bejárathoz.  - Átnéztem a pénzügyeit, és megengedhette magának. Minden jel szerint sok pénzt hozott neki az a sok szemét1 New York első felhőkarcolója, 1902-ben épült. A ford. megjegyzése 
domb, amit összeeszkábált. És saját galériája is volt, ahol műtárgyakat vásárolt és adott el. 
- Kapcsolatban állt vele Felicity Kade? 
- Az egyik ügyfele volt. Blairtől és Revától is vásárolt eztazt, és ő győzte meg Revát, hogy menjen vele egy kiállításra, 
ahol aztán összeismerkedett Blairrel. 
- Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. 
Eve elismerően pillantott Peabodyra, miközben átvágtak az 
előtéren. 
- így igaz. Az én ízlésemhez képest is túl szép. Tehát miért 
hozta össze Felicity a szeretőjét és a barátnőjét? 
- Talán akkor még nem voltak szeretők. Vagy az is elképzelhető, hogy  Felicity nem sejtette, hogy azok ketten ilyen komolyan egymásba habarodnak. 
- Talán - hagyták maguk mögött a biztonsági ellenőrzést, 
majd a Revától kapott kóddal megpróbáltak feljutni a legfelső 
emeletre, de a felvonó ajtaja nem nyílt ki. Ehelyett figyelmeztető jelzést hallottak. 
Maguk nem jogosultak ennek a felvonónak  a használatára. 
Kérem,  térjenek vissza a biztonsági ésvagy az információs 
pulthoz, ahol megkapják a kellő felvilágosítást, merre találják 
a Bissel Galéria nyilvános bejáratát. Ezt a felvonót csak bizonyos személyek vehetik igénybe. 
- Talán Reva rossz kódot adott - találgatta Peabody. 
- Nem hinném -  sétált el  Eve a központi biztonsági ellenőrzőpontra. - Ki használta legutóbb azt a felvonót? 
A fiatal, fekete ruhába öltözött nő kimérten elmosolyodott. 
- Hogy mondta? 
- Ne is törődjön vele - csapta le Eve a jelvényét a pultra. Csak válaszoljon a kérdésemre. 
- Ellenőriznem kell a személyazonosságát - vizsgálta meg 
égnek emelt orral a jelvényt, majd eléje csúsztatott egy készüléket, ami ellenőrizte Eve tenyérlenyomatát,  és csak akkor tette 
el,  amikor minden kétséget  kizáróan sikerült megállapítania 
Eve kilétét. - Arról van szó, ami Mr. Bissellel történt? 
Eve elmosolyodott. 
-Hogy mondta? 
A nő elhúzta az orrát, majd elővett egy naplót. 
- Maga Mr. Bissel használta utoljára azt a liftet. Egyenesen 
a műtermébe lehet jutni vele. Az alkalmazottai és az ügyfelei 
azt használják, jobbra, ami a galériájába visz. 
- Magának van kódja a műterem felvonójához. 
- Természetesen.  Minden bérlőnek le kell adnia a belépési 
kódjait. 
- Mi az? 
-A megfelelő felhatalmazás hiányában nem szolgáltathatok ki ilyen adatokat. 
Eve arra gondolt,  vajon megfelelő felhatalmazás lenne-e, ha 
beverné  a  nő orrát a jelvényébe. De inkább előkapta saját, 
elektronikus jegyzettömbjét, és megkocogtatta a képernyőt. 
- Ez az? 
A nő megint  a számítógépe  felé fordult, és a billentyűzeten 
begépelt egy hosszú számsort. 
- Ha úgyis tudja,  miért bosszant a kérdezősködéssel? 
- Mert nem működik. 
- Dehogynem működik. Csak éppen nem jól próbálta. 
- Akkor miért nem mutatja meg a helyes módszert? 
A nő megadóan  sóhajtott, és intett  az egyik munkatársának. 
- Figyeld a pultomat - dörrent rá, majd tűsarkain gyorsan 
odatipegett a felvonó  elé. 
Beírta  a kódot, és amikor ugyanarra az eredményre jutott, 
mint Eve, újra beírta. 
- Nem értem. Pedig ez helyes. Szerepel a nyilvántartásunkban.  Az épület biztonsági szolgálata hetente kétszer ellenőriz 
minden kódot. 
- Mikor zajlott az utolsó ellenőrzés? 
- Két napja. 
- Mennyi ideig tart, amíg a karbantartók kiiktatják a kódot? 
- Fogalmam  sincs. 
- A galériából át  lehet menni a műterembe? 
A nő szemmel láthatóan bosszankodva visszasietett a pultjához, és lekérte a képernyőre a legfelső szint alaprajzát. 
. 
- Itt. Egy biztonsági ajtó választja el a műtermet és a galériát. Ennek is nálunk a kódja. 
- Ami, ha nem tévedek, épp annyira lesz hatásos, mint az, 
amivel a felvonónál próbálkozott. Azért adja csak ide. 
Miközben a galéria felvonója felé sétáltak,  Eve előhúzta a 
maroklinkjét. 
- Szükségem van rád a Fullerben - közölte abban a pillanatban, amint  Roarke arca feltűnt a képernyőn.  - A legfelső 
szinten, a Bissel Galériában. A műtermébe nem tudtam bejutni, mert valaki megváltoztatta a közvetlen felvonó biztonsági 
kódját. Megpróbálkozok a galériát és a műtermet elválasztó ajtóval, de szerintem ugyanabba az akadályba fogok ütközni. 
- Hagyd békén. Ha valaki az eredeti kód ismeretében babrált vele,  akkor újabb blokkokat is beépíthetett a rendszerbe. 
Máris indulok. 
- Mit tarthatott Bissel a műtermében, amit nem akart a felesége orrára kötni? - tűnődött Peabody. 
- Ennek semmi értelme - rázta Eve a fejét. - Az anyagában 
nincs említés arról, hogy ilyen magas szinten értett a biztonságtechnikához. Márpedig kellő szakértelem nélkül lehetetlen úgy 
megváltoztatni egy kódot, hogy az épületben dolgozó biztonságiak ki ne szagolnák. És miért tenne ilyet egy fickó, aki a feleségét a legjobb barátnőjével csalja,  ráadásul az  asszony orra 
előtt? A szexért, persze, de egyben az izgalom miatt is. Nézzük 
a tényeket. Miért  tenne  egy ember, aki ennyire szereti az izgalmakat,  ilyen körültekintő biztonsági intézkedéseket az otthoni  számítógépén és a műtermében? Mi köze az egyiknek a 
másikhoz? - lépett ki a felvonóból, és egy szobrokkal, festményekkel,  mobilokkal és animált képekkel teli teremben találta 
magát. A lágyan megvilágított helyiség közepén  egy  keservesen zokogó nő ült a padlón. 
- Férfiak - dörmögte Eve. - Gyűlölöm  az ilyesmit. Foglalkozz vele te. 
Peabody örült, hogy végre konkrét feladatot kapott. Közelebb lépett a nőhöz, és eléje guggolt. 
- Hölgyem. 
- Zárva vagyunk - hüppögte a nő, és eltakarta az arcát. Ha... Ha... Haláleset miatt. 
-Peabody  nyomozó vagyok - és az  adott  helyzetben 
Peabody igyekezett minél kevésbé vigyorogni, hogy végre kimondhatja. - Ő pedig a társam, Dallas hadnagy. Blair Bissel és 
Felicity Kade halálának az ügyében nyomozunk. 
- Blair! - a nő valósággal sikoltva ejtette ki a nevet, és arccal előre a földre vetette magát. - Nem, nem, nem, ő nem halhatott meg. Nem bírom ki! 
- Részvétem. Ez nagyon nehéz lehet magának. 
- Nem hiszem, hogy tovább tudok így élni! Eltűnt a fény, 
eltűnt a levegő a világból. 
- Ö, Jézus Krisztus - lépett Eve a nő mellé, mert úgy gondolta, ami sok, az sok, és egyik karjánál fogva felültette. - Szeretném  tudni a nevét, hogy milyen kapcsolatban állt  Blair 
Bissellel, és azt, hogy mit keres most itt. 
-Ch...Ch...Ch... 
- Nagy levegő! - csattant fel Eve. - Kifúj! 
- Chloe McCoy. Én vezetem a galériát. És azért vagyok itt, 
azért vagyok itt, mert... - szorította a szívére mindkét kezét, 
mintha csak  azt  akarná  megakadályozni, hogy kiugorjon a 
mellkasából. - Mi szerettük egymást. 
Eve úgy becsülte, ez a lány szinte még  ahhoz sem elég idős, 
hogy törvényesen italt rendeljen egy bárban. Az  arca megduzzadt, és  összemaszatolták a hatalmas,  barna szemekből  ömlő 
könnycseppek. Tintafekete haja  ziláltan lógott a vállára és fiatal, feszes mellére, amit alig takart fekete inge. 
- Tehát meghitt kapcsolatban állt Bissellel. 
- Szerettük egymást! - tárta szét a kezét a lány, majd szorosan átölelte saját magát. - Lelki társak voltunk. Első lélegzetvételünktől fogva egymásnak szánt minket a sors. Mi... 
- Megdugta magát, Chloe? 
A nyers, alpári modorban feltett kérdéssel Eve pontosan azt 
érte el, amire számított. Chloe  könnyei mintegy varázsütésre 
felszáradtak. 
- Hogy merészeli Hogy merészeli ilyen ocsmányul nevezni 
azt,  ami olyan csodálatos? - vetette fel az állát remegve. - Igen, 
szeretők voltunk.  Most, hogy meghalt, az én lelkem is halott. 
Hogy tehetett ilyet? Az a rettenetes, rettenetes asszony? Hogy 
olthatta ki egy ennyire jó, igaz és tökéletes ember fényét? 
- Olyan jó és tökéletes volt, hogy lefeküdt a felesége barátnőjével, és az egyik alkalmazottjával is? - érdeklődött Eve kedvesen. 
-A házassága csődbe  jutott - fordította a fal felé  a fejét 
Chloe. - Qak idő kérdése volt, hogy hivatalosan is véget vessen 
neki, és akkor már nem kellett volna az árnyékban bujkálnunk 
a napfény helyett. 
- Hány éves maga? 
- Huszonegy, de a kor nem jelent semmit - zárta a tenyerébe a nyakában függő,  szív alakú medált. - Most már olyan 
öreg vagyok, mint maga az idő. Mint maga a bánat. 
- Mikor látta utoljára Blairt? 
- Tegnap  reggel.  Itt találkoztunk - simított végig szabad 
kezével a homlokán, miközben a  másikkal még mindig a  kis 
aranyszívet  szorongatta.  -  Elbúcsúztunk,  mielőtt hosszú útra 
indult. 
- Arra az  útra gondol,  ami csak Felicity Kade házáig tartott, hogy ott egymás karjába omoljanak? 
- Ez egyszerűen nem igaz - villant meg tiltakozva Chloe 
duzzadt szeme. - Nem tudom, mi történt, amikor feltűnt az a 
rettentő nőszemély, de Blair nem volt Ms. Kade szeretője. Csak 
egy ügyfél volt a számára, semmi több. 
- Huhu - felelt Eve, mert ennél kedvesebb válasz nem  jutott az eszébe.  - Mennyi ideje dolgozik itt? 
- Nyolc hónapja. Ez volt életem legpezsgőbb nyolc hónapja. Épp hogy csak elkezdtem élni, amikor... 
- Blair felesége szokott ide járni? 
- Csak ritkán - szorította össze a száját Chloe. - A nyilvánosság előtt úgy tett,  mintha érdekelné a  férje munkája.  De 
négyszemközt  meglehetősen sokat kritizálta, és elszívta Blair 
energiáit. Persze, az nem okozott neki gondot, hogy elszórja a 
pénzét. 
- Csakugyan? Ezt Blair  mesélte magának? 
- Nekem mindent elmondott - szorította a szívére  a szív 
alakú medált Chloe. - Nem voltak  titkaink egymás előtt. 
- Ezek szerint ismeri a műterembe vezető ajtó kódját. 
Chloe kinyitotta a  száját, és tétovázott  egy kicsit, mielőtt 
válaszolt. 
- Nem.  Egy Blairhez  hasonló művésznek szüksége van a 
magányra. Sohasem zavartam volna. Természetesen kinyitotta 
előttem az ajtót, ha valamit velem is meg akart osztani. 
- Ertem. Ezek szerint ha odabent látogatót fogadott, akkor 
arról maga nem tudott. 
-Blair egyedül dolgozott.  Máskülönben nem  lett volna 
ennyire kreatív. 
Balek, gondolta Eve. Ostoba liba, aki valószínűleg nem jelentett többet Bisselnek alkalmi játékszernél. Ebben a pillanatban meghallotta, ahogy nyílik a felvonó ajtaja, és már majdnem 
odafordult, amikor Chloe átkarolta a lábát. 
-Kérem, kérem! Intézze el, hogy láthassam! Hadd búcsúzzam  el a szívemtől.  Hadd menjek oda  hozzá. Hadd simítsam 
meg utoljára az arcát! Ennyit meg kell adnia nekem. 
Eve látta Roarke döbbent arcát. Előrehajolt, és lefejtette 
Chloe kezét a lábszáráról. 
- Peabody,  foglalkozz vele. 
- Természetesen. Jöjjön, Chloe - emelte fel Peabody a zokogó lányt a földről. - Megmossuk az arcát. Blair is  biztosan 
azt szeretné, ha most erős lenne. Fel kell tennem magának néhány kérdést. Blair is azt akarná, hogy segítsen nekünk, és minél hamarabb kiderüljön az igazság. 
- Erős leszek! Erős leszek, ha Blair is ezt kívánná. Nem számít, milyen nehéz. 
- Tudom, hogy az lesz - felelt Peabody, és átvezette Chloét 
egy boltíves ajtón. 
- A második, jóval fiatalabb pipi, akivel Blair csalta a feleségét - tájékoztatta Eve a férjét, mielőtt Roarke megszólalhatott volna. 
-Ó. 
- Aha. Ó.  Nem hinném, hogy tud valamit, de ha mégis, 
akkor  Peabody majd kihízelgi belőle. 
-Arra gondoltam, sokkal könnyebb lenne Revának, ha 
megtudná, mekkora gazember volt a férje. Az ügyvédje elintézte, hogy óvadék ellenében kiengedjék. Persze viselnie kell egy 
azonosító karperecet, de az a lényeg, hogy kint van. Amíg nem 
tisztázódik  ez  az ügy, Caro mellette marad - vizsgálta meg 
Roarke a széles,  dupla ajtót, ami a fal nagy részét elfoglalta, 
majd közelebb lépett, és finoman megkopogtatta. - Fogadni 
mernék, hogy edzett acél. Különös. Az űrben használnak ilyet. 
- Én is erre gondoltam. 
-Hmm -  lépett  a biztonsági panelhez Roarke. -  Nem 
sokkal a hívásod előtt Feeney is megkeresett. Valójában épp a 
kapitányság felé tartottam, amikor megbíztál ezzel az érdekes 
feladattal  - vett elő egy vékony tokot, kiválasztotta a benne 
rejlő szerszámok  egyikét, és lepattintotta  a panel  tetejét. Szemmel láthatóan jól érezte magát a családjával Biminin. 
-Lebarnult. És állandóan  mosolyog. Nem vagyok benne 
biztos, hogy nem cserélték ki egy droidra. 
Roarke nem túl megértő hangot hallatva a másik zsebéből 
elővett egy apró elektronikus eszközt. 
- Mi az? 
- Ó, csak egy apróság. Játékszer. Hogy úgy mondjam, épp 
itt az ideje, hogy élesben is kipróbáljam - kapcsolta hozzá a panelhez. Hallgatta a szerkezet pittyegését, és amikor  Eve  megpróbált kíváncsian átkukucskálni a válla fölött, gyengéden hátrébb szorította. 
- Ne tolakodj, hadnagy. 
- De mit csinál? 
- Rengeteg mindent, amit  úgysem értenél, és csak felboszszantanálak, ha megpróbálnám elmagyarázni. Talán azt lehetne mondani, hogy összekapcsolódik Bissel rendszerével,  és elcsábítja, hogy az kifecsegje neki a titkait.  Hát nem érdekes? 
- Micsoda? A francba. Be tudsz jutni, vagy sem? 
- Nem is tudom, miért tűröm a sértéseidet - pillantott hátra a válla  fölött Roarke, és egyenesen Eve dühös szemébe nézett. - Talán a gépek között így fest a szex. Milyen kiábrándító. 
Viszont én is éppen olyan gyenge és sebezhető vagyok, mint a 
többi férfi. 
- Most próbálsz felhúzni? 
- Kedvesem,  ez nekem semmibe  sem kerül.  Most éppen 
azt tudtam meg a kis készülékem segítségével, hogy mikor változtatták  meg  a belépési kódot. Szerintem érdekesnek fogod 
találni, mint ahogy én is. Nagyjából  pontosan  ugyanakkor, 
mint amikor valaki Blair Bissel mellkasába vágta a konyhakést. 
Eve szeme résnyire szűkült. 
- Nem tévedsz? 
- Nem. Blair nehezen eszközölhette ezt a kódváltást. 
- Valóban nehezen. 
- Sem az ugyancsak halott szeretője vagy a felesége. Vagy, 
ami azt illeti, a gyilkosa. 
- De fogadni mernék, hogy bárki zárta le ezt az ajtót, tudta, hogy a fickó már halott, vagy haldoklik. Mint ahogy azt is, 
hogy a felesége elindult a tett színhelyére. Sikerült fellépnünk 
ennek a zűrzavaros ügynek  a következő  lépcsőfokára. Engedj 
be. 
Negyedik fejezet 
Roarke-nak, mint  általában, most sem tartott sokáig kinyitni 
az ajtót. Olyan kezei voltak, mint egy tolvajnak - fürge és eleven -, de amióta arra használta a képességeit, hogy Eve-nek segítsen, nemigen lehetett semmit sem a szemére vetni. 
És amikor elkészült, a súlyos ajtó alig hallható nesszel csúszott vissza a falba, feltárva maga mögött Blair Bissel műtermét. 
Blair itt is nagy  szabad teret hagyott maga körül. És erre 
minden jel szerint szüksége is  volt.  Mindenfelé fémdarabok, 
hosszú gerendák, kupacokba hányt kockák és gömbök hevertek.  A falakat tűzálló burkolat  borította, amely homályosan 
visszatükrözte a szerszámokat és a félkész alkotásokat. 
Egy  hosszú  fémasztalon szerszámok  feküdtek,  amelyek 
Eve-et leginkább  középkori kínzóeszközökre emlékeztették. 
Ezekkel lehet  vágni, faragni és  hajlítani a fémet, gondolta. A 
szoba három különböző pontján három, kerekeken gördülő tartály állt.  A hozzá kapcsolódó szerkezetekből és csövekből Eve 
kitalálta, hogy csakis valami hegesztéshez vagy olvasztáshoz való, gyúlékony gázt  tárolhatnak bennük. 
Az egyik falat vázlatok borították. Eve egyaránt látott közöttük olyat, amit kézzel rajzoltak, és olyat is, amit számítógéppel. Mivel az egyik feltűnően hasonlított a műterem közepén álló  csavart, tüskés  akármihez, úgy vélte, ezek lehetnek 
Blair tervei. 
Lehet, hogy Blair minden szabad idejét azzal töltötte, hogy 
rászedje a közelében lévő nőket, de látszott, hogy a munkáját 
nagyon is komolyan vette. 
Eve csak akkor vette észre, hogy a műterem közepére állított szobor egy  kezet  ábrázol, amely  mintha kétségbeesetten 
nyújtogatná ujjait egy láthatatlan cél felé, amikor megkerülte. 
Hátrapillantott a vázlatra, és elolvasta az aljára írt címet. 
MENEKÜLÉS A POKOLBÓL 
- Ki vesz ilyen vackokat? - kérdezte. 
- A gyűjtők - felelt Roarke, miközben egy magas, nyilvánvalóan női alakot ábrázoló szobrot nézett, ami éppen  életet 
adott valami nem egészen emberinek. - És a műpártoló cégek. 
- Nehogy azt mondd, hogy neked is van belőlük. 
- Történetesen most valóban  nem mondom. Blair művészete. ..  Nekem nem árul el semmit. 
- Ez azért már valami - fordított hátat a szobornak Eve, és 
a szoba távolabbi sarkában felállított számítógéphez sétált. 
Majd a fémgerendákra pillantott. 
- Hogy hordják ki és  be  ezeket? Hiszen nem férnek be a 
felvonóba. 
- A tetőre is vezet egy lift. Ott - mutatott Roarke a keleti 
fal felé. - Blair fizette a felszerelésének a költségeit. Háromszor 
akkora,  mint egy szabvány teherfelvonó. A tetőn pedig van egy 
helikopter-leszállóhely. 
Eve szájtátva bámult. 
- Nehogy azt mondd, hogy ez az épület is a tiéd. 
- Csak részben - felelt Roarke szórakozottan, miközben a 
szobrok között sétált. - Egy társulás részeként. 
- Tisztában vagy vele, hogy ez egy idő után nagyon kínos? 
Roarke ártatlanul felvonta a szemöldökét. 
- Komolyan? El sem tudom képzelni,  miért. 
- Nem is. Erről jut eszembe - hajtotta vissza Eve a dzsekije 
ujját. Kinyújtott karján megcsillant a karkötő.  - Nem vennéd 
el tőlem? Amikor a helyszínre indultunk, megfeledkeztem róla, 
hogy felvettem. Peabody le nem venné róla a szemét, miközben 
igyekszik  úgy tenni, mintha  nem  érdekelné. Teljesen kiborít, 
de nem merem zsebre vágni, mert félek, hogy elveszítem. 
- Tudod - kapcsolta ki Roarke a karkötő csatját -, az emberek általában azért hordanak ékszert, hogy azt mások észrevegyék. Csodálják, vagy sóvárogjanak utána. 
-Éppen ezért végzik  holtan az olyanok, akik mindenféle 
vackot aggatnak magukra. 
- Ez a dolog árnyoldala - helyeselt Roarke, miközben a zsebébe csúsztatta a karkötőt.  - De az élet tele van  veszéllyel. 
Fontolóra veszem, hogy magamnál tartsam, hátha ezzel megmentek egy szerencsétlen tolvajt attól, hogy a bakancsod alatt 
végezze. 
- Te aztán csak tudod - dünnyögte Eve, mire Roarke elvigyorodott. 
Eve megpróbálkozott a számítógéppel, de ugyanarra az 
eredményre jutott, mint Bissel otthoni gépével. 
- Miért védi egy művész ilyen paranoiásan az adatait? 
- Máris kiderítem, ha odaengedsz. 
Eve hátralépett, és sétálni kezdett a szobrok között, hátha 
sikerül megértenie valamit Bissel stílusából. Ezzel időt hagyott 
Roarke varázslatos ujjainak a munkára. 
A műterem jobb felén egy vörös és fehér márványból rakott 
fürdőkád állt, felszerelve zuhannyal,  szárítócsővel és  puha törülközőkkel, amilyeneket Roarke is nagyon kedvelt. Bissel egy 
hálószobát  is berendezett. Nem volt túl  nagy, de annál kényelmesebb. Bissel minden jel szerint  szerette a kényelmet. 
Vastag, kényelmes zselématrac, sima, fekete, pikáns ágytakaró. Az egyik falat tükör borította, amiről Eve-nek azonnal 
eszébe jutott Bissel háza, az ottani hálószobája és fürdőszobája. 
Szerette nézni magát, különösen  akkor, amikor nővel volt. 
Egy  önimádó egoista.  Elkényeztetett  és beképzelt. Az  ágy mellett egy kisméretű kommunikációs központtal összeépített számítógép állt, ugyanúgy jelszóval védve, mint Bissel többi gépe. 
Eve még akkor is ezen rágódott, amikor nekiállt átkutatni a 
háromfiókos szekrényt. De csak tartalék alsóneműket és munkaruhákat talált. 
Hoppá, az alsó fiókot bezárták. De nem Roarke  az egyetlen, aki boldogul az ilyesmivel, gondolta Eve, miközben elővette a bicskáját. 
Boldogan esett neki az ódivatú zárnak, és elégedett  morgással nyugtázta,  amikor engedett. Kirántotta a fiókot a helyéről. És még cinikus, az-életben-már-mindent-láttam  szeme is 
tágra nyílt  a döbbenettől. 
- Szentséges szűzanyám! 
Eve beletúrt a szaténbilincsek,  bársonykorbácsok, ruha helyett viselhető bőrszíjak közé. Egy műfalloszokból álló  gyűjteményt is talált, melyet bármelyik ínyenc megirigyelhetett volna. Többüvegcsényi, közönségesen csak Nyúlnak nevezett kábítószer is lapult a szexuális segédeszközök között, valamint két 
zacskó.  Az egyik Zeuszt rejtett, a másik Eroticát. Talált még 
zselégolyókat, seggdugókat, szembekötőket,  számos elemmel 
működő játékszert,  és  mindenféle mellbimbóra és péniszre 
húzható gyűrűt. 
És rengeteg olyasmit is,  aminek  a használatát  még csak 
nem is sejtette. 
Úgy tűnt, Bissel nem csak a munkát, de a  szórakozást is 
igen komolyan vette. 
-A  számítógép  nincs lekódolva,  hadnagy.  Hanem... hallgatott el hirtelen Roarke,  amikor észrevette, hogy Eve mit 
vizsgálgat. - Nocsak, nocsak, nocsak, mi van itt? 
-A nyalánkságokkal teli fiókok öregapja. Ez a műfallosz 
nem csupán lüktet, vibrál és megnő, de kézben sem kell tartani, és öt népszerű slágert is eljátszik. 
Roarke a felesége mellé guggolt. 
- Ilyen rövid idő alatt nem próbálhattad ki. 
- Perverz. Bekapcsoltam,  hogy működés közben is lássam. 
De Bissel az illegális kábítószerekből is  alaposan bevásárolt. 
-Látom.  Ó, nézd csak, milyen vicces.  Itt egy VR-készülék . Talán kipróbálhatnánk... - nyúlt a megfelelő szemüvegek 
után Roarke,  de Eve félreütötte a kezét. 
-Nem. 
- Olyan szigorú  vagy -  cirógatta meg a felesége térdét 
Roarke. - Talán később, amikor kettesben leszünk, még szigorúbb is tudsz lenni - vonta föl pajkosan a szemöldökét Roarke, 
és a magasba emelt egy pár bilincset. - Ilyenünk már úgyis 
van. 
Eve gyorsan meggyőződött  róla, hogy a bilincs valóban az 
övé. Roarke olyan ügyesen elemelte az övéből, hogy nem érzett 
semmit. 
- Hagyd  ezt abba - kapott oda villámgyorsan, és visszaszerezte a  tulajdonát. - Ne nyúlj  idebent semmihez. Komolyan 
mondom. Listát kell csinálnom erről  a szemétdombról.  Még 
egy ilyen titokfiók sem lehet elég ok senkinek  arra, hogy jelszóVirtual Reality, azaz virtuális valóság. A ford. megjegyzése. 
val védje a számítógépét egy amúgy is hét lakattal őrzött helyiségben. 
- Mondtam már, hogy a számítógépet nem védte semmiféle jelszó - veregette meg a térdét Roarke, miközben nagy nehezen ellenállt a kísértésnek,  hogy csak a móka kedvéért belemarkoljon a talált holmiba, és felállt. - A számítógép megsült. 
- Mit értesz azon, hogy megsült? 
- Megsült, megpirult, kiégett, egyszóval halott. 
-Tudom,  mit  jelent  az, hogy megsült. Úgy  értem... 
A francba - pattant fel Eve, és a helyére rúgta a fiókot. - Mikor? Meg tudod mondani, hogy mikor? Mikor és hogyan? 
- Azt hiszem, meg, ha kapok még egy kis időt, és  a rendelkezésemre állnak a megfelelő szerszámok, de annyit  egy futó 
pillantás után is elárulhatok, hogy bárki is csinálta,  profi munkát végzett. 
- Ezzel meg mit akarsz mondani? 
- Egyszerűen szólva tönkrement az alaplap, ezért  az összes 
tárolt adat megsérült. Ha találgatnom kellene, akkor egy külön 
erre a célra kifejlesztett programféregre tippelnék. Valószínűleg 
egy diszken hozták ide, megfertőzték vele a gépet,  és elvitték, 
amikor már elvégezte a feladatát. 
- Azt meg tudod állapítani, hogy másoltak-e ki a fertőzés 
előtt adatot a gépből, vagy sem? 
- Bonyolult,  de természetesen megpróbálhatjuk. 
- És mi a helyzet a sérült adatok helyreállításával? Bele tudod ásni magad  a gépbe? Hátha találsz olyasmit is, ami nem 
ment tönkre visszavonhatatlanul. 
- Ez még bonyolultabb. 
- Mindig marad valami. Ezt Feeney-től tudom. 
- Nos, ez azért nem minden esetben igaz. Eve, technoterroristákkal kerültél szembe. Akik Doomsday  Groupnak hívják 
magukat. 
-Ismerem őket. Felmagasztalt hackerek, akik beszivárognak a rendszerekbe, mindenfélét féltőkének, amit csak tudnak, 
és összevissza másolgatják az  adatokat. Beteg zsenik, hatalmas 
pénzügyi háttérrel. 
Doomsday: a végítélet napja. A ford. megjegyzése. 
-Azért magasztalásról szó sincs - javította ki Roarke. Egyszer meghamisították  a légi irányítás adatait, és ezzel számos  magánsiklót  kényszerítettek leszállásra. Tönkretették a 
Louvre biztonsági rendszerét, hogy műkincseket  lopjanak és 
rongáljanak meg. Egy prágai kutatólabor huszonhat alkalmazottját ölték  meg azzal, hogy megrongálták a számítógépes 
rendszerüket. Kikapcsolták a légcserélőt, és lezárták az ajtókat. 
- Azt is mondtam, hogy betegek. Tudom, hogy veszélyesek. De mi dolguk lehetett egy halott műtermében? 
-Az elmúlt néhány évben egy  ehhez hasonló természetű 
programféreg kidolgozásán fáradoztak. Ami hatékony és könynyen bevethető. Nem csupán arra fejlesztették ki, hogy meghamisítsák vagy ellopják, hanem véglegesen, széles körben törli 
is az adatokat. Villámgyorsan képes elszaporodni egy hálózatban. 
- Mennyire széles ez a kör? 
- Elméletileg,  ha  a hálózat  egyik gépébe beraknak  egy 
diszket, még akkor is letölti az összes adatot, és utána tönkreteszi a gépet, ha azt a legkülönfélébb vírusirtó és hibajelző programok rendszere védi. Ez  a hálózat  lehet irodai, egy épületen 
belüli, vagy céges. De akár országos méretű is. 
- Lehetetlen. Még egy közepes erősségű biztonsági rendszer 
is jelzi az ártalmas vírusokat, és lekapcsolja a gépet, még  mielőtt az megfertőződne. És letölteni sem lehet a  CyberŐrség 
tudta nélkül. Az otthoni számítógépeknél, mint ez is a műteremben, még rendben van. A kisebb hálózatok esetén,  talán. 
Esetleg még akkor is, ha aktiválták  a CyberŐrség pajzsát. De 
ennél nagyobb rendszereknél lehetetlen. 
- Elméletileg - ismételte meg Roarke. - Ez a csoport arról 
nevezetes, hogy néhány briliáns elme is dolgozott nekik ezen a 
projekten. Minden jel szerint a féreg  már csaknem elkészült, de 
már most is működőképes. 
- Honnan tudod ezeket? 
- Vannak kapcsolataim - vont vállat könnyedén Roarke. És történetesen a Roarke Iparvállalat kapott egy kormánymegbízást, hogy fejlesszen ki egy keresőprogramot és egy pajzsot ez 
ellen a potenciális  fenyegetés ellen. Vörös kódú kormánymegbízást. 
Eve leült az ágy szélére. 
- Kormánymegbízás. A mi kormányunktól? 
-Nos, ha ezen az Egyesült Államokat  értetted, akkor a 
válaszom  igen. Ennél  azonban sokkal összetettebb  a  dolog. 
A megbízók között szerepel az Egyesült Államok, az Európai 
Közösség, Oroszország, és rajtuk kívül még néhány érintett. 
A Roarke Iparvállalat számítógépes  biztonsággal foglalkozó 
részlege kapta a megbízást, és már neki is láttak a fejlesztésnek. 
- Ez az a részleg, ahol Reva Ewing is dolgozik. 
-Igen. Eve, azért  emlegettem a vörös kódot, mert  ez a 
legmagasabb fokozat. Nem olyasmi, amit Reva vacsora közben 
megbeszélt volna a férjével, erről kezeskedem. 
-Ezt  abból gondolod, hogy te sem ilyesmiről beszélgetsz 
velem az asztalnál? 
Roarke bosszankodott, de szinte azonnal meg is enyhült. 
- Abból, hogy Reva profi, Eve. Ha ebben kételkednék, egy 
pillanatig  sem maradhatna  tovább az állásában.  Ö biztosan 
nem szivárogtatott ki semmit. 
- Talán nem - és Eve arra gondolt, hogy a véletlen  nem 
más, mint kapocs, ami összeköti a lényeges pontokat. - De  elképzelhető, hogy akadt valaki, aki nem bízott benne annyira, 
mint te. Ezzel a fejleménnyel érdekes fordulatot vehet az ügy állt fel Eve az ágyról, és elindult körbe-körbe a szobában. - Ezt 
is ellenőriznéd? - intett szórakozottan  az ágy melletti miniszámítógép felé. - Technoterroristák. Mi  közös lehet  egy csélcsap 
szobrászban és a technoterroristákban Reva  állásán kívül? Mi 
van  akkor, ha  kihasználták,  majd megölték  a  szeretőjével 
együtt,  méghozzá úgy, hogy megpróbálták  Revára  terelni a 
gyanút? Természetesen az lehetett az elsődleges céljuk, hogy 
Reva börtönbe kerüljön. Ezzel alaposan visszavetnék a vírusirtó 
és a pajzs  kutatását  és fejlesztését - pillantott megerősítést várva Roarke felé. 
- Valahogy úgy. De egyáltalán nem végzetesen. Igaz, hogy 
Reva vezeti a kutatást, és  még számos, érzékeny projektben is 
részt vesz, de egy igazán  hozzáértő csapat  áll mögötte.  A projekt minden adata biztonságban van. Semmi sem került házon 
kívülre. 
- Ez biztos? Holtbiztos? 
- Szerintem igen. Ezt a gépet is megsütötték. Ugyanazzal a 
módszerrel - és mert ugyanúgy nem hitt a véletlenekben, mint 
ahogy  Eve  sem,  nyugtalankodni  kezdett.  - Arra gondolsz, 
hogy Bissel valahogy rátette a kezét a projekt adataira, és ezért 
ölték meg? 
-Ez  a feltevés  kezdetnek  nem is olyan rossz. Előfordult 
akár csak egyszer is, hogy Revát meglátogatta a férje vagy 
Felicity a munkahelyén? 
- Amennyire én tudom, nem, de utánanézek. A laborba viszont akkor sem léphettek volna  be. Viszont van egy, a látogatóknak fenntartott övezet, tehát érdemes közelebbről megvizsgálni a lehetőséget. A projekttel  kapcsolatos biztonsági előírások betartását  és a személyzetet pedig én magam fogom ellenőrizni. 
Eve már ismerte ezt a jeges, visszafogott hangot. 
- Semmi okod idegeskedni, amíg rá nem jössz, hogy valóban kiszivárogtatja valaki a céged adatait. 
-Csak váratlanul  ért a dolog. Ha legközelebb  beszélsz 
Revával, kérdezd meg tőle, hogy  a férje tudhatott-e bármit is a 
projektről. 
- Mint ahogy azt már mondtam, ez egy jó kiindulópont. 
- Lehet, hogy velem sokkal őszintébb lenne. 
- A főnökével? Azzal, aki felvette, fizette, és egy vörös kód 
besorolású ügyben is megbízott benne? Miért tenné? 
-Mert egyetemista kora óta ismerem - felelt Roarke,  és 
némi türelmetlenséget lehetett kiérezni a hangjából. - És tudni 
fogom, ha hazudik. 
- Ebben az ügyben rád az  elektronikával kapcsolatos teendők jutottak - emlékeztette Eve. - Te akartad, és meg is kaptad. Minden jel szerint nagy hasznodat is fogjuk venni. Hívok 
erősítést.  Be kell szállítani a számítógépeket, és  azt  akarom, 
hogy kutassák át a műtermet és a galériát. Ez beletelik némi 
időbe.  Tíz percet kapsz Revával, utána az enyém. 
- Nagyon  köszönöm. 
- Ez nem igaz. Még mindig dühös vagy. 
- De legalább közben sem feledkezem meg az udvariasságról. 
- Ha Reva szivárogtatta ki az adatokat... - emelte fel Eve 
a kezét, mert Roarke önkéntelenül is tiltakozni akart. -  Ha 
Reva szivárogtatta ki az adatokat, ez mennyiben a te felelősséged? 
Roarke hirtelen nagyon megkívánt egy cigarettát. 
- Reva az én  alkalmazottam, tehát minden felelősség  az 
enyém.  Ez nagyon komoly dolog.  Számos más szerződést is 
érint. Ha mindent összeszámolok, a legóvatosabb becslések szerint is elveszítem a megbízásaim hetven százalékát. 
Eve képtelen volt megbecsülni,  hogy ez a hetven százalék 
dollárra átszámolva mennyit jelenthet. Milliókat? Milliárdokat? 
Azt viszont tudta, hogy a férje büszkesége és jó híre is csorbát 
szenvedne, ami viszont pénzben  kifejezhetetlen.  Igyekezett 
megőrizni a komolyságát. 
- Ez azt jelenti, hogy el kell bocsátanunk a személyzetet? 
Roarke félrehajtott fejjel élvezte a felesége  humorát, majd 
ujjával játékosan, de villámgyorsan a hasába bökött. 
- Majd csak megleszünk valahogy. Félretettem egy keveset 
az ínséges időkre. 
- Aha, ha nem tévedek, néhány kontinenst. Azt is sejtem, 
hogy ha bekövetkezne a legrosszabb, a jó híred átvészeli a csapást.  Átvészeli - ismételte meg,  amikor Roarke  nem szólt 
semmit. - És arra is fogadni mernék, hogy villámgyorsan viszszadumálod magad a húsosfazék mellé. 
Roarke haragja kezdett tovatűnni. 
- Nagyon bízol bennem, hadnagy. 
- Nagyon bízok az ír furfangban, nagyfiú - húzta elő Eve a 
kommunikátorát,  és hívta az ENyÜ-t, hogy küldjenek erősítést. Amikor  befejezte, visszament a hálóból a műterembe. Ebben a pillanatban Peabody is megjelent. 
-Végeztem  McCoy  kihallgatásával...  Hosszan  beszélt, 
sokszor elkalandozott, és időnként meglehetősen teátrálisan viselkedett. Közben annyira megfájdult a fejem, hogy beveszek 
egy testületileg jóváhagyott fájdalomcsillapítót. 
- Most hol van? 
-Elengedtem. Haza akart  menni,  hogy ágyba dőljön, és 
átengedje magát mindent elsöprő bánatának. Legalábbis ő pontosan ezeket  a szavakat használta. Miközben mindenféléről fecsegett, lefuttattam egy utánkeresést - tette hozzá Peabody, és 
amikor megpillantotta a hálóból kilépő Roarke-ot, szemlátomást felderült. - Huszonegy éves, mint ahogy mondta. Művészetet tanul. Micsoda meglepetés, hogy ezen a helyen  olyasvalakivel futottunk össze, akit érdekel a művészet. Nyolc hónapja 
dolgozik itt. Nincs priusza. Topekában született - próbált sikertelenül elnyomni egy ásítást.  - Elnézést. Végzős gimnazistaként megnyert egy szépségversenyt. Ez is megdöbbentő. Tizennyolc éves korában  költözött  ide, és beiratkozott a Columbiára. Levelezőn végzi  az egyetemet. Olyan tiszta,  mint a ma 
született bárány. 
- Azért alaposabban is nézz utána. 
-McCoynak? 
-Útközben  majd  mindent  elmondok. A  saját kocsiddal 
jöttél? - fordult Roarke felé Eve. 
- Igen. Majd megyek mögötted. 
- Rendben. Mivel az ENyÜ civil szakértője vagy, vedd fel a 
kapcsolatot Feeney-vel, és tájékoztasd a fejleményekről. 
-Igenis, hadnagy - kacsintott  Peabody felé Roarke,  miközben beléptek a felvonóba. - Fáradtnak látszol. 
- Teljesen  kikészültem. Mennyi... Tizennégy óra van. Tizenkét órája talpon  vagyok. Alvásra még csak gondolni sem 
merek. Fogalmam sincs, hogy bírja Eve. 
- Csak koncentrálj  - utasította Eve. - Ha végeztünk, odabent a kapitányságon alhatsz egy órát. 
- Egy teljes órát - adta fel Peabody, és ismét ásított egy hatalmasat. - Az majd biztosan helyre tesz. 
Mire leparkoltak Caro háza előtt, Peabody álmos  szemébe is 
visszatért az élet. 
- Technoterroristák, vörös kód, kormánymegbízás. Jesszus, 
Dallas, ez nagyon kemény. Szeretem a kémtörténeteket. 
- Mivel már két  tetem került a hullaházba, ez inkább gyilkossági történet. 
Amint kiszállt a kocsiból, megjelent egy ajtónálló. Elegáns, 
vadászzöld ruháján megcsillantak az aranysujtások. 
- Ne haragudjon, hölgyem, de itt nem állhat meg. Két sarokkal arrébb,  nyugat felé talál egy  nyilvános parkolót... hallgatott el hirtelen, és vigyázzba vágta magát, mint újonc az 
ötcsillagos  tábornok előtt, amikor észrevette Roarke-ot.  Uram! Nekem nem mondták, hogy számítanom kell a látogatására. Épp most magyarázom ennek a hölgynek, hogy a kocsijával megsérti a parkolási előírásokat. 
- Ez a hölgy a feleségem, Jerry. 
- Ó, bocsánatot kérek Mrs... 
- Hadnagy - sziszegte Eve. - Szólítson Dallas hadnagynak. 
És ebből az is kiderül, hogy ez a kocsi rendőrségi jármű. Tehát 
ott marad, ahová leállítottam. 
- Természetesen, hadnagy. Gondoskodom róla, hogy senki 
se nyúljon hozzá - sietett Jerry az ajtóhoz, és szélesre tárta az 
érkezők előtt. - Ha szükségük lenne bármire, csak szóljanak. 
Négyig a kapuban leszek. 
- Minden rendben. Örültem a találkozásnak, Jerry. 
- Részemről a szerencse. 
Roarke egyenesen a két virágtartó közé állított, automata 
biztonsági panel felé indult. 
-Hagyd csak rám. Ezzel  időt takarítunk meg - helyezte 
tenyerét a leolvasóra anélkül, hogy megvárta volna Eve jóváhagyását, és a rendszer azonnal szabad  utat adott neki. 
Jó napot,  uram!, köszöntötte lelkesen a számítógép, akárcsak 
Jerry  a kapuban. Isten hozta újra nálunk. Miben állhatok a szolgálatára? 
-Tájékoztasd Ms. Ewingot, hogy Dallas hadnagy és Peabody  nyomozó társaságában megérkeztem. És hívd le a liftet. 
Igenis, uram. Kellemes időtöltést kívánok. 
- Nem jobb így, mint idegesítő szópárbajt vívni egy géppel? - kérdezte Roarke,  miközben  az ezüstösen  csillogó ajtók 
felé vezette a társaságot. 
-Nem.  Szeretek bosszantó szópárbajt vívni a gépekkel. 
Felpezsdíti a véremet. 
Roarke megveregette a felesége  vállát, és  maga előtt tessékelte  be a kabinba. 
-Akkor  legközelebb majd  rád hagyom. Tizennyolcadik 
emelet - utasította a szerkezetet. 
- Felteszem, ez a ház is a tiéd. 
- Igen, az enyém - mosolygott Peaboyra Roarke. 
- Kedves. Ha egyszer majd sikerül összegyűjtenem elég befektetni való pénzt, remélem, adsz néhány jó tanácsot. 
- Örömmel. 
- Aha. Úgy beszélsz, mintha a rendőröknek olyan sok lenne a pénzük - csóválta Eve a fejét. 
- Egyszerűen  minden fizetési csekkből meg kell takarítani 
egy keveset - magyarázta Peabody. - Utána már csak megfelelő helyet kell találni  az összegnek, tisztes hozammal. Jól mondom? 
- Tökéletesen - helyeselt Roarke. - Csak szólj, amikor öszszegyűlt a pénzed, és segítek megkeresni a szivárványt, aminek 
a lábához eláshatod - intett, mivel kinyílt a felvonó ajtaja. Hölgyeim. 
-Szolgálatban lévő nyomozók vagyunk, nem pedig hölgyek - lépett ki Eve,  és elindult a keleti lakosztály ajtaja felé. 
Ami kinyílt, még mielőtt megnyomhatta volna a csengőt. 
-Van valami újság? Valami előrelépés? - majd Caro vett 
egy mély lélegzetet, és összeszedte magát. - Elnézést.  Fáradjanak beljebb, és foglaljanak helyet a nappaliban - lépett el az ajtótól, és beengedte Eve-éket a tágas, folyóra néző lakásba. A 
nappaliban két kanapé és egy tükörfényes asztal segítségével 
külön társalgót alakítottak ki. A bútorokat díszes burájú lámpák vették körül. 
Eve még színes,  kerek díszpárnákat is  észrevett a heverőkön.  Női szokás, gondolta. 
A vázákban friss virág illatozott, a polcokat pedig elragadó, 
apró porfogók, és  igazi, papírra nyomott könyvek foglalták el. 
Eve észrevette, hogy reggeli találkozásuk óta  Caro átöltözött. Finom szabású, bronzbarna nadrágot és trikót  vett fel. 
Biztosan ilyennek képzelte a  kényelmes otthoni viseletet. 
- Mivel kínálhatom meg? 
- Egy kávé jólesne - válaszolt gyorsan Roarke, mielőtt Eve 
visszautasíthatta volna az ajánlatot. - Ha nem jelent nagy gondot. 
- Persze hogy nem. Csak egy perc. Addig üljenek le. Helyezzék magukat kényelembe. 
Eve megvárta, amíg Caro kiment a nappaliból. 
- Nem udvariassági látogatásra jöttünk, Roarke. 
- Carónak most arra van szüksége,  hogy elfoglalja magát. 
Hogy valami szokványosat csináljon. Kell neki pár pillanat, ami 
alatt megnyugodhat. 
- Ez nagyon szép - törte meg Peabody a csendet. - Már 
mint ez a lakás. Egyszerű, mégis elegáns. Tudjátok, tökéletesen 
megfelelő. 
- Carónak kétségtelenül remek az ízlése. A stílusa és a vágyai az egész életét áthatják, és mindent a saját erejéből ért el. 
Ez olyasvalami, amit te is tisztelsz. 
- Én valóban tisztelem Carót.  Sőt szimpatikusnak találom 
- és egy kicsit tartok is tőle,  tette hozzá gondolatban Eve. - De 
nem hagyhatom, hogy ez befolyásolja  a munkámat. 
- Nem. Az egyenletbe viszont beleveheted. 
-Ha mindenáron védeni akarod, előre  szólok, hogy nem 
fog sikerülni. 
- Mindössze arra szeretnélek kérni,  hogy légy vele kíméletes. 
- Pedig azt terveztem,  hogy egyenesen neki esek. 
- Eve... 
- Össze  ne vesszenek miattam -  lépett be tálcával a kezében Caro. - Ez a helyzet mindnyájunknak roppant nehéz. Nem 
kérek, és nem is számítok különleges elbánásra. 
- Ezt bízza rám - vette ki Caro kezéből a tálcát Roarke. Maga pedig üljön le. Nagyon kimerültnek néz ki. 
- Nem túl hízelgő a véleménye, ellenben tökéletesen igaz. 
Egy  kissé valóban kimerültem - mosolyodott el kényszeredetten Caro,  miközben helyet foglalt. - De jól bírom a kemény 
dolgokat, hadnagy. Nem vagyok törékeny. 
- Ezt én sem gondoltam. Inkább ijesztőnek nevezném. 
- Ijesztőnek - melegedett meg Caro mosolya. - Szerintem 
ez sem túl hízelgő.  Feketekávét hoztam, mint ahogy Roarkenak is. És maga, nyomozó? Hogy parancsolja? 
- Majd én teszek bele tejet, köszönöm. 
- Beszélnem kell a lányával - kezdte Eve. 
-Alszik. Pár órája addig veszekedtem vele, amíg sikerült 
belediktálnom egy altatót - szorította össze a száját Caro, miközben kitöltötte a kávét. - Gyászolja a férjét. Részben nagyon 
haragszom rá, hogy a történtek után még sajnálni tudja. Habár 
ő sem törékeny teremtés. Nem olyannak neveltem. De nagyon 
megviselték az események. És fél. Mind a ketten félünk - adta 
körbe a csészéket, majd mindenkit megkínált süteménnyel. Biztosan tőlem is sok mindent szeretne  kérdezni. Nem tudna 
először engem kihallgatni, hogy  Reva egy kicsit tovább aludhasson? 
- Mondja el, mit gondolt Blair Bisselről. 
- Mármint a ma reggel előtt? - emelte fel Caro virágmintás 
csészéjét. - A lányom szerette,  ezért én is  kedveltem. Mert 
bármi legyen is a látszat, Blair is szerette Revát. Viszont sohasem szerettem, pedig korábban azt hittem, hogy a lányom férjét én is szeretni fogom. Tudom, hogy ez az állítás nagyon is illik  a  jelen körülményekhez, de  attól még nem lesz kevésbé 
igaz. 
- Miért? Miért nem szerette annyira, mint korábban remélte? 
-Jó kérdés, de roppant nehéz válaszolni rá. Amikor Reva 
megházasodott, azt hittem, tulajdon fiamként fogom szeretni a 
férjét. De nem így történt. Kellemes, szórakoztató, figyelmes és 
intelligens  embernek ismertem meg  Blairt,  de...  Túlságosan 
ridegnek. Mélyen belül rideg volt és  távolságtartó - tette le a 
csészéjét Caro anélkül, hogy beleivott volna. - Reménykedtem 
benne, hogy amikor majd mindketten  felkészülnek,  lesznek 
unokáim.  Titokban abban  is,  habár  ezt sohasem árultam el 
Revának,  hogy amikor ez megtörténik, én  is megszeretem 
Blairt. 
- És mi a véleménye a munkájáról? 
- Ugye, most köteles vagyok  őszintén válaszolni? - és Caro 
mintha gyorsan Eve-re kacsintott volna.  - Csak azért kérdem, 
mert eddig még sohasem volt rá alkalmam.  Blair szobrait esztelennek, esetenként erőszakosnak,  de többnyire erkölcstelennek 
tartottam. Felteszem, egy műalkotás gyakran megdöbbentő, és 
néha még erkölcstelen is. Az  én  ízlésem viszont ennél sokkal 
konzervatívabb. Habár azt el kell ismerni, Blair nagyon értette 
a dolgát. 
- Revát látva az az érzésem támadt, hogy ízig-vérig nagyvárosi lány. Mit keresett akkor Queensben? 
- Blair akarta azt a nagy házat, amit aztán a saját ízlése szerint rendezett be. Beismerem, kicsit összetörte a szívem, hogy a 
lányom ilyen messzire költözött tőlem. Mindig nagyon közel 
álltunk egymáshoz. Még csak tizenkét éves volt, amikor az apja 
elhagyott bennünket. 
- Miért? 
-Jobb szerette más nők társaságát - jelentette ki  Caro a 
keserűség bármiféle nyoma nélkül. Sőt minden érzelem  nélkül, 
döbbent  rá Eve. - Úgy látszik, a lányom is egy ilyen férfihez 
ment hozzá. 
- Reva sokkal messzebb lakott magától, amikor még a titkosszolgálatnál szolgált. 
- Igen. Szüksége volt rá, hogy próbára tegye a képességeit. 
Nagyon  büszke voltam rá, de rettenetesen megkönnyebbültem, amikor otthagyta, és elhelyezkedett a Roarke Iparvállalat 
fejlesztési és kutatási részlegénél. Azt hittem, ott biztonságban 
van - remegett meg Caro  ajka. - Sokkal nagyobb biztonságban. 
- Beszélt magának Reva a munkájáról? 
-Hmm? Persze, rendszeresen. Nem csoda, hiszen sokszor 
előfordult, hogy különböző szinten, de ugyanabban a projektben vettünk részt. 
- Arról a megbízásról is beszélt, amin jelenleg dolgozik? 
Caro  ismét felemelte a csészéjét, de Eve észrevette, hogy a 
pupillája  hirtelen kitágult. 
- Azt hiszem, Reva jelen pillanatban egyszerre több megbízás teljesítésén is dolgozik. 
- Tudja, melyikről beszélek, Caro. 
Ezúttal Caro  homlokán megjelent  egy halovány ránc,  és 
égy gyors pillantást vetett Roarke-ra. 
-A  Roarke Iparvállalatnál  futó projektek  némelyikéről 
nem beszélhetek. Még magának sem, hadnagy. 
- Minden rendben, Caro. A hadnagy tud a vörös kódról. 
-Értem - de Eve látta Carón,  hogy nem  érti. - Reva 
mindegyik projektjéről tudok bizonyos részleteket. Roarke titkárnőjeként közreműködtem a tárgyalisokon, átnéztem a szerződéseket, értékeltem az emberek munkáját. Ez mind hozzátartozik  a munkakörömhöz. Tehát  a válaszom: igen.  Tudom, 
hogy Reva milyen projektet vezet. 
- És amikor kettesben maradtak, erről is beszélgettek. 
- Revával? Dehogy. Szóba sem került közöttünk. A vörös 
kód értelmében az összes  adat, legyen az hanganyag, elektronikusan vagy holografikusán tárolt információ, valamint az összes 
fájl és jegyzet szigorúan titkos. Egészen mostanáig Roarke-on 
kívül senkivel sem beszéltem róla. Vele is  csak az irodában. Ez 
világméretű titok, hadnagy - közölte rosszallóan Caró. - Nem 
olyasmi, amiről egy kávé mellett beszél az ember. 
- Én sem azért említettem, hogy jobban csússzon a sütemény. 
- Ami nagyon finom  - szólt közbe Peabody, amivel egyből 
kiérdemelte Eve haragos  pillantását. -  Fogadni mernék, hogy 
egyenesen a pékségből hozza. 
Caro halványan elmosolyodott. 
- Igen, onnan. 
- Gyermekkoromban mindig volt a házban friss sütemény. 
Most, hogy már felnőttünk, az anyám  még mindig süt. Megszokásból - harapott  bele Peabody a sütijébe. - Talán Reva 
gyerekkorában maga is mindig tartott belőle otthon. 
- Igen, tartottam. 
- Gondoltam, különösen abból, hogy  egyedül nevelte, és a 
magányos anyák mindig  közelebb akarnak kerülni a gyerekükhöz, és sokkal jobban vigyáznak rájuk. 
- Elképzelhető - Caro hangja és testbeszéde arról tanúskodott, hogy kezdeti feszültsége enyhül, és lassan megnyugszik. Habár én  mindig igyekeztem szabadságra és függetlenségre 
nevelni Revát. 
- Ennek ellenére említette, hogy sokat aggódott érte. Mint 
például amikor a titkosszolgálatnál dolgozott. Talán akkor sem 
történt ez másként, amikor beleszeretett Blairbe. Az anyákat 
mindig is nyugtalanítani  szokta a vejük. 
- Igen, egy kicsit.  Ennek ellenére úgy  gondoltam, hogy felnőtt, önálló nő. 
-Az anyám mindig azt mondogatta, hogy lehetünk bármennyi idősek, ő  mindig is  az  anyánk marad.  Utánanézett 
Bissel múltjának, Ms. Ewing? 
Caro szóra nyitotta a száját, majd elpirult, és kibámult az 
ablakon. 
-Nekem... Nekem Reva az egyetlen gyermekem. Igen. 
Szégyellem kimondani, de igen. Tudom, hogy külön megkértem magát, ne tegye - fordult Roarke felé. - Meg is indokoltam, miért. 
- Ennek ellenére, ha csak felületesen is, de megtettem. 
- Igen, hát persze. Persze hogy megtette - simított végig 
az arcán Caro, majd remegő kezét visszaejtette az ölébe. - Végül is Reva az alkalmazottja - sóhajtott fel. - Tudtam, hogy 
nincs más választása. Védenie kell saját magát és a befektetéseit. 
-Akkor nem  csupán magamra  vagy a befektetéseimre 
gondoltam, Caro. 
Caro kinyújtotta a kezét, és végigsimított Roarke karján. 
- Tudom, hogy nem. De azt is  tudtam, hogy nem ás mélyebbre, mivel erre külön megkértem. Na jó, követeltem. Én 
pedig megfogadtam, hogy nem szólok bele a lányom magánéletébe. Mégis megtettem. Mélyebbre ástam. A maga forrásait 
felhasználva. Rettenetesen sajnálom. 
- Caro - fogta meg Roarke a titkárnője kezét, és finoman 
megcsókolta az ujjait. - Tökéletesen tisztában voltam azzal, 
amit tett. És egyáltalán nem elleneztem. 
- Ó - nevetett fel remegő hangon Caro. - Milyen ostoba 
vagyok. Feltűnően ostoba. 
- Hogy tehettél ilyet, anya? - lépett a szobába Reva. Álmosan pislogott, a haja ziláltan meredezett minden irányba. Hogy csinálhattál ilyesmit a hátam mögött? 
Ötödik fejezet 
Roarke felállt, és finoman, elegánsan anya és lánya közé lépett. 
Eve  szerint  senkinek  sem  tűnt  fel, hogy úgy  helyezkedett, 
mintha a testével akarná védeni Carót. 
-Ami azt illeti, Reva,  én is  megtettem  ugyanezt a háta 
mögött. 
- De maga nem az anyám - csikorogta a szavakat Reva, és 
előrelépett. Roarke olyan finoman változtatott a  testhelyzetén, 
hogy azt sem lehetett észrevenni, egyáltalán megmozdult. 
- Ami végső soron azt jelenti, hogy sokkal kevesebb jogom 
volt rá, mint neki - felelt könnyedén Roarke, miközben kivette 
zsebéből a cigarettatárcáját.  Eve-nek feltűnt, hogy ezzel a mozdulattal sikerült megzavarnia Revát. Igaz, csak egy pillanatra. Rágyújthatok, Caro? - érdeklődött Roarke udvariasan. 
- Nem - nézett körbe kipirultán Caro, majd megadóan felállt. - Hozok egy hamutartót. 
-Köszönöm. Természetesen  úgy is nézheti,  hogy mint a 
munkaadója, ellenőriztem a  jövendőbelijét. Ez igaz is - gyújtotta meg Roarke a cigarettáját. - Igaz, de nem egészen. Maga a 
barátom, mint ahogy  az anyja is, és ez igen  sokat nyomott a 
latban. 
Reva arca vöröslött a haragtól, és még az sem  zavarta, hogy 
rózsaszín köntösben, és vastag, szürke  zokniban  áll a többiek 
előtt. 
- Ha nem bízik meg bennem... 
- Eddig is megbíztam magában, Reva, és ezután is meg fogok. Blairt nem ismertem.  Miért kellett volna automatikusan 
benne is megbíznom?  Ennek ellenére,  épp az anyjára való tekintettel, nem ástam túl mélyre. 
-De rám nem volt tekintettel. Egyikőtök sem  - fordult 
villámló szemekkel az anyja felé,  aki épp ebben  a  pillanatban 
ért vissza egy apró kristály hamutartóval a kezében. - Kémkedtél Blair után, ellenőrizted, és mindezt  úgy, hogy közben segítettél megtervezni az esküvőt, és  úgy tettél,  mintha  velem 
együtt te is nagyon boldog lennél. 
- Reva, én tényleg boldog voltam - kezdte Caro. 
-Nem szeretted Blairt. Sohasem szeretted - köpte Reva a 
szavakat. - Ha azt hiszed, hogy nem ismerlek... 
- Elnézést. Ha most akarják megbeszélni a családi ügyeket, 
várhatok egy kicsit - nyúlt Eve a rögzítő után, hogy kikapcsolja. 
Reva megpördült, és egyenesen rámeredt. 
- A nyomozás sokkal fontosabb. Ha már  egyszer felolvasta 
a jogaimat... 
-Beleegyeztél,  hogy  kapok  tíz percet - emlékeztette 
Roarke a feleségét. - Most igénybe venném. 
Eve vállat vont. 
- Az üzlet az üzlet. 
- Caro, beszélhetnék valahol négyszemközt Revával? 
- Igen. Az irodámban. Mindjárt megmutatom... 
-Tudom,  merre van - fordított hátat Reva az anyjának. 
A hirtelen beálló csendet csak az ajtócsapódás törte meg. 
- Elnézését kérem - ült vissza a helyére Caro, és az  ölébe ejtette a kezét. -  A lányom ideges,  ami  az adott körülmények 
között nagyon is érthető. 
- Persze - pillantott az órájára Eve. Tíz perc, gondolta. Ennél többet még Roarke sem kaphat. 
Caro ízlésesen berendezett irodájában Reva megállt az antik 
rózsafa asztal mellett, de továbbra is olyan rideg maradt, mint 
egy bekötözött szemű halálra ítélt, aki épp a kivégzésére vár. 
- Nagyon dühös vagyok magára. Meg az anyámra. És mindenkire. 
- Ez úgy hangzott, mint egy hadüzenet.  Miért  nem ül le, 
Reva? 
- Mert nem  akarok leülni.  Nem fogok leülni. Legszívesebben megütnék valamit. Belerúgnék valamibe. Összetörnék valamit. 
- Csinálja csak - felelt Roarke, és olyan unalom hallatszott 
a hangjából, hogy Reva erre a szóbeli vállvonásra kezdte  magát 
szörnyen kínosan érezni. - Mivel itt minden  Caro tulajdona, a 
következményeket majd vele kell megbeszélnie. Ha majd befejezte a hisztizést, üljön le, hogy végre úgy beszélhessünk, mint 
két felnőtt ember. 
- Ezt mindig is gyűlöltem magában. 
- Mit? - kérdezte Roarke, és mélyet szívott a cigarettájából. 
-Az önuralmát.  Azt, hogy inkább higgadt marad, mintsem szabadjára engedné az indulatait. 
-Ó, hát erről van szó.  A hadnagy tudna  mesélni arról, 
hogy időnként még engem is cserbenhagy ez a csodálatos önuralmam. Senki sem képes higgadt maradni, ha olyasvalaki kerül bajba, akit szeret. 
- Nem azt mondtam, hogy maga kiegyensúlyozott - felelt 
Reva ridegen. - Magánál nincs borzalmasabb vagy alávalóbb 
ember a világon.  Vagy kedvesebb - akadt el Reva lélegzete, 
mire nagy levegőt vett, nehogy zokogásban törjön ki. - Tudom, hogy ki kell rúgnia, és ezt akarja finoman a tudtomra adni. Ezért egyáltalán nem haragszom magára. Nem hibáztatom. 
Ha ezzel megkönnyítem a  dolgát,  hajlandó  vagyok  önként 
felmondani. 
Roarke szívott egy utolsót a cigarettájából,  majd a csikket 
elnyomta a magával hozott apró kristály hamutartóban. 
- Miért is kellene kirúgnom magát? 
- Hiszen gyilkossággal vádolnak, az isten szerelmére.  Csak 
óvadék  ellenében  vagyok most szabadlábon. Akkora  összeget 
kértek, hogy valószínűleg el kell adnom a házamat,  sőt csaknem mindenemet. Ráadásul ezt is rám tették - emelte fel indulatosan ökölbe szorított kezét Reva. A csuklóján ezüstösen csillant a biztonsági karkötő. 
-Felteszem, semmi értelme nem  lenne legalább annyit 
kérni, hogy valamennyire divatos legyen. 
Erre a megjegyzésre Reva csak bámult. 
-Azt is  tudják,  ha  leugrok a sarki boltba. Azt is, hogy 
most ideges vagyok, mert le tudják olvasni a pulzusszámomat. 
Ez is börtön, csak hiányoznak a rácsok. 
-Mindezt én is  tudom,  Reva,  és  nagyon  sajnálom. De 
higgye el, rosszabb lenne  egy cellában. Sokkal rosszabb. Az 
óvadékra való pénzt  majd én kölcsönadom. Nehogy ki merje 
nyitni a száját - dörrent rá Revára Roarke. - El fogja fogadni, 
mert én azt mondom. Nekem ez befektetés. Majd visszaadja, 
ha befejeződik a nyomozás, és magát felmentik. A kamatokat 
pedig ledolgozza. 
Reva lezökkent a Roarke mellett álló apró kanapéra. 
- Ki kell rúgnia. 
- Most már azt is maga akarja megmondani, hogy vezessem a cégemet? - kérdezte Roarke  kimérten. - Bármennyire 
értékes alkalmazott legyen  is, azért nem vetem alá magam az 
utasításainak. 
Reva előrehajolt, a térdére könyökölt, és a tenyerébe temette az arcát. 
- Ha a barátságunk miatt... 
- Természetesen részben amiatt is. A barátság és a szeretet 
miatt, amit maga  és Caro iránt érzek. De az is nagyon sokat 
számít, hogy maga igencsak fontos  láncszeme  a cégemnek, a 
Securecompnak. Ezen felül meg vagyok győződve róla, hogy 
ártatlan, és bízok a feleségemben, hogy ezt be is tudja bizonyítani. 
- A felesége csaknem olyan ijesztő, mint maga. 
- Bizonyos tekintetben még ijesztőbb is. 
-Hogy lehettem ennyire  ostoba! -  remegett  meg ismét 
Reva hangja. A szemében könnycseppek csillantak. - Hogy lehettem ennyire bolond? 
- Egyáltalán nem volt bolond. Szerette a férjét. A  szerelem 
pedig megbolondítja az embert, különben mi  értelme lenne? 
Most pedig szedje  össze magát. Nincs sok időnk, és higgye el, 
amikor  a feleségem  tíz  percet mond, akkor azt másodpercre 
pontosan  érti. A vírusirtó program, és a pajzs, Reva. A vörös 
kód. 
- Aha - szipogta Reva, és kézfejével megtörölte az arcát. Nagyon közel járunk a megoldáshoz. Már csaknem befejeztük. 
Az adatok az irodámban vannak, egy különlegesen biztosított 
számítógépben. Kettős kóddal védve. A titkosított másolatokat 
a páncélteremben  helyeztük el. A legfrissebb eredményeket futár vitte tegnap az irodájába. Azt is titkosítottuk. Tokimoto 
képes folytatni a fejlesztést. Ő a legjobb. Én pedig segíthetek 
neki azokon a területeken, amihez nem ért. Talán az lenne  a 
legjobb,  ha LaSalle-t tenné meg  a  helyettesének,  Éppolyan 
okos, mint Tokimoto, csak nem annyira kreatív. 
- Beszélt a férjének erről a projektről? 
Reva megdörzsölte a szemét, és pislogott. 
- Miért tettem volna? 
- Gondolkozzon, Reva. Még véletlenül sem említette? 
- Nem.  Talán mondtam olyasmit, hogy most egy nagyon 
fontos megbízatás miatt sokat kell túlóráznom, de semmi többet. Tudom, mit jelent a vörös kód. 
- A férje sem kérdezősködött? 
- Nem, mert még azt sem tudta, hogy miről kellene kérdezősködnie - felelt Reva, és hangjából némi türelmetlenség érződött. - A férjem művész volt, Roarke. Csak addig érdekelte a 
munkám, amíg meg nem terveztem  a házunkat és a szobrait 
védő biztonsági rendszert. 
-A feleségem nyomozó, és ennél kevesebb érdeklődést 
akarva sem mutathatna az üzleti ügyeim iránt.  Ennek ellenére 
időről időre  rákérdez, igaz, csak udvariasságból. Hogy  telt a 
napom, min dolgozol, ilyesmiket. 
- Persze, persze. De Blair nem volt ennyire figyelmes. 
- Senki sem kérdezősködött a projektről, Reva? Akár a férje, akár valaki más? 
Reva hátradőlt. Elsápadt, és gyönge, remegő hangon válaszolt. 
- Azt hiszem, mégis. Megkérdezte, mi olyan fontos ebben a 
megbízatásban, vagy valami ilyesmit. Én pedig azt feleltem, 
hogy  nem beszélhetek róla. Erre kötekedni kezdett.  Időnként 
elég csúnyán viselkedett velem. Szigorúan titkos, ugyan-ugyan. 
A feleségem egy valódi titkos ügynök - remegett meg az ajka, 
ezért beleharapott. - Szerette a kémfilmeket és a kémjátékokat. 
De ha mondott is valamit, csak tréfált. Tudja, hogy  megy ez. 
Barátok között egyáltalán nem szokatlan az ilyesmi, de komolyan sohasem érdekelte a munkám. 
- És mi a helyzet Felicityvel? 
- Aha - és Reva könnyáztatta szemében izzó gyűlölet csillant. - Neki minden idejét  lefoglalta  a művészet, a divat és a 
kapcsolatai. Alattomos lotyó. Állandóan azt mondogatta, hogy 
bírom magam egész napra bezárni a laborba, miközben kódokkal és gépekkel játszadozok. Mi lehet ebben olyan átkozottul 
érdekes? De részletekről vele sem beszéltem, még a kisebb jelentőségű projektek esetében sem. Azzal megsértettem volna a 
titoktartási szerződést. 
- Rendben. 
- Azt hiszi, hogy a vörös kód miatt hoztak ennyire kellemetlen  helyzetbe  Blair halálával? Ez  egyszerűen lehetetlen. 
Blair semmit sem tudott. Még azt sem, hogy min dolgozom. 
- Pedig ez nagyon is valószínű, Reva. 
Reva felkapta a fejét, de mielőtt megszólalhatott volna, határozottan kopogtak az ajtón. 
- Lejárt az idő - kiáltott be Eve - és pontosan akkor nyitott 
be, amikor  Reva lassan felállt. Eve vetett egy pillantást az arcára, majd Roarke felé bólintott. 
- Felteszem, a munka nagy részét már elvégezted. 
- Blair  mindössze annyit tudott, hogy Reva  egy nagyon 
fontos projekten dolgozik, de részletekről nem beszéltek. 
- A munkámnak semmi köze ahhoz, ami Blairrel történt erősködött  Reva. - Ha valóban terroristák áldozatává vált, akkor miért nem engem támadtak meg? Vagy magát?  - fordult 
Roarke felé. - Vagy a kutatócsoport egyik tagját? 
- Próbáljunk meg rájönni - javasolta Eve. - De jöjjön viszsza a nappaliba, hogy mindenki hallhassa a beszélgetésünket. 
- Mi értelme lett volna megölni Blairt? - sietett  Eve után 
Reva. - Hiszen a halála nincs semmi hatással a fejlesztésre. 
- Magát kettős gyilkossággal vádolják, igaz? Üljön le.  Mikor járt  valamelyikük legutóbb Bissel műtermében? 
- Én hónapokkal ezelőtt - felelt Caro. - Tavasszal. Áprilisban? Igen,  biztos  vagyok benne, hogy áprilisban. Blair meg 
akarta mutatni nekem azt a szökőkutat, amit Reva születésnapjára készített. 
- Én a múlt hónapban - mondta Reva. - Augusztus elején. 
Munka  után ott találkoztunk. Együtt mentünk Felicityhez egy 
vacsorával  egybekötött partira. Blair beengedett, felmentem, 
csak várnom kellett pár percet, amíg átöltözött. 
- Beengedte? - kérdezett vissza Eve. 
-Aha.  Mániákusan vigyázott a műterme biztonságára. 
Senki, szó szerint senki nem ismerte a belépési kódot. 
- Hiszen maga adta meg nekem. 
Reva elpirult, és megköszörülte a torkát. 
-Megszereztem...  Amikor  nála  jártam,  megszereztem. 
Egyszerűen nem tudtam ellenállni a kísértésnek. És remek alkalomnak tűnt, hogy élesben is kipróbáljam azt a szkennert, 
amin éppen akkor dolgoztunk. Ezért megszereztem a kódot, leteszteltem, és  sikerült is bejutnom.  Utána alaphelyzetbe hoztam  a rendszert, és felszóltam Blairnek. Nem említettem neki, 
mert tudtam, hogy azzal csak felidegesíteném. 
-Járt  a műteremben, amikor a férje nem volt ott? 
- Miért jártam volna? 
- Azért, hogy körülnézzen egy kicsit, hogy tudja, mire készül. 
- Én sohasem kémkedtem utána - nézett hosszan Caro felé 
Reva. - Soha. Talán kellett volna, és ha megteszem, már régóta 
tudtam volna, mit művelnek Felicityvel. De tiszteltem a magányhoz és a magánélethez való jogát, és ugyanezt viszonzásképp tőle is elvártam. 
- Tudott a férjéről és Chloe McCoyról? 
- Kiről? 
- Chloe McCoyról, Reva. Arról a csinos, fiatal lányról, aki a 
galériában dolgozik. 
-A kis  drámakirálynőről beszél?  -  nevetett fel Reva.  Ugyan már. Blairnek nem lehetett... - harapta el a mondatot, 
ahogy a szeme találkozott Eve rideg tekintetével. - Nem. Hiszen még  gyakorlatilag gyerek.  Még tanul, az Isten szerelmére 
- kulcsolta át a lábát, és remegve ringatózni kezdett. - Ó, Istenem, ó, Istenem. 
- Kicsim. Reva - ült Caro gyorsan a lánya mellé, és  szorosan magához ölelte. - Ne sírj. Miatta ne. 
- Nem tudom, hogy miatta, vagy magam miatt sírok. Először  Felicity,  most pedig ez a... Ez az agyatlan kis  diáklány. 
Hányan lehettek még? 
- Csak ennyiről tudunk. 
Reva elvette a fejét az anyja nyakától. 
- Szerette  az idősebbeket, szerette a fiatalabbakat - suttogta. - Ha igaz, amit mond, hadnagy, talán féltékenységből ölték 
meg őket. Valaki, aki szintén megtudta, hogy megcsalták. 
- Ez nem magyarázza meg azt, hogy miért csalták oda magát pontosan a megfelelő időben. Nem magyarázza meg, hogy 
miért változtatták meg a műterembe vezető felvonó kódját, 
gyakorlatilag ugyanabban a pillanatban, amikor Blair Bisselt és 
Felicity Kade-et  meggyilkolták. Ez nem magyarázza meg azt, 
hogy miért fertőzték meg a számítógépeket, és tették tönkre 
rajtuk az adatokat egy ismeretlen féreggel a maga otthonában, 
Bissel műtermében  és Felicity Kade-nél. Feeney  épp  most ellenőrizte - tájékoztatta Roarke-ot Eve. 
-Egy féreggel? - húzódott el Carótól Reva. - Ezeket a 
számítógépeket  mind  megfertőzték  és  tönkretették?  Biztos 
benne? 
- Közülük kettőt saját magam vizsgáltam meg - árulta el 
Roarke. - Minden jel arra mutat, hogy  a  Doomsday-féreggel 
lettek megfertőzve.  Persze a  teljes bizonyossághoz el kell végeznünk  még néhány vizsgálatot, de tudom,  mire kell odafigyelni. 
- Ezt távolról képtelenség megcsinálni. Tudjuk, hogy csak 
a gép előtt ülve  lehetséges -  pattant fel  Reva, és járkálni kezdett fel és alá a nappaliban. Ez a hibája. A fertőzéshez közvetlenül a hálózat egyik gépére kell feltölteni. Ehhez pedig kell egy 
operátor. 
- így igaz- Ha a gépeket valóban a Doomsday fertőzte meg, ez azt 
jelenti, hogy valaki könnyedén áthatolt a  házam, a műterem,  és 
Felicity házának a biztonsági rendszerén.  Ezt könnyen ellenőrizhetem, hiszen mindet én terveztem. Néhány teszttel megállapítható, hogy belenyúltak-e a rendszerbe,  és mikor. 
- Nem tudom elfogadni az eredményt, ha maga végzi el a 
teszteket - figyelmeztette Eve. 
- Majd én megcsinálom - és Roarke megvárta, hogy Reva 
megálljon és ránézzen. - Nyugodtan megbízhat bennem. 
- Valóban, hadnagy - ült vissza Reva  a kanapé szélére. Ha ez...  Ha a történteknek bármi közük van a projekthez,  ez 
azt jelenti, hogy Blairt is becsapták.  Megrendezték a halálát, 
mégpedig úgy, mintha ő és Felicity szeretők lettek volna. Miattam kellett meghalnia. Mindketten miattam haltak meg. 
- Ha akarja, nyugodtan hiheti ezt is. Én inkább maradok 
az igazság mellett. 
- De  semmi bizonyíték arra,  hogy  Blair  hűtlen  volt. 
A fényképek, a számlák, a diszkek akár hamisak is lehetnek. 
Lehet, hogy Blairt elrabolták, és odavitték Felicityhez. Talán... 
- vette sorra Reva a tényeket, az időpontokat, és lassan lecsillapodott. - Ennek így nincs semmi értelme. Tudom, hogy nincs. 
De annak sincs, amit mondtak. 
- Rögtön minden értelmet nyer, ha Blair nem csupán megcsalta magát Felicity Kade-del és Chloe McCoyjal, de a terroristák úgy vélték, hasznos  adatokkal tud szolgálni a számukra. 
Még többet, ha nem csak hitték, hanem tudták. 
- Mert azt hitték, fecsegtem neki? De... 
- Nem. Azért, mert a férje beszélt velük. 
Reva úgy rezzent össze, mintha Eve megütötte volna. 
-Ez  lehetetlen  - suttogta Reva reszelős hangon. - Azt 
akarja mondani, hogy Blair nem csak tudott róluk, de  kapcsolatba is került egy radikális terroristacsoporttal? Hogy információkat adott át nekik? Ez nevetséges. 
- Én csak azt mondtam, hogy ez is egy lehetőség, amit 
nem szabad figyelmen kívül hagyni. Egy vagy több ismeretlen 
személy nagy kockázatot vállalt azzal, hogy megölték Bisselt és 
Kade-et, méghozzá úgy, hogy magára tereljék a gyanút.  Ha 
egy mindennapos,  hirtelen  felindulásból elkövetett gyilkosság 
történt volna, csak felületesen vizsgálnánk meg ezeket a számítógépeket - várt Eve egy szíwerésnyit, mert látta, hogy Reva is 
számba veszi ezeket a lehetőségeket. - Feltételezhetjük, hogy 
merő rosszakaratból maga tette tönkre ezeket a gépeket. Hiszen ért hozzá, ez a szakmája. Bissel műtermi kódjának a megváltozása pedig lehetett egyszerű műszaki hiba is. 
- Képtelen vagyok... Ezt nem tudom elhinni róla. 
- Az, hogy mit hisz, vagy mit nem hisz el, csak magán múlik. De ha alaposabban megvizsgálja a tényeket, ha elkezd legombolyítani minden szálat, észreveszi, hogy sokkal több van 
ebben az ügyben néhány  gyilkosságnál és a rendőröknek ezüsttálcán felkínált gyanúsítottnál. 
Reva felállt, a széles ablakhoz lépett, és kinézett a folyóra. 
- Nem tudom... Ha mindezt elhiszem, ha elfogadom, akkor ez azt jelenti, hogy minden hazugság volt. Kezdettől fogva. 
Blair sohasem szeretett  engem. Vagy csak olyan kicsit, hogy 
mindenre elcsábult,  amit felkínáltak neki. Pénzt, hatalmat, 
esetleg csak az élvezetet, hogy élesben is kémesdit  játszhat, 
nemcsak a VR-szemüvegen keresztül. Azt  akarja, higgyem el, 
hogy kihasznált, kizsákmányolta mindazt a bizalmat és tiszteletet, amit a szakterületemen sikerült megszereznem. 
- Ez Blairt minősíti. Nem pedig magát. 
Reva továbbra is a folyót bámulta. 
- Szerettem a férjemet, hadnagy. Talán maga ezt gyengeségnek véli, és azt hiszi, ostoba vagyok, de úgy szerettem, mint 
még senkit a világon. Ha elhiszem mindazt, amit most mondott, azzal elveszi tőlem  ezt az  érzést. Ennél még a börtön sem 
lehet rosszabb. 
- Nem kell elhinnie  vagy elfogadnia semmit. Csak magán 
múlik.  Hacsak nem akarja kipróbálni, hogy valóban rosszabb-e 
a börtön, együtt kell működnie velem. Holnap reggel  nyolckor 
elvégeznek magán egy harmadik fokozatú hazugságvizsgálatot. 
És abba is bele fog egyezni, hogy megvizsgálják a testület pszichológusai. És utasítsa az ügyvédeit, hogy engedjenek szabad 
hozzáférést az  aktáihoz.  És a férje aktáihoz is. Ha ezek  között 
titkosított anyag is található,  akkor adjon engedélyt a titkosítás 
feloldására. 
- Nincsenek titkosított aktáim - közölte halkan Reva. 
- A titkosszolgálatnál szolgált. Lennie kell ilyen aktáknak. 
Reva megfordult. A szemei üresen csillantak, mintha elmerült volna valami álomvilágban. 
- Igaza van. Ne haragudjon. Megadom az engedélyt. 
- Ez magára is vonatkozik - fordult Caro felé Eve. 
- Miért? - ugrott az  anyja elé Reva, teljesen megfeledkezve 
arról, hogy pár perce még igencsak neheztelt rá. - Neki ehhez 
semmi köze. 
-Mert kapcsolatba  hozható magával, az áldozattal és a 
projekttel is. 
-Ha úgy  véli, veszélybe kerülhet az  élete, gondoskodnia 
kell a megfelelő védelméről. 
- Majd én elintézem,  Reva - jelentette ki Roarke.  Caro 
meglepve pillantott feléje. 
- Lehet, hogy ezt már említette - motyogta Caro, majd felsóhajtott. - De nem vitatkozom. És azonnal megadom a kért 
felhatalmazást. 
-Jó. Közben mindketten gondolkodjanak el, idézzék viszsza, mikor beszélgettek az áldozatokkal vagy másokkal a munkájukról. Különösen a vörös kód alá eső projektről. Majd jelentkezem. 
Eve az  ajtó felé indult, de Roarke még egy pillanatig tétovázott. 
- Pihenjenek le. Mind a ketten.  Holnap, ha akarnak, maradjanak itthon, de holnapután mindkettejükre számítok - pillantott Eve felé. - Ugye, ezzel nincs semmi gond, hadnagy? 
- Nekem mindegy. A te dolgod. 
- Köszönöm, hadnagy.  Nyomozó - nyitotta ki Caro az ajtót. - Remélem, maguk is pihennek majd egy keveset. 
- Azon leszünk. 
Eve  megvárta, amíg  elindul velük  lefelé  a  lift,  majd 
Peabody felé fordult. 
- Remekül  ráéreztél,  hogy  Caro utánanézett Bisselnek. 
Hogy jöttél rá? 
- Abból,  hogy gondos nőnek és gondos  anyának látszik. 
Ráadásul nem szerette túlságosan Bisselt. 
- Ezt meg tudom érteni. 
- Szóval nem szerette  Bisselt, de azt akarta,  hogy a  lánya 
mindent megkapjon, amit csak akar. Ennek ellenére biztos 
akart lenni abban, hogy Bissel valóban az, akinek mondja magát.  Ennélfogva utána kellett néznie a fickó múltjának. 
- És elég mélyre ásott ahhoz, hogy egyenes embernek gondolja - bólintott Eve. - Jó parti, különösen, mert a süteményt 
is szerette. 
- Hé, ez a sütemény tényleg finom. 
- Megmentett a nap hátralévő részétől. Menj haza, és aludj 
egy keveset. 
- Komolyan?          -... 
- És reggel hétkor jelentkezz az otthoni irodámban. Pontosan. 
- Frissen és fiatalosan. 
Eve lepillantott Peabody színpompás légtalpú cipőjére. 
- Bírom még néhány óra hosszat, ha folytatni akarod. 
- Sem nekünk, sem az ügynek nem használ, ha állva elalszunk. Inkább folytassuk reggel, de frissen. 
- Vidd el a kocsimat - kínálta fel Roarke, mire Peabodynak 
majdnem kiugrott a szeme a meglepetéstől. 
-Komolyan? Mi  folyik itt? Ma tartjátok a légy kedves 
Peabody hoz napot? 
- Ha mégsem, akkor azzá nyilvánítjuk. De így megkímélsz 
attól, hogy elküldjék valakit érte, mert én a hadnaggyal szeretnék menni. 
- Csak szólnod kell, máris teljesítem. 
Roarke átadta az indítókódot, és jókedvűen figyelte, ahogy 
Peabody elindul, majd körbetáncolja az égővörös sportkocsit. 
-Tudod, hogy  most  nem haza megy. Legalábbis  nem 
azonnal - tette csípőre ökölbe szorított kezét Eve, miközben a 
társa örömtáncát figyelte. - Kiviszi a sztrádára, beléáll a gázba, 
és valahol New Jersey közelében köt ki. Ott próbálja  majd elmagyarázni egy közlekedési droidnak, hogy tulajdonképpen ő 
maga is rendőr. Hazudik mellé valami megbízatást is. Utána 
visszarongyol ide, és egy helybélinek adja elő a műsort. 
- Visszarongyol? 
-A te játékszereiddel csak így lehet közlekedni. Ron-gyol. 
Majd amikor McNab leadja a szolgálatot, rábeszéli, hogy őt  is 
hagyja vezetni egy kicsit, és együtt kezdenek száguldozni, aminek az lesz a vége, hogy megint villogtatni kell a jelvényüket. 
Ha pedig valamelyik droid veszi a fáradságot,  és azonosítja a 
jármű  tulajdonosát,  napestig magyarázhatod,  hogy miért  engedtél rodeózni két idióta nyomozót. 
-Ezek szerint mindenki jól érzi majd magát. Beszállás, 
hadnagy. Én vezetek. 
Eve nem vitatkozott. Az alváshiány eltompította a reflexeit, 
a forgalom viszont kezdett sűrűsödni. 
- Kemény voltál Revával - jegyezte meg Roarke, miközben 
a rendőrségi kocsival elhúzott a járda mellől. 
- Ha nem tetszenek a módszereim, tegyél panaszt írásban. 
- Nem fogok.  Szüksége van a szigorodra. Nagyon hálás 
lesz érte, amikor újra biztos talajt  érez majd  a lába alatt.  És 
természetesen visszavág. 
Amennyire a kocsi engedte, Eve kinyújtózkodott és lehunyta a szemét. 
- Emiatt egyáltalán nem aggódom. 
- Nem is kell. Szerintem csak annál jobban fogod szeretni. 
- Nem mondtam, hogy nem szeretem. 
- Nem, de azt hiszed róla, hogy gyenge, pedig egyáltalán 
nem az - simított végig finoman Eve haján Roarke. - Ostobának tartod, pedig egyáltalán nem az. Csak  hatalmas  megrázkódtatáson ment keresztül, és gyászolja a férfit, akit szeretett, 
még ha igazság szerint Blair egyetlen könnycseppet sem érdemelne. Reva mégis gyászol, hogy megőrizze az illúzióit. Számomra ez még megrázóbb, ha egyáltalán lehetséges. 
-Ha téged találnálak  holtan,  meztelenül egy idegen  nő 
ágyában, rumbáznék a tested felett. 
- Nem is tudsz rumbázni. 
- Előbb vennék néhány leckét. 
Roarke felnevetett, és megdörzsölte Eve combját. 
- Biztos remekül  csinálnád. Nem mintha megkapnád  tőlem az esélyt, hogy bebizonyítsd. De azért gyászolnál is. 
- Nem okoznék neked ekkora örömet - motyogta Eve, félig álomban. - Te mocskos, hűtlen disznó. 
- Sírnál a sötétben, és a nevemet suttognád. 
- Rendben, suttognám. Milyen odalent a pokolban, te gazember?,  és egyre  csak nevetnék, nevetnék.  Pontosan így suttognám a nevedet. 
-Jézus Krisztus, Eve, hogy én mennyire  szeretlek. 
-Ühüm,  ühüm - mosolyodott el félálomban elégedetten 
Eve. - Utána bevágnám az összes  flancos cipődet a hulladékmegsemmisítőbe, kazalba  hánynám az öltönyeidet, és örömtüzet gyújtanék, végül kirúgnám Summersetet a házamból. Utána 
bulit rendeznék, ahol meginnánk  az összes drága borodat és 
whiskydet. És ha ennek is  vége, fizetnék a szakma két, nem,  három legjobb  bárcásának,  hogy szórakoztassanak - és amikor 
megérezte, hogy a kocsi megállt, álmosan pislogva kinyitotta  a 
szemét. - Micsoda? 
- Nekem úgy tűnik, nagyon elgondolkodtál. 
- Nem, valójában nem - mozgatta meg merev vállait Eve, 
és ásított egy hatalmasat. - Csak összehordtam  hetet-havat. 
Hol hagytam abba? 
- Ott, hogy három bárcás szórakoztat. Felteszem, legalább 
három kell ahhoz a színvonalhoz, amihez az elmúlt néhány évben hozzászoktál. 
- Aha, hidd csak ezt. Oké, az orgia után rámozdulnék a játékszereidre.  Először... - vonta össze a szemöldökét Eve, és kibámult a szélvédőn. - Vicces. Egyáltalán nem úgy tűnik, mintha a kapitányságon lennénk. 
- Itthon  is  dolgozhatsz, és  innen a gyászszertartásomat is 
könnyebb megtervezni. De csak miután mindketten kialudtuk 
magunkat - szállt ki Roarke, megkerülte a kocsit, és mivel a felesége meg sem moccant, kinyitotta az utasoldali ajtót. 
- Még nem  egészítettem ki a jelentésemet, és a kapitánynak sem mutattam meg. 
- Ezt is el tudod itthonról intézni - nyúlt be az utastérbe 
Roarke és egyszerűen a vállára kapta Eve-et. 
- Azt hiszed, hogy ez nagyon macsó és érzéki, mi? 
- Szerintem inkább célszerű. 
Eve úgy döntött, nyugton marad. így legalább nem kellett 
beszélnie Summersettel. De amikor meghallotta az inas fülsértő 
hangját,  azt  kívánta,  bárcsak a füleit is  tudná úgy ráncolni, 
mint a szemöldökét. 
- Megsebesült? 
- Nem - igazította meg Eve testét a vállán Roarke, mielőtt 
nekieredt volna a lépcsőnek. - Csak elfáradt. 
- Akárcsak te. 
-Igen, akárcsak én.  Ha valaki keresne, és nincs életveszélyben, hívjon  később. És utána is csak a legfontosabb hívásokat fogadom. 
- Értem. 
- És majd meg kell veled beszélnem néhány dolgot. Addig 
is maradj a házban, és kapcsold be az összes biztonsági berendezést. 
Eve résnyire  nyitotta az  egyik  szemét, és látta,  hogy 
Summerset kíváncsian bámulja. 
- Tud a vörös kódról? 
- Sokat tud a nagy dolgokról. Vele kell kezdenie annak, aki 
nekem akar ártani - csukta be a lábával Roarke az ajtót maga 
mögött, majd az ágyhoz lépett, és ledobta Eve-et. 
- Te is meglehetősen fáradtnak látszol - nézte a férje arcát 
Eve. - Ritkán látlak ilyennek. 
- Minden tekintetben nagyon hosszú volt ez a mai nap. Leveszem a bakancsod. 
- Én is le tudom venni - söpörte félre a férje kezét Eve. - A 
saját cipőddel foglalkozz. 
- Azzal a flancos párral, ami hamarosan úgyis a hulladékmegsemmisítőben fogja végezni? 
Eve-nek magában el kellett ismernie, hogy a férje egyszerűen gyönyörű, ha vigyorog. 
- Hacsak nem vigyázol magadra, haver - húzta le a bakancsát, majd levette a  dzsekijét, lecsatolta a fegyverövét,  és összegömbölyödött az ágyon. 
- Kényelmesebben fogsz aludni, ha a ruhád is leveszed. 
- De ha meztelen vagyok, mindenféle pajzán gondolataid 
támadnak. 
-Eve, kedvesem,  nekem akkor is pajzán gondolataim támadnak,  amikor golyóálló  mellényben  látlak. Megígérem, 
hogy mindent megkapsz, ha már kialudtam magam. 
Eve kibújt a farmeréből, lehúzta magáról az ingét, és amikor Roarke mellé feküdt, szorosan hozzábújt. 
- Még csak ne is gondolj rá. 
- Csitt - csókolta meg a felesége homlokát Roarke, és magához ölelte. - Aludj. 
Eve gyorsan elaludt a kényelmes melegben, a fejét Roarke 
vállán nyugtatva. Roarke pedig csak egy pillanattal lemaradva 
követte. 
Hogy üthet ki  minden ennyire balul? Hogy  eshet minden darabokra a kínosan precíz tervezés ellenére? Pedig a végrehajtás 
is  remekül sikerült, emlékeztette  magát a sötétben vergődő 
alak. 
Mindent jól csinált. Mindent. Most pedig zárt ajtók és lehúzott redőnyök között remeg. 
Az életét félti. 
Hibázott. Nincs más magyarázat. Valahol valami rosszul 
sikerült. De ennek nincs semmi értelme. 
Felemelte a whiskysüveget, és lassú kortyokkal igyekezett 
megnyugtatni magát. 
0 aztán nem követett el semmiféle hibát. Pontosan a megfelelő pillanatban hatolt be a barna homokkőből rakott házba. 
A kezére  folyékony kesztyűt fújt, a ruháját vékony  laborköpennyel védte, a fejére pedig steril sapkát húzott. A házon belül 
semmi nyoma nem maradt az ottjártának. 
Ellenőrizte, hogy a házidroidot valóban kikapcsolták-e éjszakára. Utána felment az emeletre. Istenem, hogy kalapált a 
szíve! Félt, jobban mondva csaknem félt attól, hogy még a zene 
és a kéjes nyögések közepette is meghallják a vad dobogást. 
A kezében tartotta a bénítót, míg hüvelybe dugott kése az 
övén  lógott. Szerette az  érzést, ahogy a bőrtok a combjának 
ütődik. 
Gyorsan mozgott,  pontosan úgy,  ahogy tervezte. Ahogy 
begyakorolta. Elég volt egyetlen lövés a férfi lapockájára, és az 
egyik célpont máris lehanyatlott.  A  második  előtt talán, de 
csak talán tétovázott egy keveset. A másodperc  tört részéig 
Felicity szemébe nézett, és  látta benne a rémületet, mielőtt 
odalőtt volna gyönyörű mellei közé. 
De ezek után már nem tétovázott. Egy pillanatig sem. 
A kés  érzéki suhogással siklott elő a hüvelyből. 
Utána pedig ölt. Eletében először. 
Be kellett ismernie, tetszett neki az érzés. Sokkal, de sokkal 
jobban, mint várta. Ahogy a penge belemerült a húsba, és kicsordult a friss, meleg vér. 
Olyan ősi volt. Olyan alapvető. 
És el  kell  ismerni, könnyű,  fűzte  tovább a gondolatait, 
ahogy a whisky megnyugtatta az idegeit.  Gyilkolni roppant 
könnyű, ha az ember már belefogott. 
Amikor végzett, nagyon, nagyon  óvatosan  elrendezte a 
helyszínt.  Olyan pontosan, precízen, hogy alig tudta  befejezni 
Reva érkezése előtt. 
Nyugodt maradt, amikor a bejárati ajtóra szerelt jelző riasztotta. Büszkén gondolt vissza, milyen csendesen várta, hogy a 
nő belépjen a hálóba. Akár egy árnyék. 
Vajon vigyorgott, miközben azt figyelte, ahogy Reva indulatosan az ágy mellé lép? Talán igen, mindenesetre ez csöppet 
sem terelte el a figyelmét. 
Csupán egyetlen adag  kellett az altatóspray-ből, hogy az 
ágyra zuhanjon. 
Itt rögtönzött egy keveset, de  zseniálisan  csinálta. A nő 
alélt testét bevonszolta a fürdőszobába, hogy az ujjlenyomatait 
megtalálják a mosdókagylón, és némi vért is kent a pólójára. És 
így visszagondolva a matrac közepébe állított kés is önmagáért 
beszélt. 
Végül minden nyom vádlón mutatott Reva felé. 
Amikor  távozott, résnyire nyitva hagyta a bejárati ajtót, 
éppen úgy, ahogy eredetileg is tervezte. Revát pedig a biztonságiak fogják megtalálni,  amikor  rutinellenőrzést végeznek. 
Rendben, rendben,  talán itt valóban elszámolta magát. Kevés 
altatót adott neki, vagy rá kellett volna szánnia magát még egy 
adagra. 
De még ennek  sem lett volna szabad gondot okoznia. Hiszen letartóztatták.  Blair Bissel és Felicity Kade meghaltak, és 
Reva az egyedüli gyanúsított. 
Neki pedig már el kellett volna tűnnie. Teli bankszámlával. 
Ehelyett megbélyegzetté vált. 
El kell tűnnie. Meg kell védenie magát. 
Itt nincs  biztonságban.  Nincs teljes biztonságban. De ezt 
elintézheti. Miközben agyáról letisztult a félelem és az önsajnálat  köde,  rádöbbent, hogy  ezt ő maga is elintézheti. És ezzel 
együtt a pénzügyi gondjait is képes megoldani. 
A többivel ezután is ráér foglalkozni. 
Amikor egy kicsivel több ideje jut gondolkodásra. 
A következő pohár whiskyt már nyugodtabban töltötte ki, 
és nekiállt megtervezni a következő lépést. 
Hatodik fejezet 
Eve egyedül ébredt, és elég volt egy gyors pillantást vetnie az 
órára, hogy rádöbbenjen: félórával többet aludt, mint akart. 
Az átkozódáshoz túl kótyagosan mászott ki az  ágyból, az 
AutoSéfhez botorkált, és kért egy kávét. A csészét magával vitte a zuhany alá, és úgy kezdte inni a feketét, hogy teljes erővel 
záporzott rá a forró víz. 
Már végzett a hatalmas csésze  felével, amikor rádöbbent, 
hogy még mindig rajta az alsóneműje. 
Most valóban elkáromkodta magát. Felhajtotta  a maradék 
kávéját, lehámozta magáról a vizes  melltartót és bugyit, majd 
dühösen a zuhanyzó sarkába hajította az ázott ruhadarabokat. 
Egy halott férfi és a szeretője. Mindketten kapcsolatba hozhatók a művészettel. Lehetséges, hogy a technoterroristákkal is. 
Egy nagyszerű féregprogram.  Nagyfokú jártasság a biztonsági 
rendszerek terén. Előre kitervelt támadás a készülő víruskereső 
és -védelmi program ellen. 
De mi értelme volt Revára terelni a gyanút? Hiszen a helyét bármikor átveheti valaki más. Senki sem nélkülözhetetlen. 
Eve gondolatban többször is körüljárta a kérdést, de egyik 
megoldás  sem nyerte el igazán a tetszését. Minden tökéletesen 
takarosnak látszott,  de ha az ember kicsit megkapargatta a felszínt, rögvest előtűntek a hibák. 
Mégis, mit számítana, ha Reva Ewingot hirtelen felindulásból elkövetett  gyilkosságért elítélnék, és egész hátralévő életét 
rács mögött kellene  leélnie? 
Amikor Roarke  belépett a hálószobába, Eve már a második 
csésze kávéját kortyolgatta, és még mindig töprengett. 
- Elképzelhető,  hogy valaki annyira meg akarta torpedózni 
a projektet, hogy képes volt megölni két embert, és az egyik 
alkalmazottadra terelni a gyanút? - kérdezte a férjét. 
- Sokféle ember él a világon. 
- Aha, pontosan ez a baj vele. Hogy emberek élnek benne. 
Ellenben egy kettős gyilkosságnál könnyebben is keresztbe lehetne tenni neked. Nem hiszem, hogy ellened irányult volna. 
- Kedvesem,  most  nagyon  lelomboztál.  Eddig ugyanis 
pontosan ezt hittem. 
- Ennek ellenére valamilyen szinten azért téged is belekevertek. Jobban mondva a Roarke Iparvállalatot, egészen pontosan a 
Securecompot. Ezzel a gondolattal érdemes eljátszani. Először viszont vetni akarok egy közelebbi pillantást az áldozatokra. 
-Elindítottam az utánkereséseket, amiket kértél. Korán 
keltem - magyarázta, amikor Eve kérdőn felvonta a szemöldökét. - Most, hogy mindketten felébredtünk, kezdek komolyan 
elgondolkodni a reggelin. 
- Amit megehetünk az irodámban is. 
- Természetesen. 
- Feltűnően beleegyező vagy. 
- Nem, történetesen csak éhes. 
Mivel  Roarke egyáltalán nem túlzott, két  steaket  rendelt 
Eve irodájába. 
- Evés közben beletekinthetsz Blair Bissel életútjába. Számítógép, kérem az adatokat az egyes képernyőre. 
- Találtál titkosított aktákat? 
- Nem. Legalábbis eddig még nem tűnt fel. 
- Mit értesz ez alatt? 
-Csupán  annyit,  hogy  minden nagyon,  nagyon  tiszta. 
Nézd meg magad. 
Eve levágott egy falatot a húsból, és evés közben elolvasta a 
képernyőn megjelenő szöveget. 
BLAIR BISSEL. HAT LÁB EGY HÜVELYK MAGAS, A SÚLYA 
SZÁZKILENCVENHAT FONT. A HAJA BARNA,  A SZEME 
ZÖLD.   SZÜLETETT  2023.  MÁRCIUS HARMADIKÁN, 
CLEVELANDBEN, OHIO ÁLLAMBAN. SZÜLEI,  MARCUS 
BISSEL ÉS  RITA HASS,  2030-BAN  ELVÁLTAK. ÖCCSE, 
CARTER 2025. DECEMBER 12-ÉN SZÜLETETT. 
FOGLALKOZÁSA: SZOBRÁSZ. 
LAKHELYE: 21981  SERENITY LANE,  QUEENS,  NEW 
YORK. 
- Serenity Lane - csóválta meg Eve a fejét. - Mi jut erről 
az eszedbe? 
- Ha jól sejtem,  jobb szeretnéd, ha Szétrúgom a Segged sikátornak hívnák. 
- Ki nem? 
Mivel Roarke mélyre ásott az adatok között,  Eve végigolvasta Bissel egész életútját, onnantól kezdve, hogy  hároméves 
korában részt vett egy színjátszó körben, egészen  a párizsi művészeti iskoláig, ahol két évet töltött el. 
Majd következtek az orvosi kartonok - Bissel  tizenkét évesen eltörte a sípcsontját, és korrigálták a látását tizenöt, húsz-, 
huszonöt éves korában. Elvégeztek rajta néhány plasztikai műtétet - megigazították a fenekét, az állkapcsát és az orrát. 
Tagja volt a republikánus pártnak, a  vagyona egymilliónyolcszázezer dollárra rúgott, nem számítva az aprót. 
A bűnügyi nyilvántartásban egyáltalán  nem szerepelt, még 
némi ifjúkori csínytevés ürügyén sem. 
Mindig rendesen befizette az adót. Jól élt. 
Reva volt az első és egyetlen felesége. 
Még éltek a szülei. Az apja Clevelandben maradt, ahol újra 
megnősült, az anyja pedig Boca Ratonben lakott a harmadik 
férjével. Az  öccse - aki az akta szerint nem nősült meg, és 
gyermekei sem  születtek - foglalkozásának színházi statisztát 
jegyeztek be, ami udvariasan arra utalt, hogy szegény,  mint a 
templom egere. Városról városra költözött, és a legkülönfélébb 
foglalkozásokat  űzte. Jelenlegi lakhelyének Jamaica volt feltüntetve. Itt élt, mint egy bár résztulajdonosa. 
A priusza is hasonló változatosságot tükrözött. De csak kisebb kihágásokat követett el.  Vesztegetés, némi  szélhámoskodás és apróbb lopások. Tizennyolc hónapot ült az ohiói állami 
fegyintézetben,  mert belekeveredett egy részvényeladási ügybe, 
ahol nem létező papírokat sóztak rá néhány hiszékeny öregemberre. 
A  vagyona  alig haladta meg a tizenkétezer  dollárt. Nagy 
részét ennek is a bár tulajdonrésze tette ki. 
4 Serenity: nyugalom, tisztaság. A ford. megjegyzése 
- Elgondolkoztató. Vajon miként vélekedett a bátyja sikeréről és gazdagságáról? Nem követett el erőszakos bűncselekményeket, de a család az egészen más. Az emberek sok mindent tesznek a családjuk miatt. Még mocskosabb lehet a helyzet, ha a pénz is szerepet kap az ügyben. 
- Tehát azt hiszed, hogy Bissel öccse idejött Jamaicából, 
megölte a bátyját, és az egészet megpróbálta a sógornőjére 
kenni? 
-Első  pillantásra elképzelhetetlennek  tűnik - húzta el a 
száját Eve -, de mindjárt más a helyzet, ha számításba vesszük, 
mekkora az esélye annak, hogy Carter Bissel tudott a projektről. Esetleg megkörnyékezték, és pénzt ajánlottak neki minden 
hasznos információért, amit csak meg tud szerezni. Talán szerzett  is, talán nem. De arra biztosan hamar rájött, hogy a bátyja 
megcsalja a feleségét. Zsarolta vagy megfenyegette. Családi viszály - vont vállat Eve. 
-Igen, értem, mire  gondolsz - gondolta  át Roarke evés 
közben a  hallottakat. Lehetséges,  hogy valóban megkeresték. 
Kapcsolatba léptek vele.  A  testvérek közötti  rivalizálás  halálos 
fordulatot vett, mire  a megbízóival együtt elhatározták, hogy 
elvarrják a kilógó szálakat. 
- Eddig ennek az elméletnek van a legtöbb értelme. El kell 
beszélgetnünk ezzel a Carterrel. 
-Jól hangzik, különösen, mert az utóbbi  időben közel sem 
üldögéltünk eleget tengerparti bárokban. 
Eve felemelt egy borospoharat, belekortyolt, és elmélyülten 
tanulmányozta a férje arcát. 
- Most valami egészen más jár  a fejedben. 
- Nem, csak elgondolkodtam. Nézd meg, mit szedtem öszsze Felicity Kade-ről. Kade adatait  kérem a kettes képernyőre. 
Eve gyorsan átlátta a gazdag család egyetlen gyermekeként 
felnőtt Felicity életét, aki sokat tanult és utazott. New York 
Cityben, Hamptonban és Tuscanyben is volt egy-egy háza.  A 
felső tízezerbe tartozott, akinek a műtárgyak  adásvételéből befolyó összeg csupán zsebpénznek számított. Nem mintha szüksége lett volna erre az örökségből, valamint  a gondosan megválogatott befektetéseiből összeszedett ötmillió mellé. 
Sohasem ment férjhez, annak ellenére, hogy a húszas éveiben volt egy komoly kapcsolata. Harmincéves korára viszont 
egyedül maradt, és jól élt. 
Több plasztikai műtétet is végrehajtottak rajta, és minden 
jel szerint elégedett volt az arcával.  De nem esett át semmiféle 
szokatlan orvosi  beavatkozáson. A rendőri nyilvántartásban 
sem szerepelt. A nevéhez nem kapcsolódtak titkosított akták. 
- Sokat költött - jegyezte meg Eve - öltözködésre, kozmetikusra, ékszerre, műtárgyakra és utazásra. Rengeteget utazott. 
Milyen  érdekes. Az elmúlt tizennégy  hónapban négyszer is 
megfordult Jamaicában. 
- Igen, ez valóban nagyon érdekes. 
Lehet, hogy a nő megcsalta a  csalárd férjet a csalárd  férj 
öccsével. 
- Családban marad. 
-Vagy  az  is elképzelhető, hogy Felicity  szervezte  be 
Cartert. Olyan  embert keresett, akivel elbánt az élet, és a fiú 
pont kapóra jött. 
Roarke felszúrt a villájára egy articsókát. 
- Történetesen Reva az, akivel elbánt az élet. 
- Aha. Csak játszadozok a gondolattal - emelte fel Eve ismét a borospoharat, belekortyolt, majd felállt, és járkálni kezdett. - Felicity először másfél évvel ezelőtt jár Jamaicán. Ekkor 
talán még csak puhatolózik. Tudni akarja, hogy felhasználhatja-e Cartert  Reva, Blair, vagy egyszerre  mindkettejük ellen. 
Szereti a pénzt és a kockázatot. Ha az ember nem kalandvágyó, 
vagy ha pislákol benne a lelkiismeret, nem fekszik le a legjobb 
barátnője férjével. Talán az is  csábítja, hogy együttműködhet 
egy olyan globális szervezettel, mint a technoterroristák. Szeret 
utazni, és az útjain vagy a  társasági életben sokakkal találkozik... Aha, könnyen megkörnyékezhették. 
- Akkor miért végezte holtan? 
- Mindjárt mondom. Talán az öcsiké féltékeny lett. Ez  nagyon régi indítéka a szeretők darabokra szabdalásának. 
- Vagy megtanulni rumbázni. 
- Ha-ha. Talán Carter nagyobb szeletet akart a tortából, de 
elképzelhető,  hogy Felicity  átverte.  De  könnyen  meglehet, 
hogy ez az egész, amit előadtam, csak a fantáziám műve, ennek 
ellenére érdemes a végére járni - intett poharával a fali képernyő felé Eve. - Van itt még valami furcsaság. Túlságosan tiszták. 
- Ó. Reméltem is, hogy feltűnik - dőlt hátra borospohárral 
a kezében Roarke. - A mi Mr. Bisselünk és Ms. Kade-ünk patyolatfehérek. Mint  a hó. Az  ember nem is számítana másra. 
Műveltek, tisztelik a törvényt, és anyagi biztonságban  élnek. 
Egyetlen apró  foltot sem lehet találni a múltjukban. Túlságosan is megfelel... 
- Egyáltalán nem felel meg. Hazugok, csalók, és az efféléknek mindig foltos a múltja. 
Roarke kortyolt  egyet a borából, és a kristálypohár karimája fölül a feleségére pillantott. 
- A foltok  tisztára mosásához csupán elegendő szakértelem 
és pénz kell. 
- Te már csak tudod. Még mélyebbre fogunk ásni, mert ezt 
egyszerűen nem veszem be. De  addig  is, látni akarom Reva 
adatait. 
- Hármas képernyő. 
Abban a pillanatban, ahogy felvillantak az adatok, Roarke 
szomszédos irodájában jelezni kezdett a link. 
- Fel kell vennem. 
Eve szórakozottan bólintott, és miközben Roarke távozott, 
olvasni kezdett. 
REVA EWING. A BŐRE FEHÉR, A HAJA BARNA, A SZEME 
SZÜRKE. ÖT LÁB NÉGY HÜVELYK MAGAS, A  SÚLYA 
SZÁZTIZENNYOLC FONT.  SZÜLETETT 2027. MÁJUS 15ÉN. SZÜLEI BRYCE GRUBER ÉS CAROLINE EWING, AKIK 
2040-BEN  ELVÁLTAK.  LAKHELYE:   21981   SERENITY 
LANE, QUEENS,  NEW YORK. FOGLALKOZÁSA: ELEKTRONIKUS  BIZTONSÁGTECHNIKAI SZAKÉRTŐ.  MUNKAHELYE: SECURECOMP, ROARKE IPARVÁLLALAT. 2057. 
OKTÓBER  12-ÉN  KÖTÖTT HÁZASSÁGOT  BLAIR BISSELLEL. GYERMEKÜK NINCS. 
Tehát nem hazudott, gondolta Eve, és úgy döntött, hogy a 
Reva szolgálati minősítését tartalmazó kartont majd később olvassa el. 
2056 JANUÁRJÁBAN HAGYTA OTT A TITKOSSZOLGÁLATOT. EKKOR KÖLTÖZÖTT NEW YORKBA, ÉS HELYEZKEDETT EL A  ROARKE IPARVÁLLALAT SECURECOMP ELNEVEZÉSŰ CÉGÉNÉL, AHOL JELENLEG IS DOLGOZIK. 
PRIUSZA NINCS. FIATALKORÚKÉNT KÖZMUNKÁRA 
ÍTÉLTÉK ISKOLAKERÜLÉSÉRT ÉS ALKOHOLFOGYASZTÁSÉRT, AMIT TELJESÍTETT, EZÉRT A BÍRÓSÁG A BEJEGYZÉSEKET TÖRÖLTETTE AZ AKTÁJÁBÓL. 
Az orvosi kartonból kiderült, hogy nyolcéves korában eltörte a mutatóujját, tizenkét éves korában a csuklóját, tizenhárom 
évesen pedig a kulcscsontját. Az orvos és a szociális munkás 
megállapították, hogy ezeket, és még számtalan kisebb sérülést 
különféle sportok és szabadidős tevékenységek közben szerezte, 
mint például jégkorong, szoftball, küzdősportok, siklóernyőzés, 
kosárlabda és síelés. 
De a legkomolyabb sebet már felnőttként szerezte. Azt tette, amire a titkosszolgálat minden tagja megesküdött. Őt lőtték meg az elnöknő helyett. 
A bénító sugár az egész testét érte. Utána három hónapig 
kezelték a világ egyik legnevesebb klinikáján. A lábait hat hétig nem tudta mozgatni. 
Eve visszaemlékezett, milyen borzalmas látványt nyújtott, 
amikor McNabot lőtték meg hasonlóképpen, és mennyire kevés esélye volt, hogy az idegrendszere külső beavatkozás nélkül 
regenerálódik.  Éppen ezért pontosan el tudta képzelni, milyen 
fájdalmakat állhatott ki Reva, és milyen sokat kellett dolgoznia, 
hogy felépüljön. 
A merényletkísérletet sem felejtette el. Egy öngyilkos fanatikus támadta  meg az elnököt, és három civillel, valamint két 
ügynökkel végzett, mire sikerült megállítani. Most már  az is 
eszébe jutott, hogy látta Revát a médiában. De akkoriban valahogy másképp nézett ki. 
Hosszabb volt a haja. És az arca is teltebbnek rémlett. 
Eve a válla fölött a visszatérő Roarke felé sandított. 
-Most már  emlékszem rá. Sokat beszéltek róla,  amikor 
bekapta az elnökasszony  helyett azt a lövést. Nagy felhajtást 
csaptak körülötte. Ugye, végül a fickót is ő intézte el?  Miközben a testével védte Fostert. 
- Azt hitték, nem éli túl. Utána meg azt, hogy megbénul. 
De Reva bebizonyította, hogy tévedtek. 
- Az első néhány napot követően viszont nem sokat beszéltek róla. 
- Ő akarta így - pillantott a képernyő felé Roarke,  melyen 
jól kivehetően látszott Reva fényképe. - Nem tetszett neki a 
felhajtás. Most majd megint megkapja. A médiacápák gyorsan 
rájönnek  az összefüggésekre, és újra elkezdődik a zsongás. A 
hősiesen viselkedő asszonyt kettős gyilkosság vádjával tartóztatták le, és így tovább. 
- Kibírja. 
-Igen, ki fogja bírni.  Majd a munkájába menekül,  mint 
egy másik ismerősöm. 
- Mennyivel veti ez vissza a projektet? 
- Fél  nappal. Tokimoto szerint. Reva  már mindenről tájékoztatta,  annak ellenére, hogy úgy tervezi, amint átesik a hazugságvízsgálaton,  visszajön dolgozni.  Ha azért halt meg két 
ember, hogy hátráltassák a fejlesztést,  a gyilkosok csúnyán elszámolták magukat. 
- Szerinted akad  olyan ember, aki ezt előre meg tudta volna mondani? Kétségbeesésükben szánták rá magukat erre a lépésre? - találgatta Eve. - Carter Bissel.  Most már tényleg el 
akarok beszélgetni ezzel a Carter Bissellel. 
- Jamaicára megyünk? 
- Azért még ne pakold be a törülköződet. Előbb beszélnem 
kell az ottani rendőrséggel. Megírom a jelentésemet, és átküldők  belőle egy példányt Whitney-nek. Követnem kell a szabályzatban leírtakat. Elolvasom a boncolási  jegyzőkönyvet, a 
labor és a takarítók jelentését, meghallgatom  az ENyU szakértői véleményét. A média reggelre ráharap az ügyre. Talán nem 
ártana  írnod egy hivatalos állásfoglalást  az  alkalmazottaddal 
kapcsolatban. 
- Már elkezdtem. 
- Nem akarom, hogy bárki is beszéljen Revával,  Roarke. 
Nem nyilatkozhat, még akkor  sem találkozhat vele senki, ha 
visszamegy dolgozni. 
- Hidd el, meg tudja védeni magát a médiától. 
- Azért én jobban szeretek  biztosra menni. Ha nincs más 
dolgod, folytasd a kutatást Bissel és Kade után. 
- Kiürítettem a naptáramat - emelte meg Roarke ismét  a 
poharát. - Máris megyek vissza a taposómalomba. 
-Oké -  lépett a férje elé  Eve,  és  finoman beleharapott 
Roarke felső ajkába. - Te simaszavú, fürge ujjú civil. 
- Veled is minden oké, te indulatos, céltudatos nyomozó. 
-Milyen  remekül illünk egymáshoz, nem? Azonnal szólj, 
ha valami érdekeset találsz. 
Eve leült  az íróasztalához, és átnézte a jegyzeteit, a vallomásokat, valamint az előzetes jelentéseket. Majd nekiállt jelentést 
írni. 
Már a felénél tartott, amikor előkereste a helyszínen készült 
fényképeket,  és ismét alaposan  megszemlélte őket. Vajon öntudatuknál voltak az áldozatok, amikor elkezdődött a  mészárlás? 
Nem valószínű, gondolta. Bárki is végzett velük, elsősorban 
ölni akart, nem pedig fájdalmat okozni. Véleménye szerint ki 
lehetett zárni a hirtelen felindulást az indítékok sorából. Ahhoz 
túlságosan hidegvérűen, előre megfontoltan követték el a gyilkosságot. 
Csak úgy tűnt,  mintha hirtelen felindulásból tették volna. 
A bejárati ajtó nyitva maradt. Eve összevont szemöldökkel 
nyálazta át újfent  a jegyzeteit. Caro külön kihangsúlyozta, hogy 
amikor megérkezett, nyitva találta az  ajtót. Reva viszont azt 
vallotta, hogy becsukta maga mögött, és alaphelyzetbe  állította 
a biztonsági rendszert. Eve hajlott arra, hogy higgyen neki. Hiszen az emberek még dühükben sem feledkeznek meg  a szokásaikról, a mindennapi rutinról. 
Bárki is végzett az áldozatokkal, és tette cselekvésképtelenné Revát, a főbejáraton távozott, méghozzá úgy, hogy nyitva 
hagyta maga mögött az ajtót. Miért is ne tette volna? Mit számított? 
Ami azt illeti... 
Eve felállt és az ajtóhoz lépett. 
- Az olyan bonyolult biztonsági rendszerek esetében, mint 
amilyet Kade-hez is felszereltek... - kezdte. - Mennyi idő telik 
el a lekapcsolás és a bejárati ajtó kinyitása, valamint aközött, 
hogy egy társaság ellenőrzi a házat? 
- Ez  teljes  mértékben  a megrendelő kívánságától  függ. 
Egyedileg szabályozható - nézett fel Roarke a munkájából. Azt akarod, hogy nézzek utána. 
- Sokkal gyorsabban kideríted a választ, mint én. Amúgy is 
tiéd az egész világ. 
- Csak egy bizonyos része. Nyisd meg a Securecomp  anyagát  - utasította a számítógépet. - Azonosítás: Roarke. 
FELDOLGOZÁS... SECURECOMP-ANYAG MEGNYITVA. 
- Kérem a Felicity Kade házára vonatkozó  biztonsági  beszámolót. 
FELDOLGOZÁS... FELICITY KADE FÁJLJA MEGNYITVA. 
KÉPERNYŐRE  KÉRI AZ ADATOKAT,  VAGY INKÁBB 
MEGHALLGATJA? 
- Képernyőre.  Azokat az előírásokat, amiket  az ügyfél a 
háza biztonságával kapcsolatban megadott. 
MEGJELENÍTÉS... 
-Lássuk csak... A szolgálatnak a  bejárati ajtó kinyitását 
követően hatvan perc múlva kellett kiérkeznie.  Az utasításuk 
úgy szólt,  hogy  figyeljenek,  látnak-e  bármiféle mozgást. A 
házidroidot is kikérdezhették. 
- Ez megszokott? 
- Ez a hatvan perc történetesen elég sok. Szerintem Felicity 
túlságosan  is megbízott a gépekben, és nem akarta, hogy  egy 
esetleges működési hiba miatt zavarják. 
- Hatvan perc. Oké. Oké, kösz - ment vissza Eve az irodájába, miközben egyre a hallottakon járt az esze. 
Vajon ezek a gaz elkövetők arra számítottak, hogy Reva 
egy órán keresztül ki lesz ütve, vagy ha magához is tér, nem 
tud majd magáról? A biztonsági szolgálat aktiválja a házidroidot, a házidroid tájékoztatja őket, hogy a biztonsági rendszert feltörték, mire a biztonságiak értesítik a rendőrséget, akik 
kiküldenek egy osztagot. 
Reva azonban sokkal erősebbnek bizonyult. A vártnál gyorsabban magához tért, és annak ellenére, hogy hányt és émelygett, felhívta az anyját. Caro pedig felkapott egy kabátot a pizsamája fölé, és pár sarokra lévő lakásából azonnal a segítségére 
sietett. Odaérve pedig bezárta maga mögött az ajtót, még mielőtt letelt volna a hatvan perc. 
Eve ezt a részletet is beleírta a jelentésébe. 
Mi maradt a helyszínen? 
A Bissel-Ewing-háztartásból származó  konyhakés.  Mióta 
hiányozhat a készletből? Ezt valószínűleg már nem lehet megállapítani. 
Egy katonai bénító. Amit csak a hadsereg tagjai, a Különleges Erők és egyes városok válságfelszámoló osztagai  használhatnak. És rajtuk kívül még ki? 
- Számítógép,  milyen fegyvereket rendszeresítettek  az 
Egyesült Államok titkosszolgálatának az ügynökeinél, különös 
tekintettel azokra, akik az elnök biztonságára vigyáznak? 
FELDOLGOZÁS... MINDEN ÜGYNÖKÖT FELSZERELNEK 
EGY  3  BÉNÍTÓVAL  ÉS EGY IDEGROBBANTÓVAL. 
MINDKETTŐ KÉZI MODELL. AZ ÜGYNÖKÖK EZEN KÍVÜL TETSZÉS SZERINT VÁLASZTHATNAK A 4000-ES  ÉS 
AZ 5 200-AS IDEGROBBANTÓ KÖZÖTT. 
- Egy 3 - dünnyögte Eve. - Eddig azt hittem, az ügynököket A l-essel szerelik fel. 
2055. DECEMBER 5. ELŐTT AZ Al JELZÉSŰ BÉNÍTÓ 
ALAPVETŐ FEGYVERNEK SZÁMÍTOTT A TITKOSSZOLGÁLAT  ÜGYNÖKEI KÖRÉBEN. EKKOR  RENDSZERESÍTETTÉK A JÓVAL  HATÉKONYABB 3-AST. A  2055. 
AUGUSZTUS  8-ÁN, ANNE  B. FOSTER  ELLEN ELKÖVETETT MERÉNYLETKÍSÉRLETNÉL ELVESZTETT KÉT ÜGYNÖK ÉS  HÁROM  CIVIL ÁLDOZAT HALÁLA  MIATT 
RENDSZERESÍTETTÉK  A  MAGASABB  KATEGÓRIÁJÚ 
FEGYVEREKET. 
- Valóban? 
AZ ADATOK PONTOSAK. 
- Helyes - dőlt hátra Eve. Bárki is választotta ki, és hagyta 
a helyszínen az 3-at, feltételezte, hogy Revának is van egy belőle. Hiszen csak januárban hagyta ott  a titkosszolgálatot. Viszont  a  sebesülése után sohasem tért vissza aktív szolgálatba. 
Egyszerűen ellenőrizhető, hogy kapott-e az új fegyverből. 
Újabb részlet, ami bekerül a jelentésbe. Amikor elkészült, 
elmentette a munkáját. 
-Számítógép, analizáld a HE-45209-2 ügy  fájljait. Az ismert adatok birtokában mekkora annak a valószínűsége, hogy 
Reva Ewing követte el a gyilkosságot? 
FELDOLGOZÁS... 
-Jól használd ki az időt - dörmögte Eve, majd felállt, hogy 
igyon még egy kávét. 
Kivette a csészét az AutoSéfből, és visszament  az asztalához. Leült, kortyolt egyet, és szórakozottan babrálni kezdte azt 
a  játék  macskát,  amit  akkor  kapott  Roarke-tól,  amikor 
Galahad úgy határozott, Summersettel tölti az éjszakákat. 
Ami megerősítette abban a hitében, hogy a macskák igencsak pocsék emberismerők. 
A VALÓSZÍNŰSÉG-SZÁMÍTÁS ELKÉSZÜLT.  ANNAK A 
VALÓSZÍNŰSÉGE,  HOGY  REVA EWING  GYILKOLTA 
MEG BLAIR BISSELT ÉS FELICITY KADE-ET, HETVENHÉT 
EGÉSZ HAT TIZED SZÁZALÉK. 
- Ez érdekes. Ahhoz képest, hogy a felszínen  sétagaloppnak 
látszik,  nagyon is érdekes. Ha Reva holnap átmegy a harmadik 
fokozatú hazugságvizsgálaton,  az könnyedén csökkentheti ezt 
az értéket, akár további húsz százalékkal is. Ezután pedig az 
ügyvédei szétrúgják a seggemet. 
- Nem úgy hangzik, mintha ez nagyon izgatna. 
Eve az ajtófélfának támaszkodó Roarke felé fordította a fejét. 
- Kibírom. 
- Tartozom érte neked. Igen, igen - folytatta Roarke, mert 
leolvasta a felesége arcáról, hogy Eve mire gondol. - Csak a 
munkádat végzed, és így  tovább,  és így tovább. De  közben 
azért hagyod szétrúgni a segged, hogy segíts egy barátomon. 
Ezért tartozom  neked. A média imádja a mélybe taszítani azokat, akik, hozzád hasonlóan, magasra emelkedtek. 
-Jé - emelte fel Eve a játék macskát, mintha csak hozzá 
beszélne. - A média éppannyira aggaszt, mint egy rakás mocskos ügyvéd. 
- Már elnézést, de az ügyvédek egyáltalán nem mocskosak. 
Eve félretette a játék macskát, és Roarke szemébe nézett. 
- Úgy vélem, Reva a te ügyvédeiddel vette körbe magát. 
Akik, ha csak feleannyit érnek, mint amennyit fizetsz nekik, 
akkor negyvennyolc órán belül elérik, hogy ejtsék az ellene felhozott  vádakat. Viszont jobb lenne, ha ez mégsem következne 
be. 
- Miért? 
- Ezt a gyilkosságot valaki, vagy valakik alaposan eltervezték. Reva addig van biztonságban, amíg  az igazi elkövető azt 
hiszi, hogy próbáljuk minél jobban megszorítani. Ha  kiderül, 
hogy ártatlan, azzal csak a fejére hozza az igazi elkövető, vagy 
elkövetők dühét. 
- Elkövetők. 
- Ezen egy egész csapat dolgozott. Volt valaki, aki elkövette magát a gyilkosságot,  másvalaki  segített  neki, és  megint 
csak más elintézte a galéria és a műterem  biztonsági rendszerét 
és a számítógépet. És lefogadom, hogy áll még egy személy a 
háttérben, aki rángatta a zsinórokat. 
- Olyan jó, hogy  végre egyetértünk valamiben. Viszont a 
kutatást a nem  regisztrált gépen kell folytatnom. 
-Miért? 
- Gyere velem, és megmutatom. 
- Épp dolgozom, ha nem vetted volna észre. 
- Ezt mindenképpen látnod kell, hadnagy. 
- Ajánlom, hogy igazad legyen. 
A nem regisztrált, és a CyberOrség számára észlelhetetlen 
számítógép egy titkos szobában állt. 
A széles ablakokat különleges ernyő védte, amely nem engedte,  hogy  a kíváncsiskodók bepillantsanak, ellenben odabentről New  York minden tornya és felhőkarcolója tisztán látszott. 
A fekete,   alakú konzol sima felületét többtucatnyi vezérlőgomb törte meg. A látványtól  Eve-nek mindig egy jövőbéli 
űrhajó jutott  az  eszébe. Olyannyira, hogy meg sem lepődött 
volna, ha az egész szerkezet egyszer csak csendben felemelkedik 
a padlóról, majd  egy villanás kíséretében eltűnik, hogy megkezdje fantasztikus utazását. 
Roarke brandyt vett elő magának a bárszekrényből, amit 
egy fali panel rejtett maga mögött, Eve-nek pedig töltött még 
egy pohár bort, mivel azt szerette volna, ha a felesége  minél korábban lefekszik. 
- Most kávéztam. 
- Akkor nem fog ártani, ha valamivel felhígítod a koffeint. 
És nézd csak,  mi  van még itt - emelt fel Roarke egy szelet csokoládét. 
Eve-nek mohón villant a szeme, de uralkodott magán. 
- Te itt csokoládét tartasz? Ebben a szobában? 
- Tele vagyok meglepetéssel - ingatta jobbra-balra az édességet Roarke, miközben a felesége szemét figyelte. - Megkapod, ha az ölembe ülsz. 
- Ez  teljesen  úgy hangzott,  mint  amivel  a vénemberek 
szokták csábítani az ostoba, fiatal lánykákat. 
- Nem vagyok vén, és te sem vagy ostoba - ült le Roarke, 
és megveregette a térdét. - Ez belga csokoládé. 
- Az, hogy az öledbe ülök, és megeszem a csokidat, még 
nem jogosít fel semmire - helyezkedett el Eve. 
- Azért én még reménykedek, hogy meggondolod magad. 
Ami könnyen előfordulhat, amint meglátod, hogy mit találtam. 
- Elő vele, vagy hallgass. 
-Máris - harapott bele Eve fülébe Roarke, miközben becsúsztatott egy diszket a számítógépbe. Majd kinyújtotta a kezét, és a tenyerét egy érzékelőre simította. 
- Roarke. Nyílt üzemmód. 
A gép zúgni kezdett, mintha egy hatalmas állat ébredezne, 
majd bekapcsolt. Felgyúltak a kontrollfények. 
- Töltsd be az adatokat. 
- Ha a diszken voltak az adatok... - nyelt le Eve egy falat 
csokoládét -, akkor miért kellett a nem regisztrált gép? Hiszen 
már  nyomot hagytál magad után. 
- Nem az van a  lemezen,  amit megszereztem, hanem  az, 
amit csinálni akarok. Keresgélés közben akadályba ütköztem. 
Kezdetben nem találtam benne semmi szokatlant, csupán teljesen szabályos és törvényes, a magánszférát védő blokkokat. De 
amikor  megpiszkáltam őket egy kicsit, ezt találtam. Számítógép, kérem  a legutóbb futtatott feladatot a diszkről az egyes 
képernyőre. 
EGYES KÉPERNYŐ BEKAPCSOLVA. 
Eve összevont szemöldökkel meredt a fehér képernyőn  kirajzolódó, homályos, fekete betűkre. 
BIZALMASADAT 
A HOZZÁFÉRÉS MEGTAGADVA 
-Ennyi? A hozzáférés megtagadva? Azért kellett idejönnöm, és az öledbe ülnöm, mert falba ütköztél? 
- Nem, azért ültél az ölembe, mert a csokimra ácsingóztál. 
Eve inkább harapott még egyet  a csokoládéból, mintsem 
elismerje a férje igazát. 
- Miért ilyen homályos a kép? 
-Mert a kutatás kezdete előtt szerencsére bekapcsoltam 
néhány szűrőt. Ha nem így teszek, megkongatok néhány vészharangot. Ezért fogjuk innen folytatni a keresést.  Számítógép, 
futtasd le újra a legutolsó feladatot. 
ÉRTETTEM 
A képernyő egy pillanatra elsötétedett, majd újra felvillant, 
ezúttal tisztán. 
FELADAT VÉGREHAJTVA 
-Tehát? 
-Még mindig nem bízol bennem. Ülj át oda, és maradj 
csöndben. 
Eve vállat vont, felállt Roarke öléből, és átült egy fotelbe. 
Miután végzett a csokoládéja utolsó morzsáival, lustán kortyolgatni kezdte a borát. 
Nem esett túlságosan nehezére, hogy a férjét figyelje munka közben. Szerette nézni, ahogy Roarke feltűri az inge ujját, és 
hátraköti a haját - pontosan úgy, mint azok, akik valami kemény fizikai megpróbáltatás előtt állnak. 
Roarke egyszerre adott ki szóbeli utasításokat, és használta 
a billentyűzetet,  így Eve a férje villámgyors, mégis könnyed ujjait figyelve a hangját is hallhatta,  melyből - mint mindig, 
amikor koncentrált - sokkal inkább érezni lehetett az ír akcentust, mint máskor. 
-Hozzáférés megtagadva?  Majd én  megmutatom neked, 
hogy mit tagadj meg, te átkozott. 
Eve halványan  elmosolyodott, és lehunyta a szemét. Azzal 
áltatta magát, hogy csak ejtőzik egy keveset, miközben gondolatban végigmegy a nyomozás lépésein. 
Arra eszmélt, hogy valaki finoman rázogatja. 
- Eve. 
- Micsoda? - pattant fel a szeme. - Nem is aludtam. Csak 
elgondolkodtam. 
- Igen, hallani lehetett, ahogy gondolkodsz. 
- Ha ezzel azt akartad burkoltan  a tudomásomra hozni, 
hogy horkolok, akkor kinyalhatod. 
- Szívesen, de csak később. Most azonban azt hiszem, hogy 
szívesen vetnél egy  pillantást arra, amit  találtam.       ,,... 
Eve megdörzsölte a szemét, és a férjére nézett. 
- Mivel  úgy örülsz, mint  majom a farkának,  felteszem, 
pontosan azt találtad meg, amit meg akartál találni. 
- Nézd meg magad - intett Roarke a képernyő felé. 
Eve elolvasta a szöveget, és közben lassan felállt. 
NEMZETBIZTONSÁGI HIVATAL 
CSAK  VÖRÖS  CSILLAG  BESOROLÁSSAL RENDELKEZŐ 
SZEMÉLYEKNEK 
-Jézus Krisztus, Roarke, feltörted az NBH rendszerét? 
- Naná - gratulált magának Roarke egy pohár brandyvel. 
- Istenemre mondom, feltörtem,  és  ez nagyon nagy  dolog. 
Több mint egy óra hosszat... Gondolkodtál. 
Eve tisztában volt vele, hogy kidülledt szemmel bámulja a 
képernyőt, mégsem tudta abbahagyni. 
- Az NBH-hoz nem lehet betömi! 
- Nos, nem szeretek ellentmondani neked, de mint ahogy 
azt magad is láthatod... 
-Nem úgy értettem,  hogy nem vagy rá képes. Hanem 
úgy, hogy nem teheted! 
- Nyugalom, hadnagy, a pajzsok  álcáznak és megvédenek 
bennünket - hajolt előre Roarke, és megcsókolta Eve orra hegyét. - Tökéletesen és erősen. 
- Roarke... 
- Csitt, még semmit sem láttál. Számítógép, érvényesítsd a 
belépési kódot.  Most pedig a saját szemeddel is meggyőződhetsz arról, hogy a fájl, amit előástam, titkosított. Az oka nyilvánvaló. Az ember azt hinné, hogy egy olyan szervezet, mint az 
NBH,  milyen többszörösen összetett titkosítást használ. Ellenben nem hinném, hogy valaha is felmerült bennük, hogy  egy 
betörő  túljuthat ezen a ponton. Véres küzdelem volt. 
-Azt  hiszem, neked elment az eszed. Talán bemenekülhetsz előlük egy idegklinikára. Igaz, hogy ott  megkínoznak, 
kimossák az agyadat, és egy szűk ketrecben töltheted a hátralévő napjaid, de talán nem vernek agyon, ha tudják, hogy megőrültél. Ez az NBH. Éppen olyan mocskos módszerekkel dolgoznak, mint azok a terroristák,  akik ellen harcolniuk kell. 
Roarke... 
- Igen,  igen - intézte el Roarke egyetlen legyintéssel Eve 
aggodalmait. - Ó, már itt is vagyunk. Nézd csak meg. 
Eve sziszegve kifújta a levegőt, visszafordult a képernyő felé, és egyenesen Blair Bissel második szintű ügynök fényképére 
és személyi anyagára bámult. 
A francba! A francba! - és már ő maga is olyan szélesen 
vigyorgott, mint Roarke. - Fogtunk magunknak egy rejtőzködő titkos ügynököt. 
Betépik fejezet 
- Egy halott titkos ügynököt - javította ki Roarke. - Csak az a 
kérdés, mennyire nélkülözhető. 
- így  már értem. Te is? - ütötte meg könnyedén a férje 
vállát Eve. - Ki juthatna át könnyebben a biztonsági  rendszeren, mint  egy titkos ügynök? 
- Nos, eddig szerénységből nem mutattam rá arra,  hogy... 
- Tőled nagyon  távol áll a szerénység. Bissel a NBH-nak 
dolgozott, ezért könnyedén megváltoztathatta a  műtermének 
vagy a galériájának a kódját. Nem kellett hozzá biztonságtechnikai szakértő. 
- Egy másik ügynök pedig megölte. Vagy hazai, vagy külföldi. 
- Pontosan. Tudtak Bisselről és Kade-ről, és amikor elérkezett az  ideje, Revával is tudattak mindent. Jól felidegesítették, 
és úgy rendezték el a nyomokat, hogy minden bizonyíték ellene 
szóljon. 
- De miért? Mi értelme belekeverni egy ártatlan asszonyt? 
Eve összevont szemöldökkel bámulta a képernyőt.  Bissel 
pontosan úgy  nézett ki, mint bármelyik közönséges férfi. Az 
ember  még  akár szépnek  is találhatta, ennek ellenére teljesen 
átlagosan festett. Eve úgy gondolta, ez is szorosan összefügg a 
lényeggel. Egy ügynöknek el kell vegyülnie a tömegben, ha 
ügynök akar maradni. 
- Annak, aki nem vizsgálja meg elég közelről ezt a Bisselt, 
könnyen úgy tűnhet, mintha egy féltékeny feleség hirtelen felindulásból megölte volna  a hűtlen férjét, a  szeretőjével együtt. 
A nyomozók  vetnek egy pillantást  a  felfordulásra, beviszik 
Revát, és máris le lehet zárni az ügyet. 
- Ez így elég egyszerű, de még egyszerűbb lett volna megrendezni  egy  félresikerült betörést,  Revát  pedig kihagyni az 
egészből. 
- Aha - fordult Roarke felé Eve. -  Ebből arra következtetek, hogy Reva már régen belekeveredett. 
- A vörös kód. 
- A vörös kód, és a többi projekt, amin az elmúlt évek folyamán dolgozott -  vágta zsebre a kezét Eve, és járkálni kezdett. - Nem ez az egyetlen kényes kormánymegbízatásod. 
- Nem  bizony - nézte Bissel képét Roarke.  - A munkája 
miatt vette el Revát.  Nem azért, aki volt, inkább azért, ami. 
- Vagy éppenséggel miattad.  Rólad is kell itt lennie egy aktának. 
- Igen, ebben én is biztos vagyok  - és Roarke-nak  feltett 
szándéka volt erről megbizonyosodni, mielőtt  befejezi a kutakodást a NBH rendszerében. 
- Mit jelent az, hogy második szintű? Második szintű ügynök. 
- Fogalmam sincs. 
- Pillantsunk bele az aktájába. Lássuk, mikor szervezték be 
- akasztotta a zsebébe a hüvelykujját Eve, úgy  olvasta a képernyőn  megjelenő szöveget. - Kilenc éve, tehát  egyáltalán nem 
számított zöldfülűnek. Pár évig Rómában, Párizsban és Bonnban szolgált. Sokan megismerték. Szerintem a  szobrászat kitűnő  fedőtevékenységnek bizonyult.  Ráadásul négy nyelven beszélt. Azt már eddig is tudtuk, hogy remekül ért a nők nyelvén. 
Ennek is jó hasznát vehette. 
- Eve, vess csak egy pillantást a beszervezője nevére! 
-Hol? 
Roarke egy billentyű leütésével kiemelte a kérdéses adatot. 
- Felicity Kade? Az a mocskos ribanc rángatta bele ebbe az 
egészbe - emelte fel  Eve a kezét, és a hirtelen  beállt csendben 
tovább folytatta a járkálást, miközben rendezte  a gondolatait. Nekem úgy tűnik, egyfajta kiképzőként is szerepelt mellette. 
Es sokszor előfordul,  hogy a tanár és a tanítvány közelebbi kapcsolatba kerülnek egymással.  Együtt dolgoznak,  és szeretők 
lesznek. Talán kezdettől fogva lefeküdtek olykor-olykor egymással. Ezek az emberek már csak ilyenek. 
- Milyenek? - csodálkozott Roarke. 
- Simulékony, felsőbb osztálybeli szociálállatok. Mindegyik 
hiú. 
- Miért? 
- Körbeveszik magukat egy csomó tükörrel, flancos holmikat hordanak, rengeteg pénzt költenek plasztikai sebészre és 
kozmetikusra. 
Roarke szórakozottan vizsgálgatta a körmét. 
-Egyesek erre azt mondanák, hogy mindez a kényelmes 
élet természetes velejárója. 
- Aha, mint például te is. Benned is van egy hatalmas adag 
hiúság, de nem úgy, mint ebben a kettőben. Te nem akasztasz 
tükröt minden szabad falfelületre, hogy bármelyik pillanatban 
megcsodálhasd magad, mint Bissel - nézett hátra elgondolkozva Roarke felé, majd belátta,  hogy ha ő is olyan jól festene, 
mint a férje, talán fél napokat is eltöltene a saját képe bámulásával. 
Hátborzongató. 
- Nyugodtan vitatkozhatsz - folytatta, amikor látta, hogy 
Roarke csak mosolyog rajta -, de számomra a tükrök és a fényes felületek egyértelműen az önbizalom hiányát és a hiúságot 
bizonyítják. 
-Szerintem is,  de ezt  a kérdést  inkább Mirával kellene 
megvitatnod. 
- Aha  - és Eve elhatározta, hogy valóban  meg  is teszi. 
Méghozzá hamarosan. - Különben ezek az emberek tényleg 
ilyenek. Szeretik mutogatni magukat.  Még akkor is, ha ez látszólag csupán a fedőtevékenységükhöz tartozik. Másrészről viszont az is különleges emberfajta, akit be lehet szervezni titkos 
ügynöknek, méghozzá  hosszú távra. Az effélék hazugságban 
élnek,  személyiségük egy része  merő kitaláció. Máskülönben 
hogy tudnának dolgozni? 
-Abban egyetértek, hogy Bissel  és Kade jobban illettek 
egymáshoz, mint Bissel és Reva. Legalábbis a felszínen. 
- Oké, de szükségük volt Revára. Be kellett, vagy be akartak  szivárogni  a Securecomphoz. Először Felicity környékezte 
meg Revát, és a bizalmába férkőzött. Talán  csak azért, hogy 
puhatolózzon egy kicsit. De valamilyen oknál fogva Reva nem 
felelt meg arra, hogy az NBH ügynöke lehessen. 
- Reva a kormánynak dolgozott - emlékeztette a feleségét 
Roarke. - Ez a munka csaknem az életébe került. Lojális típus, 
és ha jól emlékszem, a titkosszolgálat és az NBH nem ápolnak 
jó kapcsolatokat egymással. 
- Politika - fújt nagyot Eve. - A politika mindig felidegesít. De ha az egészet  leegyszerűsítjük arra, hogy nem felelt 
meg ügynöknek, az még nem jelenti ugyanazt, hogy az NBH 
forrásként sem tudta a hasznát venni. Itt került be  Bissel a 
képbe. Romantika és szex. A házasságból egyértelműen kitűnik, hogy hosszú távon akarták felhasználni. 
- Hogy azután elhajítsák. 
Eve a férje felé fordult. 
- Nehéz lehet látni, hogy így átverték az egyik barátodat. 
Nagyon sajnálom. 
- Azon gondolkodom, vajon könnyebb vagy nehezebb lenne neki, ha mindezt tudná. 
-Bármelyik is, mindenképpen el  kell viselnie. Nincs  sok 
választása - intett Eve fejével a fali képernyő felé. - Ezek ketten 
információforrásnak használták. Az is elképzelhető, hogy  poloskákat  telepítettek a házában a számítógépére, a kocsijába, 
sőt talán a testére is.  Reva akaratlanul  is gyűjtötte nekik az információkat, mégpedig lefogadom, hogy  nem is keveset.  Különben nem lett volna értelme fenntartani ezt a látszatházasságot és álbarátságot. 
- Egyetértek - helyeselt Roarke, és ez a tény szemmel  láthatóan komoly aggodalommal töltötte el. - Mi értelme likvidálni két ügynököt? Ez, legalábbis házon belül, az erőforrások 
könnyelmű elpazarlása. Házon kívülről pedig erős túlzás. Bárhogy is, túlságosan nagy mocsokkal jár. 
-Mocskos,  az igaz,  ám potenciálisan  egyszerre  három 
kulcsfigura is kiesik a játékból - dobolt Eve az ajkán az ujjaival. 
- De itt ennél többről van szó. Nem lehet ilyen egyszerű a magyarázat. Talán meg akarták büntetni Bisselt és Kade-et, mert 
megpróbáltak egyszerre játszani mind  a két oldalon. Talán lelepleződtek. Alaposan bele kell ásnunk magunkat az életükbe. 
Minden adatra szükségem lesz, amit csak  meg tudsz róluk szerezni.  És ha már egyszer úgyis titkos ügynökökkel hozott össze 
bennünket a véletlen, nyugodtan rúgd fel a szabályokat. 
- Hallhatnám ezt még egyszer? Mármint azt, amit a szabályokról mondtál. Zene a füleimnek. 
- Élvezni fogod, mi? 
- Azt hiszem, igen - ám Roarke egyáltalán nem tűnt boldognak. Inkább vészjósló kifejezés költözött az arcára. - Valakinek fizetnie kell azért, amiért ezt tette Revával.  És örülök, 
hogy ebből én is kivehetem a részem. 
- Nagy előny, ha az embernek van egy olyan veszedelmes 
barátja, mint te. 
- Gyere, ülj vissza az ölembe, és ismételd meg. 
- Szerezd meg az adatokat, haver. Nekem be kell szólnom, 
hogy ellenőrizzék a Reva házához állított őröket. Nem akarom, 
hogy bárki is besurranjon, mielőtt reggel lehallgatókra vadászva átkutatjuk az egész épületet. 
- Ha voltak is ott poloskák, már régen megsemmisítették 
önmagukat. 
- Gyorsan kellett dolgozniuk. Nem  sok idejük maradt a 
csomag kézbesítése és aközött, hogy Reva a helyszínre érkezett 
- túrt bele  a hajába Eve, miközben gondolatban végigfutott az 
időpontokon. - Ha ügyesek voltak, talán sikerülhetett nekik. 
De valaki Bissel műtermében is járt. Szerintem  egy ilyen akcióhoz egy kicsi, de összeszokott csapat kell. Nem szabad, hogy 
túl sokan tudjanak róla. 
- Az  anyaországban - emlékeztette Roarke - elég, ha kérnek a megfelelő címre egy takarítóbrigádot. A gyilkosoknak 
nem szükséges személyesen is jelen lenniük. 
- Akik csak teljesítik a kapott parancsot - idézte maga elé a 
Felicity Kade ágyában talált vérfürdő képét Eve. Miféle ember 
képes elrendelni ekkora kegyetlenséget? Nem egyszerűen csak 
likvidáltak  két ügynököt. Meg sem próbálták eltüntetni a nyomokat. - Oké, egy null oda. Mégis, talán szerencsénk lesz, és 
megfeledkeztek valamiről. 
Még két  órán keresztül dolgoztak, mielőtt Roarke-nak sikerült 
meggyőznie Eve-et, hogy aznapra már elég. Rábeszélte, hogy 
feküdjön le, de amikor már biztosra vette, hogy a felesége elaludt, visszament a gépéhez, és folytatta a munkát. 
Ha már egyszer bejutott a főrendszerbe, nem  volt  nehéz 
hozzáférnie a saját anyagához. Sokkal kevesebb terhelő adatot 
talált, mint amire számított. Alig többet, mint amennyit bárki 
jnegtudhat  - vagy  amennyit személyesen  hozott  nyilvánosságra. 
Pályafutását rengeteg gyanított, állítólagos és elképzelhető kifejezés tarkította.  Legtöbbjük persze a valóságot írta le, de néhány  olyan bűncselekményt is  neki  tulajdonítottak,  amihez 
nem volt semmi köze. 
Ez viszont alig számított. 
Inkább derültséget, mintsem bosszúságot keltett benne az 
a tény, hogy kétszer is szerelmi  kapcsolatba került olyan ügynökökkel, akik annak  reményében feküdtek le vele, hogy így 
talán kicsalhatnak tőle némi információt. 
Cigarettára gyújtott, hátradőlt, és egyfajta szeretettel gondolt vissza a két nőre. Úgy vélte, nincs oka panaszra. Élvezte a 
társaságukat,  és remélte, annak ellenére, hogy az  ügynökök 
nem tudták teljesíteni  eredeti céljukat, azért ők is élvezték az 
övét. 
Hatalmas  megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy az 
anyjáról semmit sem tud a hivatal. Meg Roarke-ot említették 
hivatalosan ezen a címen, és ez neki tökéletesen megfelelt. Mit 
számítana az NBH-nak, ha tudná, hogy valójában  ki hozta a 
világra? Egy fiatal lány, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy beleszeressen egy Patrick Roarke nevű fickóba, és elhiggye minden 
szavát, pedig az nem is  törődött vele. 
Különösen úgy, hogy már rég halott. 
Mivel a hivatal nem ásott bele ilyen mélyen a múltjába, mit 
sem sejtettek  Siobhan  Brodyról, vagy a nagynénikéjéről és a 
családjáról, akikre Írország  nyugati szegletében bukkant  rá. 
Nem figyelték, és nem próbálták megkörnyékezni újonnan fellelt családját, nem zavarták az életüket. 
Az apjáról viszont meglehetősen vaskos anyagra bukkant. 
Az NBH figyelemre  méltó  érdeklődést  tanúsított  Patrick 
Roarke iránt, akárcsak az Interpol, a Globális Titkos Tanács, és 
más titkos szervezetek,  akiktől az NBH megpróbált adatokat 
szerezni.  Egyszer még a beszervezése is szóba került, de túlságosan fegyelmezetlennek ítélték az ügynökmunkához. 
Fegyelmezetlen,  nevetett fel sötéten Roarke. Nos,  ezzel a 
kijelentéssel nemigen lehet vitába szállni. 
Kapcsolatba hozták Max Rickerrel,  de ezen sem lepődött 
meg. Ricker okos ember volt, az egész bolygóra, sőt azon túlra 
kiterjedő hálózatot vezetett, és az árui között megfért a csempészett fegyver és kábítószer is. Egyszerűen túl hiú volt ahhoz, 
hogy elegendő időt fordítson a nyomai eltüntetésére. 
Patrick  Roarke-ról feljegyezték,  hogy Ricker  időnként 
igénybe vette a segítségét,  de nem igazán bízott meg benne. 
Patrick túlságosan  kedvelte az italt, és egyéb szereket sem vetett meg. Továbbá nem tudott titkot tartani, és ez meggátolta 
abban, hogy magasabbra emelkedjen. Még Ricker fizetési listájára sem tudott állandó jelleggel felkerülni. 
Amikor Roarke mindezt látta feketén-fehéren leírva, határtalan  örömet érzett, hogy  Ricker végül Eve közreműködése 
eredményeként foglalta el megérdemelt helyét a rács mögött. 
Már csaknem lezárta a fájlt, amikor észrevett egy megjegyzést, egy dallasi utazásról. Az időpont és  a helyszín láttán meghűlt ereiben a vér. 
PATRICK ROARKE EGY KÖRUTAZÁSA SORÁN ROARKE 
OHARA ÁLNÉVEN ELLÁTOGATOTT A TEXASI DALLASBA. 2036. DECEMBER ÖTÖDIKÉN ÉRKEZETT MEG, TIZENHÉT  ÓRA  HARMINCKOR.  A REPÜLŐTÉREN RíCHARD TROY, ALIAS RICHIE WILLIAMS, ALIAS WILLIAM 
BOUNTY, ALIAS RICK MARCO  VÁRTA.  EGYÜTT MENTEK KOCSIVAL A CASA DIABLO HOTELBE, AHOL TROY 
ROCK MARCO NÉVEN JELENTKEZETT BE.  ROARKE 
OHARA NÉVEN FOGLALT MAGÁNAK SZOBÁT. 
HÚSZ ÓRA TIZENÖT PERCKOR EGYÜTT HAGYTÁK 
EL A HOTELT, ÉS ELSÉTÁLTAK A BLACK SADDLE BÁRBA, 
AMIT CSAK  HAJNALI KETTŐKOR HAGYTAK EL. A BESZÉLGETÉSÜK ÁTIRATÁT CSATOLTUK AZ AKTÁHOZ. 
Volt még több is - megfigyelők jelentései, melyek három napot fedtek le, és beszámoltak arról,  merre járt a két férfi és  közben kikkel és hol találkoztak. 
Rengeteget ittak, és időről időre szót ejtettek egy atlantai 
bázisról induló lőszerszállítmányról. 
Max  Ricker. Roarke-nak  nem  volt szüksége az átiratra, 
hogy tudja: Eve, és az ő apja, ha máshol nem, de Ricker hálózatában kapcsolatba kerültek egymással. Találkoztak egymással 
Dallasban. 
Napokkal, csupán napokkal azelőtt, hogy a megvert, összetört Eve-et megtalálták egy sikátorban. 
Tudtak róla mindent, gondolta. És így az NBH is tudott 
mindent. 
Roarke a rá következő reggelen, tíz óra harmincöt perckor jelentkezett ki a hotelből. Troy kísérte ki a repülőtérre, ahol felszállt az Atlantába tartó siklóra. 
Troy visszament a hotelszobába, amin egy fiatalkorú lánynyal  osztozott.  Roarke megfigyelését átadtuk Clark  ügynöknek. 
- Egy fiatalkorú lánnyal - olvasta hangosan Roarke. - Te 
szemétláda. Te mocskos szemétláda, tudnod kellett. 
És  a haragtól émelyegve  lekérte Richárd  Troy NBHanyagát. 
Még nem is hajnalodott, amikor Eve megmoccant az ágyban, 
és megérezte maga körül Roarke karjait. Félálomban a férje felé 
fordult, és először csak a teste melegét érezte, majd a száját az 
ajkain. 
Olyannyira  lágy volt a csók, valahogy olyannyira gyengéd, 
hogy Eve hagyta, hadd sodorja magával hajnali álmába. 
A sötétben  mindig rá  tudott  találni a férjére, és tisztában 
volt vele, azért  fekszik mellette, hogy megnyugtatgassa vagy 
éppen felizgathassa. 
Lassan végigsimított Roarke haján, és  két tenyere közé fogta az arcát, mintha ezzel akarná biztatni, hogy minél mélyebben csókolja.  Mélyen, hogy találkozzanak ajkaik,  és a nyelvük. 
Olyan lágyan, mint az álom, amit már elfelejtett. 
Abban a pillanatban számára csak Roarke létezett, sima bőre és az izmai, az illata és az íze. Miközben a férje  nevét suttogta, teljesen eltöltötte ez az érzés. 
Áldásnak érezte a száját, ahogy vándorolt a testén.  Megérintette az arcát, a torkát, a vállát, majd elidőzött a  melle 
dombján, pontosan a dobogó szíve felett. 
- Szeretlek - suttogta Roarke. - Teljesen elvesztem a  szerelemben. 
Nem  vesztél el, gondolta Eve, és elmosolyodott a sötétben, 
miközben hevesebben kezdett lüktetni a pulzusa. Megtaláltalak. 
Megtaláltuk egymást. 
Roarke egy pillanatig a mellére hajtotta a fejét - a szívére -, 
és lehunyta a szemét, amíg biztos nem lett abban, hogy  képes 
kordában tartani  vad  érzelmeit,  amíg biztos nem lett abban, 
hogy továbbra is gyengéden tudja simogatni Eve-et. 
Égette a vágy, hogy gyengéd legyen hozzá. 
Eve halkan, álmosan felsóhajtott, és Roarke tudta, hogy a 
felesége elégedetten ébred majd fel. Nem számít, mit tettek vele a múltban, kinyílt feléje a szíve, és ezzel olyan magasságokba 
emelte, amiről korábban még csak nem is álmodott. 
Éppen ezért simogatta olyan gyengéden. 
Amikor bebújt mellé az ágyba, egyetlen mozgó árnnyá váltak a sötétben. 
Eve addig ölelte, amíg a tetőablak fölött az ég lassan világosodni kezdett. Szívesen maradt volna még. Még egy órát  ebben a csendben és boldogságban, mielőtt szembenézne a  világgal, a munkájával és a vérrel. 
- Eve - csókolta meg a felesége vállát Roarke. - Beszélnünk kell. 
- Mmm. Nem akarok. Még alszom. 
- Fontos - húzódott távolabb Roarke, annak ellenére, hogy 
Eve  tiltakozva felnyögött.  - Ne haragudj. Világítás  bekapcs. 
Húsz százalékra. 
- Ó,  ember - takarta el Eve a szemét. - Hány óra van? Öt? 
Senki sem kezd  beszélgetni hajnali ötkor. 
- Mindjárt fél hat, és hétre rendelted ide a csoportod. Ehhez viszont idő kell. 
Eve a férjére bandzsított az ujjai között. 
- Mihez? 
-Az éjjel visszamentem a számítógéphez, és megnéztem 
néhány fájlt. 
Roarke Eve ujjain keresztül is látta, mennyire neheztel a felesége. 
- Ha jól emlékszem, azt mondtad, hogy csak annyit tudsz 
előásni, amit nekem is megmutattál. 
- A téged érintő dolgokról valóban.  Csakhogy én a rólam 
szóló anyagba lestem bele. Bele akartam pillantani a saját aktámba, a... A biztonság kedvéért. 
Eve olyan gyorsan ült fel, mint a villám. 
- Bajban  vagy? Krisztusom, bajba kevert az  az átkozott 
NBH? 
- Nem. Úgy látszik, mégsem olyan jók, mint a hírük. Nem 
figyeltek az igazi anyámra.  Nem találták hasznosnak vagy érdekesnek, és  ez jó. Ellentétben Patrick Roarke-kal, akit időnként még  követtek  is. Többnyire azért, mert azt  remélték, 
hogy  a  nyomába szegődve találhatnak valamit, amit felhasználhatnak Ricker ellen. 
-Ha jól  sejtem, nem találtak semmit. Különben  Ricker 
nem csak tavaly bukott volna le. 
- Nem eleget. Ez egy hosszú fájl, tele kereszthivatkozásokkal. Rengeteg emberórát fordítottak a megfigyelésére, de látszólag nem érte meg. 
- Nos,  ő  már nem  zavar senkit. Mármint Ricker. Mi köze 
annak az ügynek ehhez? 
-Megfigyelték  az  apámat, mert úgy gondolták,  Ricker 
postása, és  májusban követték Dallasba.  Abban az évben, amikor nyolcéves voltál. 
Eve lassan bólintott, és nyelt egy nagyot. 
- Eddig is tudtuk, hogy akkoriban Dallasban járt, hogy segítsen nyélbe ütni az atlantai melót. Ez egyáltalán nem fontos. 
Nézd, ha már úgyis felébredtem, megyek, és lezuhanyozok. 
- Eve - ragadta meg Roarke a karját, és érezte, hogy a felesége ki akarja rántani magát a kezéből. - Az apámat a repülőtéren egy Richárd Troy nevű ember várta. 
Eve pupillái kitágultak  a félelemtől - pontosan ugyanúgy, 
mint amikor rémálmokból ébredt. 
- Ennek  semmi köze az ügyhöz. Márpedig az a legfontosabb. Szükségem van... 
. 
- Sohasem vájkáltam a múltadban, mert tudom, hogy nem 
szeretnéd - tartotta továbbra is a felesége karját, habár érezte, 
hogy Eve bőre egyre hidegebb. Magában azt kívánta,  bárcsak 
fel tudná melegíteni. - Most sem ez volt a szándékom. Csak arról  akartam meggyőződni, hogy figyelik-e a családomat. Kapcsolatban... - emelte  a szájához Eve fagyos kezét. - Eve, kedvesem, az apád és az apám kapcsolatban álltak egymással. Nem 
tehetünk úgy, mintha nem  tudnánk róla. Nem karlak bántani. 
Nem bírnám  ki. 
- Engedj  el. 
- Ne haragudj, de nem tehetem. Próbáltam lebeszélni magam arról, hogy neked is elmondjam, amit az éjjel elolvastam. 
Eve-nek nem kell tudnia, nem akarja tudni.  De nem titkolhatom el előled.  Az még jobban fájna, igaz? És felháborodnál, 
hogy úgy bánok veled, mintha nem bírnád elviselni az igazságot. 
-Ravasz  - felelt Eve reszelős hangon, izzó tekintettel. Igazán ravasz. 
- Talán, de attól még nem lesz kevésbé igaz. El kell árulnom neked, amit megtudtam, te meg majd eldöntőd, mennyit 
akarsz hallani belőle. 
- Gondolkodnom kell! - rántotta ki magát a férje markából 
Eve. - Gondolkodnom kell. Hagyj békén, hagyj gondolkodni pattant ki az  ágyból, elrohant a fürdőszobába, és becsapta maga mögött az ajtót. 
Roarke kis híján utána ment, de amikor feltette magának a 
kérdést, hogy ez Eve vagy az  ő javát szolgálná-e, nem volt biztos a válaszban. Inkább úgy döntött, megvárja. 
Eve olyan forró vizet engedett magára, hogy kivörösödött a 
bőre. Mire  félig megtisztálkodott, már újra  a  megszokott 
ütemben vert a  szíve. Túl hosszan maradt a szárítócsőben, és 
utána szédült egy kicsit. Innia kell egy kávét. Csak ez járt a fejében. Néhány korty kisöpri a gondolatai közül ezt a szemetet. 
Hiszen dolga van, amit el kell végeznie. Nem számít, egyáltalán semmit sem számít  Patrick Roarke, vagy az apja, vagy 
Dallas. Semmi közük az ügyhöz. Nem engedheti meg magának, hogy munka közben ilyen hülyeség töltse meg a fejét. 
Amikor belenézett a mosdó feletti tükörbe, saját sápadt, 
rémült arca nézett vissza rá. Legszívesebben ököllel esett volna 
neki a tükörképének. Kis híján meg is tette. 
De elfordult, magára kapta a köntösét, és visszament a hálószobába. 
Eddigre már Roarke is felkelt, és ő is a saját köntösében 
várta.  Egyetlen szó  nélkül  figyelte,  ahogy  a  felesége az 
AutoSéfhez lép, és kér egy kávét. 
-Nem  akarok  tudni  róla.  Fel  tudod fogni? Egyszerűen 
nem akarok tudni róla. 
- Rendben van - simított végig Eve arcán Roarke. - Akkor 
hagyjuk a témát. 
Eve hirtelen rádöbbent, hogy Roarke egyáltalán  nem nevezte gyávának. Még csak nem is gondolt rá. Egyszerűen csak 
szerette. 
- Nem akarok tudni róla - ismételte meg. - Ennek ellenére 
el kell mondanod - ült le egy fotelbe, mert attól tartott, hogy a 
térdei nem bírnák remegés nélkül. - Azt mondtad, Troy? 
Roarke leült vele szemben, úgy, hogy elválassza őket az alacsony asztalka, mert megérezte, hogy Eve-nek most tartani kell 
tőle egy kis távolságot. 
- Rengeteg álneve volt, de eredetileg valóban Troynak hívták. Richárd Troynak. Róla is összeállítottak egy aktát. Nem 
néztem végig az egészet, csak a... Csak azt a részt, ami a dallasi 
üzlettel  foglalkozik. De lemásoltam, arra  az  esetre,  ha te el 
akarnád olvasni. 
Eve maga sem tudta, mit akar. 
- Dallasban találkoztak. 
- Igen.  Az apád várta a repülőtéren az apámat, és elvitte 
egy hotelbe, ahol te... Ahol te is voltál.  Bejelentkezett. Később 
együtt mentek el egy bárba. A beszélgetésük átiratát csatolták 
a fájlhoz. Három napig maradt, ezalatt többször is kihallgatták 
a beszélgetéseiket. Rengeteget hencegtek,  lódítottak  egymásnak, és szó esett az atlantai akcióról is. 
- Ricker fegyvereket csempészett. 
- Igen.  Az apám másnap továbbment Atlantába. Az aktában megfogalmaztak néhány találgatást, hogy esetleg eltette a 
rendőrök pénzét, akik meg akarták  vesztegetni Ricker  egyik 
belső emberét. Az apám pedig mindkét oldalt átverte, eltette a 
pénzüket, és visszament Dublinba. 
- Ez megerősíti azt, amit Skinner kapcsán eddig is sejtettünk.  Az ügynökök igencsak kellemetlenül érezték magukat, 
amikor nem tudtak rájönni, mit forgat az apád a fejében, és 
nem figyelmeztették  a helyi rendőrséget.  Tulajdonképpen az 
NBH szorította  a fegyvert annak a tizenhárom rendőrnek a 
homlokához,  akik belehaltak abba  az  elfuserált rajtaütésbe. 
Legalább annyira felelősek ezért, mint Ricker. 
- Szerintem az NBH-t csöppet sem érdekli tizenhárom halott rendőr. 
- Oké - és így Eve legalább dühének egy részét erre irányíthatta. - Ezek szerint elsősorban Rickerrel foglalkoztak. Az 
atlantai akció jelentős volt ugyan, de a tevékenysége nem merült ki ennyiben. Talán túlságosan is arra törekedtek, hogy lebuktassák Rickert, összezúzzák a hálózatát, és eljárják az örömtáncot, így nem vették észre, hogy egy olyan apró fogaskerék, 
mint Patrick  Roarke, felültette mind a két oldalt. Az már viszont túlzás, hogy így hagyjanak meghalni rendőröket. 
- Rólad is tudnak. 
- Micsoda? 
-Tudják,  hogy  a hotelszobában egy kislány is volt vele. 
Azok a gazemberek mindent tudtak. 
Amikor Eve tekintete üvegessé vált, Roarke elátkozta magát. Félrelökte a kettejük között álló asztalt,  és lenyomta Eve 
fejét a térdei közé. 
- Lélegezz lassan, és mélyeket. Krisztusom, Krisztusom, ne 
haragudj. 
Eve csak  távoli zúgásként hallotta Roarke hangját. Roarke 
gyönyörű  hangját,  ahogy kelta  szavakat  mormol. Erezte, 
mennyire remeg  a férje  keze  a tarkóján. Hirtelen rádöbbent, 
hogy Roarke  ott térdel mellette, és ugyanúgy szenved, ha nem 
jobban, mint  ő. 
Nem különös? Nem csodálatos? 
- Minden oké. 
- Maradj  így egy kicsit. Még mindig reszketsz. Holtan akarom látni őket. Azokat, akik tudtak rólad, mégsem tettek semmit. Erezni akarom a vérük ízét. 
Eve elfordította a fejét, a térdére támasztotta az arcát, így 
nézett a férjére. Abban a pillanatban Roarke valóban úgy festett, mint aki képes lenne elvágni valakinek a torkát. 
- Minden oké - ismételte meg. - Már nem számít, Roarke. 
Nem számít, mert én túléltem, az apám viszont  nem. El kell 
olvasnom, amit találtál. 
Roarke bólintott, és lassan Eve fejére hajtotta a fejét. 
-Ha nem mondtad volna el - folytatta Eve kásás hangon, 
de kísérletet sem tett arra, hogy megköszörülje a torkát -, az 
talán visszavetett volna. Mindkettőnket. Tudom, hogy neked 
sem könnyű, de elmondtad...  Bíztál abban, hogy kibírjuk, és 
utána minden jobb lesz. Látnom kell azokat az adatokat. 
- Idehozom neked. 
- Nem, veled megyek. Együtt fogjuk elolvasni. 
Visszamentek a rejtett szobába, és együtt olvasták el a fájlt 
a képernyőről. 
Eve nem ült le. Nem engedhette  meg magának, hogy ismét elgyöngüljön  a  lába. Különösen akkor  nem, amikor az 
ügynöki jelentéshez értek. 
A MEGFIGYELT SZEMÉLY FIZIKAILAG ÉS SZEXUÁLISAN 
IS BÁNTALMAZOTT EGY KISKORÚT, AKI MINDEN JEL 
SZERINT A SAJÁT LÁNYA, NOHA A SZÜLETÉSI  IDEJE ÉS 
AZ ANYJA NEVE ISMERETLEN. A JELEN HELYZETBEN A 
BEAVATKOZÁS NEM JAVASOLT. HA RÁJÖN, HOGY FIGYELJÜK,  VAGY  HA  BÁRMILYEN  JOGVÉDŐ VAGY 
GYERMEKVÉDŐ SZERVEZET ÉRTESÜL A  TÖRTÉNTEKRŐL,  A CÉLSZEMÉLY ÉRTÉKE JELENTŐSEN CSÖKKENHET. 
JAVASLAT: A  KISKORÚ  LÁNY MEGMENTÉSÉRE NE 
HAJTSUNK VÉGRE SEMMIFÉLE AKCIÓT. 
- Hagyták, hogy folytassa  - mondta Roarke  halkan. Túl 
halkan. - Minden rohadt  zsarut gyűlölök. Rajtad kívül - tette 
hozzá egy pillanat múlva. 
- Ezek  nem rendőrök voltak. Ezeknek mit sem számít a 
törvény, még kevésbé az igazság. Egyáltalán  nem  törődnek az 
egyénnel. Számukra ez az egész egy hatalmas kép,  mindig  is az 
volt, attól a pillanattól kezdve, hogy a városi forradalom hajnalán  megalakították a szervezetüket. Egyetlen  óriási kép, és 
köpnek a benne látható emberekre - tette félre a gyűlöletét 
Eve, és tovább olvasta a szöveget. Amikor a végére ért, kinyújtotta a kezét, és megkapaszkodott a konzol szélében. 
- Tudták, hogy mi történt. Tudták, hogy én öltem meg az 
apámat. Istenem, mindent tudtak, és összetakarították mögöttem a  nyomokat. 
- De nem miattad. A saját nyomaikat akarták eltüntetni. 
- Ezek szerint...  Ezek szerint rosszul helyezték el a lehallgatókat, és aznap éjjel le is kapcsolták az összest. Ez mennyire 
valószínű?  -  vett egy mély lélegzetet, és újraolvasta az akta 
megfelelő részét. 
A CÉLSZEMÉLY TIZENHAT ÓRAKOR TÉRT VISSZA. HAT 
ÓRÁN  KERESZTÜL A BÉRLEMÉNYBŐL  NEM HALLATSZOTT SEMMI. A CÉLSZEMÉLY FELTEHETŐEN TOVÁBBÁLLT,  EZÉRT  A  MEGFIGYELŐ MEGKOCKÁZTATTA, 
HOGY SZEMÉLYESEN ELLENŐRIZZE A SZOBÁT.  MIUTÁN  BEHATOLT, MEGÁLLAPÍTOTTA,  HOGY A CÉLSZEMÉLY HALOTT. A HALÁL  OKA TÖBB SZÚRT SEB, 
AMIT EGY  KISMÉRETŰ  KONYHAKÉSSEL  EJTETTEK. 
A  MEGFIGYELŐ NEM TALÁLTA A BÉRLEMÉNYBEN A 
KISKORÚ LÁNYGYERMEKET. 
NINCS ADAT ARRÓL, HOGY RICKER VAGY ROARKE 
TUDTAK ERRŐL A LAKÁSRÓL. A PARANCS ÉRTELMÉBEN 
A  HELYSZÍNT  MEGTISZTÍTOTTUK, ÉS  ÉRTESÍTETTÜK 
AZT AZ OSZTAGOT, AMELYIK HOLTTESTEK ELTÜNTETÉSÉVEL FOGLALKOZIK. 
AMIKOR SIKERÜLT RÁTALÁLNUNK A CÉLSZEMÉLY 
ÁLLÍTÓLAGOS  LÁNYÁRA,  MÁR ORVOSI FELÜGYELET 
ALÁ  KERÜLT. SÚLYOS FIZIKAI ÉS  LELKI SÉRÜLÉSEKET 
SZENVEDETT. A HELYI HATÓSÁG VIZSGÁLJA AZ ESETET. A GYERMEKET NEM SIKERÜLT AZONOSÍTANIUK. 
TOVÁBBI GONDOZÁSÁT EGY SZOCIÁLIS MUNKÁS LÁTJA EL. 
A HELYI RENDŐRÖKNEK KÉSŐBB SEM SIKERÜLT 
MEGÁLLAPÍTANIUK  A KISLÁNY SZEMÉLYAZONOSSÁGÁT. A  KISKORÚ KÉPTELEN VISSZAEMLÉKEZNI ÉS 
VAGY ELÁRULNI A NEVÉT. SZEMÉLYÉT NEM HOZTÁK 
KAPCSOLATBA SEM TROYJAL, SEM VELÜNK. A GYERMEKET INTÉZETBE ADTÁK, AHOL MEGKAPTA AZ EVE 
DALLAS NEVET. 
TROY-AKTA LEZÁRVA. 
- Rólam is van anyaguk? 
- Igen. 
- Rájöttek az összefüggésekre? 
- Nem olvastam el. 
-Nocsak, ilyen nagy az akaraterőd? - és amikor Roarke 
nem felelt, Eve elfordult a képernyőtől, és tett egy lépést a férje 
felé. 
Roarke elhátrált tőle. 
- Ezért valaki még megfizet. Semmi sem állíthat  meg. Az 
apádat már nem ölhetem meg, habár Isten a tanúm, sokszor 
álmodom róla. De valaki még megfizet azért, mert a háttérben 
maradt, nem tett semmit, és hagyta, hogy ez történjen veled. 
- Ezzel nem változtatsz meg semmit. 
-Dehogynem, Istenemre mondom - bukott  a  felszínre 
Roarke dühe, amit a jelentés elolvasása óta magába fojtott. Te  is tudod,  Eve, hogy a világnak egyensúlyba kell  kerülnie. 
Mint a  mérleg serpenyőinek. És  én  is beleteszek valamit az 
egyikbe. 
Eve már amúgy is fázott, de Roarke tekintete és szavai még 
jobban elzsibbasztották. 
- Rajtam nem segít, ha arra gondolok, hogy mész, és levadászol néhány ügynököt, akik több  mint húsz  évvel ezelőtt 
részt vettek az apám megfigyelésében. 
- Nem kell rá gondolnod. 
Eve torkát összeszorította a rémület. 
- Szükségem van rád. Arra, hogy a feladatra koncentrálj, és 
megcsináld, amit ígértél. 
Roarke megkerülte a konzolt, és a felesége elé állt. Amikor 
megfogta az  állát,  Eve látta, hogy kék szeme milyen jegesen 
csillan. 
- Szerinted kibírom, hogy büntetlenül megússzák? 
- Nem. Azt hiszed, félreállok, és hagyom, hogy a saját kedved szerint szolgáltass igazságot? 
- Nem. Tehát beleütköztünk egy komoly problémába. De 
addig is, amíg nem sikerül megoldanunk, mindent megkapsz 
tőlem, ami ennek a gyilkossági  ügynek  a felderítéséhez  kell. 
Nem fogok emiatt összeveszni veled, Eve - mondta, mielőtt 
Eve szóra nyithatta volna a száját. - És nem kérlek, nem is várom el tőled, hogy megváltoztasd a gondolkodásod. Csak  anynyit szeretnék,  hogy te is ugyanígy tegyél, amikor rólam lesz 
szó. 
- Szeretném,  ha alaposan az  eszedbe vésnél valamit - acélozta meg magát Eve, de még így is csaknem  megremegett a 
hangja. - Mielőtt bármit is tennél, jusson eszedbe, hogy akkor 
már nem fordulhatsz vissza. 
-Azt teszem, amit  tennem  kell - jelentette  ki kereken 
Roarke. - Mint ahogy te is. 
- Roarke - szorította meg a férje karját Eve, mintha attól 
félne, hogy kicsúszik az ujjai  közül.  - Bármi is történt velem 
Dallasban, túltettem magam  rajta. Éppen ezért vagyok  most 
itt. Talán pontosan emiatt kaptam meg mindent az élettől, ami 
számít, téged is beleértve, és ha ez valóban igaz, újra átélném. 
Átélném minden egyes pillanatát a  pokolnak, hogy  rád  találjak, megszerezzem a jelvényem,  és azt az életet élhessem, amit 
most is élek. Számomra ez az  egyensúly tökéletesen elég.  Gondolkozz el ezen. 
- El fogok. 
-Szükségem van rád a reggeli eligazításon - és közben 
gondolj valami másra. Bármire,  csak a talált  anyagra ne. Készülj fel. Félre kell tenned az érzelmeidet. Különben nem tudsz 
segíteni sem nekem, sem pedig a barátaidnak. 
- Eve - szólalt meg Roarke gyengéden, és letörölt a felesége arcáról egy könnycseppet, amit Eve eddig észre sem vett. 
Akkor adta fel, amikor Roarke átölelte. A  vállára hajtotta a 
fejét, és zokogni kezdett. 
Nyolcadik fejezet 
Mire a csoport tagjai megérkeztek, Eve is összeszedte magát. 
Dallasi emlékeit elzárta a tudatának egy  félreeső szegletébe, 
hogy majd később, amikor egyedül marad, és képes lesz szembenézni velük, újra előveszi. És akkor majd azt is eldönti, mit 
tehet, és mit nem. 
Roarke  megölné őket. Efelől semmi kétség nem maradt 
benne.  Megkeresi azokat, akik kiadták a be nem avatkozási parancsot, és... Egyenként végez velük. 
A mérleg serpenyői. 
Mindenképpen megteszi, hacsak nem sikerül valami kulcsot találni  a haragjához,  igazságérzetéhez és bosszúvágyához. 
Hiszen  látta, mennyire  ég benne a vágy, hogy kiálljon a kétségbeesett, megfélemlített gyerekért, aki ő volt valamikor. 
Valahogy  mindenképpen meg kell találnia a kulcsot.  És 
miközben keresi, fel kell vennie a harcot a világegyetem legerősebb szervezetével is. 
Első feladata, hogy kibővítse  a csoportját az ENyU néhány 
hozzáértő, saját  kezűleg kiválasztott emberével.  Tudta, hogy 
egy apró bombát  tart  a kezében, ami, ha túl sokat ficánkol, 
egyenesen az arcába robban. 
Olyan kevés emberrel kell dolgoznia, amilyen kevéssel csak 
lehetséges. 
Feeney. Feeney nélkül  nem megy semmire. Aki épp ebben 
a pillanatban kedvenc süteményét rágcsálva valami Snooks nevű Aréna Ball-játékosról vitatkozott McNabbal. 
Az ENyÜ ásza, Ian McNab, egyáltalán nem tűnt olyannak, 
mint akit az Aréna Ball-lal fel lehet idegesíteni. Ellenben rendőrnek sem mondta volna senki. Bíborszínű, bőrnek látszó nadrágot  viselt, melynek szögekkel  megerősített szára alól  kilátszott ugyancsak  bíbor zselécipője. Bíbor csíkok tarkították  az 
ingét is, melyet olyan lazán vett magára, hogy kilátszott sovány 
felsőteste és csontos válla. Szőke haját viszonylag egyszerű lófa130 
rokba fogta, amely kiálló lapockái közé lógott, de ezt ellensúlyozandó, rengeteg ezüstkarikát fűzött a bal fülébe. 
Csinos arca és zöld szeme ellenére nem annak az embernek 
tűnt, mint  akibe a kemény és komoly Peabody beleszerethet. 
Pedig megtette, nem is akárhogyan. 
Bárki, aki rájuk  nézett, azonnal látta abból, mi van közöttük, ahogy McNab időnként megsimogatta Peabody térdét, 
Peabody pedig játékosan oldalba vágta a könyökével, amikor a 
fiatal elektronikus nyomozó megpróbálta elorozni a lány elől a 
süteményt. 
Az is fényesen bizonyította szerelmüket, amikor Peabody 
kettétörte a sutit, és  a felét McNab felé nyújtotta. 
Eve-nek szüksége volt mindhármukra, és még az emberére 
- a saját emberére - is, aki a kávéját kortyolgatva várta, hogy 
elkezdje az eligazítást. 
Amivel egyszerre négy embert is bajba sodorhat, akiket pedig szeret. 
- Ott az ENyÜ jelentése  - intett a fejével Feeney az  Eve 
íróasztalán  heverő diszkek felé. - A házban, a galériában és a 
műteremben talált számítógépeket, egyszóval az összest, ropogósra sütötték. Teljesen tönkrementek. Van már egy-két ötletem, hogy lehetne visszanyerni az adatokat,  de nem lesz könynyű munka, és nem fog menni máról holnapra. Könnyebb lenne, ha a civil szakértő a rendelkezésünkre bocsátaná a felszerelése egy részét. 
- Túl van tárgyalva - felelt Roarke, mire Feeney arca felragyogott az örömtől. 
- Egy órán belül iderendelem az adat-helyreállító csoportot. 
A gépekkel együtt. Összeállítunk egy hálózatot, és... 
- Ez nem fog menni  - szakította félbe Eve. - Arra kérlek, 
személyesen hozz ide egyet a gépekből. Azt a kettőt pedig,  ami 
a  kapitányságon marad,  a lehető legszigorúbban kell őrizni. 
Azonnal vigyétek el őket a bizonyítékok  raktárából, Feeney. 
Amilyen hamar csak lehet. 
- Dallas, tudom, hogy egyáltalán nem értesz az elektronikához, de még te is el tudod képzelni, mekkora munkát jelent 
több mint egytucatnyi gép átszállítása. Egyszerre kettőnél nem 
tudok többet magammal hozni, és a helyreállító csoport nélkül, 
ami minimum hat főből áll, napokig, ha nem hetekig vájkálhatunk, mire előásunk valami használhatót. 
-Nem  számít.  Megváltozott  a  nyomozás  természete. 
Olyan információk birtokába jutottam, hogy a gyilkossághoz 
köze volt, ha  nem vállalt benne aktív részvételt a Nemzetbiztonsági Hivatal. 
Egy pillanatra néma csend borult a szobára, majd megszólalt McNab. A hangja elárulta, mennyire izgatott. 
- Ügynökök? Bébi, ez aztán már valami. 
-Ez nem valami videofilm, nyomozó. Nem is számítógépes 
játék, ahol belebújhat egy titkos ügynök bőrébe. Két ember halott. 
- Minden  tiszteletem, hadnagy, de ők így is, úgy is halottak. 
Eve ezt nem tekintette érvnek. 
-Nem fedhetem fel, hogy  került a birtokomba ez az információ - de  Eve látta, hogy Feeney elgondolkozva Roarke felé pillant.  - Ha a bíróság felszólít, hogy fedjem fel, márpedig 
nagyon valószínű, hogy ez megtörténik, hazudni fogok. Mielőtt 
elkezdenétek a munkát, ezt tudnotok kell. Gondolkodás nélkül 
teszek  majd hamis tanúvallomást, nem csak azért, hogy megvédjem a forrásom, hanem azért is, hogy becsületesen  folytathassuk a nyomozást, és megvédjem Reva Ewingot,  akinek meg 
vagyok győződve az ártatlanságáról. 
- Én magam is szeretem a névtelen tippeket -  jegyezte 
meg könnyedén Feeney. - A lenyomozhatatlan forrásokból érkező adatokat. Rengeteg úton-módon kerülhetnek az  ember 
gépére. Úgy látom, veled is  ilyesmi történhetett. Talán lefuttathatnék néhány tesztet... 
-Az törvénytelen lenne  - mutatott rá Eve, mire Feeney 
elmosolyodott. 
- Csak hangosan gondolkoztam. 
-Mindnyájan úgy kezdtük  el ezt  a nyomozást, hogy egy 
egyszerű gyilkossági ügyet kell kivizsgálnunk. Pedig nem. Mielőtt megmutatom a birtokomba került adatokat, még lehetőségetek van visszalépni.  Utána  viszont már nem.  És  maga  a 
nyomozás is rendkívül kínos lehet. Nem avathatunk be senkit. 
Nem beszélhetünk róla, csak biztonságos  helyen. Mindegyi132 
künknek naponta ellenőriznie kell a lakását, a munkahelyét, a 
kocsiját, sőt a saját testét is, nem rejtettek-e el valahol poloskát. 
Nagy veszélynek teszitek ki magatokat, és természetesen megfigyelés alatt lesztek. 
- Hadnagy - és Peabody megvárta, amíg Eve feléje fordult. 
- Ha eddig nem voltál biztos benne, hogy veled tartunk, akkor 
most már tudod. 
- Ez a nyomozás nem olyan, mint az eddigiek. 
- Nem, mert  ez különösen  izgalmas - vigyorodott el 
Peabody. McNab kuncogni kezdett. 
Eve a fejét csóválva ült fel az íróasztala sarkára. Eddig is sejtette, hogy mindannyian  vele tartanak, pedig legszívesebben 
kihagyta volna a barátait az egészből. 
- Blair Bissel az NBH másodosztályú ügynöke volt. Felicity 
Kade szervezte be és képezte ki. 
- Ezek szerint az NBH likvidálta a saját ügynökeit? 
Eve McNab felé pillantott. 
- Nem fogom  még egyszer elmondani,  nyomozó. Nem 
maradtak adatok - folytatta, amikor McNab elővette a jegyzettömbjét. - Nem maradt semmiféle felvétel, kivéve a törölt gépeket.  Elmondom,  amit tudok. Bissel kilenc  éve volt a Nemzetbiztonságnál. Másodosztályúként elsődlegesen azt a  feladatot kapta, hogy nőket csábítson el. Adatokat  kellett gyűjtenie, 
amit aztán átadott az összekötőjének. Általában  Kade-nek, de 
nem kizárólag vele dolgozott. Három évvel ezelőtt Kade-et ráállították Reva Ewingra, azzal a céllal, hogy  próbáljon meg a 
bizalmába férkőzni, és legyen a barátja. 
- De miért pont Ewingra? - kérdezte Peabody. 
- Már évek óta figyelték, beleértve azt  az időt is, amit a titkosszolgálatnál töltött. Akkor kezdtek jobban érdeklődni iránta, amikor a munkája közben megsebesült, és visszavonult az 
aktív szolgálattól.  Miközben  kórházban volt, megkereste  egy 
toborzó, akit, az aktája szerint, Reva udvariasan visszautasított. 
És mivel nagyon kedvező feltételeket kínáltak neki, a nemleges 
válasszal egyből gyanússá vált. A Roarke Iparvállalat - folytatta 
Eve - vörös posztó az NBH szemében. Rengeteg munkát és 
időt öltek abba, hogy megpróbálják valamilyen kémtevékenységhez kötni, de sikertelenül. Reva Ewing a cégnél elfoglalt pozíciója, valamint az anyja révén, aki a cég vezetőjének a titkárnője, bőséges információforrásnak számított. Abban  reménykedtek, hogy kiszolgáltatja a munkáját, a főnökét, a fejlesztéseket, és így tovább az NBH-nak. 
- De nem így történt. 
- Nem azt kapták tőle, amit vártak, ennek ellenére sokat 
foglalkoztak vele. Felicity kapta a feladatot, hogy tegyen valamit. Ő pedig hosszú távon gondolkodott, és behozta  Bisselt a 
képbe. 
- Azért vette feleségül Revát, hogy általa információkhoz 
jusson? - kérdezte Peabody. - Micsoda pech. 
- Igen, azért - erősítette meg  Eve. - Na meg hogy így jobban fedezve legyen a felesége barátai előtt. Reva nem szakította 
meg a  kapcsolatot  a  titkosszolgálatnál megismert társaival, 
akikkel rengeteg időt töltöttek Foster exelnöknő társaságában. 
Sem Foster, sem a jelenlegi kormány nem ápol baráti  viszonyt 
az NBH-val, és ez fordítva is igaz. Rivalizálnak, titkolóznak, és 
sarat dobálnak egymásra. 
-Eddig elég jól tudtam  követni, kölyök - szólt közbe 
Feeney. - De ez még mindig nem magyarázza meg, miért ölték meg Bisselt és Kade-et, ráadásul úgy, hogy Ewingra tereljék a gyanút. 
- Persze hogy nem. Éppen ezt kell kiderítenünk - pillantott Roarke felé Eve,  mintegy átpasszolva neki a labdát. 
- Minden bizonnyal nagy szerepet játszik az ügyben a vörös 
kód - kezdte Roarke. -  A  számítógépeket  a Doomsdayféreggel, vagy egy hozzá közel  álló mutációval, egy klónnal fertőzték meg. Elképzelhető, habár ezt számomra igen nehéz beismerni, hogy Revát kihasználva beszivárogtak a Securecomphoz. A Securecomp a Globális Titkos Tanácstól kapta a megbízást, ami kiváltotta a NBH, és még jó néhány hárombetűs intézmény rosszallását. 
- Az  NBH magának akarta megkaparintani ezt a fejlesztést  - találgatta McNab.  - Ha sikerül megszerezniük, azzal 
alaposan alávágnak a konkurens szervezetek költségvetésének. 
- Pontosan - helyeselt Roarke. 
- Ráadásul ha megkapják a megbízást és az erre szánt öszszeget - folytatta Peabody -, házon belül kezelhetnek egy vö134 
rös kóddal jelzett szerződést. Nem kell megvárni, amíg ilyenolyan úton összegyűjtik az információkat. 
Eve bólintott. 
- Mint például Reván keresztül. 
- Ezzel együtt, mivel egyes csoportok a Roarke Iparvállalatot gyanúsítják... - harapta el Roarke a mondatot. - Az NBH 
úgy találta, hasznos lehet a számára, ha beszivárog, és adatokat 
gyűjt. Bármit, ami a kezébe akad. így akarta sarokba szorítani 
a céget. Kémkedésért, adócsalásért és ilyesmiért - rántotta meg 
a vállát. Nála jobban senki sem tudta, hogy csak és kizárólag 
törvényes  üzletekkel foglalkozik... Legalábbis, amióta Eve-et 
megismerte. De még ha nem is így lenne, semmi kétsége nem 
volt afelől, hogy ki tudná játszani az NBH-t. Mint ahogy mindig is ki tudta. - Felülvizsgálom a biztonsági szabályokat, és 
betömök minden elképzelhető léket, de pillanatnyilag ez olyan, 
mintha azután falaznánk be a lyukat, hogy a patkány besurrant, és megdézsmálta a sajtot. 
- Mindig ki lehet rakni egy  ráadás adag sajtot - jegyezte 
meg Feeney. 
Roarke halványan elmosolyodott. 
- Egyre gondolunk. 
- És mi a helyzet magával a programféreggel? - érdeklődött Peabody. - Ha ez valóban az NBH akciója volt, és a számítógépek megrongálódtak, ez azt jelenti, hogy a Nemzetbiztonsági Hivatal birtokába került a féreg, vagy egy klónja. Nem 
inkább nekik is egy pajzson, vagy irtóprogramon kellene dolgozniuk ahelyett, hogy... Ó. 
-A  vállalatok is kémkednek  egymás  után,  csaknem 
ugyanúgy, mint a kémszervezetek - töltötte  fel  Roarke  a kávéscsészéjét. - Mindegyiknek sokat ér, ha pontosan tudja, hol 
tart a többi a fejlesztésben. 
- Akár gyilkolnának is érte. Ez is része a szervezett bűnözésnek - pirult el Peabody. - Elnézést,  csak előjöttek a hippi 
gyökereim. Valójában tisztában  vagyok vele, hogy a kormányoknak szükségük van titkos szervezetekre, amik információt 
gyűjtenek, segítenek előrejelezni a terrortámadásokat, és kiiktatják  a terroristákat, valamint a szélsőséges politikai csoportosulásokat. Viszont az a tény, hogy nem mindig kell a szabályok 
szerint játszaniuk, könnyen megrontja az ügynökeiket. Ez egészen úgy hangzott, mintha az apám mondta volna. 
- Minden oké, Pea-Cuki - szorította meg Peabody térdét 
McNab. - Szeretem a hippiket. 
- Ha az NBH rendelte el Kade és Bissel meggyilkolását folytatta Eve -, elképzelhető, hogy nem kell bíróság előtt felelniük érte. Azért viszont felelni fognak, ha szándékosan rángatták bele Reva Ewingot, hogy rá tereljék a gyanút. Reva New 
York-i lakos, tehát felelősséggel tartozunk érte. Beszélni fogok 
a parancsnokkal, majd elmegyek Revához, és mindent kitálalok 
neki, ha csak nem kapok parancsot az ellenkezőjére. Szerintem 
a kapcsolatait kihasználva hamar összehozhatok egy találkozót 
az NBH képviselőivel. És akkor már nálunk lesz a labda. 
Amikor Eve végzett az  eligazítással, Peabody társaságában 
kifelé indult, majd megtorpant, mintha hirtelen  az eszébe jutott volna valami. 
- Ó, Feeney, csak egy percre. Peabody, menj le. Kérj időpontot a kapitánytól. Sürgősséggel. 
- Nem  akarok  két vagy három óránál többet  tölteni a 
Securecompnál  - mondta Roarke Feeney-nek. - Te  is tudod, 
hogy itt mindent megtalálsz. Válogasd ki magadnak  a szükséges felszerelést.  Summerset  majd megválaszolja, ha lenne valami kérdésed. Amint tudok, én is jövök, és teljes erővel belevetem magam a munkába.  Hadnagy -  hajolt le Roarke, és megcsókolta a feleségét, noha tudta, hogy Eve nem szereti, amikor 
ennyi ember előtt nyilvánítja ki az érzelmeit. Éppen ezért nem 
tudott ellenállni a késztetésnek. Elgondolkodva  nézte egy darabig a felesége és Feeney mögött becsukódó ajtót, majd a dolgára indult. 
Odabent az irodájában Eve megdörzsölte az arcát. 
- Fel kell tennem neked egy személyes kérdést. 
-Oké. 
- De... Kissé kényes. 
- Látom rajtad. Üljünk le? 
- Nem. Mármint te  leülhetsz, ha akarsz. Én... Képtelen 
vagyok rá.  A francba! - bámult ki Eve az ablakon. -  Nem tudom,  mennyit tudsz a gyerekkoromról, márpedig feleslegesen 
nem akarok beszélni róla. 
Feeney nagyon is sokat tudott, eleget ahhoz, hogy összeszoruljon a gyomra, amiért Eve felhozta ezt a témát. De a hangja 
nyugodt maradt. 
- Rendben van. 
- Egy NBH-ügynök dolgozott Dallasban... Abban az időben. .. A fenébe! 
- Megfigyelték az apádat? 
-Igen. Megfigyelték és lehallgatták.  Az NBH...  Feeney, 
ez nagyon bonyolult, és még én sem emésztettem meg teljesen. 
De tény, hogy készítettek egy aktát.  Roarke elolvasta, és... 
-Várj. Ha megfigyelték és lehallgatták  az apádat, akkor 
tudták, hogy bánik a gyerekével. Ennek ellenére nem avatkoztak közbe? 
- Nem ez a lényeg. 
- Cseszd meg a lényeget! 
- Feeney  - fordult vissza Eve, és ugyanazzal a dühvel támadt a kollégájára, mint korábban a férjére. - Ebből nem kellene elmondanom neked semmit. Ha valami... A végkifejlettől 
függően lehet, hogy a bűntársamnak tartanak majd. De ha elmondom,  azzal talán befolyásolni tudom ezt  a végkifejletet. 
Roarke bosszút akar állni, de nem tud.  És ez könnyen  tönkreteheti. Te is tudod. Arra kérlek, segíts jobb belátásra bírni. 
-Jobb belátásra bírni? Miből gondolod, hogy nem inkább 
neki segítenék? 
-Abból,  hogy rendőr vagy! - csattant fel Eve. - Abból, 
hogy tudod, nem szabad belekevernünk egy ügybe a személyes 
érzelmeinket. Tisztában vagy vele, mi lehet abból, ha ez mégis 
megtörténik.  Arra kérlek, foglald  le, adj neki annyi feladatot, 
hogy ne legyen ideje előkészíteni a  bosszúját.  Közben pedig 
próbáld meg lebeszélni róla. Azt hiszem, rád hallgat. 
- Miért? 
- Fogalmam sincs - túrt bele  a  hajába Eve. - Egyszerűen 
csak így van.  Isten nevére, Feeney,  ne kelljen Summersethez 
fordulnom ezzel. Tőled is elég nehéz ilyesmit kérnem. Csak azt 
szeretném, hogy foglald le. 
-Ez nem lesz nehéz, hiszen egy  tizennégy  fős  csoport 
munkáját  kell elvégeznünk. Az, hogy beszéljek  is vele - dugta 
zsebre a kezét Feeney, és vállat vont. - Majd meglátom, találok-e megfelelő alkalmat. De nem ígérhetek semmit. 
- Köszönöm. Nagyon köszönöm, Feeney. 
-Hadd kérdezzek valamit,  Dallas. Négyszemközt. Nem 
kell újra szóba hoznunk,  de most egyenes választ akarok hallani. Te nem akarsz bosszút állni? 
Eve a padlóra szegezte a tekintetét, majd nagy nehezen felemelte a fejét, és Feeney szemébe nézett. 
- Olyan rettenetesen, hogy szinte már a számban érzem az 
ízét. Olyan rettenetesen, hogy az már engem is megrémít. Éppen ebből  tudom, hogy  félre kell söpörnöm  az érzelmeimet. 
Különben félek, hogy olyasmit követnék el, amivel később nem 
tudnék együtt élni. 
Feeney  bólintott, és ez mindkettejük számára elég volt. 
- Akkor hát lássunk neki a munkának. 
Whitney kapitány hatalmas termetű férfi volt, aki egy ugyancsak hatalmas íróasztal  mögött ült. Eve tudta, hogy napjaínak 
jó részét  papírmunkával és politizálással, diplomáciával és parancsok kiadásával tölti, de ettől egyáltalán nem lett belőle kisebb értékű rendőr. 
Mély, erős hangja volt, a széles arcban megülő, sötét szempár pedig feltűnő intelligenciát tükrözött. A hajába sokkal több 
ősz csík vegyült, mint egy éve, és Eve sejtette, hogy a felesége 
állandóan azzal nyaggatja, csináljon végre valamit vele. 
Eve-nek személy szerint tetszett. Csak növelte a parancsnok 
tekintélyét. 
Whitney végighallgatta Eve-et, aki egyszerre találta a csendet súlyosnak és megnyugtatónak. 
Amíg be nem fejezte, állva maradt, és annak ellenére, hogy 
nem pillantott félre, tudta, hogy Peabody visszafojtja a lélegzetét. 
- Az információforrása megbízható? 
-Uram,  mivel  az információ ismeretlen forrásból  került 
hozzám,  ezt nem  tudom megerősíteni, de  meggyőződésem, 
hogy maguk az adatok hitelesek. 
Whitney felvonta a szemöldökét, és bólintott. 
- Óvatos megfogalmazás. Talán komolyabb  faggatás esetén is megállja a helyét. Hogy kívánja folytatni a nyomozást? 
- A birtokomba került információkat szeretném megosztani Reva Ewinggal. 
-Az ügyvédei minden  bizonnyal  táncra perdülnek örömükben. 
-Uram, nem ő ölte meg Bisselt és Kade-et. És ezt nem 
tudnám nyugodt lelkiismerettel elhallgatni olyasvalaki előtt, 
aki maga is áldozat. 
- Ez igaz. De nem szeretek táncoló ügyvédeket látni. 
Peabody halkan  felnevetett, de gyorsan észbe kapott, és 
igyekezett úgy tenni, mintha csak köhögnie kellett volna. 
- Az államügyész sem lesz boldog - tette hozzá Whitney. 
- Talán ő is táncra perdül, ha sikerül kapcsolatba hoznunk 
az NBH-t egy kettős gyilkossággal,  és azzal, hogy mindezt 
megpróbálja rákenni egy ártatlan állampolgárra.  Éppen ennek 
a lehetősége miatt olyan fontos ez az ügy - tette hozzá Eve, 
amikor látta, mennyire elgondolkozik  Whitney. - Elég fontos 
ahhoz, hogy nagy figyelmet kapjon a médiától. A globális médiától, ami a vizsgálóbíró személyét helyezi  előtérbe. 
- Ez érdekes, és meglehetősen politikus gondolkodásra vall, 
Dallas. Sikerült meglepnie. 
- Én is foglalkozom a politikával, ha az elkerülhetetlen, és 
felteszem, maga sokkal jobban elő tudja mindezt adni, miközben tájékoztatja az Allamügyészi Hivatalt. 
- Ebben biztos lehet. 
- Ewing is hasznos segítséget jelenthet  a kapcsolataival. 
- Ha az NBH rájön, hogy kapcsolatba hozta velük ezt a 
kettős gyilkosságot,  mindent meg fognak tenni, hogy véget 
vessenek a nyomozásnak. 
Be nem avatkozás, gondolta  Eve. Az NBH ezt kérné tőle. 
Pontosan ezzel a kifejezéssel. 
Átkozott legyen, ha teljesíti. 
- Nem avatkozhatnak be a NYPSD nyomozásába.  Ehhez 
nincs joguk. Egy ártatlan nőt előre megfontolt szándékkal belekevertek egy kettős gyilkossági ügybe. 
Egy ártatlan gyermeket, gondolta, mert képtelen volt megálljt 
parancsolni a gondolatainak, szándékosan figyelmen kívül hagytak, 
és tétlenül nézték,  hogy megverjék,  hogy megerőszakolják. Hagyták, 
hogy végül gyilkoljon az életben maradásért. 
- Egyszerűen csak egy mocskos banda, kapitány - kezdett 
égni Eve torka, de figyelmen kívül hagyta, és ráparancsolt saját 
magára, hogy maradjon a tényéknél. A jelennél. 
- Ewing  egy  törvényes cégnek dolgozik. A cég vörös kód 
besorolású megbízást kapott a kormánytól egy vírusirtó kifejlesztésére, amely könnyen meggátolhatja a technoterroristákat 
állítólagos terveik végrehajtásában. Ha  az NBH  megkísérli 
akadályozni  a Securecompnál folyó kutatást, az nem nemzetvagy világbiztonsági ügy. Hanem veszélyes ipari kémkedés. 
- Megígérem, hogy  ezt a lehetőséget  is alaposan meg fogják vizsgálni. 
- Vizsgálhatják, ameddig csak akarják, akkor sem tudják 
megváltoztatni a tényt, hogy két embert kegyetlenül meggyilkoltak, és olyasvalakire  akarják kenni,  aki ártatlan. A média 
már szagot kapott, és minden képernyőn feltűnt Reva Ewing 
neve. Pedig nem  ezt érdemelte.  Csaknem az életével fizetett, 
amikor a saját testével védte Foster elnöknőt, mert ez volt a feladata. Nem több, és nem kevesebb. A Securecompnál is csak a 
munkáját végezte, és többek között részt vett egy pajzs  kifejlesztésében, ami nélkül a Pentagon,  a titkosszolgálat, a parlament, de talán még az a nyavalyás NBH is lehúzhatná a rolót. 
Whitney felemelte a kezét. 
- Maga valószínűleg többet tesz érte,  mint az  összes ügyvédje együttvéve. Nem vitatkozom - tette hozzá, amikor Eve 
arca sértetten összerándult.  - Olvastam Ewing anyagát. Megértettem, hogy egyszerűen ejthette volna a Reva Ewing ellen felhozott vádakat, és hagyhatta volna elsétálni. Talán kezdetben a 
NYPSD és maga látszólag túl könnyen kezelte az ügyet,  de 
ennek hamarosan vége. 
- Két ember még mindig halott. 
- Két ügynök, Dallas. Ez a munka ezzel jár - emelte fel a 
kezét Whitney, mielőtt Eve közbeszólhatott volna. - Van  erről 
valami véleménye, Peabody nyomozó? 
-Igen, uram.  Ha szolgálatteljesítés közben  meghalnék, 
akkor arra talán valóban lehetne azt mondani, hogy ez a munka ezzel jár. De elvárnám Daliástól és a barátaimtól a testületnél, hogy tegyenek meg mindent az igazság kiderítésének az 
érdekében. Egyszerűen  nem hagyhatunk felderítetlenül  egy 
gyilkosságot,  csak azért, mert szakmai ártalomnak is minősíthetjük a történteket. 
- Helyesen állt ki az igaza mellett, nyomozó. Most már látom, hogy mindnyájan a barikád ugyanazon oldalán harcolunk. 
Beszéljen Ewinggal. Én addig tájékoztatom Tibble rendőrfőnököt.  Csak őt - tette hozzá. - Másnak nem kell tudnia semmiről. 
- Köszönöm, uram.  Az ENyU szakemberei nálam dolgoznak az ügyön. Ott sokkal nagyobb biztonságban vannak, mint 
a kapitányságon. 
- Ez  egyáltalán nem lep meg. Mindent jegyezzen fel, Dallas, de ettől a pillanattól kezdve csakis szóban, és nekem jelentsen.  Azonnal tudni akarom,  ha bármilyen kapcsolatba kerül az 
NBH egy ügynökével vagy képviselőjével. Nagyon  vigyázzon 
magára,  mert ha valami baja történik, azt a testület is megsínyli. 
- Ez jól ment - jegyezte meg Peabody, miközben a parkoló felé 
tartottak. 
- Elég jól. 
- Amikor Whitney  a véleményemet kérdezte, azt hittem, 
összeesek. 
- Nem kérdezte volna, ha nem akarja hallani. 
-Talán nem,  de a fejesek rendszerint azt akarják hallani, 
amit hallani akarnak. Gondolkodtam - simított végig a dzsekijén Peabody. - A nyomozás természete és a nyomozók  biztonsága érdekében jobb lenne, ha a csoport minden tagja a házadban maradhatna. 
- Komolyan? - kérdezett vissza Eve. 
- Nos, izé, tekintetbe véve... - hallgatott el Peabody, és 
gyanakodva végigmérte borsózöld szolgálati kocsijukat. - Átnézték, és biztonságos? 
- A karbantartók szerint igen, de azok mind hazudnak. Általánosan véve persze elég biztonságos. 
Peabody beszállt. 
- Először is a te hazadat rengeteg különleges biztonsági berendezés őrzi,  ezért nem kellene  külön odafigyelnünk arra, 
hogy mit mondunk vagy teszünk.  A nyomozásnak szerves részét képezi, hogy megosszuk egymással az információinkat. Az 
ENyÜ több váltásban is tud dolgozni, ha ez szükséges. Ráadásul, mivel éppen most akarunk összeköltözni McNabbal - mosolyodott el kedvesen -, a lakásom romokban hever. 
- Ez nem valami jó kis buli. 
- Persze hogy nem - igyekezett komolyságot erőltetni az 
arcára Peabody. - Csak a sikeres nyomozás és a csoport érdekeit 
szem előtt tartva javasoltam. 
- És azért, mert  mindig akad fagylalt a hűtőben. 
- Természetesen. Ennyire ostobának látszom? 
Roarke gyakran tartott váratlan, szúrópróbaszerű biztonsági ellenőrzéseket a cégeinél. Az viszont már egyáltalán nem számított megszokottnak, hogy ő maga kezelje a szkennert - és a saját gépén futtassa a teszteket. 
A Securecomp tizedik szintű laborjába még az ott dolgozók 
is csak  a legmagasabb szintű engedéllyel léphettek be. Ennek 
ellenére  egyikük sem morgott, amikor sorra megmotozták 
őket, és lefuttattak néhány tesztet. Majd újra motozás következett. 
Egyikük sem emelt kifogást, amikor hívtak egy csapat fehér ruhába és  fekete  sisakba öltözött poloskavadászt. Csak váltottak néhány értetlen pillantást, megvonták a vállukat, de 
senki sem tett fel kérdéseket. 
A labor úgy festett, mint ahogy az a nagy könyvben meg 
van írva. Szűrők és légtisztítók gondoskodtak a levegő tökéletes 
tisztaságáról. A padlót, a falakat és a mennyezetet egyenletesen 
fehérre festették. Minikamerák irányultak még a legeldugottabb zugokra is,  és rögzítettek minden mozdulatot, minden elhangzott szót. 
A nagy teljesítményű munkaállomások vagy elzárt  fülkékben, vagy pultokkal  körülvéve álltak. Ide még linkeket sem 
lehetett behozni, csak azt lehetett használni, amit a cég felszerelt. 
Akik megkapták  ide  a belépési engedélyt, mindannyian 
kódolt jelvényt viseltek, és be-, illetve kilépésnél három ellenőrzőponton is át kellett haladniuk. Csak hang-, retina- és tenyérlenyomat-azonosítás után mehettek tovább. 
A szkennerek, vészjelzők és a biztonsági intézkedések lehetetlenné tették - legalábbis  Roarke eddig így  hitte -, hogy 
bármiféle adat engedély nélkül kikerüljön a labor  falai közül. 
Egy poloska bejuttatásához pedig varázslatra lenne szükség. 
Erre feltette volna a jó hírét. Lényegében fel is tette. 
Magához intette Tokimotót, a laborvezetőt, és  együtt léptek be abba a kis helyiségbe, amit az ott dolgozók csak kriptának neveztek. 
Az iroda spártai berendezését csupán egy modern íróasztal 
és két fotel alkotta. Az egyik falat teljesen elborították a lezárt 
fiókok.  Az  asztal  egy nagy teljesítményű  számítógépet  és 
kommunikációs rendszert rejtett magában. A link használatához Roarke-nak a saját hangjával kellett  azonosítania magát, és 
még egy jelszót is meg kellett adnia. 
- Csukja be az ajtót - utasította Tokimotót. -  És foglaljon 
helyet. 
Tokimoto engedelmeskedett,  majd  összekulcsolta hosszú 
ujjait, és az ölébe helyezte a kezét. 
-Ha azért hívott ide, hogy  Ewingról kérdezzen, csak az 
időnket vesztegeti. Ami mindkettőnknek nagyon  drága. Reva 
nem ölt meg senkit, bármennyire is megérdemelték volna. 
Roarke  is leült, és végiggondolt mindent, amit Tokimotóról tudott. 
Egy, a negyvenes éveiben járó, ápolt, hosszú kezű és lábú 
férfi ült vele szemben. Fekete haját csaknem kopaszra vágatta. 
Fehér arcában szinte  világítottak homokbarna szemei a hosszú 
szempillák  alatt.  Az orra keskeny volt,  bosszúságában a száját 
vékony vonallá préselte össze. 
így visszagondolva Roarke nagyon kevés alkalmat tudott 
felidézni, hogy az alatt a hat év alatt,  amióta neki dolgozott, 
Tokimoto bosszankodott volna. 
- Érdekes - jegyezte meg. 
- Nekem egészen más elképzelésem van arról, hogy mi az 
érdekes - felelt kimérten Tokimoto. 
-Nem is sejtettem, hogy beleszeretett Revába. Nyilvánvalóan azért, mert nem figyeltem erre eléggé. 
Tokimoto higgadt maradt. 
- Ewing... Ewing férjes asszony. Én pedig tisztelem a házasság intézményét. Barátok vagyunk és munkatársak. Semmi 
több. 
- Ezek szerint nem árulta el neki, és nem is próbált kikezdeni vele. Nos, ez a maga dolga. Magánügy, amihez semmi közöm  addig, amíg nem zavarja  a laborban folyó munkát. Ebben 
a helyzetben viszont azt tudnám mondani, hogy Revának nagy 
szüksége van egy jó barátra. 
- Nem akarom ráerőszakolni magam. 
- Ez megint  csak  a maga dolga - húzott elő  Roarke egy 
diszket a  zsebéből,  és  berakta a számítógépébe. -  Vessen erre 
egy pillantást. Szeretném hallani a véleményét. 
Tokimoto felállt, és megkerülte az íróasztalt. Amikor meglátta a képernyőn feltűnő hálózatot, a bonyolult vonalak és téglatestek együttesét,  csücsörített, és megvakarta az állát. 
- Kinagyítaná ezt itt? - bökött a rácsháló egy részére. 
Roarke szó nélkül beütötte a megfelelő parancsot. 
- Egy árnyék. Csak itt látható, a  kvadránsban, az ötöstől 
a tízes szektorig. Egy poloska volt itt, de már eltüntették.  Szerintem. ..  Várjunk csak! Ez  mozog? 
Roarke tudta, hogy a kérdés nem neki szól. De hogy megválaszolja, ismét belenagyított  a képbe, és hagyta, hogy a számítógép tovább pörgesse a diszken tárolt felvételt. 
-Igen, igen,  mozog. Közben alig több, mint egy árnyék. 
Sokkal jobban látszik, amikor nyugalomban  van. 
- Mi a véleménye? 
- A szerkezetet egy mozgó objektum hordozta.  Egy ember 
vagy egy droid. Roppant kifinomult. És jól  álcázott. A mi fejlesztésünk? 
- Nem hiszem, de ennek a kiderítésén még dolgozunk. Ez 
a labor biztonsági rendszerének a felvétele, Tokimoto. Ez pedig 
ütögette meg ujjával a képernyőt Roarke, ahol a  legsötétebben látszott az árnyék - Reva munkaállomása. 
- Ez biztos valami tévedés. 
- Nem tévedés. 
- Reva becsületes. Sohasem árulta volna el sem magát, sem 
pedig a munkatársait. 
- Nem, ezt én sem hiszem. De fel kell tennem egy kérdést. 
Nem kérdezősködtek magától kívülállók a vörös kóddal jelölt 
projektről? 
- Nem - válaszolt egyszerűen, félelem vagy bosszúság nélkül Tokimoto. - Azonnal jelentettem volna magának. 
-Igen, én is  azt hiszem. Mert  maga becsületes  ember, 
Tokimoto. Mivel ez az ügy nagyon kényes, megbízom magában. 
-Biztosíthatom,  fel sem  merült  bennem, hogy  eláruljam 
magát. Viszont ezt Reváról sem hiszem el. 
- Mint ahogy én sem.  Maga szerint hogyan került be ez a 
poloska a laborba? 
- Én azt mondanám, valakinek a testén. 
- Reva testén. 
Tokimoto összeráncolt homlokkal vizsgálta meg ismét a 
képernyőt. 
- Én itt  ellentmondást látok. Reva észrevette volna, ha poloskát raknak rá, és akkor  nem lép be a laborba. Ennélfogva ő 
nem hozhatta be. Ráadásul a  biztonsági rendszabályok nagyon 
aprólékosak  és többszintűek. Kiszúrnak egy poloskát. Ennek az 
eszköznek egyszerűen nem lett volna szabad bejutnia. Mégis 
bejutott. 
- Mindez nagyon logikus, Tokimoto, de bővítse  ki a kört. 
Hogy hozhatott be Reva egy poloskát a szigorúan őrzött laborba úgy, hogy arról ő maga  sem tudott? 
- Reva mestere a szakmájának, a maga szkenneréi pedig a 
legjobbak a világon.  Lehetetlen rátenni bárkire is egy poloskát 
úgy, hogy a rendszer ne szúrja ki. Ez... - hallgatott el hirtelen 
Tokimoto, Roarke pedig látta, hogy az arcát elönti a megvilágosodás fénye. 
- Belső poloska - segítette ki. 
- A testen belül  hordott lehallgatók csak elméletben léteznek. Mi is teszteltünk néhányat, de nem bizonyultak  elég hatékonynak. 
- A poloskát be lehet injekciózni a bőr alá. 
-Elméletileg. 
- Rendben, köszönöm - állt fel Roarke. 
- Reva... Reva veszélyben van? 
- Védőőrizet alatt áll. De jót tenne neki, ha beszélhetne egy 
barátjával, akiben megbízik. Közben azt akarom, hogy folyamatosan dolgozzanak a vörös  kóddal jelzett projekten. Négy 
műszakban. Holnap Reva is visszatér, ha elég erősnek érzi hozzá magát. 
-Jó lesz újra együtt dolgozni. Persze, neki is tudnia kell, 
amit most láttam, de ha kívánja, nem szólok róla. 
- Én akarom  elmondani neki. Ha egymás között akarnak 
beszélni róla, akkor azt itt tegyék, a kriptában - indult az ajtó 
felé Roarke, de hirtelen megállt. - Yoshi, az élet sohasem olyan 
hosszú, mint azt gondoljuk, és senki sem adja vissza nekünk az 
elvesztegetett napokat. 
Tokimoto halványan elmosolyodott. 
- Ez egy közmondás. 
- Nem. Csak így akarom a tudtára hozni, hogy ideje volna 
lépnie. 
Kilencedik fejezet 
Eve nem igazán értette, miért kellene törődnie a totális biztonsággal, mindenesetre Roarke rejtjelezett hívását azon az apró, 
furcsa linken fogadta, amit aznap reggel kapott a férjétől. 
A csuklóra lehetett csatolni, Eve-nek viszont nem tetszett a 
súlya, és a kabátujjához sem akart  beszélni. Ezért  a dzsekije 
zsebébe süllyesztette, de amikor az apró szerkezet vibrálva jelezte a bejövő hívást, úgy ugrott fel, mintha lézerrel lőtték volna meg. 
-Jézusom! Ezek a modern készülékek... - rántotta elő a 
linket. - Ki az? 
-Ezt nem igazán nevezném hivatalos üdvözlésnek, hadnagy. 
- Beragadtam a dugóba. Miért nem mennek ezek az emberek dolgozni? Vagy haza? 
- Micsoda  arcátlanság, hogy kint  járkálnak az utcáidon. 
Mellesleg én is köztük vagyok. Megyek egy csomagért, amit 
haza kell vinnem. Nagyon szeretnélek már  látni, szóval igyekezz haza. 
-Micsoda? Miért? Átkozott maxibusz! Én itt vezetni próbálok.  Az East Side felé tartok, és nem engedhetem meg magamnak, hogy belekeveredjek egy tömegkarambolba! 
- Azt majd én elintézem helyetted.  Gyere haza, Eve. 
- De én... - vicsorgott tehetetlenül a linkre Eve, amikor a 
férje megszakította a kapcsolatot, majd utálkozva Peabody felé 
lökte a szerkezetet. - Tönkrement. 
-Nem, hadnagy.  Roarke bontotta a  vonalat. Azt  akarja, 
hogy menj  haza. Majd ő odaviszi neked Reva Ewingot. 
- Ezt meg  honnan veszed? 
- Sok kémfilmet láttam.  Roarke biztos talált valamit, amit 
a lehető legbizalmasabb körülmények  között akar veled megbeszélni. El kell ismernem, ez nagyon, de nagyon izgis. 
- Aha,  nagyon izgis. Még beszélnem kell Morrisszal, vagy 
ha ez nem  sikerül, megnézem még egyszer az áldozatokat. Eddig Dickheadet sem rugdostam végig a laborján. A média képviselőivel sem beszéltem. Mondjuk  ezt a részét nagyon nem 
szeretem a munkámnak. 
- Amikor az ember Bondot játszik, nem igazán kell tartania magát a megszokott rutinhoz? 
- Bontót? Miféle bontóról beszélsz? Engem egyáltalán nem 
érdekel a bontás. 
- Nem, nem. Bondot. Tudod, mint James Bond. A szuperkém. 
- Istenem - fordult be Eve egy  keresztutcába, és  sikerült 
gyorsan megtennie egy saroknyi távolságot, mielőtt újra beállt 
a forgalom. - Miért pont én? 
-Sok kémfilmet néztem, különösen a régiek  közül. Tele 
vannak ügyes mütyürökkel, szexszel és finom gúnyolódással. 
Tudod, Dallas, ha Roarke színész lenne, nyugodtan eljátszhatna 
Bondot valamelyik filmben. Épp úgy néz ki, mint ő. 
Eve az ég felé emelte a tekintetét. 
- Istenem, megismétlem. Miért pont én? 
Eve gyors léptekkel ment be a házba, és rávicsorgott az előtérben várakozó Summersetre. 
-A munkatársai  már megérkeztek. Előkészítettem nekik 
néhány megfelelő szobát. Korábbi tapasztalataim alapján feltöltöttem az élelmiszerkészleteket, különös tekintettel a tápértékkel egyáltalán nem rendelkező termékekre. 
- Ezt  most azért mondja, mert úgy nézek ki, mint akit érdekel? 
- Maga ennek a háznak az asszonya, és felelős a vendégei 
kényelméért. 
- Ők nem vendégek. Ők nyomozók. 
Eve elindult az emeletre, Peabody viszont maradt még. 
-Megkaphatnánk McNabbal azt a szobát,  amiben  legutóbb is aludtunk? 
Summerset kőkemény arcát meglágyította a mosoly. 
- Természetesen, nyomozó. Már gondoskodtam róla. 
- Szuper. Kösz. 
- Peabody! - hallatszott Eve bosszús hangja  a lépcsőről. Gyere már, a fenébe is! 
- Közlekedési dugók - morgott Peabody. - Rossz a kedve 
- eredt neki Peabody is a lépcsőnek. 
- Ha ki akarod nyalni ennek a járkáló hullának a seggét, 
akkor a szabadidődben tedd. 
- Én nem nyaltam ki  senkinek sem a seggét. Csak megkérdeztem, melyik lesz a szobánk. Mellesleg nekem nincs szükségem rá, hogy kinyaljam  Summerset seggét.  Ugyanis engem 
kedvel. 
- Legalább mutat valami emberi  érzelmet - száguldott be 
Roarke irodájába Eve, majd hirtelen megtorpant, amikor észrevette, hogy a férje éppen kávéval kínálja Revát és Carót. - Már 
azelőtt mondhattad volna,  hogy idehívod őket - panaszolta fel 
neki -, mielőtt elindultam volna az East Side felé. 
- Elnézést a zavarásért, de itt van ránk szükség. 
- Én vezetem  a  nyomozást. Én döntöm el, kire hol  van 
szükség. 
- Ez  most nem a tekintélyről szól, hadnagy. Ha majd az 
elektronikai szakértelmed utoléri, vagy meghaladja az enyémet, 
újra megbeszéljük a helyzetet - mondta Roarke, talán túlságosan is kedvesen. - Addig is... Kérsz egy kávét? 
- Nincs időm kávézni. 
- Szolgáld ki magad,  Peabody - kínálta  tovább a kávét 
Roarke, majd karon fogta a feleségét. - Volna egy perced, hadnagy? 
Eve hagyta, hogy a férje átvezesse az irodájába. Nem  tetszett neki, de azért hagyta. Viszont abban a pillanatban, amint 
bezárult mögöttük az ajtó, Roarke-ra zúdította minden haragját. 
- Tisztáznunk kell néhány  dolgot. Az ENyU partnereként 
dolgozol. Nincs jogod hozzá, hogy ide-oda szállítsd a gyanúsítottat és az anyját, ahová, és amikor csak akarod. Háttérbe kell 
szorítanod a személyes érzelmeidet, és ha erre képtelen vagy, 
kizárlak a nyomozásból. 
- Ide kellett hozatnom őket. Ingerlékeny vagy és mérges csattant fel Roarke. - Akárcsak én. Tehát vagy szidjuk egymást 
még tíz percen keresztül,  vagy gyorsan túllépünk a történteken. 
Eve  vett egy  mély lélegzetet,  majd még egyet, mielőtt 
megpróbálta volna visszafogni a haragját. Roarke úgy festett, 
mint aki veszekedésre készül. Nem  mintha nagyon bánta volna, de sokkal inkább érdekelte, hogy miért. 
- Oké, te is ingerlékeny vagy, és mérges. Mivel idegesítetted fel magad? 
- Ha adsz pár percet, mielőtt nekem esnél, elmagyarázom. 
- Ha nem tetszik, amit látok, nagyfiú, egyből neked esek. 
Roarke az ajtóhoz lépett, majd visszafordult Eve felé. 
- Tudom, hogy időnként nem tartom tiszteletben a helyzetedet és a munkakörödet. Ez helytelen. Nem mintha ez a jövőben esetleg nem fordulna elő. Ennek ellenére magam is helytelennek tartom. Most sem ezen kellene vitatkoznunk. 
- Pedig úgy tűnik, mégis azt tesszük. 
- Nem tehetek róla. Másfelől viszont ez a két nő az alkalmazottam. Ha előttük szidsz össze, azzal csökkented a tekintélyemet, Eve. 
- Ezzel sincs mit tenni. Tudják  rólad, hogy tökös gyerek 
vagy - vigyorodott el szélesen Eve. - Most már arra is rájöttek, 
hogy én is. 
- Ez nem arról szól, hogy... - hallgatott el Roarke, és próbált lehiggadni.  - Krisztusom, ennek semmi értelme. Később is 
egymásnak eshetünk. 
- Nem fogok megfeledkezni róla - kerülte meg Eve  a férjét, és saját maga nyitotta ki az ajtót. 
A tekintélyre és a helyzetére gondolva biztosra vette, hogy 
ő lépi át először a küszöböt. 
- Öt percet kapsz - közölte Roarke-kal. 
- Nem fog sokkal tovább tartani. Számítógép, zárd le ezt a 
szobát, és védd le. 
ÉRTETTEM.  VÉDETT  ÜZEMMÓD  BEKAPCSOLÁSA  FOLYAMATBAN. 
Mi a fene... - pördült meg Eve, és keze a fegyverére csúszott, 
amikor a háta mögött titánlapok ereszkedtek az ablakok elé. 
Az  ajtók elé ugyancsak  titánpajzs csúszott. A fények  vörössé 
váltak, és a szoba minden berendezése csipogni és zúgni kezdett. 
- Teljesen Bondos - suttogta Peabody, miközben szélesen 
vigyorgott. 
A SZOBA BIZTOSÍTÁSA MEGTÖRTÉNT. VÉDETT MÓD 
BEKAPCSOLVA. 
- Az otthoni irodájában - állt fel Reva, az ablakhoz lépett, 
és megvizsgálta a pajzsot. - Kicsit paranoid, de tökéletes. Az 
egész házat át lehet állítani védett üzemmódra? Szeretném látni 
a... 
-Játszadozásra később is lesz idő - szakította félbe Eve. Most inkább a miértre lennék kíváncsi. 
- Elvégeztem néhány nagyon részletes és  precíz tesztet  a 
Securecompnál, és sikerült kiszúrnom egy mobil poloskát. 
- Mobil poloskát? - csóválta a fejét Reva. - Valaki átjutott 
a biztonsági ellenőrzésen és a szkennereken úgy, hogy a testén 
hordozott egy ilyen szerkezetet? Ez nem lehetséges. Lehetetlen. 
- Eddig én is azt hittem, de maga a poloska is fölöttébb kifinomult. Nem a testén hordozta valaki,  hanem a testében. 
Méghozzá maga, Reva. 
- Én? Bennem? Ostobaság. Hazugság. 
- Ezek szerint nem ellenezne egy komolyabb vizsgálatot? 
Reva arca megkeményedett, és harcias pózt vett fel. 
-Személyesen javasoltam, hogy  mindenkit vizsgáljanak 
meg, mielőtt belép a laborba, Roarke. 
- Az én szkennerem sokkal érzékenyebb és speciálisabb. 
- Gyerünk - tárta szét Reva a kezét. - Nincs semmi rejtegetnivalóm. 
,  - Számítógép, nyisd ki az A panelt. 
ÉRTETTEM. 
Egy ajtó tárult fel a falban. Mögötte apró szoba vált láthatóvá, alig  nagyobb, mint egy  beépített szekrény. Odabent egy 
szerkezet állt,  ami leginkább  egy csúcskategóriájú szárítócsőre 
emlékeztetett. Irányítópaneleknek viszont nyoma sem volt. 
- Egy ideje már dolgozom rajta - magyarázta Roarke, amikor Reva kérdőn felvonta a szemöldökét. - Különleges személyi szkenner, sokkal érzékenyebb, mint amit a piacon kapni lehet. Az életfunkciókat is figyeli, melynek alapján folyamatosan 
nyomon követhető a vizsgált személy állapota. 
- Biztonságos? - állt fel Caro, és közelebb lépett a géphez. 
Ne haragudjon, de ha még  nem hagyták jóvá, kockázatos lehet a használata. 
- Személyesen próbáltam  ki - biztosította Roarke. - Tökéletesen biztonságos. Csak egy kis meleget fog érezni a bőrén fordult Reva felé. - Nem kellemetlen, és legalább tudni fogja, 
hol jár a szkenner. 
- Akkor lássunk neki! Ma már úgyis túlestem egy hazugságvizsgálaton. És szeretem, ha minél kevesebb idő telik el két 
teszt között. 
- Számítógép, nyisd ki a szkennert! 
SZKENNER NYITÁSA FOLYAMATBAN. 
Sziszegés hallatszott, és  a cső oldalán  feltárult egy  ajtó. 
Roarke intésére Reva belépett, és arccal a szoba felé fordult. 
- Számítógép,  amint utasítást  adok,  kezdd meg Reva 
Ewing vizsgálatát! A teljes testre kiterjedően, teljes energiával. 
Ehhez előbb a gépnek meg kell mérnie a magasságát - magyarázta Roarke. - Valamint a súlyát, a testtömegét és így tovább. 
- Remek. 
-A vizsgálat az ajtó becsukódása  után pár  másodpercen 
belül megtörténik. Ha nincs ellene kifogása, audio- és videofelvételt is készítek. 
- Csak nyugodtan. 
- Számítógép, kezdheted! 
A cső ajtaja bezárult.  Odabent hidegkéken izzottak fel a fények.  Eve hallotta,  ahogy a géphang  felsorolja Reva testi jellemzőit. Majd  egy vízszintes, vörös sugár emelkedett fel a padlótól,  és lassan végigpásztázta Reva  testét. A számítógép közben különböző sérüléseket és a gyógyulásuk megbecsült idejét 
ismertette. 
- Kitűnő - hallatszott Reva tompa hangja a csőből, de a 
lány  lassan vigyorogni kezdett. Eve látta, hogy a dühe lassan 
átadja a helyét a szakmai elismerésnek. - És alapos. Ezt minél 
hamarabb piacra kell dobni. 
-Még  tökéletesíteni  kell  néhány  részletet - árulta el 
Roarke. 
Hirtelen néhány vörös és kék fénysugár keresztezte Reva 
testét, és vibrálva vizsgálták végig tetőtől talpig. 
SZUBDERMÁLIS ELEKTRONIKUS BERENDEZÉST ÉSZLEL,   TEM. KETTES SZEKCIÓ. 
- Mi a fenéről beszél? - rebbent meg Reva hangja, miközben mindkét tenyerét a cső falához szorította. - Hol az a kettes 
szekció? Ez hülyeség. 
Roarke észrevette, hogy  Reva pulzusszáma és vérnyomása 
megemelkedett. 
- Fejezzük be, Reva. 
- Gyorsan. Siessen már. Ki akarok jutni innen. 
- Minden rendben, Reva - szólalt meg szelíden  Caro. Csak egy kicsit bírd még  ki.  Mindjárt vége. Minden újra rendben lesz. 
- Semmi sincs rendben! Semmi sem lesz újra rendben! 
MÁSODLAGOS   ESZKÖZT  NEM   ÉSZLELTEM.  CSAK 
EGYETLEN  MŰKÖDŐKÉPES ELEKTRONIKA TALÁLHATÓ A KETTES SZEKCIÓBAN. UTASÍTÁST KÉREK, HOGY 
MEGJELÖLJEM A HELYÉT. 
-Jelöld - hagyta helyben Roarke. 
Valami felzúgott, fény villant, Reva pedig a tarkójához kapta a kezét, mintha darázs csípte volna meg. 
KÉSZ. 
- Ments el, és írj ki a képernyőre minden adatot! Zár kiold, 
program állj! 
A fények a csőben hunyorogva kialudtak, és az ajtó kitárult. 
- Bennem? A bőröm alatt? - lépett ki Reva,  még mindig a 
tarkóján tartott kézzel. - Hogyhogy nem vettem észre? Esküszöm, Istenre esküszöm, hogy nem tudtam róla. 
- Ezt én sem gondoltam. Üljön le. 
- Egy belső poloska.  Ilyet nem lehet műtét nélkül beültetni. Márpedig nekem nem volt műtétem. Egyszerűen nem lehet 
ott. 
-Márpedig ott van - vezette egy fotelhez Revát Roarke, 
majd amikor Caro leült a lánya mellé, és megfogta a kezét, hátrált egy lépést. - A tudta és a beleegyezése nélkül tették oda. 
- Ahhoz öntudatlannak kellett volna lennem. Márpedig én 
nem voltam öntudatlan! 
- De aludni  csak aludt valamikor, nem igaz? - szakította 
félbe  Eve. - Alvás közben nem nehéz  egy injekciós pisztollyal 
belőni a bőr alá egy apró szerkezetet. Vagy becsempészni valamit az ételébe, az italába, hogy átaludja ezt az aprócska műtétet. 
- Mindig otthon alszom,  a saját ágyamban. Az egyetlen 
ember, akinek lehetősége lett  volna minderre... Blair - fejezte 
be remegve a mondatot. - De ez őrület. Ő semmit sem tudott 
a belső, vagy szubdermális poloskákról. 
Ekkor észrevette, hogy Eve és Roarke sokatmondóan összenéznek. 
- Mi folyik itt? Mi a fene folyik itt? 
- Még nem mondtam el neki, hadnagy - hajtotta oldalt a 
fejét Roarke. - Úgy gondoltam, ez nem az én dolgom. 
Eve Reva mellé lépett. 
- Most nagyon erősnek kell lennie, mert ez a hír hatalmas 
pofonként fogja érni. 
Majd mindent elmondott Revának,  amit el akart. Őszintén, 
világosan, érzelemmentesen beszélt. Közben figyelte, ahogy 
Reva arcából kifut a vér, és könnycseppek jelennek meg a szemében. De nem omlott össze, és a színét is hamar visszanyerte. 
- Blair... Információforrásnak használt - szólalt meg végül 
reszelős hangon Reva. - Rajtam keresztül kémlelte ki a Securecompot, és az  anyámon keresztül talán a Roarke Iparvállalat 
más részeit is. Ráadásul... - köszörülte meg a torkát. - Ráadásul  baráti viszonyban maradtam Foster  elnöknővel, és a volt 
kollégáimmal, akikkel a titkosszolgálatnál dolgoztam együtt. 
Az  implantátum segítségével kihallgatták a szakmai és a magánbeszélgetéseimet - vette el azt a pohár vizet, amit Peabody 
nyújtott feléje anélkül, hogy felnézett volna. - Vezető helyzetemnél fogva a Securecompnál naponta beszéltem a technikusokkal, kijelöltem a kutatási irányokat, átvettem a helyzetjelentéseket. Nekem az a szokásom, hogy a saját jelentéseimet szóban teszem meg. Segít, hogy átlássam a haladást, vagy kijelöljem az új kutatási irányokat. Ezzel a poloskával mindent kikémlelhettek a projektjeimről. Ezek ketten kiszívtak belőlem 
minden információt.  Mindennap. Minden áldott nap - nézett 
fel  Roarke-ra. - Ezek  szerint végül mégiscsak én  árultam el 
magát. 
- Ez nem igaz - vágott közbe élesen Caro. - Téged árultak 
el, és ez teljesen más. Azzal nem jutsz előrébb, ha csak sajnálod 
magad. Senki sem vádol semmivel, az önmarcangolás luxusát 
pedig a jelen helyzetben nem engedheted meg magadnak. 
- Mégiscsak jogom van magamba fordulni egy kicsit, amikor tulajdonképpen azt is mondhatnám, hogy megerőszakoltak, az Isten szerelmére. 
- Majd később magadba fordulhatsz. Hogy lehet kivenni 
azt a vacakot?  - kérdezte Caro Roarke-ot, majd Eve felé fordult. - Kivegyük egyáltalán? 
-Nekem  is megfordult  a fejemben, hogy benn kellene 
hagyni a helyén. Ez is egy  lehetőség, de talán mégis jobb lenne 
kivenni. Ha valaki még mindig figyeli a poloskát, jobb, ha tudja,  hogy a nyomában vagyunk. így sokkal hamarabb  kiugraszthatjuk a nyulat a bokorból. 
- Megölték Blairt és Felicityt, és rám akarták kenni a gyilkosságot. Miért? 
- Szerintem azért, mert nekik így volt a legkényelmesebb. 
Ami azt illeti, egyelőre fogalmam sincs. Talán az NBH követte 
el a gyilkosságot, talán a másik oldal. Bárhogy is, tudták, hogy 
jussanak be a házba,  hogy semmisítsék meg a számítógépeken 
tárolt adatokat, és hogy keverjék bele, amikor úgy döntöttek, 
hogy magát is félre kell állítani.  Ez pedig sok időt és komoly 
tervezőmunkát feltételez. Vagy Bisselt, vagy Kade-et akarták 
likvidálni, de az is lehet, hogy örültek, amiért egyszerre végezhetnek mind a kettejükkel. Amikor rájövök a miértre, már ez is 
világos lesz. 
- Itt is kivehetjük a poloskát. Akad olyan ember a házban, 
akinek van orvosi gyakorlata - magyarázta Roarke. 
- Szedje ki - dörzsölte meg Reva a tarkóját. - Meg akarom 
nézni. 
- Készíts elő  mindent - fordult Roarke felé Eve. - Reva, 
odakint senkinek  sem beszélhet arról, ami most elhangzott. 
Még az ügyvédeinek sem. Legalábbis egyelőre.  Viszont szeretném,  ha felvenné valakivel  a  kapcsolatot  a Titkosszolgálatból, 
vagy Foster emberei közül,  amelyiket jónak látja. Azt akarom, 
hozzanak össze egy találkozót  köztem és az NBH egyik embere 
között.  De olyat válasszanak, aki tud Bisselről  és  Kade-ről. 
Nem  akarom egy szürke aktakukacra vesztegetni az időmet. 
- Elintézem. 
-Jó. Az elektronikát azokra hagyom,  akik tudják, mi a fenét kell kezdeni vele - pillantott Roarke felé. - Én meg majd 
foglalkozom a saját dolgommal, ha egyszer végre kikerülök innen. 
- Számítógép, szüntesd meg a szoba biztosítását.   -., -, 
ÉRTETTEM. 
-  Pár pillanat, és visszajövök - mondta Roarke Carónak és 
Revának, majd a felesége nyomában elhagyta a szobát. 
-  Peabody, nézz utána, hol tartanak az ENyÜ-s fiúk. Majd 
érted megyek. 
- Azonnal. 
Eve zsebre vágta a kezét,  és megindult a saját irodája felé. 
Roarke követte. 
- Azt hittem,  már beszéltél neki az NBH-ról. 
- Úgy véltem, ezt neked kell elmondani. 
- Ertem. De nehogy azt hidd, hogy mindent megbocsátottam. 
- Én is dühös vagyok még egy kicsit. Remek párost alkotunk. 
- Lehet, hogy később még neked esek. 
- Beírlak a naptáramba. 
Eve a férje elé lépett, és  még mindig zsebre dugott kézzel 
szenvedélyesen megcsókolta. 
- Viszlát - viharzott ki az ajtón. 
Mivel Eve nem értette, mit művel Roarke laborjában az ENyÜ, 
magával rángatta Peabodyt, és megbízta  azzal a feladattal, 
hogy vegye fel a kapcsolatot  Carter Bissellel, miközben ő kikönyörög egy rövid beszélgetést dr. Mirától. 
- A titkárnőd kezd megutálni - jegyezte meg. 
-Ugyan, csak éppen nagyon rugalmatlanul áll hozzá, ha 
valaki felborítja  az időbeosztásomat - programozta be Mira  a 
szokásos teáját,  és hellyel  kínálta Eve-et az egyik mély öblű, 
kék fotelben. 
Mira ma vörösbe öltözött.  Vagyis nem egészen vörösbe, 
gondolta Eve. A ruhájának olyan volt a színe, mint a hervadt, 
őszi faleveleknek. Hármas  nyakláncot  akasztott a nyakába, 
amelyen gyöngyként lógtak  az  aranygömbök, és pompásan illett tűhegynyi arany fülbevalójához. 
A cipőjének  pontosan olyan volt a színe, mint a ruhájának. 
Eve sohasem tudta, hogy tudnak egyesek ilyen összhangot elérni - vagy miért törődnek ilyesmivel egyáltalán. 
De  Mirának határozottan jól állt. Mint minden, amit felvett. Fekete haját, melybe világos csíkokat festett, ma kontyba 
kötötte. Úgy látszik, gondolta Eve, megint meg akarja növeszteni. 
Senki sem mondta volna meg, hogy ő az ország egyik legjobb profilalkotója és rendőrségi pszichiátere. 
- Felteszem, Reva Ewing hazugságvizsgálata miatt  jöttél, 
amit ma délután, a  kérésednek megfelelően, személyesen végeztem el. 
-Valóban.   Ez a beszélgetés,  és bármi,  amit Ewingnak 
mondtál, vagy a hazugságvizsgálat eredménye,  a legszigorúbb 
titok. Csak rád, rám és Whitney kapitányra tartozik. 
Mira belekortyolt a teájába. 
- És mi az oka ennek a szörnyű titkolózásnak? 
- A világméretű kémhálózatok - felelt Eve, és mindent elmesélt Mirának. 
-Hiszel neki - állt fel Mira, hogy töltsön  magának egy 
újabb csészével, miután végighallgatta. - Elhiszed, hogy átverték, és ártatlan, csak megpróbálták belekeverni  ebbe a kettős 
gyilkosságba. 
- Igen.  Tőled pedig  azt várom, hogy  erősíts meg ebben a 
hitemben. 
- És ha a hazugságvizsgálat eredményei mindezt megcáfolják? 
- Akkor Reva visszakerül a rács mögé, amíg rá nem jövök, 
mi történt. 
Mira bólintott. 
- Beleegyezett a harmadik fokozatú  hazugságvizsgálatba. 
Ez nagyon fárasztó procedúra, mint ahogy azt a személyes tapasztalataid alapján te is tudod. 
- Én túléltem.  Tehát ő is túl fogja élni. 
Mira ismét bólintott, de a szemét le nem vette volna Eve 
arcáról. 
- Megkedvelted. 
- Aha, elképzelhető. Viszont ez nem állhat az igazság felderítésének az útjába. 
- A gyilkosságot nagyon brutálisan,  nagyon  erőszakosan 
követték  el.  Amiből feltételezhetjük, hogy  a kormányszervezet 
sem kevésbé brutális, amelyik elkövette, még akkor sem, ha ez 
egy titkos szervezet. 
-Az ügynökökkel kapcsolatban én nem feltételezek semmit. 
Mira halványan elmosolyodott. 
- Nem szereted okét. 
- Nem. Az NBH összeállított egy aktát az apámról. 
A mosoly lefagyott Mira arcáról. 
- Felteszem, számítottál erre. 
- Ügynökök figyelték  az apámat, és a szobát,  ahol Dallasban laktunk. 
Mira félretette a csészéjét. 
-Tudtak  rólad? Tudtak  arról,  hogy mit művel veled  az 
apád, és nem  avatkoztak közbe? 
- Igen, tudtak. Ez is benne van az aktában. Mint ahogy azt 
is tudták, mit tettem, hogy megszabaduljak tőle.  Eltüntették 
mögöttem a  nyomokat, és a sorsomra hagytak. Tehát  nem, 
egyáltalán nem rajongok az NBH-ért. 
- Bárki is adta ki a parancsot, hogy nem szabad beavatkozni, amikor egy gyerek jóléte volt a tét, ugyanúgy megérdemelné a börtönt, mint maga a zaklató. Megdöbbentő ilyet hallani. 
Sok mindent láttam és hallottam már, mégis megdöbbent. 
- Ha velem megtették Dallasban, akkor Reva Ewinggal is 
nyugodtan megtehették itt. De ezúttal nem viszik el szárazon. 
- Kilépsz a nyilvánosság elé Ewinggal. 
- Ebben aztán átkozottul igazad van. 
Eve visszament a kapitányságra. Az irodája felé vezető úton inkább a mozgójárdát választotta, mint a felvonót, mert így több 
ideje maradt gondolkodni a következő lépésen. Amikor  belépett a  nyomozók  közös  irodájába, meglepve  látta,   hogy 
Peabody nem az elkerített irodarészében,  hanem egy íróasztal 
mellett áll. 
Mivel a társa épp linken beszélt valakivel,  Eve egyenesen 
. az irodájába ment. Bezárta az ajtót, majd  felmászott az íróasztalára, hogy elérje az álmennyezet paneljét, ami mögött a titkos 
csokoládékészletét rejtegette. 
Szüksége volt valamire, ami helyrerázza. Eredeti csokoládéra, igazi kávéra. Erezte, mindjárt szebb színben látná a világot, 
ha tíz percig hódolhatna ezeknek az élvezeteknek. 
De a várva várt csokoládé helyett csupán egy darab csomagolópapír akadt a kezébe. 
Szemét  gazember! Eve csaknem darabokra  szaggatta dühében a papírt, de megálljt parancsolt magának. 
- Majd meglátjuk, ki nevet a végén, te elvetemült tolvaj. 
Leugrott az asztalról, és felkapta a tartalék helyszínelő kész,  letét. Befújta a kezét folyékony kesztyűvel, majd visszamászott, 
egy csipesszel felemelte a papírt, és letette az asztala egy tiszta 
részére. 
- Szóval játszani akarsz. Akkor játsszunk. 
Pár pillanattal később kopogtak az ajtón. 
- Dallas? Hadnagy? Be van zárva az ajtód. 
- Tudom, hogy be van zárva az az átkozott ajtó - vicsorgott Eve. - Én zártam be. 
- Ó. Megszereztem a kért információt Carter Bisselről. 
Eve felállt, belerúgott az asztalba, és kinyitotta az ajtót. 
- Csukd be magad után - parancsolt rá Peabodyra, miközben visszaült az íróasztal mögé, a szerszámaihoz. 
- Persze - vont vállat Peabody, és engedelmeskedett. - Felvettem a kapcsolatot... Mit művelsz? 
- Szerinted minek látszik? 
- Nos, minden jel szerint ujjlenyomatokat keresel egy csokoládé csomagolópapírján. 
-Pontosan ezt csinálom.  Felvetted a  kapcsolatot  Carter 
Bissellel? 
- Nem, csak... Dallas, a csokoládé is szerepel az ügy bizonyítékai között? 
- Ez személyes ügy. Folyékony kesztyű - morogta. - Az az 
átkozott folyékony kesztyűt használt. De ezzel még nincs vége. 
Más módszereim is vannak. 
- Hadnagy, most meg mintha ujjlenyomatot akarnál venni 
egy mennyezeti panelről. 
- Szerinted nem tudom magamtól is, mit csinálok, nyomozó? Úgy nézek ki, mint aki megbuggyant? 
- Nem. Úgy nézel ki, mint akit rettenetesen felbosszantottak. 
- A megfigyelésed, mint mindig, most is tökéletesen pontos. Gratulálok.  A francba! - gyűrte össze Eve a papírt,  és a 
padlóra hajította. - Később majd számolok vele.  Nem ússza 
meg. Carter Bissel. Hol a kávém? 
- Mivel elutasítottad a segítő kezem... 
-Ó, kapd be! - pattant fel Eve az  asztal mögül, és  az 
AutoSéf elé trappolt. 
- Csak az  alkalomra vártam, hogy végre kimondhassam. 
Tudod, egyáltalán  nem  bánom,  ha nekem  kell megfőznöm a 
kávédat. így néha  én is kaphatok  belőle. Például most is, ha 
már úgyis  kértél egy adaggal. 
Eve felsóhajtott, és elővett egy másik csészét is. 
- Kösz. Oké, térjünk vissza  Carter Bisselhez. Megpróbáltam a lakásán, de nem vette fel  a linket. Mindenesetre hagytam neki egy üzenetet. Utána felhívtam a bárt, aminek a résztulajdonosa, és sikerült beszélnem a társával, Diesel Moore-ral. 
Ez a Moore nagyon beszédes alak, és amikor megemlítettem 
neki Cartert, elárulta, hogy ő is keresi, és olyan jelzőkkel illette, 
amelyeket most nem szeretnék felsorolni. Azt állította, Carter 
közel egy hónapja eltűnt a bevétellel, és benne hagyta a lekvárban. Borzalmas  anyagi  körülményeket emlegetett. Eleinte bízott benne,  hogy Bissel visszatér valami magyarázattal, de eddig ez nem történt meg. Tegnap tett feljelentést. 
- Ellenőrizted? 
- Aha. A helyi rendőrség keresi Bisselt, annak viszont nincs 
nyoma, hogy elhagyta a szigetet. Habár ettől még nyugodtan 
elköthetett egy hajót vagy egy tengeri siklót. Szóval keresik, de 
nem túl nagy erőkkel. Hiszen csak pár  ezret emelt el, aminek 
egy része amúgy is  az övé volt. Különben régebben is előfordult, hogy bejelentés nélkül eltűnt egy kis időre. 
- Ellenőrizték a lakását? 
- Igen.  Hiányzik pár ruhája, és néhány személyes tárgy, de 
semmi nyoma  dulakodásnak,  bűncselekménynek,  és  annak 
sem, hogy hosszú utazást tervezett. 
- Egy hónappal ezelőtt.  Felicity Kade pont  akkor járt Jamaicán. Vajon miről beszélgettek Carter Bissellel? 
- Talán őt is be akarta szervezni. 
- Vagy egy  másik  áldozati bárányt keresett. Azt  hiszem, 
meg kellene még egyszer néznünk a tetthelyet. 
Ebben a pillanatban jelezni kezdett  az asztali link. Eve félrelökte a mennyezetdarabot. 
- Dallas. 
EVE DALLAS HADNAGY, ITT A KÖZPONT. A NYUGATI 
TIZENNYOLCADIK UTCA 24-BŐL HALÁLESETET JELENTETTEK. AZ ÁLDOZAT  EGYEDÜLÁLLÓ,  FEHÉR NŐ. A 
NEVE CHLOE McCOY. 
-  Értettem. Máris indulok. Dallas, vége. 
Tizedik fejezet 
Chloe fodros, rózsaszín hálóinget vett fel, kikészítette az arcát, 
megcsináltatta a haját, befeküdt az ágyába egy halom párna, és 
bíbor játék maci közé, és bevett egy adag gyógyszert. 
Körülötte fiatalos virágillatot lehetett érezni, és  ha valaki 
nem figyelte tágra nyílt, homályos szemét, könnyen azt hihette, 
hogy csak alszik. 
Egy cetli hevert mellette az ágyon, az ujjai előtt. Az újrafelhasznált, rózsaszín papíron egyetlen drámai mondat állt. 
Nincs fény, nincs élet nélküle. 
Az éjjeliszekrényen egy üres orvosságos üveg állt, mellette 
egy pohár langyos víz, és egy magányos, bimbózó, tövis nélküli, rózsaszín rózsaszál. 
Eve szemügyre vette a szobát, és látta, hogy a rózsa tökéletesen illik a fodros-bodros, rózsaszín függönyökhöz, és  az elképzelt mesebeli  tájakat ábrázoló, bekeretezett  festményekhez. 
A szoba tiszta volt, és túlságosan nőies, csak az ágy körül hevertek  használt papír zsebkendők egy  doboz megkezdett, megolvadt Csokis Bűnbeesés fajtájú fagylalt és egy fél üveg fehérbor 
társaságában. 
- Mi a véleményed erről? - kérdezte Peabodyt Eve. 
- Úgy tűnik, mint egy túlzásba vitt síratóünnepség. Telesírt egy csomó zsebkendőt, miközben borral és  fagylalttal próbálta megnyugtatni magát. A borral talán a gyógyszerek hatását is fokozni akarta. Fiatal volt, ostoba és megjátszós. Ez, na 
meg a gyengesége vezetett el végül az öngyilkossághoz. 
- Aha, tényleg így fest.  Honnan szerezte a gyógyszert? 
Peabody felemelte a gyógyszeres üvegcsét folyékony kesztyűbe bújtatott ujjaival, és megvizsgálta a jelzés nélküli, zöld 
fiolát. 
-A receptre  kapható gyógyszereket nem  ilyen  üvegben 
árulják. Csak a feketepiacon szerezhette. 
- Olyan benyomást tett rád,  mint akinek vannak feketepiaci kapcsolatai? 
- Nem - vonta össze Peabody a szemöldökét a kérdés hallatán, és újra megvizsgálta a testet és a helyszínt, de ezúttal 
sokkal alaposabban. - Nem, de az egyetemekre és a művészek 
köreibe is bekerülnek egyes dílerek. Ez  a lány pedig mindkét 
helyen otthonosan mozgott. 
- Ez igaz, ez igaz.  Elképzelhető. Amikor  beszélgettünk, 
elég fogékonynak találtam. Mindazonáltal... - járt körbe Eve a 
szobában, benézett az apró fürdőszobába, a kicsiny nappaliba és 
a minikonyhába. Mindenfelé nippeket látott, a falakon pedig 
romantikus  festmények reprodukciói  lógtak.  A mosogatóban 
nem talált mosatlan edényt,  sem szétdobált ruhadarabokat. 
Zsebkendőket sem vett észre máshol, csakis a hálóban. 
Amikor folyékony kesztyűs ujját végighúzta egy asztalon, 
arra egyetlen porszem sem ragadt. 
- Ez a lakás fölöttébb tiszta. Furcsa, hogy ilyen szépen kitakarítson valaki, aki öngyilkosságra készül. 
- Lehet, hogy mindig is ilyen tiszta volt. 
- Lehet - helyeselt Eve. 
- Vagy éppen azért hozta rendbe a lakást,  mint amiért saját 
magát is kicsinosította, mielőtt véget vetett az életének. Az 
egyik nagynéném megszállottan  ügyel  rá,  hogy azonnal beágyazzon, amint reggel felkel, mert attól fél,  ha egyszer összeesik, és meghal, azt találják hinni róla, hogy nem volt jó háziasszony. Egyeseknek roppant különösek a szokásaik. 
- Oké, szóval megszerezte a gyógyszert, és vett egy szál rózsaszín rózsát. Leült az ágy szélére, jól kisírta magát, miközben 
fagylaltot evett és bort ivott.  Megírta a búcsúüzenetét, utána 
bevette a tablettákat, lefeküdt, és meghalt. Elképzelhető, hogy 
csakugyan így történt. 
Peabody felfújta az arcát. 
- Viszont te nem hiszed el. Ezek  szerint egy fontos részlet 
elkerülte a figyelmemet. 
- Csak egy dolog nyilvánvaló, mégpedig az, hogy meghalt 
egy huszonegy éves lány. Első pillantásra valóban úgy tűnik, 
hogy bánatában öngyilkos lett. 
- Mint ahogy Bissel és Kade esete is első pillantásra hirtelen 
felindulásból elkövetett, kettős gyilkosságnak látszott. 
- Ugyan már, Peabody - akasztotta a zsebébe a hüvelykujját Eve. - Nem mondod! 
- Oké, kezdem felvenni a fonalat, de ha ez is az NBH vagy 
a terroristák akciója, mi lehetett az indíték? 
- Ismerte Bisselt. A szeretője volt. 
- Aha,  de  csak egy megvezetett  kölyök volt. Ha tudott is 
valami fontosat Bissel munkájáról vagy a vörös kód besorolású 
projektről,  bármit, ami fontos  lehet, megeszem a vadonatúj, 
csillogó-villogó jelvényem. 
-Hajlok arra, hogy egyetértsek veled, de  elképzelhető, 
hogy akadt, aki nem így látta. Vagy  talán csak el akart takarítani mindent maga mögött. Tény, hogy a lány  kapcsolatban 
állt Bissellel, és éppen ezért nem kezelhetjük a halálát egyszerű 
öngyilkosságként. Először vizsgáljuk meg a testet, utána pedig 
azt akarom, hogy szedjék szét darabokra a lakást. Hogy hívják 
azt a nőt, aki rá talált? 
- Deena Hornbock. A szemközti szomszéd. 
- Nézz utána. Mindent tudni akarok róla, mielőtt kihallgatom. Addig is menjen ki egy egyenruhás a lakására, és folyamatosan tartsa szemmel. 
- Máris intézkedek. 
- Vedd  fel a kapcsolatot  a  helyszínelőkkel és  Morrisszal. 
Azt akarom, hogy személyesen ő végezze a boncolást. A takarítók pedig az utolsó kóbor molekulát is gyűjtsék be. 
Kifelé menet Peabody megállt az ajtóban. 
- Te tényleg nem hiszed el, hogy megölte magát. 
-Ha mégis, akkor én fogom megenni a jelvényem. Lássunk munkához! 
Dulakodásnak nem találták semmi nyomát, sem erőszakra utaló sérülést a holttesten, de Eve nem  is számított rá. Chloe nem 
sokkal hajnali három után szenderült  jobblétre. Fájdalommentesen, csöndben. És hasztalan, tette hozzá gondolatban Eve. 
A linkje működött, noha nem sokkal éjfél után lekapcsolták.  Amikor Eve visszakapcsolta,  megtudta,  hogy  utoljára 
Deena,  a szomszéd hívta fel este kilenckor,  aki  biztosította 
együttérzéséről, és vele zokogott. 
Átmegyek hozzád, mondta Deena. Nem jó, ha ilyenkor egyedül 
marad az ember. 
Chloe könnyesen hálálkodott, majd a beszélgetés véget ért. 
A számítógép viszont nem indult. Eve egy egész banknyi 
pénzben fogadott volna, hogy ezt is megfertőzték. De mi lehetett  egy ostoba művésztanuló gépén,  ami aggaszthatta az 
NBH-t vagy a technoterroristákat? 
Amikor Eve végzett a hálószobában, átment a nappaliba, 
ahol Peabody és a takarítók dolgoztak. 
- Most viszik el Chloét. Gyanús haláleset.  Deena Hornbock? Mit tudtál meg róla? 
-Huszonegy éves,  egyedülálló, diák. Színésznek tanul, de 
fél szemmel a színpadok berendezése felé kacsingat.  Már nagyot lépett előre ezen a téren. Egy éve él itt. Előtte a Soho Színészkollégiumában  lakott. Azt megelőzően az  anyjával és a 
mostohaapjával St.  Paulban. Van egy öccse. Tizennyolc éves 
korában felfüggesztett ítéletet kapott, mert Zonert  fogyasztott, 
ettől eltekintve nincs priusza. Időben fizeti a lakbért. Ezt a tulajdonostól tudtam meg, akivel szintén felvettem a kapcsolatot. 
- Jól csináltad. 
- McCoy is rendesen fizette a bérleti díjat, habár hajlamos 
volt várni vele a legutolsó pillanatig. Legutoljára tegnap, tizenhat óra harminchárom perccel utalt. Elektronikusan. 
- Komolyan? Roppant rendes dolog öngyilkosság előtt kifizetni a lakbért. Gyerünk, lássuk, mit mesél róla a barátnője. 
Deena  Hornbockot megrázták az események,  de próbált 
összeszedetten viselkedni. Mindössze annyi árulta  el idegességét, hogy a vörös plüssfotelben ülve folyamatosan kortyolgatott 
a kezében tartott vizespalackból. Vékony, feltűnően sötét bőrű 
nő volt,  aki a bal halántékára egy pár vörös szárnyat tetováltatott. 
- Ms. Hornbock, Dallas hadnagy vagyok,  ő pedig itt mellettem Peabody nyomozó. Fel kell tennünk magának néhány 
kérdést. 
- Tudom. Próbálok segíteni. Igazán. Nem tudtam, mit csináljak.  Egyszerűen  fogalmam  sem volt, ezért kirohantam,  és 
kiáltoztam, hogy hívják a rendőrséget. Azt hiszem, ezt valaki 
meg is tette. Utána csak ültem a folyosón, amíg Nalley  járőr 
meg nem érkezett. 
- Hogy jutott be Chloe lakásába? 
- Ö, van hozzá kulcsom. Chloe nekem is csináltatott egyet. 
Folyton ki-be járkáltunk egymás  lakásába. Odaadjam? Mármint a kulcsot? 
-Azt nagyon megköszönném. Majd  elveszem, mielőtt elmegyek. Most pedig mondja el, mi történt. 
- Oké - vett mély lélegzetet Deena, majd kifújta a levegőt. 
- Oké. Hazajöttem az órámról, és arra gondoltam, megnézem, 
hogy érzi magát Chloe.  Nagyon felzaklatta Blair halála. Teljesen eltompult - sóhajtott nagyot Deena. - Egyenesen bementem hozzá. Amikor tegnap este magára hagytam, megígértem 
neki, hogy ma, ha hazajövök, rögtön benézek hozzá, ezért  nem 
is kopogtam. Csak bementem, és szólongatni kezdtem. 
- Zárva volt az ajtó? 
- Aha. Amikor  Chloe nem  felelt, hátramentem a hálószobába. Rá akartam beszélni, hogy mozduljon ki a lakásból, vagy 
legalább jöjjön át hozzám. Fel akartam vidítani egy kicsit. Istenem. Olyan nehéz erről beszélni - nyögte. - Mintha  újra  magam előtt látnám. 
- Tudom. 
-Szóval bementem.  Megláttam, ahogy az ágyon fekszik. 
Először fel sem fogtam, mi történt, egyszerűen nem gondoltam 
arra, hogy... Valami olyasmit mondhattam, hogy ugyan már, 
Chloe. Valami  olyasmit...  - akadt el  a  hangja. - Jézusom, 
Chloe, ne csináld már - és kezdtem türelmetlen lenni. Azt hiszem, azért, mert... Olyan színpadias és drámai volt a látvány. 
Kicsit fel is bosszantottam magam. Aztán, amikor az ágy mellé 
léptem, észrevettem... 
- Csak nyugodtan - kérte Eve,  miközben Deena hosszasan 
kortyolt a kezében tartott üvegből. 
- Nyitva volt a szeme. Én pedig még  mindig nem fogtam 
fel.  Egy pillanatig  egyszerűen  nem fogtam fel, mi  történt. 
Mintha az agyam egy része egyszerűen kikapcsolt volna. Már 
láttam halottat.  A  dédnagyanyámat - törölt  ki Deena  egy 
könnycseppet a szeméből. - Egy darabig velünk lakott, és éjjel, 
álmában halt meg. Reggel én találtam rá. De ez nem ugyanolyan. Chloe fiatal volt, senki sem számított erre. 
Sohasem ugyanolyan, gondolta Eve. 
- Megfogta a holttestet, vagy bármi mást a lakásban? 
- A vállát, azt hiszem. Megráztam, mert nem akartam elhinni, hogy meghalt. De hideg volt a teste. Istenem, hideg volt 
a bőre, és ebből rögtön tudtam. Ekkor rohantam ki, és kezdtem kiabálni. 
- Utána pedig leült a folyosón, és megvárta Nalley járőrt. 
- Aha, pontosan. 
- Belépett maga, vagy bárki más a lakásba a járőr megérkezése előtt? 
- Nem. Csak ültem az ajtaja előtt, és zokogtam. Néhányan 
kijöttek a lakásukból, és megkérdezték, mi történt. Én pedig 
csak azt  hajtogattam, hogy meghalt. Chloe meghalt.  Öngyilkos lett. 
- Oké. Azt mondta, tegnap este beszélt vele utoljára. 
- A West Side-on dolgozom, egy színdarabon. Amikor hazaértem  a munkából, felhívtam. Tudtam,  hogy Chloe nehéz 
időszakon megy most keresztül. Pár szót beszélgettünk linken, 
utána átmentem hozzá.  Hogy egy kicsit társaságban legyen. 
Nagyjából tizenegyig maradhattam. Másnap korán kellett  kelnem, hogy beérjek az órámra, és Chloe is azt mondta, hogy lefekszik. Egészen pontosan úgy  fogalmazott,  hogy  az álomba 
menekül. Mindig így beszélt, de  nem gondoltam volna róla, 
hogy most... - ragadta meg Eve karját Deena. - Dallas őrmester. Nem jöttem volna el tőle, ha tudom, hogy mire készül. Sohasem hagytam volna, hogy megtegye. 
- Nem a maga hibája. Jó barátja volt - és mivel Eve látta, 
hogy Deenát elönti  a bűntudat,  nem javította ki a rangját  illetően. - Milyen volt a lakása? 
- Ne haragudjon, de nem értem a kérdést. 
-Azt szeretném megtudni, hogy nézett  ki Chloe lakása, 
amikor tegnap este nála járt. 
- Ó. Azt hiszem, nagyon rendesen. Chloe szerette rendben 
tartani a dolgait. Nos, persze tele  volt papír zsebkendővel. Sokat sírt, és mindenfelé szétszórta őket. 
- Ettek, vagy ittak valamit? 
- Egy kis bort. Átvittem egy üveggel, és ha jól emlékszem, 
a felét megittuk. 
- Fagylaltot? 
- Fagylaltot? Nem, arra nem gondoltam. Pedig jó ötlet lett 
volna. 
- Elmosta a borospoharakat? 
- A poharakat? Ó, dehogy. Még csak nem is gondoltam rá. 
Fáradt voltam, Chloe pedig a sírástól merült ki. Egyszerűen 
mindent ott hagytunk a nappaliban. 
- Nem a hálószobában? 
- Nem, a nappali padlóján üldögéltünk néhány óra hosszat. 
Talán ha tovább maradtam volna... 
- Szeretném, ha vetne erre egy pillantást - húzta elő Eve a 
műanyag zacskóba csomagolt rózsaszín búcsúlevelet. - Felismeri Chloe  kézírását? 
- Aha. Nagy és terjengős betűk. Ez Chloe. De tévedett. Nélküle is lett  volna élet. Mindig van. És, Krisztus  szerelmére, a 
halál után nincs semmi. Az csak fantazmagória. 
- Találkozott személyesen Blair Bissellel? 
- Nem  - vett elő Deena egy golyóvá gyűrt zsebkendőt,  és 
kifújta az orrát. - Chloe nagyon titkolta. Még csak nem is tudtam róla. Mármint azt tudtam, hogy van valakije, és  azt  is, 
hogy ez a bizonyos valaki nős, de a nevét, vagy bármi közelebbit  nem árult el róla. Azt mondta, fogadalmat  tett, és  nem 
mondhatja el. Ünnepélyes  fogadalmat. Ez is annyira jellemző 
volt  rá, hogy így beszéljen: Ünnepélyesen  megfogadtam. 
Ezért, na meg azért is,  mert én nem tekintettem ezt a férfit 
Chloe élete  nagy szerelmének, nem sok mindent  árult el  róla. 
Amíg meg nem  halt, nem tudtam a nevét, még azt sem, hogy 
az ő galériájában dolgozott részmunkaidőben. Egészen  addig, 
amíg a felesége  meg nem  ölte.  Chloe tegnap  este mesélt  el 
mindent. 
- Ezek szerint sohasem járt itt. 
-Dehogynem. Legalábbis azt hiszem. Chloéval volt  egy 
közös jelünk. Ha valamelyikünknek vendége volt, és nem akarta, hogy a másik zavarja, ha érti, mire célzok, akkor egy  rózsaszín szalagot kötöttünk a kilincsre. Az ő ötlete volt. Amennyire 
tudom, ezen a szobrászon kívül nem volt senkije az elmúlt néhány hónapban. És nagyjából hetente egyszer megjelent a kilincsén a rózsaszín szalag. 
- Chloe sokszor kikapcsolta a linkjét, amikor szórakozott? 
- Igen. Ez nagyon is jellemző volt rá. Nem akarta, hogy a 
külvilágból bárki is megzavarja. 
- Amikor tegnap este elment tőle, nem látott vagy hallott 
valami szokatlant? 
- Miután eljöttem tőle, rögtön lefeküdtem. Teljesen letaglóztak  a történtek, és az a néhány pohár bor, amit megittam. 
Nem hallottam semmit, csak reggel  fél hétkor az ébresztőóra 
csörgését. 
- Mikor indult el az órájára? 
- Negyed nyolc körül. 
- Akkor sem látott semmit? 
-Nem,  semmit. Megfordult a fejemben, hogy beugrom 
hozzá,  és megnézem, de úgy gondoltam, hogy... - remegett 
meg ismét a hangja. - Úgy gondoltam, még alszik. Én pedig 
késésben voltam. Sietnem kellett. 
- Tudom, hogy ez ilyenkor nagyon nehéz, ezért köszönöm, 
hogy válaszolt a kérdéseimre - akart  felállni  Eve, majd visszaült, mintha csak eszébe jutott volna valami.  - Amikor visszanéztem a beszélgetésüket  a linken,  feltűnt, hogy Chloe egy 
nyakláncot viselt. Szív  alakú medállal. Beszéd közben folyton 
azzal játszadozott. 
-A medalionra gondol? Azt hiszem, attól a  szobrásztól 
kapta pár hónappal ezelőtt. Sohasem vette le a nyakából. Chloe 
nagyon szentimentális lélek volt. 
-Nem találtunk  semmit  sem a nyakában -  jegyezte  meg 
Peabody, amikor visszamentek Chloe lakásába. 
-Nem. 
- Az egész lakásban nem találtunk szív alakú medált. 
- Nem bizony. 
- Ezek szerint lehetséges, hogy az vitte magával, aki megölte, vagy rávette, hogy kövessen el öngyilkosságot. 
- Szent igaz. Az emberek általában mindenfélét tartanak az 
efféle medálokban, nem? 
- Persze. Képet, hajszálakat, DNS-mintát. 
- Ha Bisseltől kapta, talán más is volt benne, mint romantikus csacskaságok... Vagy rajta. 
- Nekiláthatok a vadonatúj csillogó-villogó jelvényem bekebelezésének? 
Eve megrázta a fejét. 
- Ez nem jelenti azt, hogy a lány is tudott róla. De fogadni 
merek, hogy emiatt kellett meghalnia, és azért, amit a számítógépén találtak, vagy szerettek volna megtalálni. 
Peabody rendezte a gondolatait, és körülnézett a nappaliban. 
- Összetakarított. Vagy valaki megtette helyette. De nem 
értem, miért mosná el  bárki is a szomszéd borospoharát, vagy 
tenné rendbe a lakást.  Ha Chloe csinálta, akkor arra oka volt. 
Talán várt valakit? Ez  azt jelentené, hogy felhívták, de ennek 
nem találtuk nyomát a  linkben. 
-Nem. A számítógép viszont  tönkrement. Az  is  lehet, 
hogy e-mailt küldtek neki. 
- Tehát figyelmeztetnünk kell az ENyÜ guruit, hogy szenteljenek különleges figyelmet a kommunikációra. 
- így van. 
- Az épület biztonsági rendszere gyenge, de talán még ezt 
is megpiszkálták. 
- Majd intézkedem, hogy vizsgálják meg. 
- Ezeket mind elintézhetjük evés közben. Elvégre te sem 
jutottál hozzá a szokásos csokoládéadagodhoz. 
- Ne emlékeztess rá - és Eve-nek fel sem kellett néznie ahhoz, hogy tudja, Peabody már kezdi lebiggyeszteni a száját. Oké, eszünk valamit. Amúgy  is el akarok játszani néhány gondolattal. 
Eve nem tudta volna megmagyarázni, miért választotta a Kék 
Mókust, mivel az étlapon szereplő tételeknek nem sok közük 
volt a rendes ételhez. Talán úgy érezte, szüksége van valamire a 
múltjából,  amibe  megkapaszkodhat. Felidézte azokat az estéket, amikor egy félhomályos asztal mellett üldögélt, miközben 
Mavis a színpadon vonaglott, és sikítozta a dalait a közönség 
felé. 
. 
De az is lehetséges, gondolta, miközben a tányérján heverő 
szójaburgerre bámult,  hogy  egyszerűen  csak  halálvágya  támadt. 
- Okosabb vagyok annál, hogy ezt megegyem - suttogta 
maga elé, de azért óvatosan beleharapott. - Ebben a vacakban 
egyszerűen nincs semmi természetes. 
- Teljesen elpuhultál - kapott be Peabody élvezettel egy falatot a göngyölt  csirkéből a zöldségchips mellé. - Állandóan 
igazi húst eszel, igazi kávét iszol, nem beszélve az eredeti tojásról, és a hozzá hasonlókról. 
Eve mogorván maga  elé nézett, és ismét beleharapott  a 
burgerébe.  Most már meg tudta volna mondani, miért döntött 
a Kék Mókus  mellett.  Be akarta bizonyítani saját maga előtt, 
hogy nem puhult el. 
- Valaki rájár az irodám AutoSéfjének a kávéjára. 
- Persze, ez  az eltávolodás első fokozata - intett Peabody 
egy távolról répaszínűre emlékeztető zöldségchipsszel. - El kell 
puhítani  a munkatársaidat is. Vagy talán a második, mert a kávét te is Roarke-tól kapod. De mivel házas vagy... 
- Hallgass, és egyél! 
Szemmel láthatóan nem  puhultam el,  gondolta Eve, miközben igyekezett megrágni a száraz zsömlébe gyömöszölt, bizonytalan eredetű húspótlót. 
Az ember csak könnyen  hozzászokik ahhoz, amit kap, ez 
minden.  Mivel Roarke  ragaszkodott a valódi marhahúshoz, és a 
természetes eredetű élelmiszerekhez, ő is hozzászokott ezekhez. 
Már észre sem vette. Egyszerűen csak előtte volt az étel, mint 
ahogy egy  fotel a szobában, vagy egy kép a falon, amit még sohasem nézett meg igazán... 
Mert napról napra ezt látta, vagy érezte. 
Előrántotta a kommunikátorát. 
- Feeney - kezdte, amint a kollégája arca betöltötte  a képernyőt. Eve látta, hogy Feeney haja, bármilyen rövidre is nyírták,  most csomókban mered az ég felé. Bármin is dolgozott, az 
nem mehetett túlságosan simán. - Fogd a civil szakértőt, a varázslatos ujjaival, és menjetek el Queensbe. Szedjétek darabokra 
a szobrokat. 
- Azt akarod, hogy szedjük darabokra a szobrokat.  , 
- Eddig még nem találtatok poloskákat a házban, igaz? 
- Egy csoport épp most kutatja át másodjára. 
- Küldd el őket. Te menj Roarke-kal. A  szobrok, Feeney. 
Reva egyáltalán nem figyelt oda a szobrokra. Nem ellenőrizte 
őket, elvégre a férje vitte be a házba mindegyiket. Márpedig 
mindenfelé ott állnak. Szedjétek darabokra az összest! 
- Nagyszerű, nagyszerű. Jól jön egy kis változatosság. 
- Szólj Roarke-nak, kérdezze meg Revát, a dolgozószobáján 
kívül hol foglalkozott még a házban a munkájával.  Hol beszélgetett a férjével, vagy bárki mással a Securecompról. És  elsősorban az ott található szobrokra koncentráljatok. 
- Ertem. Az itteni munkámat majd McNab folytatja. Fiatal 
még a fiú, egy kis kudarc direkt jót tesz majd neki. 
Eve eltette a kommunikátorát. 
- Fejezd be! - intett fejével Peabody tányérja felé. - Viszszamegyünk a Fullerbe,  és szétszedjük Bissel készülőfélben lévő 
műveit. 
- Mindez azért jutott az eszedbe,  mert puhánynak neveztelek? 
- Az ember sohasem tudhatja, mi mozgatja meg a fantáziáját, nem igaz? De másra is gondoltam: Chloe lakásán nem találtunk egyet sem Bissel  szobraiból.  Szerinted nem vitt  haza 
egyetlenegyet sem? Valami apróságot a szerelme alkotásai közül? Hiszen imádta, legalábbis ebben a hitben  élt. Szerette a 
művészetet, a  galériájában dolgozott, ennek ellenére sohasem 
kapott egyetlen műtárgyat sem a szobrászzsenitől? 
- Arra gondolsz, hogy  ugyanaz vitte el, mint aki a medált. 
- Útközben felhívjuk Deenát, és akkor majd kiderül. 
Eve csípőre tett kézzel állt a műteremben, és az összevissza csavarodó fémdarabokat bámulta, melyekből a szobrok készültek. 
- Oké,  ezzel  nem  számoltam. Ahhoz, hogy  szétszedjük 
ezeket az  akármiket, különleges szerszámok  kellenek. Persze 
akad itt néhány, de a használatuk már más lapra tartozik. 
- Néhányról tudom, hogy kell velük bánni. 
- Vajon  ez miért nem  lep meg? - járta körül Eve a legmagasabb alkotást. Csak éppen az a helyzet, hogy ha belevágunk, 
megolvasztjuk,  vagy szétrobbantjuk,  azzal könnyen mégsem172 
misíthetjük azt is, amit keresünk. Már ha egyáltalán van bennük valami. Ennek a megállapításához pedig szükségünk lenne 
az ENyÜ-re, de legalábbis egy kéziszkennerre. 
- A takarítók már mindegyiket megvizsgálták. 
- Lefogadom, hogy a megszokott vizsgálat nem mutatja ki 
ezeket a kifinomult poloskákat. Még egy alaposabb sem. Speciális műszerek kellenek. Ez a fickó a világ minden részére eladta ezt  a szemetet.  Cégeknek, magánszemélyeknek, még kormányhivatalokba is került belőlük. 
- És ha poloskát rejtett el bennük, könnyedén hozzájutott 
az őt érdeklő információkhoz. 
- Ühüm - folytatta Eve a körözést. - Eddig nem értettem, 
miért vesztegették el a tehetségét. De így már logikus.  Fogadni 
merek, hogy nagyon szerettek volna Roarke cégeihez is juttatni 
belőlük. Csak az volt a baj, hogy Roarke-nak egyáltalán nem 
tetszettek, és még  Reva miatt sem fizetett volna értük.  De ez 
nem igazán számított,  hiszen végül magát Revát poloskázták 
be. 
-Paranoid gondolat, de szerinted most is figyelnek bennünket? 
- Elképzelhető - vigyorodott el szélesen Eve. A francba a 
biztonsággal, a zárakkal és a védett móddal. Remélte, hogy valóban figyeli őket valaki. Eljött az ideje, hogy végre közelebbről 
is megismerkedjenek egymással. -  Ebben az esetben jobb lesz, 
ha minél hamarabb előbújnak a rejtekhelyükről. Hacsak nem 
gyáva gyilkosok és perverz kukkolók.  Darabokra fogom vágni 
a szobrokat. És amíg nem végzünk, lezárjuk az egész emeletet. 
Jobb,  ha addig  néznek körül, amíg megtehetik - hívta Eve a 
liftet,  majd amikor  megérkezett,  belépett  a  kabinba.  Peabody, nem tetszik nekem, hogy senki sem tudja,  Carter 
Bissel merre jár. Azt akarom, hogy  találják meg. 
- Majd megrugdosom a jamaicai rendőröket. 
- Tedd azt. Személyesen. 
- Micsoda? 
- Utazz oda, beszélj a nyomozás vezetőjével, hallgasd ki a 
társát, és mindenkit,  aki ismerte.  Rajzolj róla pontos képet. 
Felicity személyesen kereste meg valamiért.  Tudni akarom az 
okát. 
-Jamaicára? - emelkedett meg három oktávval Peabody 
hangja. -Jamaicára megyek? 
- Egyikünknek itt kell maradnia. Legfeljebb negyvennyolc 
órát kapsz, de nem szeretném, ha a fülembe jutna, hogy meztelenül szaladgáltál a parton. 
- És mondjuk minden tekintetben megfelelő fürdőruhában 
sem szaladgálhatok a parton egy órácskát? 
Eve-nek minden erejét össze kellett szednie, hogy  ne remegjen meg a szája széle. 
-Nem akarok hallani róla. Különösen, mert McNabot is 
veled küldöm. 
- Istenem! Valóra vált a legtitkosabb álmom! 
Oké, gondolta Eve, talán mégis vigyoroghat egy kicsit. 
- Azonnal indulhattok, amint Feeney elengedi. De vésd az 
eszedbe, nem vakációzni mentek. 
- Persze hogy nem. De azért talán megihatok egy kókuszdióhéjban felszolgált koktélt... Ha már úgyis egy bártulajdonost kell kihallgatnom. 
- Figyelni  fognak - közölte Eve, mire Peabody arcáról lehervadt a mosoly.  - Bárki is felelős ezekért a gyilkosságokért, 
tudni fogja, mikor szálltatok fel a gépre, és mikor szálltatok le 
róla. Tudni fogja, melyik hotelben szálltok meg, mit vacsoráztatok, és mit ittál abból a bizonyos kókuszdióhéjból. Ezt nyugodtan hidd el nekem. Nagyon figyelj! 
- Azért küldöd velem McNabot, hogy vigyázzon rám. 
- Hogy vigyázzatok egymásra. Nem tudhatom előre, rátok 
mozdul-e valaki, de Chloe McCoy esetében sem tudtam. 
- Nem lesz rá esélyük, Dallas. 
- Az ember mindig legyen óvatos - jelentette ki Eve, miközben kilépett a kabinból, majd megfordult, és lepecsételte a 
felvonót. - Ha én is így teszek, az a szegény lány még mindig 
élne. 
Eve  hazaküldte  Peabodyt,  hogy pakoljon össze,  és  egyedül 
ment a hullaházba. Morris éppen beöltözött, amikor rányitotta 
a2 ajtót. 
Bronzbarna bőre és a halántéka mellett lógó hajtincsre fűzött három, színes gyöngy emlékeztette Eve-et, hogy nemrég 
tért vissza a nyaralásból. 
-Jó látni, hogy máris munkába álltál - üdvözölte. 
- Nem lenne teljes az élmény, ha nem találkozhatnék azonnal a szívemnek legkedvesebb nyomozóval. Három nap alatt 
három testet is ideküldtél. Ez még tőled is erős. 
- Beszéljünk a legutolsóról. 
-Még nem kezdtem hozzá.  Nekem  is megvannak a magam korlátai. Elsőbbséggel küldted ide, és mivel rólad van szó, 
tudom, hogy valóban fontos. Gyanús körülmények - pillantott 
le Chloe testére Morris. - A halál körülményei minden esetben 
gyanúsak. Öngyilkosságnak látszik? 
- Aha, de én ezt nem veszem be. 
- Nincsenek erőszakra utaló jelek - tette fel Morris a szemüvegét, és előrehajolt. Eve kivárta, amíg végigfuttatja a műszereit a holttest felett, és megvizsgálja a képernyőn feltűnő eredményeket. - Nincs tűszúrás, vagy  sérülés. Saját kezűleg írta a 
búcsúlevelét? 
- Legjobb tudomásom szerint igen. 
- És egyedül volt a lakásán. Az  ágyban? 
- Az ágyon. A biztonsági rendszer felvételei szerint  csak a 
lakók léptek be az épületbe. De az emeleteken nincsenek külön 
kamerák. 
-Akkor felnyitom,  és meglátjuk, találunk-e valamit. Addig is elmondanád, hogy mit keressek? 
- Tudni akarom, hogy ő vette  be a gyógyszert, vagy pedig 
beadták  neki. Aztán a mennyiséget, a hatást és  az  időpontot, 
amikor a szervezetébe jutott. Mindezt a lehető leggyorsabban. 
- Ez könnyen menni fog. 
- Mi a helyzet a másik két áldozat, Bissel és Kade toxikológiai jelentésével? 
- Egy pillanat - lépett Morris a számítógépéhez, és lekérte 
a megfelelő adatokat. - Épp most érkezett meg az anyag. Úgy 
tűnik, mindketten kitűnő minőségű,  francia pezsgőt  ittak, utoljára három órával a halál beállta előtt ettek... Jó volt az ízlésük. 
Kaviárt, füstölt lazacot,  camambert  és epret. A nő  szervezetében nem találtunk semmiféle tiltott szert. A férfi bevett egy kis 
adag Exoticát. 
- Lefeküdtek egymással 
- Természetesen. Legalább derűsen és kielégülten távoztak 
a túlvilágra. 
- Ellenőrizted a gyilkos fegyvert? 
- Igen. Egy recés pengéjű konyhakés. Az, amit a helyszínen 
találtatok. 
- Megbénították és felszeletelték őket. 
- Pontosan ebben a sorrendben - helyeselt Morris. - Nem 
találtam védekezésre utaló sérüléseket. Csupán néhány bőrfoszlányt a nő körmei alatt, de azok is a másik áldozattól származnak. Vagyis szex közben karmolászott egy kicsit. A bénító által 
okozott sebek elhelyezkedéséből ítélve épp a második menetnél 
tartottak, amikor megzavarták őket. Valaki nagyon dühös lehetett rájuk. 
- Szerinted - pillantott hátra Chloe meztelen, sápadt,  a 
boncasztalon heverő testére Eve. - Egyesek szerint könnyű halála volt. 
- De mi jobban tudjuk. Légy nyugodt, majd én a gondjaimba veszem. 
-Amint megvannak az eredmények, azonnal hívj fel otthon. Még  valami, Morris. Megváltoztatnád  ennek a három 
fájlnak a jelszavát? És ne engedd, hogy rajtad kívül más is hozzányúljon a testekhez. 
A szemüveg mögött Morris szeme érdeklődve felcsillant. 
- Ez egyre érdekesebb. 
-Aha. Ha elkészültél, eljövök az adatokért.  Ne küldj át 
semmit. 
- Elragadó. Miért ne vihetném el hozzád én? Megkínálhatnál Roarke nagyszerű borából, amíg elmagyarázod. 
- Nekem így is megfelel. 
Bármit megvehet, akár az  időt és  a teret is. Ez volt a  fontos. 
Semmi sem úgy történt,  ahogy azt előre eltervezte, de sikerült 
megőriznie a hidegvérét. 
Chloe McCoy esetében is megőrizte, nem igaz? Mindent 
remekül csinált. 
A rendőrség nem vette be az öngyilkosságot. Egyik esetben 
sem sikerült felültetni a nyomozókat. De ennek semmi értelme. 
Egyáltalán semmi értelme. 
Akkor sem hagyhatott  volna  maga után egyértelműbb 
nyomokat, ha piros szalaggal köti át a helyszíneket. 
Patakokban csorgott a hátán az izzadság, miközben a mindennel felszerelt szobákban bóklászott, melyek egyszerre töltötték be a börtön és a menedék szerepét. Egyelőre csak az számított, hogy a nevét nem sikerült kapcsolatba hozniuk a gyilkosságokkal. Ez a legfontosabb. 
A többit majd elintézi. Csak ahhoz több időre van szükségeTehát egyelőre minden a legnagyobb rendben. Biztonságban volt. És hamarosan megtalálja a kivezető utat. 
Volt némi pénze - nem elég, közel sem elég,  és sokkal kevesebb annál, mint amennyit ígértek - de legalább fellélegezhetett. 
Őrület, de lényének egy része  élvezte az egészet.  A  saját 
filmjének  a főszerepét játszotta, és menet közben írta a forgatókönyvét. Nem, többé már nem tartozott a balekok közé. 
Bekapott egy kis adag Zeust, és máris a világ urának érezte 
magát. 
Megteszi, amit meg kell tennie, méghozzá okosan. Okosan 
és óvatosan. 
Eddig még senki sem jött rá, hogy merre van. 
Azt akarta, hogy ez így is maradjon. 
Tizenegyedik fejezet 
Roarke és Feeney elgondolkodva vizsgáltak  egy fémalakot a 
queensi ház kertjében. 
- Szerinted ez mi? - kérdezte végül Feeney. 
- Szerintem egy nő. Talán részben hüllő. Vagy pók. Sárgarézből, vörösrézből és acélból. Néhány vas- és cindarabbal fűszerezve. 
- Miért? 
- Nos, ez a nagy kérdés, igaz-e? Szerintem azt szimbolizálja, hogy a nő egyszerre lehet alattomos, mint egy kígyó, kegyetlen, mint egy pók,  vagy valami hasonló akármi. Szerintem 
egyáltalán nem hízelgő a női nemre nézve, ráadásul ronda is. 
- Azt még én is látom,  hogy ronda - vakarta meg az állát 
Feeney,  majd  előhúzta elmaradhatatlan cukrozott mandulás 
zacskóját. Belemerítette a kezét, majd Roarke felé kínálta. 
Mandulát rágcsálva nézegették tovább a szobrot. 
- És az emberek sokat fizetnek ezért a szemétért? - kérdezte Feeney. 
- Igen. Valóban sokat fizetnek érte. 
- Ezt egyszerűen nem értem. Persze én nem tudok  semmit 
sem a művészetről. 
- Hmm - járta körbe Roarke a szobrot. - Időnként érzelmileg vagy szellemileg hat az emberekre. Mindegy. Persze csak 
akkor, ha a megfelelő helyre kerül. Máskor, és ez sokkal gyakoribb, a vevő csak azért költi el a pénzét, mert úgy érzi, hogy az 
alkotás beszélni fog hozzá, és túl ostobák, büszkék, vagy félnek 
beismerni, hogy hatalmas összeget dobtak ki az ablakon. 
Feeney elhúzta a száját, és bólintott. 
- Szeretem a képeket, azokat, amelyek olyanok, mint  amilyennek lenniük kell. Amelyek egy épületet, egy fát, edényt, 
vagy egy rohadt gyümölcsöt ábrázolnak. Erről itt az a véleményem, hogy  az unokám is tudna ilyet csinálni. 
- Furcsa, de szerintem nagy szakértelem, tehetség és egyéni 
látásmód szükséges egy ilyen szobor megalkotásához. 
- Ha te mondod - vont vállat Feeney, annak ellenére, hogy 
Roarke egyáltalán nem győzte meg. 
- Nagyon ravasz ötlet ilyenben elrejteni a poloskát. Már ha 
egyáltalán van benne. 
- Dallas szerint van. 
- Ö pedig általában tudja, mit beszél - kapcsolta be a távoli szkennert Roarke, amit előzőleg már beállítottak. - Csinálod, 
vagy inkább csináljam én? 
- Tiéd a műszer - köszörülte meg a torkát Feeney. - Aha, 
ahogy mondod. Dallas valóban tudja, mit beszél. Habár mostanában kicsit ideges. 
- Valóban? 
- Kapcsold be egy kicsit a zavarót a szkenneren. 
Roarke felvonta a szemöldökét, de engedelmeskedett. 
- Magánbeszélgetés következik? 
- Aha - de Feeney  egyáltalán nem élvezte  a helyzetet. Mint mondtam, Dallas mostanában kissé ideges.  Amiatt, amire 
készülsz. 
Roarke a szkennerrel játszadozott. 
- Egészen pontosan mi miatt? 
-Az apja aktája miatt, és azért, amiért  azok  az  NBH-s 
gennyládák hagyták, hogy az történjen vele Dallasban, ami. 
Roarke felnézett, és látta,  hogy  Feeney arca mennyire feszült. Dühös, gondolta, és zavarban van. 
- Beszélt veled erről? 
- Párszor körbejárta a témát.  Fogalma sincs, mennyit tudok  a múltjáról. Nem akarja  tudni.  És ez olyasmi, amiről én 
sem  beszélgetnék vele szívesen. Mivel ő is ugyanígy érez, nem 
kellett elárulnom neki, hogy sok mindent tőled tudok. 
- Ti ketten elképesztők vagytok - felelt Roarke. - Tudod, 
mi történt vele gyerekkorában, Eve pedig ösztönösen érzi, hogy 
tudod. De egyetlen szót sem beszélnétek erről egymással. Nem 
szólsz semmit, annak ellenére, hogy sokkal inkább az  apjának 
lehet téged tekinteni, mint azt a sátánfajzatot. 
Feeney előregörnyedt, és bámulni kezdte a közelben álló 
ocsmány, guggoló békát ábrázoló szobrot. 
- Talán  éppen ezért, de nem erről akartam  beszélni veled. 
Ha Dallas aggódik, hogy  képes vagy a  nyomába eredni egy 
seggfej ügynöknek, akkor valóban nagy a baj. Azzal nem javítasz a helyzetén, ha idegesíted. 
Roarke beállította a szkennert, hogy le tudja olvasni a szobor méretét, súlyát és a készítéséhez használt anyagokat. 
- Nem hallottam, hogy azt mondtad volna,  nincs igazam, 
mert meg akarom keresni  azt az ügynököt. Nem mondtad, 
hogy neki vagy a feletteseinek nem kellene megfizetniük azért, 
mert hagyták, hogy egy gyereket megverjenek és megerőszakoljanak. 
-Nem,  ilyet  nem fogok mondani  - nézett keményen 
Roarke szemébe Feeney. -  Először is azért, mert egy rohadt 
nagy hazugság lenne, és égetné a nyelvem. Sőt a legszívesebben 
segítenék neked - gyűrte vissza a zsebébe a mandulás zacskót, 
és belerúgott a szobor talapzatába. Ez a mozdulat annyira emlékeztette Eve-re, hogy Roarke önkéntelenül elmosolyodott. 
- És másodszor? 
- Másodszor te egyáltalán nem törődsz azzal,  hogy ez  jó 
vagy rossz. Te kizárólag Dallasszal törődsz.  Azzal, hogy mit 
érez, és azzal, hogy mire van  tőled szüksége - tért vissza beszéd 
közben az arcába a szín. - Nem akarok belekeveredni. Teljesen 
seggfejnek érzem magam.  Annyit mondok csak, hogy mielőtt 
bármit is  teszel, el  kellene gondolkodnod, méghozzá  nagyon 
alaposan  azon, milyen következményekkel járna a  bosszúd rá 
nézve. 
- Elgondolkozok. És gondolkodni is fogok. 
- Oké. Akkor lássunk munkához! 
Habár Roarke egyszerre derült Feeney-n, és indították meg 
a kapitány szavai, bólintott. 
- Lássunk - kapcsolta ki a zavarót a szkenneren, majd leolvasta az adatokat a kijelzőről. - Azokat a fémeket, oldószereket, kiegészítő  anyagokat  és tömítőanyagokat  jelzi,  amikre 
számítottam. 
- Szedjük szét. Lássuk, mit találunk a belsejében. 
- Akkor jobb, ha elmész onnan - figyelmeztette Roarke. A sugár nem lesz barátságos,  ha találkozik a ruháddal és a testeddel. 
Feeney ellépett a szobortól, majd úgy döntött,  a szkenner 
mögött lesz a legbiztonságosabb. 
A vörös sugárnyaláb halkan zümmögött, akár egy bogár. 
Amikor megérintette a fémet, az egész szobor ragyogni kezdett. 
- A francba. A francba! Ha túl erősen esünk neki, még a 
végén pocsolyává olvasztjuk. 
- Ez nem túl erős - felelt Roarke. - Lehet, hogy megolvaszt 
néhány illesztést, de  azon kívül...  - ennek ellenére egy gombnyomással  fokozta a szkenner olvasási sebességét, így a sugár 
gyorsabban pásztázta végig a műtárgyat. Még a szerkezet mögül is érezte a hőt és az elektromosság szagát. 
Amikor kikapcsolta a készüléket, Feeney megkönnyebbülten fújta ki a levegőt. 
- Micsoda szerkentyű! Micsoda szerkentyű! A  következőt 
én csinálom. 
- Talán jobb lenne, ha felvennénk valami védőszemüveget 
- pislogott Roarke. - Káprázik a szemem - de éppen úgy vigyorgott, mint Feeney. - Szép roham volt, mi? 
- Ahogy mondod. Nézz csak  ide - csapott Roarke vállára, 
miközben  előrehajolt,  hogy  a válla  fölött  ő  is leolvashassa a 
szkenner kijelzőjét. - Chipek, drótok, és valami rohadt szilikon. 
- Poloskák. 
Feeney kiegyenesedett, és behajlította az ujjait. 
- Poloskák. A kislány megérdemel egy vállon veregetést. 
Eve nem nagyon lepődött meg, hogy amikor visszaért az irodájába, Nadine Furst várta a látogatók székében, és éppen azzal 
foglalatoskodott, hogy rendbe hozza a sminkjét. 
Nadine megrebegtette hosszú szempilláit, és mosolyra húzta frissen kirúzsozott száját. 
- Süti - intett  az  Eve asztalán heverő apró csomag  felé. Hatot kiválasztottam neked, mielőtt megvesztegettem volna az 
embereidet. 
Eve beletúrt a csokoládés dobozba. 
- Zablisztből sütötték. A zablisztnek pedig semmi haszna, 
különösen nem egy süteményben. 
- Ertem. Miért  nem adod vissza? Akkor nem fogja bántani 
az ízlésedet. 
Eve kivett egy nagy darab, kerek süteményt, és Nadine kezébe nyomta, majd becsukta az ajtót. A zár kattanására Nadine 
kérdőn felvonta tökéletes ívű szemöldökét, és csak ezután harapott bele a tésztába. 
- Most ordítani fogsz velem, hogy mit keresek már megint 
az irodádban, vagy szaftos pletykákat fogunk mesélni egymásnak? 
- Én nem ismerek egyetlen szaftos pletykát sem. 
- Te vagy Roarke felesége. Neked kellene tudnod a legszaftosabbakat. 
Eve leült, és feltette a lábát az íróasztalra. 
- Említettem  már neked, mire képes az ujjának  egyetlen 
érintésével? 
Nadine előrehajolt. 
-Nem. 
- Akkor jó. Csak biztos akartam lenni benne. 
- Szemét - nevetett fel Nadine. - Akkor  ejtsünk néhány 
szót erről a kettős gyilkosságról és Reva Ewíngról. 
- A Reva Ewing ellen felhozott vádakat ejteni fogják. 
- Ejteni - ugrott fel Nadine. - Engedd be az operatőrömet, 
és készülj fel egy élő adásra. Kevesebb, mint... 
- Ülj vissza, Nadine. 
- Dallas,  ez óriási sztori.  Amerika egykori hőse rossz útra 
tévedt, és most felmentik? Mindehhez adj még hozzá egy jóképű szobrászt, egy  csinos és gazdag nőt, a szexet és a szenvedélyt. 
- Sokkal többről van itt szó, mint Ewingról. Ráadásul egyáltalán nem a szexről és a szenvedélyről szól ez az ügy. 
Nadine visszaült a helyére. 
- Mi lehet még ennél is  szenzációsabb? 
- El fogom mondani, ami adásba kerülhet belőle. És azt is, 
ami nem. 
Nadine arca megkeményedett. 
- Várj csak egy pillanatot! 
- Vagy nem mondok semmit. 
-Tudod,  Dallas,  lassan  megbízhatnál  bennem  annyira, 
hogy rám hagyod, mit engedek adásba, és mit nem. 
- Ha nem bíznék benned, nem lennél itt sem te, sem a süteményeid - állt fel beszéd közben Eve, elővette az ENyÜ-től 
kapott, Roarke és Feeney által feljavított szkennert, és ellenőrizte az irodáját. 
- Mit csinálsz azzal? 
- Játszadozok. Már mondani akartam - folytatta Eve, amikor megnyugodva tapasztalta, hogy az irodája tiszta -, hogy ha 
nem ülsz itt, amikor besétálok, én kerestelek volna meg. Bizonyos  okból néhány részletet  nyilvánosságra  akarok  hozni, 
Nadine. 
- Hallgatlak. 
Eve megrázta a fejét. 
- Add a szavadat, hogy csak azt közlöd le, amit előtte átnéztem. Megbízom benned, de azt akarom, hogy kimondd. 
Nadine legszívesebben elővette volna a rögzítőjét, de ökölbe szorította a kezét. 
- A szavamat adom. 
- Bissel és Kade az NBH ügynökei voltak. 
- Ugratsz. 
- Ez  az információ  ismeretlen  forrásból érkezett, de abszolút megbízható. Bissel csak azért vette feleségül Ewingot, mert 
ez is része volt az akciónak. Persze Ewing nem tudott semmiről. Kihasználták, és végül megpróbálták rákenni a gyilkosságot, hogy leplezze az akciót, meg még ki tudja, mit. 
- Nekem tények kellenek. Egy ilyen nagy jelentőségű hírben nem hivatkozhatok egy titokzatos, ismeretlen forrásra. 
- Máris megkapod. Tedd vissza a felvevőd! - kotort  bele 
Eve az íróasztal fiókjába, majd előhúzott egy cetlit és egy  kopott  ceruzát. - írd le, amit mondok, és csak biztonságos helyen 
tedd át diszkre, mielőtt adásba kerülne. 
Nadine kipróbálta a ceruzát. 
- Lássuk, mennyire maradt meg bennem annak a gyorsírótanfolyamnak  az anyaga,  amire  még  az anyám  íratott  be. 
Kezdheted. 
Eve egy órán keresztül beszélt, majd Nadine elrohant, hogy 
bezárkózzon a 75-ös Csatornánál az irodájába, és rendesen leírja 
a sztorit. 
Eve tudta, hogy már az első szavak is bombaként fognak 
robbanni. Egy ilyen nagy horderejű sztori nem is érdemel mást. 
Ártatlan életeket vettek el, tettek tönkre, de miért is? A bolygó 
biztonságának az érdekében? Vagy azért, hogy a kémszakma 
vonzó maradjon? 
Nem  számított, különösen  akkor nem, ha azokra a bizonyos ártatlan életekre gondolt. 
Befejezte  azokat  a  nemszeretem  munkákat, amelyeket 
Peabodyra szokott bízni. Magában el kellett ismernie, nagyon 
is hozzászokott, hogy az elmúlt több mint egy évben akadt valaki, aki segített. 
De megnyugtatta magát, hogy ennek ellenére sem lustult 
el. 
Természetesen neki volt magasabb a rangja, és a továbbiakban is terhelhette volna Peabodyt ezekkel az apróságokkal. 
És a legtöbben valóban ezt csinálták. Végül is ő tett szívességet 
Peabodynak. 
Az órájára nézett, és úgy döntött, bezárja a boltot. Tudta, 
hogy otthon  sokkal gyorsabban tud  haladni.  Zsebre vágta a 
megmaradt süteményt, és megindult kifelé. 
Bepréselte magát a túlzsúfolt felvonóba,  és ettől egyből az 
eszébe jutott, miért nem szeret akkor hazamenni, amikor lejár a 
szolgálat. Odakintről hirtelen  benyúlt egy kéz, és megakadályozta, hogy az ajtó becsukódjon. Az odabent összepréselődött 
emberek felmordultak, és halkan átkozódni kezdtek. 
- Egy embernek mindig akad hely - furakodott be Baxter 
nyomozó. - Sohasem hívsz, és nem is írsz - fordult Eve felé. 
- Ha ilyen pontosan haza tudsz indulni, biztosan nincs elég 
papírmunkád. 
- Kaptam egy újoncot - vigyorodott el szélesen Baxter. Truehart szereti a papírmunkát, és jól is csinálja. 
Mivel korábban Eve  ugyanezt gondolta  Peabodyról,  nem 
vitatkozott. 
-Kifogtunk egy fojtogatót  az  East Side-on  - folytatta 
Baxter. - Az áldozatnak annyi pénze volt, hogy egy megvadult 
ménes is belefulladt volna. 
- A lovak ménesben vagy csordában élnek? 
- Fogalmam sincs, de szerintem ménesben. Mellesleg az áldozat borzalmas természettel volt megverve, és tucatnyi örökös 
örül, hogy holtan látja. Hagyom, hogy Truehart vezesse a nyomozást. 
- Készen áll már a feladatra? 
- Itt az ideje, hogy kiderüljön. De rajta tartom a szemem. 
Mondtam neki, hogy  szerintem  a komornyik  a tettes, mire 
komolyan bólintott, és azt felelte, hogy lefuttat egy valószínűség-számítást. Krisztusom, micsoda édes kölyök. 
Minden emeleten, ahol a felvonó megállt, jó néhányan kiszálltak. Mire leértek a garázsszintre, már csaknem levegőt  is 
lehetett kapni a kabinban. 
- A fülembe jutott, hogy el kell engedned egy kettős gyilkosság legfőbb gyanúsítottját. Kellemetlen lehet. 
- Csak akkor lenne kellemetlen, ha valóban ő lenne az elkövető - állt meg Baxter csillogó sportkocsija mellett  Eve. Hogy engedheted meg ezt magadnak? 
- Csak ügyesen kell zsonglőrködni a számokkal - pillantott 
Eve ütött-kopott kocsija  felé Baxter, amely  szomorúan árválkodott a parkolóban. - A helyedben nem hajtanám tovább azt 
a roncsot. Elég magas a rangod ahhoz, hogy jobbat igényelj. 
- Engem mindenki utál.  A karbantartók, és azok is, akik az 
igényléseket elbírálják. Mellesleg ez is elvisz  oda, ahová menni 
akarok. 
- De nem elég elegánsan - csúszott  be Baxter a kocsijába, 
beindította a motort,  ami felüvöltött, mint  egy megvadult bika, majd széles vigyorral a képén elhúzott. 
Eve a fejét csóválva indult meg a saját kocsija felé. 
- Dallas hadnagy. 
Eve ösztönösen a dzsekije alá nyúlt, és megragadta a pisztolyát, így fordult meg, és figyelte, ahogy egy férfi lép ki a parkoló kocsik közül. 
- Ez a NYPSD garázsa. Ide  csak a megfelelő felhatalmazás 
birtokában lehet belépni. 
-Quinn Sparrow vagyok, az NBH Adatkezelő Osztályának az igazgatóhelyettese - nyújtotta Eve felé  a jobb kezét. Mindjárt előveszem az igazolványom. 
- Csak lassan, Sparrow. 
Sparrow óvatosan, két ujjával fogva emelte ki zsebéből az 
igazolványát, majd a magasba emelte. Eve alaposan szemügyre 
vette, majd megnézte Sparrow arcát. 
Túlságosan  fiatalnak  tűnt  ahhoz,  hogy az NBH-n belül 
komolyabb ügyeket bízzanak rá, viszont fogalma sem volt arról, mennyi ideje szervezték  be. Úgy becsülte, negyven lehet, 
de ebből valószínűleg letagad néhány évet. Viszont egyáltalán 
nem tűnt zöldfülűnek. Nyugodt viselkedése arról  tanúskodott, 
átélt már egyet,  s mást. 
A hivatalos,  sötét öltönyben úgy festett, mint egy bokszoló 
vagy baseballjátékos. Akcentus nélkül beszélt, és mozdulatlanul, szótlanul várta, hogy Eve alaposan szemügyre vegye. 
- Mit akar, Sparrow? 
- Úgy tájékoztattak, beszélgetni szeretne. Akkor beszélgessünk. Ott áll a kocsim a magáé mellett. 
Eve a fekete  sedanra pillantott. 
- Nem hinném. Inkább sétáljunk. 
- Semmi gond - próbálta zsebre rakni a kezét Sparrow, mire Eve azonnal  előkapta,  és  a torkának szegezte  a fegyverét. 
Hallotta, ahogy  a férfi lassan  levegőt vesz, és kifújja. Egy pillanatra az arcizmai felett is elveszítette az uralmat. 
- Tartsa úgy a kezét, hogy láthassam! 
- Ez sem gond - emelte  fel Sparrow mind a két karját. Maga nagyon ideges, hadnagy. 
- Megvan rá az okom, igazgatóhelyettes úr. Indulás! - rejtette a dzsekije  alá a fegyverét Eve ahelyett, hogy visszatette 
volna a tokjába.  - Miből gondolja, hogy beszélgetni szeretnék? 
- érdeklődött, miközben közeledtek a garázs kapuja felé. 
- Reva  Ewing felvette a kapcsolatot a titkosszolgálattal. A 
kialakult helyzetre  való tekintettel azt a parancsot kaptam, 
hogy jöjjek  a New York-i bázisra, és beszéljek magával. 
- Mivel foglalkozik az NBH-nál? 
- Elsősorban adatokkal. Adminisztrációs területen  dolgozom. 
- Ismerte Bisselt? 
- Nem, személyesen nem. 
Eve elfordult, és gyors léptekkel megindult a járdán. 
- Felteszem,  rögzíti a beszélgetésünket. 
Sparrow könnyedén elmosolyodott. 
- Van valami, amit nem szeretne viszontlátni? 
- Fogadni merek, hogy sok mindent maga sem - lépett be 
egy bárba Eve, amelyet főleg rendőrök látogattak. Mivel nemrég járt le a szolgálat, tele volt emberekkel. A terem végében 
észrevett két nyomozót a gyilkosságiaktól, akik egy korsó sör 
felett beszélgettek. 
- Találkozóm van valakivel - kotort elő némi aprót, és letette az asztalra. - Tegyetek egy szívességet, és engedjétek át az 
asztalt. A sörötöket én állom. 
A nyomozók morogtak egy kicsit, de felmarkolták az aprót, és eltűntek. Eve  az egyik fal  melletti széket választotta, 
hogy védve legyen a háta. 
-Blair Bisselt Felicity Kade szervezte be az NBH-ba kezdte. 
- Honnan jutott a birtokába ez  az információ? 
- Ezt követően - folytatta Eve  - Bissel összekötőként dolgozott.  Adatokat vitt egyik helyről a  másikra.  Épp  a maga 
szakterülete, nem? Közben szobrokat készített, ami  remek fedőtevékenységnek bizonyult. Parancsba kapta, hogy vegye feleségül Reva Ewingot, vagy a saját ötlete volt? 
Sparrow arca kőkeménnyé vált. 
- Nem kaptam felhatalmazást,  hogy megvitassam... 
- Akkor csak hallgasson. Bissel és Kade a kormánykapcsolatai és a Securecompnál betöltött  pozíciója miatt választották 
Ewingot. A tudta nélkül a bőre  alá ültettek egy lehallgatókészüléket... 
- Várjon egy pillanatra - helyezte az  asztalra  a kezét 
Sparrow. - Várjon egy rohadt pillanatra. Az adatai  nem felelnek meg a valóságnak, és  gondjai lehetnek belőle, ha  ilyen elferdített  tényeket ír a jelentésébe. Tudni akarom a forrása nevét. 
- Nem kapja meg, az  adataim  pedig igenis pontosak. Épp 
ma távolítottuk el Ewingból a poloskát. Többé már  nem használhatják fel. Nem  használhatják  az  én  megfigyelésemre, 
Sparrow. A  maguk dolga,  hogy végeztek két ügynökükkel, de 
nem kellett  volna megpróbálni rákenni egy ártatlanra. 
- Mi nem kentünk rá senkire semmit. 
- Ez a hivatalos álláspontjuk? 
-Az  NBH nem rendelt el  és nem szentesített semifliféle 
gyilkosságot. 
- Hazudott, amikor azt állította, hogy nem ismerte 1 
Bisselt. Igazgatóhelyettesként ismernie kellett. 
Sparrow pillája meg sem rebbent. 
-Azt mondtam, személyesen nem ismertem.  Azt nem 
hogy hivatalosan nem volt tudomásom róla. 
- Attól nem fogom jobban megkedvelni, Sparrow, ha trükkozni próbál. 
- Nézze, hadnagy, én itt csak a munkámat végzem.  Elindítottunk egy belső vizsgálatot, ami Bissel és Kade ügyével foglalkozik. Véleményünk  szerint a gyilkosságot  a  Doomsdaycsoport egyik sejtje hajtotta végre. 
-És  miért vesződne  azzal egy  technoterrorista csoport 
hogy mindent Ewingra kenjen? 
- Ezt is vizsgáljuk. Ez globális  biztonsági ügy, hadnagy halkította le Sparrow a hangját. - A két ügynök halála pedig 9 
NBH belső ügye. Kívánatos lenne, ha elállna a nyomozástól- Számomra az a kívánatos, ha végzem a munkámat. Mellesleg Bissel másik szeretője is halott. Egy huszonegy éves lány, 
akinek  még ott volt a fenekén  a tojáshéj, és hitt az igaz szelemben. 
Sparrow jól láthatóan összeszorította a fogát. 
- Erről a veszteségről is tudunk.  Mi... 
- Veszteségnek nevezi? Dögöljön meg, Sparrow! 
- Nem mi voltunk. 
- Maga mindenről tud, ami az NBH-n belül történik? 
Sparrow szóra nyitotta a száját, majd  kivárt, mintha csak 
átgondolná, mit is akar mondani. 
- Alapos tájékoztatást kaptam a történtekről. Csak udvariasságból kerestem fel  magát,  hogy beszélgessünk, mert Eving 
példamutató szolgálatot tett  a hazájának,  és  az NBH ezért  a 
lehető legjobban együtt kíván működni a helyi rendőrséggelEnnek ellenére csupán szívességet  teszek ezzel a beszélgetéssel. 
Nincs felhatalmazásom arra,  hogy az ügy  bizonyos részleteit 
felfedjem maga  előtt. A Ewing ellen  felhozott vádakat iíar 
ugyis elejtették. 
- És  ezzel minden el  van simítva? Azt hiszi, nyugodtan 
hallgatózhat, leskelődhet, és a székében hátradőlve játszhat az 
emberekkel, mintha csak gyalogok lennének a sakktáblán? kezdett szorítani Eve mellkasa, és tudta, hogy ha nem tesz ellene valamit, hamarosan ki kell mennie a levegőre. Nem szabad, 
hogy arra a dallasi szobára gondoljon. 
Ezért kizárta a tudatából, helyette minden erejével  egy fiatal lányra összpontosított, aki holtan fekszik néhány játék mackó között, egy rózsaszín rózsabimbó társaságában. 
-Néha  ártatlanok is áldozatul esnek. Ez szégyen. Chloe 
McCoy halott. Maga szerint ezt hogy lehetne elsimítani? 
Sparrow hanglejtése cseppet sem változott. 
- Folyik  a vizsgálat,  hadnagy. Majd  kitalálunk  valami 
megoldást. A felelősök megkapják a büntetésüket.  Magának 
viszont el kell állnia a további nyomozástól. 
- Mint ahogy a maguk emberei is visszakoztak Dallasban? 
- bukott ki Eve-bői, mielőtt meggondolhatta volna magát. Maguk csak ülnek a seggükön, és gyűjtik  az információkat, 
közben mit sem törődnek azzal, mibe kerül ez az ártatlanoknak. 
- Fogalmam sincs, miről beszél. Dallas nem játszik szerepet 
ebben az ügyben. 
- Azt hiszi magáról, hogy nagyon okos, Sparrow igazgatóhelyettes úr. Törölje meg a szemét, és illessze össze a részleteket 
- csúszott le Eve a székéről. - És hallgasson ide: nem állok el a 
nyomozástól. Ewing ellen nem egyszerűen elejtik a vádakat. 
Nyilvánosan fogják megkövetni. Vagy magukkal, vagy maguk 
nélkül. És bárki is ölte meg Chloe McCoyt, a törvény szerint 
fogunk elbánni vele. Nem úgy, ahogy maguk szeretnék. 
Eve nem kiabált, de nem is halkította  le a hangját. Néhány 
fej feléjük fordult - és tudta, hogy még ennél is többen fülelnek 
a jelen lévő rendőrök közül. 
- Ezúttal megfizet, akinek meg kell fizetnie. Ezt jó,  ha az 
eszükbe vésik. Ha kész megegyezni velem, akkor keressen meg 
újra. Különben nincs miről beszélnünk - viharzott ki Eve a bárból. Kezdte egyre gyorsabban szedni a levegőt, a feje  pedig 
furcsán könnyűvé vált. De le kellett győznie a kellemetlen érzéseit. Nem volt szabad arra gondolnia, mi tettek vele, csak arra, 
hogy ő mit fog most tenni. 
A gyilkos megfizet a tettéért, erre megesküdött magában. 
Nem tud bosszút állni a megvert, rémült dallasi gyermekért, és 
mindent megtesz azért, hogy Roarke-ot is lebeszélje erről, de 
mindent megtesz, hogy bosszút álljon Reva Ewingért és Chloe 
McCoyért. 
Miközben kihajtott  a garázsból, próbált  ügyet sem  vetni 
lüktető  halántékára.  De miközben a forgalommal küzdött, 
kezdett hozzászokni az érzéshez. 
Az égen reklámléghajók csábították vásárlásra a város lakóit.  KIÁRUSÍTÁS,  KIÁRUSÍTÁS,  KIÁRUSÍTÁS.  Hatalmas 
árzuhanás a Sky  Mail MINDEN áruházában. Száz szerencsés 
vásárló TELJESEN INGYEN kap egy maroklinket. Amíg a 
készlet tart. 
Mindenfelől áradt a zaj. A reklámszöveget szétszaggatta a 
helikopterek rotorjainak a dörgése, és a dugóban várakozók közül is sokan, mit sem törődve a zajvédelmi törvénnyel, ráfeküdtek a kürtre. 
A fájdalom egyre jobban szorongatta a halántékát. És amikor az egész feje fájni kezdett, már tudta, hogy pokoli kínok elé 
néz. 
De a feje lüktetésén és New York üvöltő lármáján keresztül 
is hallotta Sparrow hűvös hangját, ahogy arról beszél, minden 
el lesz simítva. 
Mi  nem  vagyunk eldobhatóak,  gondolta,  miközben a keze 
acélkapocsként szorította a kormányt. Nem számít, hány holttest fölött állt már, hányszor adta ki a parancsot, hogy elvihetik 
a hullaházba, senki sem, senki sem eldobható. 
Átszáguldott a ház kapuján, miközben tízpercnyi csendért, 
tízpercnyi magányért imádkozott. 
Reménykedve  rohant be a házba, hogy elkerüli a találkozást Summersettel, és már félúton járt felfelé, amikor meghallotta, hogy valaki a nevét kiáltja. 
Körülnézett, és Mavist pillantotta meg a lépcső alján. 
- Hé.  Nem is tudtam, hogy itt vagy - dörzsölte meg sajgó 
halántékát Eve. - Azért siettem ennyire, nehogy összefussak a 
Mogorva Fickóval. 
- Mondtam Summersetnek, hogy szeretnék beszélni veled 
pár szót. De látom, hogy nagyon elfoglalt és fáradt vagy. Talán 
nem ez a legjobb alkalom. 
- Nem, minden oké - Mavisből egy adag bármelyik fájdalomcsillapítónál többet ért. 
Még valaki, aki emlékeztette, ki volt. És mi lett belőle. 
Úgy vélte, Mavis beszédes hangulatban lehet. A barátnője 
ruháján ezúttal nem akadt semmi különleges. Tény, hogy maga sem tudott visszaemlékezni, mikor látta utoljára olyan egyszerű ruhában, mint egy farmer és egy póló.  Igaz, hogy a póló 
véget ért néhány hüvelykkel a dereka felett,  és a szélére színes 
rojtokat varrtak, még így is különösen szolidnak számított, tekintve, hogy Mavis általában a divat lehető legszélesebb skáláját vonultatta fel a ruházatán. 
A haját barnára festette, melyben csupán egyetlen vörös és 
fehér csík ült, mintegy megkoronázva. 
Eve-nek feltűnt, hogy kissé sápadt, majd  rádöbbent, hogy a 
barátnője nem festette ki sem az arcát, sem pedig a száját. 
- Templomban voltál? - érdeklődött. 
-Nem. 
Eve összevonta a szemöldökét, és még egyszer végigmérte. 
- Nocsak, hogy megnőtt a hasad. Néhány hétig nem látlak, és... - hallgatott el rémülten, amikor Mavis könnyekben 
tört ki. 
- Ó, a francba. A fene egye meg. Mit mondtam? Nem kellett volna említenem, hogy megnőtt a hasad? - veregette meg 
gyorsan Mavis vállát. - Azt hittem, még örülsz is neki. Ó, ember. 
- Fogalmam sincs, mi a baj velem. Nem tudom, mihez 1kezdjek. 
- Valami baj történt az... Izével? A babával? 
- Nem. Nincs semmi baj. Csak minden - könnyezte Mavis. 
- Semmi. Minden.  Dallas - vetette magát szívszaggató zokogással Eve karjaiba. - Nagyon félek. 
- Hívhatunk egy orvost - nézett körül  kétségbeesetten1 
Eve, mintha  azt várná, hogy varázsütésre tényleg megjeleni, 
egy fehér köpenyes alak. Rémületében még Summersettel is ki 
egyezett volna. - Vagy ilyesmi. 
- Nem, nem, nem, nem, nem - zokogott fájdalmasan Eve 
vállán Mavis. - Nem kell orvos. 
- Akkor ülj le.  Az jót tesz. Le kellene ülnöd - vagy talán 
feküdni?, gondolta Eve. Adjak neki nyugtatót? Istenem, segíts. 
- Megnézem, hogy Roarke visszajött-e már. 
-Nem  akarom Roarke-ot. Egy  férfit sem akarok  látni. 
Csak téged. 
- Oké, oké - vezette Eve egy heverőhöz a barátnőjét, és 
próbált erős maradni, amikor Mavis  valósággal az ölébe mászott. - Izé. Épp tegnap gondoltam rád. 
- Komolyan? 
-A Kék Mókusban  ebédeltem,  és...  Ó, Istennek  szent 
anyja!  - suttogta, amikor  Mavis még hangosabban kezdett 
bőgni.  - Mondj már valamit.  Nem  tudok segíteni,  na fogalmam sincs, mi történt. 
- Annyira félek. 
- Ezt már hallottam. De miért? Miért? Zaklat valaki? Rád 
szállt egy őrült rajongód? 
- Nem, a rajongóimmal nincs semmi baj  - remegett meg 
Mavis válla, ahogy mélyebbre fúrta magát Eve ölébe. 
- Izé... Talán összevesztél Leonardóval? 
Mavis megrázta a fejét. 
- Nem. Ő a legaranyosabb pasi a világon. A legtökéletesebb emberi lény az univerzumban. Nem is érdemlem meg. 
- Ó, most csak hülyéskedsz. 
-Nem hülyéskedek. Nem - emelte fel a fejét Mavis, és 
könnyáztatta szemekkel nézett Eve-re. - Én vagyok hülye. 
- Nem, ez nem igaz. Ne mondj ilyet. 
- Még az iskolát sem fejeztem be. Tizennégy évesen elszöktem otthonról, és a szüleim még csak nem is kerestettek. 
- Az, hogy a szüleid hülyék voltak,  még  nem jelenti azt, 
hogy te is az lettél. 
Ha az enyémek szörnyetegek voltak, ez  nem jelenti azt, hogy én is 
az lettem. 
- Milyen voltam,  amikor letartóztattál? Csak lopni és csalni 
tudtam. Tárcákat emeltem el, és veszekedtem a többi kisstílű 
tolvajjal. 
- Most nézd meg magad. Te vagy a világegyetem legtökéletesebb teremtménye, a rajongóid megőrülnek érted, a karriered szárnyal, és babát vársz. Istenem, Istenem, hagyd abba a sírást - könyörgött Eve, amikor Mavis ismét rázendített. 
- Nem tudok semmit. 
- Dehogynem. Nagyon sok izé...  Nagyon  sok mindenhez 
értesz. A zenéhez - és ez igaz is volt. - A divathoz. És értesz az 
emberek nyelvén. Talán akkor tanultad, amikor szélhámoskodtál, de ettől még értesz a nyelvükön. Különben  hogyan tudnád 
szórakoztatni őket? 
- Dallas  - törölte meg az arcát Mavis a kezével. - Semmit 
sem tudok a gyereknevelésről. 
-Ó. Ez... De végighallgattál egy  csomó diszket,  vagy 
nem? És nem azt mondtad, hogy valami tanfolyamra is beiratkoztál? 
Ez nem az én asztalom, gondolta dühösen Eve. Határozottan nem az.  Mi a fenének kellett pont most Jamaicába küldenem  Peabodyt? 
- Mégis, mi haszna mindennek? - rogyott a sírástól kimerülten a heverő végébe állított díszpárnára Mavis. - Csak annyit 
mondanak,  hogy  kell megetetni a babát, vagy átöltöztetni, 
vagy felvenni úgy, hogy az ember ne törje el a  csontjait. Ilyesmi. Elmondják, mit kell csinálni. De azt már nem,  hogy kell 
érezni. Nem tanítják meg,  hogy kell anyának lenni, Dallas. Nekem  pedig fogalmam sincs róla. 
- Talán az csak úgy magától jön. Miután megszülted. Egyszerűen csak megtörténik,  és tudni fogod. 
- Nagyon félek attól, hogy  elrontok valamit. Hogy nem 
tudom rendesen  csinálni.  Leonardo olyan boldog és izgatott. 
Nagyon akarja ezt a babát. 
-Mavis, hanem... 
- Én is akarom. Jobban, mint eddig bármit a világon. Éppen ezért félek annyira. Dallas, nem fogom kibírni, ha véletlenül elrontok valamit.  Hogy megszületik a baba, és nem azt fogom érezni,  amit kellene,  nem fogom tudni, mire van szüksége... Mármint igazán szüksége, és itt nem az ennivalóra vagy a 
pelenkára gondolok. Honnan fogom tudni, hogyan kell szeretni, amikor engem nem szeretett senki? 
- Én szeretlek téged, Mavis. 
Mavis szeme ismét megtelt könnyel. 
- Tudom. És Leonardo is. De ez nem ugyanaz. Ez... - simított végig a hasán - szerintem ez teljesen más. Tudom, hogy 
más, csak azt nem, hogy miben. Azt  hiszem, pánikba estem sóhajtott egy hatalmasat. - Erről nem tudok Leonardóval beszélni. Egyszerűen úgy éreztem, rád van szükségem - nyúlt Eve 
keze után. - Vannak  dolgok, amelyeket  csak a legjobb barátnőjével képes megbeszélni az ember. Már jobban vagyok. Talán 
csak a hormonjaim űztek gonosz tréfát velem. 
- Te vagy az első, igazi barátom  - mondta Eve lassan, tagoltan. - A fejedre  kellett csapnom, hogy  közel  kerüljünk 
egymáshoz,  de most már le sem  tudnálak rázni. Sok kemény 
menetet végigcsináltunk már együtt. 
- Aha - szipogta Mavis, és érkezése óta először elmosolyodott. - Az már igaz. 
- És mert te vagy  az egyetlen igazi barátom, megmondanám, ha hülyének tartanálak. Megmondanám, ha azt hinném, 
rossz anya lesz belőled. Megmondanám, ha azt hinném, nem 
tudod rendesen felnevelni a gyereket. 
- Megmondanád? Komolyan?  - szorította meg Eve kezét 
Mavis, miközben komolyan a szemébe nézett.  - Istenre eskü-  szol? 
- Istenre esküszöm. 
- Ettől máris sokkal jobban  érzem magam. Tényleg - fújta 
ki remegve a levegőt Mavis. - Ó, ember, sokkal, de sokkal jobban. Maradhatok még egy kicsit? Talán fel kellene most hívnom Leonardót, és megmondani neki...  Ó, Istenem. Istenem. 
Mavis könnyáztatta  szeme tágra nyílt, hirtelen kiegyenesedett ültében, és a hasára  szorította a kezét. Eve felugrott. 
- Mi az? Rosszul vagy? 
- Megmozdult. Éreztem, ahogy megmozdult. 
- Mi mozdult meg? 
- A baba - nézett fel Eve-re Mavis, és úgy ragyogott az arca, mintha  kicserélték volna. - A babám megmozdult. Mintha- . Mintha kis szárnyak verdestek volna a hasamban. 
Eve érezte,  hogy minden  szín  kifut az arcából. 
- Felteszem, ezt kell csinálnia, vagy nem? 
- Huhu. Megmozdult a babám, Dallas. A hasamban. Igazán. 
- Talán azt próbálja mondani, hogy ne aggódj olyan sokat. 
- Aha - törölte le mosolyogva frissen kicsordult könnyeit 
Mavis.  - Minden rendben lesz velünk.  Boldog vagyok, hogy 
csak  te voltál itt. így nem fogok idegeskedni. 
- Ne is. 
- És már tudom, mit csináljak. 
- Mavis  - ült vissza Eve a barátnője mellé.  - Nekem úgy 
tűnik, mindig is tudtad. 
Tizenkettedik fejezet 
Eve a lépcsőn ült, fejét a tenyerébe fogva, amikor a férje besétált a házba. Roarke aggódva sietett oda hozzá. 
- Mi a baj? Mi történt? 
Eve vett egy mély lélegzetet. 
-Mavis. 
- Ó, istenem. A baba? 
- Igen, az egész a babáról szólt. Legalábbis azt hiszem. Mit 
tudom én? Még csak ki sem rúzsozta magát. Mit kellett volna 
csinálnom? 
- Azt hiszem, jobb lesz, ha elölről kezdjük. Először én kérdezek. Minden rendben Mavisszel és a babájával? 
- Rendben kell, hogy legyen. Mozgott. 
- Hová? - és Roarke azon kapta magát, hogy az ég felé 
néz. - Félreértettem. Ezek szerint érezte,  ahogy megmozdult a 
baba? Ez jó dolog, vagy nem? 
- Ő is így gondolja, tehát jónak kell lennie - nézett a férjére 
Eve. Roarke még mindig a kezét fogta, és  várt. 
Minden teljesen normálisnak tűnt. Csak Eve érezte, hogy ez 
egyáltalán nincs így. Köztük most nem lehet minden rendben, 
és talán soha nem is lesz. Ellenben mindketten úgy tettek, 
mintha nem létezne ez a láthatatlan feszültség. 
Eve ezt a látszatkeltést különösen rémítőnek találta. 
Viszont úgy vélte,  ha nem is tud többet, ennyit mindenképpen meg kell tennie. 
- Itt zokogott, amikor hazaértem - folytatta Eve. - Az a 
kényszerképzete támadt, hogy nem fogja  tudni szeretni a picit, 
mert gyerekkorában őt sem szerette senki. Vagy valami ilyesmi. Félt, hogy nem tudja majd, mit érezzen. És alaposan kisírta 
magát. 
- Én úgy hallottam, hogy a terhes nőknél  ez teljesen normális. Mármint a sírás. Azt hiszem, megijedhetett. Ha a dolgok 
egészét nézed, nem is kicsit. 
- Nos, egy biztos. Gondolni sem akarok rá. 
Roarke elengedte Eve kezét, és úgy fordult, hogy egy hangyányival  távolabb kerüljön a  feleségétől. Ebből Eve  rájött, 
hogy a férje is pontosan úgy érez, ahogyan ő. 
-Amúgy már egészen megnyugodott, amikor megmozdult benne a baba, és ettől a végére egészen boldog lett. Szinte 
cigánykereket hányva ment haza, hogy  elújságolja Leonardónak. 
- Akkor miért ülsz itt ilyen szerencsétlenül? 
- Visszajön. 
- Remek. Én is szeretnék találkozni vele. 
- Magával hozza Trinát -  emelkedett meg Eve hangja 
csaknem egy oktávval, és megragadta Roarke ingét. - És a kínzóeszközeiket! 
- Értem. 
- Nem érted. Nem téged fognak megtámadni a furcsa, éles 
szerszámaikkal, és nem a te arcodat és a testedet kenik be mindenféle löttyel. Fogalmam sincs, mit fognak művelni velem, de 
bármit is, nem kérek belőle. 
- Nem lesz az olyan rossz, mint amilyennek elképzeled, de 
ha nem akarod, akkor miért nem bújsz el a munkád mögé? Ezzel megmenekülnél egy időre. 
- Nem veszekedhetek Mavisszel - temette a tenyerébe az 
arcát Eve. - Smink nélkül jött ide. Milyen gyakran lehet látni 
Mavist smink nélkül? 
Roarke finoman végigsimított Eve haján. 
- Soha. 
- Pontosan. A szeme vörösre volt sírva. A hasa pedig megnőtt. Mégis, mit tehettem volna? 
- Pontosan azt tetted, amit tenned kellett - csókolta meg 
finoman Eve feje búbját Roarke. -Jó barát vagy. 
-Inkább lennék ellenség.  Az könnyebb,  és  érzelmileg is 
sokkal kielégítőbb. 
-És nagyon  jól csinálod. Amúgy ez remek alkalom lesz, 
hogy megint begyújtsam a grillt. 
- Nem hiszem el,  hogy még  te is  belém rúgsz, amikor 
amúgy is a padlón vagyok. 
-Már  tudom  kezelni.  Titokban  gyakoroltam.   Majd 
burgereket sütünk. Az a legkönnyebb. 
Eve majdnem elárulta, hogy ebédre is burgert evett, de túlzás lett volna ezt állítani arról, amit a Kék Mókusban felszolgáltak. 
- Egyszerűen csak dolgozni akarok - ellenkezett. De csak 
megszokásból. Arra gondolt, talán még jót is tesz  nekik, ha 
emberek vannak körülöttük, lármáznak, és feltöltik energiával. 
Fenntartják annak az illúzióját, hogy minden a legnagyobb 
rendben. 
- Én csak egy normális, munkával eltöltött estét szerettem 
volna. Nyomozni  az alattomos  NBH és  a technoterroristák 
után. Olyan nagy kérés ez? 
-Természetesen nem, de az élet közbeszólt. Elmeséljem, 
mire jutottunk Feeney-vel Queensben? 
- A francba. Francba! - lökte az ég felé a kezét Eve, és közben csaknem állon vágta Roarke-ot. - Látod? Mavis  annyira 
megzavart, hogy már azt sem tudom, merre tart az ügyem. 
Hol van Feeney? 
- Ott maradt Queensben, hogy felügyelje néhány szobor 
szétszerelését. Mindegyiket lefoglaltuk. Igazad volt a poloskákat illetően. 
Hogy bámulsz, gondolta Roarke. Próbálsz belátni a fejembe, beleolvasni a gondolataimba. Ezek szerint nem fogunk megbeszélni semmit. 
De akkor mégis, mit tehetnénk?, tűnődött. 
- Hat bepoloskázott szobrot találtunk. Hármat a kertben, 
és hármat a házban - mosolygott Roarke. A szeme nem,  de a 
szája legalább mosolygott. - A kinézetük alapján nagyon jók. 
Élvezet lesz darabokra szedni egyet, ha már sikerült kivennünk 
a szoborból. 
- Audio- vagy videopoloskák? 
- Mindkettő. Az első vizsgálatok alapján műholdon keresztül továbbították az adatokat. Bárki is figyelte a házat, meg 
fogjuk találni, ez nem lehet kérdéses. 
-Jó - állt fel Eve. - Ha Bissel kémkedett a saját felesége 
után,  az NBH megbízásából, akkor már tudják, hogy milyen 
lépéseket  tettünk. Ma találkoztam az  egyik igazgatóhelyettesükkel. 
- Valóban? - kérdezett vissza kedvesen Roarke, és Eve gerincén végigfutott a hideg. 
- Aha. Nagy felfordulás lesz, ha kiderül, hogy Bissel a másik oldalnak is dolgozott,  bár az igazat megvallva én itt  nem 
igazán tudom megkülönböztetni az  oldalakat.  Megbirkózom 
vele - és Eve egy pillanatra nem törődött a látszattal. -  Meg 
fogok birkózni vele. 
-Efelől nincs semmi kétség. És nem is  akartam tanácsot 
adni, hogy hogyan - tette hozzá roppant óvatosan Roarke. Te is elmondhatod ugyanezt? 
-Részemről  ez nem ugyanaz. Ez... - hajolt hátra, mintha 
szakadék szélén egyensúlyozna, félve a lezuhanástól. - Most ne 
beszéljünk róla. Foglalkozzunk a jelennel. 
- Boldogan.  Mi is pontosan a jelen? 
-A nyomozás. Menjünk fel, és meséljük el egymásnak, 
amit megtudtunk. 
- Rendben - simított  végig a felesége arcán Roarke, majd 
előrehajolt, és megpuszilta. - Csináljuk azt, amit mindketten a 
legnormálisabbnak érzünk. Menjünk fel, és beszéljünk gyilkosságról, utána vacsorázzunk együtt  a barátainkkal. Ez megfelel 
neked? 
- Aha, meg - próbálta Eve visszacsókolni a férjét.  Majd felállt,  és megmozgatta a vállát. - így már jobb. Megbeszélés és 
burger. Legalább addig sem gondolok Trinára és a rettenetes 
szerszámaira. 
Roarke azt akarta, hogy Eve végre mosolyogjon, ezért  felfelé menet végigsétáltatta ujjait a karján. 
- Szerinted milyen íze lesz annak a krémnek, amivel Trina 
beken? 
- Fogd be. Fogd már be. 
- Ez az igazi élet - szippantott mélyet McNab  a trópusi levegőből. 
- Nem élni  jöttünk ide. Hanem nyomozni. Addig szó sem 
lehet életről, amíg nem teljesítettük a feladatunkat. 
McNab elfordította a fejét, és fuksziaszínű napszemüvegén 
keresztül szemügyre vette Peabodyt. 
- Úgy beszélsz, mint Dallas.  Furcsa, de egészen izgató. 
Peabody a könyökével oldalba vágta McNabot, de  azért 
nem túl erősen. 
- Most  megyünk, és kikérdezzük Diesel Moore-t Carter 
Bisselről.  Utána  irány Bissel lakása,  és elbeszélgetünk annyi 
szomszéddal, amennyivel csak tudunk. 
-Most  meg  főnökösködsz - veregette meg barátságosan 
Peabody vékony  nyári nadrágba bújtatott fenekét McNab.  Ez is nagyon tetszik. 
- Lehet, hogy rangban fölöttem állsz,  de én a gyilkosságjaknál szolgálok - és Peabody nagyon élvezte, hogy ezt kimondhatja. - Tehát én  vezetem ezt a kis vadászatot. És azt mondom, 
hogy előbb végezzük el a dolgunkat, utána pedig...  Éljünk. 
- Ertem. Béreljünk valami járművet - fordult egy sor színes 
motorbicikli felé, melyek leláncolva álltak egy kunyhó előtt, 
szemlátomást turistákra várva. 
Peabody elvigyorodott. 
- Én is értem. 
A Hullám nevű bár Kingston legkevésbé vendégmarasztaló utcáinak egyikén álló deszkabódénak bizonyult. Peabodyék kétszer is elmentek  előtte - legalábbis  úgy tettek, mintha  nem 
vették volna észre, miközben fel és alá motoroztak a szűk utcákon, és hagyták, hogy a sziget levegője  az arcukba vágjon. 
Némi heves vitát követően megegyeztek, hogy McNab vezessen odafelé,  Peabody pedig majd visszafelé. De  miközben 
McNab derekát ölelte, a hátsó ülést is csaknem  olyan élvezetesnek találta, mintha a kezében tartaná a kormányt. 
Viszont  amikor beértek a város szegényebb,  turisták  által 
csak ritkán látogatott  részébe, boldog volt, hogy könnyű, nyári 
dzsekije alá felcsatolta a pisztolyát. 
Kétsaroknyi távolságon belül három alkalommal is látta, 
hogy kábítószer cserél gazdát, és két kemény drogost is kiszúrt, 
ahogy reszketve ültek  az egyik ház verandáján. Amikor egy feltűnő terepjáró sofőrje végigmérte sötét, vészjósló tekintetével, 
legszívesebben visszasírta volna az egyenruháját. 
Ehelyett állta  az ismeretlen tekintetét, és egyik kezével feltűnően megfogta  a fegyverét úgy, hogy a sofőr is jól láthassa. 
- Rossz környék - kiáltotta McNab fülébe, miközben a terepjáró eldübörgött egy mellékutcán. 
- Aha. A kábítószertörvények merevek, mint egy tinédzser 
farka, de úgy tűnik, ebben a negyedben senki sem törődik a betartásukkal. 
Szexboltok, bárok és  utcai bárcások mellett haladtak el. 
Mind ugyanazt kínálta, egyik sem tűnt különösen bizalomgerjesztőnek. Néhány nyitott ajtóból zene áradt  az utcára, de az 
egzotikumuk elveszett a kerítők unott kiáltozása közepette. 
Lehet, hogy időnként erre keveredik néhány turista, gondolta Peabody, de hacsak nem akarnak egy kis szexet, drogot, 
vagy kést a hátukba, villámgyorsan odébb is állnak. 
Egy apró, rozzant bár előtt állították le a motort, és miközben McNab a kölcsönzőtől kapott lánccal odalakatolta a gépet 
egy lámpaoszlophoz, Peabody körülnézett. 
- Kipróbálok  valamit - mondta. - Szeretném, ha fedeznél. 
Kiválasztott két fiatalembert, egy feketét és egy  fehéret, 
akik az egyik tornácon ülve egy megfeketedett pipát adogattak 
egymásnak,  és Isten tudja, mit szívtak belőle.  Peabody magára 
öltötte legzordabb zsaruábrázatát, és megindult feléjük. Közben szántszándékkal tudomást sem vett McNab figyelmeztető 
pisszegéséről. 
- Látjátok azt a motort? 
A fekete fickó elvigyorodott, és szívott egyet a pipán. 
- Van szemünk, ringyó. 
- Aha, minden jel szerint fejenként  kettő is -  lebbentette 
fel a dzsekijét a fegyveréről és a jelvényéről Peabody. - Ha azt 
akarjátok, hogy holnap is legyen, tartsátok a motoron. Mert ha 
visszajövök,  és nem találom ott, ahol hagytam, ugyanolyan állapotban, ahogy  hagytam, a társammal úgy levadászunk titeket,  mint a veszett kutyákat. Miközben a barátom feldugja a 
seggedbe azt a pipát - vicsorgott rá a fehér srácra -, én kinyomom a cimborád szemét. A hüvelykujjammal. 
A fehér fickó  kivicsorította a fogát. 
- Kapd be, hé. 
Peabody gyomra kissé összeszorult, de kegyetlen arckifejezése mit sem változott. 
- Ha így beszélsz, nem kapsz semmit a végén. Ha rendben 
lesz a motor, amikor visszajövök, nem csukatlak le benneteket 
kábítószer birtoklásáért és fogyasztásáért, ráadásul kaptok egy 
tízest. 
- Ötöt most, ötöt később. 
Peabody a fekete fiúra pillantott. 
- Most nem kaptok semmit, és később sem, ha nem leszek 
veletek megelégedve. Hé, McNab, mi szokott történni, ha valakivel nem vagyok megelégedve? 
- Ne is juttasd az eszembe. Utána mindig rosszakat álmodok. 
-Tegyetek   egy szívességet   magatoknak   -  javasolta 
Peabody -, és érdemeljétek ki a tízest - fordult meg, és elindult 
a bár felé. - Csorog a hátamon a víz - súgta oda McNabnak a 
szája sarkából. 
- Nem látszik. Még engem is megijesztettél. 
- Dallas jobban rájuk ijesztett volna, de azt  hiszem,  ez is 
elég szép volt. 
- Remek volt, bébi - lökte be  az ajtót McNab, mire azonnal megcsapta őket a hűvös levegő, melybe dohány, alkohol, és 
olyan emberek szaga keveredett, akik nem kötöttek közelebbi 
barátságot a szappannal és a vízzel. 
Még nem ment le a nap, ezért nem volt  nagy forgalom. 
Ennek ellenére az asztaloknál vagy a  bárpult mellett üldögélt 
néhány  törzsvendég. Egy keskeny, színpadként szolgáló dobogón hibásan  működő hologramzenekar játszott  valami rossz 
reggae-t. A dobos képe folyamatosan  vibrált, néha teljesen kialudt,  az énekes  szájmozgása pedig elcsúszott  a  szövegtől. 
McNabot mindez arra  a pocsék  videóra emlékeztette, amit 
Sheila, az unokatestvére készített. 
Edzőcipője cuppogó  hangot hallatott, miközben a bár felé 
lépdelt. 
Moore állt a pult mögött. Kissé soványabbnak, és sokkal 
feldúltabbnak  tűnt,  mint azon   az  igazolványképen,  amit 
Peabody látott. Vékony rasztafonatokban lógó haját hátrakötötte.  Ez a viselet remekül illett sötétbarna arcához és szögletes 
állához. 
A nyakában lógó láncot mintha apró madárcsontokból fűzték volna. A légkondicionáló ellenére a bőrén gyöngyözött az 
izzadság. 
Haragos, fekete  szemével úgy mérte végig Peabodyt és 
McNabot, mintha semmi különbséget  nem találna közöttük. 
Az egyik vendég elé  lökött egy sörrel teli, koszos korsót, majd 
egy szakadt törlőkendővel dörzsölni kezdett egy acélkék  tartályt. 
- Lefogadom egyhavi bevételbe, hogy már megint egy betét 
miatt jöttetek, szarháziak. 
Peabody szóra nyitotta a száját, de McNab rálépett  a lábára. 
-Nem  a helyiektől vagyunk. Semmi közünk  az  itteniek 
Túlélő Alapítványához. Valójában még  fizetnénk is, ha olyasmit hallunk, aminek hasznát vehetjük. 
Peabody még sohasem  hallotta  McNabot ilyen  hűvös, 
unott hangon beszélni. 
- Ha a zsaruk pénzt kínálnak, utána általában megtalálják 
a módját, hogy vissza is vegyék. 
McNab kitett a bárpultra egy húszast, de közben  le nem 
vette volna Moore-ról a szemét. 
- Hogy megbízzon bennünk. 
A pénz villámgyorsan gazdát cserélt. 
- Miért fizet? 
- Információért - ismételte meg McNab. - Carter  Bisselre 
vagyunk kíváncsiak. 
- Rohadék seggfej - káromkodott Moore, miközben valaki 
a pult távolabbi végét  verte ököllel, italt követelve. - Fogd be a 
mocskos pofád! - kiáltott vissza neki Moore. - Ha megtalálják 
azt  a szemetet, én  magam  akarok golyót ereszteni a fejébe. 
Kétezerrel tartozik nekem, nem beszélve az idegről, amit  attól 
kapok, mert egyedül kell vezetnem a bárt, amióta elhatározta, 
hogy vakációzni megy. 
- Mióta vezetik kettesben a bárt? - kérdezte Peabody. 
- Elég  régóta. Nézze,  már korábban is üzleteltünk együtt. 
Maga úgy  nevezné, szállítottunk ezt-azt.  Utána úgy  döntöttünk, beindítjuk ezt a kis vállalkozást, és összedobtuk  a bérleti 
díjat. Annak a seggfej Carternek piszok jó üzleti érzéke van. 
Minden oké volt. Talán a kelleténél jobban kirúgott a hámból. 
A fickó nem veti meg a rumot és a Zonert, és egy ilyen helyen 
mindkettőt meg lehet  szerezni. Ha még pár napig nem kerül 
elő, akkor már nem is fog. Ki vagyok én, az anyja, vagy mi? 
Lelépett, legközelebb meg majd én lépek le. Ennyi. 
-De a  mostani  eset  más,  mint a többi  - buzdította 
Peabody. 
-Ezúttal egyszerűen csak eltűnt - húzott elő a pult alól 
Moore egy üveget, valami sötét,  sűrű folyadékot töltött belőle 
egy alacsony pohárba, majd felhajtotta. - Elvett kétezret a közös pénzünkből, és alig tudtam kihúzni a hónapot. 
-Nem szólt? 
- Frászt. Valami nagy dohányról beszélt. Nagy dohányról 
és jó életről. Carter  esze mindig  ilyen hülyeségen járt.  Mindig 
nagy dohányra hajtott, de persze  sohasem tudta megcsípni. Ha 
elég rumot ivott, másról nem is beszélt, csak erről, na meg arról,  hogy a bátyjának jutott  minden jó. 
- Ismeri a bátyját? - kérdezte Peabody. 
- Dehogy. Amíg meg nem mutatta a lakásában őrizgetett 
újságkivágásokat, azt hittem,  nem is létezik, csak Carter hazudozik összevissza. 
- Ezek szerint újságkivágásokat őrzött a bátyjáról. 
- Aha, egy csomót. Nem értem, miért, hiszen csak gyűlölettel tudott beszélni róla. 
- Nem említette New Yorkot,  hogy oda készül? Nem beszélt arról, hogy találkozik a bátyjával? 
- Frászt. Carter mindig  arról  beszélt, hogy elmegy mindenfele, és találkozik mindenkivel. Ez csak duma volt. 
- Nem emlegetett soha  egy bizonyos Felicity Kade-et? 
- Mmm.  Egy dögös szőke  -  nyalta meg a szája szélét 
Moore. - Jó bőr. Járt itt egypárszor. 
- Nem akarom megsérteni, de ez a hely nem úgy fest, mint 
ahol az efféle nők sok időt töltenek. 
- Az  ember sohasem tudhatja, mire gondol egy ilyen gyönyörűség. Éppen ezért  térek ki az útjukból. Egy este bejött,  és 
eljátszott Carterrel. Igazság szerint  nem is kellett sokat játszania. De nem tudok  részleteket. Carter általában  dicsekedett a 
nőivel.  Szerette azt hinni magáról, hogy ő a király. Erről a szőkéről egyetlen szót sem szólt - vont vállat Moore. - De nem 
érdekelt. Megvan a saját életem. 
- Sok időt töltött Carterrel? 
- Honnan a fenéből tudjam? Párszor járt itt. Együtt mentek el. Időnként Carter eltűnt néhány napra. Ha arra gondol, a 
szőkével lépett le, nagyon téved. Nem tudom elképzelni, hogy 
többre kellett neki Carter egy gyors menetnél. 
- Voltak Carternek más  üzleti ügyei, más női, valami, ami 
indokolná az eltűnését? 
- Csak helyben. Minden  nőt megdöntött, akit csak tudott. 
De egyik sem tartott sokáig. Ha volt is valami üzleti ügye, azt 
nem kötötte az orromra. Viszont a fülembe jutott volna. Kicsi 
ez a sziget. 
- Kicsi ez a sziget - ismételte meg Peabody, miután befejezték a beszélgetést Moore-ral. - Nincs túl sok búvóhely. 
-És elmenni sem lehet  sokféleképpen. Csak a levegőben 
vagy a vízen. 
Amikor kiléptek a bárból, Peabody megkönnyebbülten látta, hogy a motoruk még mindig a helyén áll, és látszólag érintetlen. 
- Fizesd ki a srácokat. 
- Miért pont én? 
- Én bíztam meg őket, most rajtad a sor. 
McNab morgott egy sort, de odalökött nekik egy tízest, 
mielőtt  kilakatolta a láncot. 
- Nagyon szépen túlléptél a Túlélő Alapítvány ügyén - dicsérte meg Peabody,  és legszívesebben elismerően belecsípett 
volna McNab fenekébe, de  végül úgy döntött, az adott helyzetben ez nem venné ki jól  magát.  Várhat még vele. Inkább 
felült  a nyeregbe. - Örülök,  hogy még sötétedés előtt eltűnünk 
ebből a városnegyedből. 
- Mindketten örülünk, Pea-cuki - csípett bele Peabody fenekébe  McNab, mivel ő nem ügyelt annyira a látszatra. - Nyomás! 
Carter Bissel egy  kétszobás kalyibában lakott, ami alig volt 
több a homok és a törött kagylóhéjak fölé emelt sátortetőnél. 
Peabody egyedül talán azt tudta felhozni mellette, hogy közel 
volt a part, ám ugyanez a közelség a trópusi viharoknak is kiszolgáltatta az építményt. 
Észrevett egy kötelekből font függőágyat. Carter minden 
bizonnyal sokkal szívesebben töltötte ebben hintázva a szabad 
idejét, mintsem a háztartással foglalkozott volna. 
A kagylóhéjak között durva csomókban türemkedett elő a 
homoknád. Egy kiszáradt pálmatörzshöz régi, rozsdamarta motort láncoltak. 
- Messze esik Queenstől - jegyezte meg McNab, és félrerúgott egy törött üveget. - Biztos legszívesebben kiverte volna 
a bátyja szemét. 
- Ha az ember körülnéz, azt  hiheti, hogy csak elment sétálni - vette elő  a kulcsot Peabody, amit  a helyi rendőrségen 
kapott. Minden arról tanúskodik,  hogy egy igazi vesztes volt a 
pasas. 
-Azt  viszont nem  magyarázza meg, mit  keresett itt 
Felicity Kade. 
- Épp ezen gondolkodtam.  Talán fel akarta  használni valamire. Errefelé nem vár az ember  sem NBH-ügynökséget, sem 
terroristákat. És pontosan itt lehet a kutya elásva - nyitotta ki a 
nyikorgó  ajtót.  Odabent állott,  forró levegő  fogadta őket. 
Peabody észrevett egy hatalmas bogarat, amely gyorsan menekült az árnyék felé, és hirtelen nagyon össze kellett szednie magát, hogy fel ne sikoltson. Nem igazán rajongott semmiért, ami 
csúszott vagy mászott. 
Kipróbálta a villanyt, de nem működött. Erre mindketten 
elővették a zseblámpájukat. 
-Jobb ötletem támadt. Várj egy kicsit. 
Peabody  próbált nem remegni,  amikor McNab magára 
hagyta. Szinte hallotta, ahogy a pókok fonják a fonalat. A nappali felé fordította a zseblámpáját. 
Egy magányosan álló heverőt  látott. Az egyik párna szétszakadt, és a tömőanyag szürke gombaként terítette be a kopott bútordarabot. Nem volt szőnyeg, a falon kép, csak egy burájától megfosztott lámpa állt az asztalként szolgáló ládán. De 
a képernyő a legmodernebb volt,  és miután gyorsan megvizsgálta, azt is észrevette, hogy lecsavarozták a padlóhoz. 
Carter nem igazán bízott az emberekben, állapította meg. 
Ráadásul koszos volt, és vesztes alak. 
A konyhát  a  nappali egyik fala mentén rendezték be. A 
pulton egymás hegyén-hátán hevertek az élelmiszeres dobozok, 
mellettük állt egy mixer, egy  olcsó AutoSéf, és egy mocskos 
minihűtő. Éppen kinyitotta az ajtaját, és szemügyre vette a tartalmát - némi házi pálinkát,  egy üveg poshadt páclét  és egy 
golflabdányira aszott zöld citromot -, amikor McNab begurult 
a motorral. 
Melynek a fényszórója vakítóan világított. 
-Jó ötlet - dicsérte meg Peabody. - Furcsa, de jó - nyitotta ki a konyhaszekrényt, melyben látott három poharat, két tányért,  és egy nyitott csomag szójachipset. - Igaz,  hogy nem 
volt sok pénze, de ennél többet is megengedhetett volna magának - fordult meg, amikor McNab benyúlt a díványpárnák 
alá. - Ráadásul fogadni merek, hogy nem vallotta be az összes 
jövedelmét. 
-Talán minden kifolyt az ujjai közül.  Elköltötte nőkre és 
drogra - emelt fel egy  kis zacskónyi fehér  port, amit a széttépett párnából sikerült elővarázsolnia. 
- Hogyhogy a helyiek ezt nem vették észre? 
- Nem kutattak elég alaposan. Viszont inkább az a kérdés, 
hogy miért hagyta itt? 
-Mert sietve ment el,  és  azt tervezte, hogy később még 
visszajön... Vagy nem önként távozott - indult Peabody a háló 
felé. - Hozd a motort! 
Az ágyat vetetlenül találta. Ellenben Peabodynak  feltűnt, 
hogy  a lepedő igencsak jó minőségű. Sokkal inkább illett  a 
képernyőhöz, mint  a ház többi része. A szűk szekrényben három ing,  két nadrág, és egy pár  viseltes zselészandál árválkodott.  A fiók négy bokszeralsót, tucatnyi trikót, és öt rövidnadrágot rejtett. 
Volt ott egy link is, de kikapcsolták. A földre tett számítógép úgy  festett,  mint  ami már megjárt  néhány csatateret. 
Peabody McNabra hagyta, hogy  játszadozzon el vele,  ő pedig 
ezalatt átvizsgálta az aprócska fürdőszobát. 
-Nem találtam fogkefét, viszont itt maradt egy fél tubus 
fogkrém - kiáltott vissza. - Nincs fésű, vagy hajkefe,  viszont 
van sampon. Egy garnitúra ágynemű... Hűha, bébi, ez aztán 
büdös! Mellette meg egy penészes törülköző - hátrált ki a fürdőszobából Peabody. - Úgy tűnik, összepakolta a legfontosabbakat, de előtte társasága volt. Méghozzá egy nő, aki kiérdemelte a friss ágyneműt. 
- Mit csinálsz? - kérdezte McNab szórakozottan. 
- Bevisszük az ágyneműt a laborba.  Carter felhúzta, de az 
ágyat már nem vetette be. Szerintem használták. Méghozzá 
szexre, szóval talán DNS-mintát is sikerül venni róla. 
McNab felmordult, és tovább dolgozott a számítógéppel. 
-Tudod, mi hiányzik még innen  a fésűn és a fogkrémen 
kívül? A bátyjáról szóló újságkivágások. Érdekes. 
- Akárcsak ez - állt Peabody elé McNab. Az arcán megcsillant a motor lámpájának a fénye. - Nagyon érdekes, hogy ezt a 
számítógépet is megsütötték. Szerintem ugyanaz a féreg fertőzte meg, mint a New York-i masinákat. 
New Yorkban Eve fel és alá járkált Roarke biztosított irodájában, miközben egy védett vonalon hallgatta, ahogy Peabody 
linken keresztül  jelent. Sejtette, hogy ha valaki le akarja hallgatni, így is megteheti, de legalább sok idejébe és fáradságába 
kerül. 
- Megmozgatom a megfelelő szálakat, és nyomást gyakorlok  a helyi  rendőrökre - mondta Peabodynak. - És megszerzem az engedélyt, hogy bármit hazahozhassatok, ami szükséges 
a nyomozáshoz. Belekerül néhány órába, de azt akarom, hogy a 
reggeli gépen minden rajta legyen. Maradj a fenekeden! Majd 
jelentkezem - bontotta az összeköttetést, majd lépett  még 
egyet, mialatt kigondolta, hogy lenne a legjobb mozgásba hozni a fogaskerekeket. 
- Ha javasolhatok valamit - szólt közbe Roarke -, az egyik 
magánsiklóm visszahozhatja őket.  Nem okozna  nagy gondot 
túljárni a helyiek eszén. 
Eve összevonta a szemöldökét, de számításba vette ezt a lehetőséget is. 
- Nem. Nem  akarok semmi szabálytalanságot. Lehet, hogy 
így egy kicsit tovább tart, de szabályosan akarom végigvinni a 
nyomozást. Ha majd a nyilvánosság tudomást szerez róla, márpedig biztosra veszem, hogy ez előbb avagy utóbb bekövetkezik, azt akarom, hogy tündököljünk. Elkezdek tárgyalni a helyi 
rendőrfőnökkel, és ha nem bizonyulok elég jó diplomatának, 
átadom az egészet Whitney-nek. De sikerülni fog. Mit számít 
az nekik,  ha idehozunk egy tönkrement számítógépet és  néhány lepedőt? 
- Akkor rád hagyom, én pedig visszatérek a munkámhoz. 
Majd félreteszek pár szelet sült húst, cserébe a megpróbáltatásaidért. 
- Ne is emlékeztess rá! Trinának már a szeme sem áll jól, 
ahogy rám néz. 
Roarke feloldotta a szoba biztosítását, és magára hagyta a 
feleségét. Miután Eve visszaállította a védett üzemmódot, leült 
a számítógépe elé. Arra gondolt, akár egész este itt maradhatna. Elzárva mindenféle hajszobrász elől. Van enni- és innivalója, 
és bárkivel beszélhet, akivel csak akar. Olyan... megnyugtató 
lenne a magány. 
Majd eszébe jutott Mavis, aki a vigyorgó Leonardo társaságában biztosan megérkezik húsz percen belül. 
Az ehhez hasonló pillanatokban a magány nem volt más, 
mint vágyálom, távoli emlékkép. 
Felemelte a linket, és felkészült rá, hogy mozgásba lendítse 
a fogaskerekeket. 
Tizenharmadik fejezet 
Eve  komoly erőről tett tanúbizonyságot, amikor úgy határozott, nem tartja zárva az irodát. Összeszedte magát, leballagott 
a földszintre, majd a házon át a hátsó udvar felé irányította a 
lépteit. 
Amikor odaért, csak bámult. 
A saját helyszíneit már ismerte. Általában volt valahol egy 
holttest, de azt is tudta, hogy kell olvasni az olyan nyomokat, 
ahol a halál egyáltalán nem része a képnek. 
Valahol, kitartóan és vidáman ismételgetve két hangot, egy 
madár énekelt. Narancssárga pillangók keringtek az udvar sarkában nőtt bokor felett. 
Roarke legújabb játékszere,  egy hatalmas, ezüstösen csillogó, kerekeken guruló monstrum füstöt eregetett, miközben 
gazdája  szakácssapkában,  egy hosszú húslapáttal  a  kezében 
mellette állt. A füst határozottan olyan illatot árasztott, mint a 
hús - mint az igazi marhák húsa. Az udvaron többen már ették 
is a vaskos hamburgereket. 
A vendégek vagy asztal mellett ültek, vagy állva beszélgettek. Mintha csak fogadáson vennének részt. 
A város vezető törvényszéki orvosa üvegből nyakalta a sört, 
és szemmel láthatóan élvezetes beszélgetésbe merült Mavisszel. 
Mira - honnan a pokolból keveredett ide? - az egyik asztalnál 
trécselt Leonardóval és a rettenetes Trinával. 
Az ENyÜ kapitánya állva osztogatta a tanácsait  Roarkenak a szabadtéri sütés műhelytitkairól, miközben egyik kezében egy óriási burgert tartott. 
Mindenki vidámnak és jóllakottnak tűnt, Eve pedig csaknem elveszítette az  eszét. Mintha nem most hagyta volna el a 
biztosított szobát, ahol meglehetősen sok időt töltött a diplomácia vékony határmezsgyéjén egyensúlyozva. Mintha nem is 
egy államtitkokat és titkos szervezeteket is érintő, véres nyomozás kellős közepén tartanának. 
Erre burgerek és sör fogadja  az alkonyatban. A madarak 1 
csicseregnek, és lepkék lebegnek a bokor felett.                1 
Az élet roppant furcsaságokat képes produkálni. 
Leonardo vette észre először, és széles mosollyal az arcán feléje indult. Vakítóan fehér nadrágot, és fényes, sárga inget viselt. Eve feltételezte, hogy nála ez a megszokott viselet a kerti  , 
grillpartikhoz.  Amikor lehajolt, hogy megcsókolja, göndör fürtjei megcsiklandozták az arcát. 
- Mavis mesélte, hogy ideges  volt,  és megkeresett. Szeretném megköszönni, hogy mellette voltál,  és szántál  rá egy kis 
időt. Most már megnyugodott, és megint normálisan viselkedik. 
- Csak arra volt szüksége, hogy  kibeszélje,  ami  a szívét 
nyomta. 
-Tudom - húzta szorosan sziklakemény mellkasára Leonardo Eve-et. Majd fátyolos, remegő hangon folytatta. - Meg-  mozdult a baba. 
- Aha - Eve nem tudta eldönteni,  milyen választ vár Leonardo, és finoman megveregette valahol, ahol a hátát sejtette. Mavis már mondta. Ezek szerint már minden rendben. 
- Minden  tökéletesen rendben - sóhajtott fel Leonardo.  Tökéletesen - húzódott hátra csillogó szemmel. - Itt vannak a 
jó barátaim, és a nő, aki a gyermekemet várja. Szép az élet. Eddig ezt még sohasem éreztem ennyire erősen. Tudom, hogy dr. 
Mira beszélni akar veled, de elsőnek én szerettem volna rabolni 
az idődet  - vonta magához Eve-et, és szinte a karjaiban vitte 
oda Mira  asztalához. - Nehogy elkezdd! - fenyegette meg kinyújtott ujjával Trinát. - Dallasnak beszélnie kell dr.  Mirával, 
és szüksége van egy kis nyugalomra. 
- Kivárom az időmet - vigyorodott el szélesen  Trina. Bíborszínű rúzsától  Eve  hátán végigfutott a hideg. -  Terveim , 
vannak. Rengeteg tervem - kapta fel a tányérját, és magasított 
talpú szandáljában gyorsan elvonult. 
- Ó, Istenem! 
Mira tekintetében  egyszerre jelent meg az együttérzés  és 
jókedv, miközben megveregette a maga  mellett álló üres széket. 
- Ülj le. Micsoda csodálatos este. Szakítottam rád egy órát, 
mert hivatalosan szerettem volna közölni valamit.  És amikor 
ideértem, csodálatos hamburger és bor fogadott. 
- Tényleg ő sütötte? - pillantott Roarke felé Eve. - Azzal 
az izével? 
-Tényleg.  Talán tudnék neki néhány tanácsot adni,  de 
elég sokat  beszélt az én Dennisemmel, hogy kell használni a 
grillt - harapott egyet Mira a hamburgeréből. - A többit pedig 
úgy látszik, kitalálta. 
-Nem sok  minden  fog  ki Roarke-on. Tényleg hivatalos 
ügyben szerettél volna beszélni velem? - emlékeztette Mirát. 
- Igen. Holnapig még tudtam volna várni, de úgy véltem, 
minél hamarabb tudni szeretnél róla. Reva átment a harmadik 
szintű hazugságvizsgálaton. 
- Kösz. Hogy csinálta? 
- Kicsit remeg még, és kifáradt. Az anyja egyenesen hazavitte. Azt hiszem, nála jó kezekben lesz. 
- Aha, Caro olyasvalaki, aki mindig tudja, mit csinál. 
- Nagyon félti a lányát, Eve. Bármilyen nyugodt és ügyes a 
felszínen, alatta rettenetesen  aggódik. Beszélhetek  vele, vagy 
Roarke is megteheti. Biztosra  veszem, hogy meg is teszi. De te 
vezeted a nyomozást. Te vagy az,  akinek a leginkább ad a véleményére. 
- Azért jöttél, hogy a harmadik szintű hazugságvizsgálatról 
beszélj, vagy meg akarsz rá kérni, hogy beszéljek Caróval? 
- Mindkettő - veregette meg  Eve kezét Mira. - Valamint 
átnéztem Reva vérvizsgálatának az eredményét, amit közvetlenül a letartóztatása után csináltak. 
- Nem találtak semmit. Semmilyen vegyi anyagot,  kábítószert, vagy mást. Az orvosok  sem vettek észre  olyan sérülést, 
ami indokolná az eszméletvesztését. 
- Nem - emelte fel  Mira a borát. - Viszont mindketten 
tudjuk, hogy léteznek nagyon gyorsan felszívódó kábítószerek, 
amelyek két vagy három óra elteltével már nem mutathatóak 
ki a vérből. 
- A nemzetbiztonságiak biztosan tartanak belőle raktáron. 
- Én  is azt hiszem. A hazugságvizsgálat  alatt  kielemeztük 
annak  az éjszakának minden részletét. Reva visszaemlékezett, 
hogy amikor szembefordult az ággyal, a bal oldalán megmozdult valami. De csak hipnózisban tudta tisztán felidézni. Egy 
mozdulatot látott - folytatta Mira -, amit valami erős, keserű 
szag követett, és a torkában is ugyanilyen ízt érzett. 
- Talán egy spray - pillantott Eve a kert felé, de már nem 
látta a pillangókat, és madarak is elhallgattak. Szemei elé beúszott a gyertyákkal megvilágított hálószoba és a véres lepedőn 
heverő testek. - Megvárta, amíg felér, majd melléje lopózott, és 
lefújta. És amíg eszméletlenül feküdt, elrendezte a helyszínt. 
- Ha így történt, az hűvös, megfontolt gondolkodásra vall. 
Hidegvérre.  Mégis...  A gyilkos túlzásba vitte a színpadias elrendezést. Az erőszakon túl olyan részletekkel bővítette a képet, amelyek a végeredményt tekintve teljesen feleslegesek voltak. 
- Mert jól szórakozott. 
- Igen - harapott bele Mira az ízletes hamburgerbe. - Valóban élvezte. Túlzásba esett, pedig az egyszerűség sokkal inkább szolgálta  volna a céljait. Túlságosan is  beleélte magát a 
szerepbe, amit játszott. Élvezte, és talán nem akarta abbahagyni. 
- Ha az ember hozzányúl egy egyszerű, feszes tervhez, akkor azzal az egészet felboríthatja. Hogy is nevezik ezt? Rögtönzés? 
-Jól fogalmaztál.  Te logikusan gondolkodsz, de  egyben 
ösztönös is vagy. Nem hiszem, hogy a gyilkos egyedül dolgozott. Mint ahogy azt sem, hogy az hajtotta végre a tervet, aki 
kigondolta.  Most  pedig átadlak  Morrisnak, gyorsan  beszéld 
meg vele, amit  akarsz, utána pedig élvezd az estét. 
- Nehéz lesz élveznem, mert tudom, hogy Trinának tervei 
vannak - állt fel Eve, és Morrishoz sétált. - Van valamid a számomra? 
- Dallas! - pattant fel  Mavis.  - Tudtad,  hogy Morris 
szaxizott? 
- Micsoda? 
-Tudok szaxofonon játszani - magyarázta Morris. - Tenorszaxofonon. Ez egy hangszer, hadnagy. 
- Tudom, mi az a szaxofon - morgott Eve. 
- Egyetemista korában zenekara is volt - folytatta Mavis. És időnként még mindig összejárnak. Úgy hívják őket, hogy 
Tetemrehívás. 
- Mi más lenne a nevük? 
- Jammelhetnénk  egyszer, mit szólsz hozzá? -  kérdezte 
Morristól Mavis. 
- Csak nevezd meg a helyet és az időt. 
-Ez túl szép, hogy igaz legyen! - táncolt Leonardo ölébe 
Mavis. 
- íme, egy nagyon boldog fiatalasszony. 
- Nem mondanád  ezt, ha láttad volna két órával ezelőtt. 
- A terhes nők hajlamosak a  hirtelen hangulatváltásra. Jogukban is áll. Kérsz egy sört? 
- Mi a fene - kapott elő egyet Eve a hűtőből. - Mit akarsz 
mondani nekem? 
- Semmi olyasmit,  ami akár csak feleolyan szenzációs lenne, 
mint ez a hamburger. Chloe McCoy. Nem találtam  nyomát, 
hogy az utóbbi  időben  rendszeres  szexuális életet élt  volna. 
De... A halála előtt számított rá,  mivel  védekezett. Egy kézzel 
felhelyezhető fogamzásgátló eszközt találtam a testében, az a 
neve, hogy Szabadság.  Véd a fertőzéstől, és meggátolja a teherbe esést. 
-Aha, ismerem. Legfeljebb  huszonnégy órával  az aktus 
előtt fel kell helyezni. Mikor használta a lány? 
- Becslésem szerint? Egy, talán két órával a halála  előtt. És 
nagyjából ezzel egy  időben gyógyszert is  bevett,  hogy kijózanodjon. 
- Nahát. Ugye, milyen érdekes? 
Morris,  egyetértése jeleként  Eve söréhez koccintotta  az 
üvegét. 
- Mindezt legalább egy órával azelőtt, hogy bevette a halálos pirulákat. Melyeket, ha valóban  a feketepiacról szerzett be, 
akkor nagyon értékes  a forrása. A szer  ritka, és nem  másolat 
vagy házi keverék. És  ami a legmeglepőbb: mielőtt  bevette, 
feloldotta a borban. 
- Tehát  védekezett a  terhesség, a nemi betegségek  és a fertőzések ellen, kijózanította magát, kitakarította a lakását, felvett egy kihívó ruhát,  szépen megfésülködött, és kifestette az 
arcát. Utána bedobott egy csomó gyógyszert a borába, és megölte magát - kortyolt nagyot a söréből Eve. - És még azt mondod, a mondanivalód feleolyan szenzációs sincs, mint a burger. 
- Csak azért beszélsz így, mert még nem kóstoltad. 
- Épp azon vagyok. Mit mond erről a halálesetről a város 
vezető patológusa? 
- Szerintem gyilkosság történt, amit megpróbáltak öngyilkosságnak beállítani. Az a lány nem jószántából nyelte le azokat a pirulákat. 
-Nem, valóban nem -  és ettől Eve  úgy érezte,  Chloe 
McCoyért is neki kell kiállnia. - Ilyen erős gyógyszereket csak 
receptre lehet  kapni. Ha nem így szerezte, és nem is a feketepiacról, nem lehetséges, hogy valamilyen titkos kormányhivataltól került hozzá? 
- Nem mondom, hogy nem. 
- Mint ahogy én sem - gondolkodott pár pillanatig Eve. Még ellenőriznem kell valamit. 
Amikor végzett Morrisszal, Eve a grill felé vette az irányt. 
- Hallottam néhány ütős hírt - szólt oda Feeney-nek, majd 
hirtelen azt vette észre, hogy a kollégája egy tányért nyomott a 
kezébe. 
- Az még várhat. Egy burgerre mindig kell időt szakítani. 
A hús illatára Eve szája sarkában megjelent egy nyálcsepp. 
- Nagyon ütős híreket, Feeney. A boncolás megállapította, 
hogy McCoyt meggyilkolták, én pedig megolajoztam a  fogaskerekeket Jamaicában, szóval Peabody és McNab  idehozhatják 
az ott talált bizonyítékokat. Mira szerint... 
- Gyerünk - emelte fel Roarke a burgert Eve tányérjához, 
és a felesége szája elé tolta. - Harapj bele. Hiszen ezt akarod. 
- Most nincs idő családi piknikre. 
- Szerintem itt kellemesen keveredik egy családi és egy hivatalos összejövetel. 
- Egyél inkább, Dallas - mondta Feeney. - Ez a marha első 
osztályú. Te sem akarnád,  hogy kárba vesszen. 
- Remek.  Remek - harapott bele Eve a burgerébe. - Mira 
szerint... Oké, tényleg jó, és  nem tudom megmagyarázni, miért nem  ülök  le, és miért  nem evés közben beszélem ezt meg 
veled. 
- Csak hadd állítsam automatára a sütőt, és akkor mind a 
kettőnknek elmondhatod, amit megtudtál. 
Eve az egyik asztalhoz lépett, leült,  és két kézre fogta a 
hamburgerét.  Abban a  pillanatban, amikor  beleharapott, 
Roarke grillezett zöldséget tett a tányérjára. 
- Az egyensúly kedvéért - magyarázta. 
- Legyen - és Eve arra gondolt, ha Roarke úgy akar tenni, 
mintha minden rendben lenne  közöttük,  beszáll a játékba. 
A házastársi civakodástól eltekintve is éppen elég vad gondolat 
kavargott a fejében. - Oké, hallgassátok meg, hogy szerintem 
hogyan történt, az ENyÜ pedig ássa bele magát McCoy linkjébe, és próbálja meg bizonyítani az elképzelésemet. Bárki is ölte meg, előtte felvette vele a kapcsolatot. McCoy boldog volt és 
annyira izgatott, hogy még gyógyszert is bevett, csakhogy kijózanodjon, pedig csak  a szomszédjával  ittak előtte egy kevéske 
bort. Védekezett. Kicsinosította a lakást és saját magát. 
- Ez egészen úgy  hangzik, mintha egy szenvedélyes randevúra készült volna, nem pedig öngyilkosságra - csóválta a fejét 
Feeney. - Blair Bisselt szerette, Bissel viszont halott. Arra gondolsz, hogy valaki mással is kavart? 
-Elképzelhető.  Viszont sokkal valószínűbb, hogy amikor 
felhívták, a következők valamelyikével szedték rá. Bissel nem 
halt meg, az egész csak tévedés, esetleg egy akció része,  és nála 
fog elrejtőzni. Az is elképzelhető, hogy aki felhívta, Bisselnek 
adta ki magát. 
- A lány gyorsan rájött volna, hogy hazudik. 
-Nem,  ha Bissel öccse  hívta fel. Nagyon  hasonlítottak 
egymásra, és ez a hasonlóság  különböző eszközökkel tovább is 
fokozható. Egész életében féltékeny volt a bátyjára, és eljött a 
remek alkalom, hogy elvegyen valamit, ami az övé volt. 
Feeney elgondolkodva nézegette a sörét. 
- Nem is rossz ötlet.  Sőt  kitűnő. Előre oda kellett szólnia, 
ha a lánynak maradt annyi ideje, hogy kifesse magát. Majd mélyen beleássuk magunkat a linkjébe, és a számítógépét is  alaposan megvizsgáljuk.  Viszont ha e-mailt kapott, pokoli munka 
lesz megtalálni. 
- Ez már a te dolgod. Én Carter Bisselt akarom megtalálni. 
Tudta, mivel foglalkozik  a bátyja,  mivel lefeküdt a kiképzőjevei. Blair Kade-del dolgozott együtt, és ugyancsak lefeküdt vele. Kade tudott McCoyról, és  a medáljáról,  amit Bisseltől kapott. Amit éppen ezért vittek el a helyszínről. McCoy egy lógó 
szálat jelentett, amit el kellett varrni. 
-Szerintem a gondolatmenet jó, de miért nem ment  be 
egyszerűen a  gyilkos, és varrta el  a lógó szálat?  - tette  fel 
Feeney a kérdést. - Miért kellett ez a nagy felhajtás? 
-Ugyanazért, amiért Ewingnál.  Show  és ködösítés. Az 
emberünk szeret improvizálni. Élvezi. 
- Értem - bólintott Roarke felé Whitney. - Jól megtanítottam mindenre. 
- Valóban jó tanár voltál. A csontja velejéig igazi nyomozót 
neveltél belőle. 
-Próbáljuk kitalálni az  indítékot - harapott Eve egy hatalmasat a burgerébe. - A gyilkos ölt, majd sok energiát és időt 
fektetett a  helyszín  elrendezésébe. Minden esetben  másra próbálta terelni a gyanút. Először Ewingra, másodszor pedig magára az áldozatra. 
-Jól játszotta a szerepét  - helyeselt Roarke.  -  Amikor 
megérkezett McCoyhoz, hogyhogy  nem szúrt szemet a lánynak, hogy Bissel nincs vele? 
- Bejutott a lakásba. Azt mondta, óvatosnak kell lenniük, 
és szüksége van a segítségére. Minél drámaibb a sztori, a lány 
annál hamarabb beveszi, és  utána már minden megy a maga 
útján. A gyilkosnak csupán annyit kell tennie, hogy rábeszéli a 
búcsúlevél megírására. A pokolba, még az is  lehet, hogy a lány 
előre megírta.  Utána becsempészi a gyógyszert a borba. Miután 
McCoy megitta, csak le  kell fektetnie az ágyra, és már sétálhat 
is kifelé. Vagy - kapott el Eve oda se figyelve egy darab sült 
paprikát -  az NBH intézte el az egészet. Bejutottak a lakásba, 
és elintézték a lányt. Viszont ez nem magyarázza meg McCoy 
előkészületeit.  Bárki is ölte meg, fogalma sem volt  arról, hogy 
mit vett be előzőleg. Az emberünk egyáltalán nem olyan okos, 
mint amilyennek hiszi magát. 
Roarke visszaemlékezett  a zokogó lányra, aki Bissel galériájában Eve lábába kapaszkodott.  Minden egyezett. Épp elég szomorú volt az összkép, hogy egyezzen. 
- Visszatérsz Bissel öccséhez. 
- Aha. Már csaknem egy hónapja ismeretlen helyen tartózkodik. Ennyi idő bőven elég arra, hogy kezelésbe vegye az arcát,  és még inkább hasonlítson a bátyjára - tüntette el Eve a 
hamburgerét,  és jót húzott a söréből.  - Viszont akad még egy 
elképzelésem. Nem túl valószínű, de nagyon érdekes. 
- Blair Bissel ölte meg a lányt - szúrta közbe Roarke. 
- Nagyon ügyes vagy, ahhoz képest, hogy  a szabad idődben hamburgereket sütsz. 
- Nektek  az agyatokra ment a füst - közölte Feeney. Bissel a hullaházban fekszik, egy hűtött fiókban. 
- Minden jel erre mutat. És talán  valóban így is van - bólintott Eve. - De egy pillanatra tekintsük az ügyet úgy, mintha 
kémfilmet néznénk. Ami Reva szerint a férje egyik hobbija volt, 
és most már azt is tudjuk, hogy a szakmája. Mi van, ha Bissel 
mindkét oldalnak szolgáltatott információkat? Az NBH beleegyezésével, vagy beleegyezése nélkül, de kettős ügynök volt? 
Rájött, hogy Kade a másik oldal felé fordult, de az is lehet, egyszerűen csak bosszantotta, hogy játszadozik az öccsével. Ezért 
összehozta és megölte őket, a felesége pedig pont kapóra jött, 
hogy rákenje az egészet. Majd elintézte McCoyt, és visszaszerezte tőle azt, amit korábban neki adott. 
- Nem  gondolhatod komolyan, hogy Morris, akinek olyan 
éles  a szeme, mint  a sasé, nem venné  észre, hogy a szikéje alá 
került test nem egyezik meg az igazolványfényképével? Még ha 
össze is szabdalták, ellenőrizni lehet a  fogsorát. Vagy az ujjlenyomatát. A DNS-ét. Minden jel arra mutat, hogy Blair Bissel 
került a hullaházba. 
- Aha, minden jel szerint valóban ő fekszik a jégen. Egyelőre Carter Bissel vezeti a gyanúsítottak listáját. Azért megkérem 
Morrist, hogy vizsgálja meg a testet, hátha nemrégiben elvégzett arcplasztika nyomaira bukkan. Ha ez a gyanúm beigazolódik, akkor ülj rá a számítógépes rendszerre, és keress egy nemrégiben meghalt plasztikai sebészt. Fogadni merek, hogy Carter 
Bissel elvégezte a dolgát. Vagy úgy, hogy Káin szerepét játszotta, vagy úgy, hogy Ábelét.  A Bissel testvérek közül az egyik 
életben van.  Csupán arra kell rájönnünk, melyik. 
Eve próbálta meggyőzni magát, hogy ne törődjön azzal, mit 
művelnek vele. Máskülönben lehet, hogy visított volna,  mint 
egy csitri. A haját valami sűrű, rózsaszín masszával a fejbőréhez 
tapasztották. Ettől az új terméktől, legalábbis Trina szerint dúsabb, ragyogóbb és természetesebb lesz a frizurája. 
Nem mintha Eve-et ezek közül bármelyik is érdekelte volna. 
Az arcára és a  nyakára zöld pépet kentek, mit spray-vel 
rögzítettek, hogy le ne csorogjon, de előtte tisztára súrolták és 
felpuhították, megvizsgálták, és különféle megjegyzésekkel illették a bőrét. És nem csak az arcát, meg a nyakát, borzongott 
meg Eve, hanem minden egyes porcikáját. Nyaktól lefelé sárgára festették, majd befújták ugyanazzal a spray-vel, és  belecsavarták egy előmelegített lepedőbe. 
Legalább nem csupaszon kell szenvednie. Apró öröm. 
Amikor Trina Mavisre figyelt, titokban kikapcsolta az előre 
programozott VR-szemüveget.  Semmi kedve  sem volt elmerülni a relaxációs program ostoba színkavalkádja és hanghatásai 
közé. 
Lehet, hogy meztelenül fekszik egy asztalon, a feje búbjáig 
ragaccsal borítva, de akkor is nyomozó, és ehhez méltón  akart 
gondolkodni. 
Vissza az áldozatokhoz. Végül mindig vissza kell térni az 
áldozatokhoz. 
Bissel, Kade, McCoy, Bissellel a középpontban. Ki vagy mi 
akarhatta a halálukat? 
Az NBH. A városi forradalom kezdetén a kormány felállította ezt a szervezetet, hogy védje az országot, fenntartsa a rendet az utcákon, és titokban információt gyűjtsön  a  radikális 
csoportokról. 
A szervezet elvégezte a dolgát. Akkoriban  szükség is volt 
rá. Az azóta eltelt években viszont  olyan nagymértékű átalakuláson  ment keresztül, hogy egyesek szerint inkább lehetett legális terrorcsoportnak tekinteni, mint annak a védő és  információgyűjtő szervezetnek, aminek  megalakították. 
Eve hajlott afelé, hogy egyetértsen ezzel a véleménnyel. 
Tehát a gyilkosok eltakarították maguk után a nyomokat. 
Ha Bissel és Kade szembefordult  az  NBH-val, McCoy pedig 
akaratlanul  is túl sokat tudott,  azért végeztek  velük,  hogy 
megvédjenek valami globális biztonsági projektet.  Nyilvánvaló, 
hogy a vörös kód a kulcs. A számítógépek tönkrementek. Miféle adatokat őrizhettek rajtuk, amelyeket ilyen erőszakosan kellett kitörölni? Vagy csupán azért vetették be a programférget, 
hogy a nyomok a technoterroristák felé mutassanak? 
A  Doomsday-csoport.  Gyilkosságok,  kivégzések, kisebbnagyobb szabotázsakciók. Kade és Bissel talán mind a két oldalnak dolgoztak, vagy azt a feladatot kapták, hogy épüljenek 
be a terroristák közé. Talán éppen ezért váltak a terroristák célpontjává, McCoyt pedig elkönyvelték, mint járulékos veszteséget. 
De akkor miért nem vállalták a tettükért a felelősséget? A 
média  mindig örömmel csámcsog a terrorista csoportok programján. Elég idejük lett volna eljuttatni egy nyilatkozatot a vezető hírműsorokhoz. 
De miért akarták Ewingra terelni a gyanút? Miért szántak 
erre olyan sok időt és energiát? 
Az NBH azért, hogy lassítsa, akadályozza, vagy teljesen lehetetlenné tegye a munkáját a vírusirtó programon, és felhasználja a Bissel által összegyűjtött adatokat. A Doomsday-csoport 
pedig azért, hogy átalakítsák  a férget, és felkészítsék az irtóprogram ellen. 
Lehetséges, és egyelőre képtelen  kizárni ezeket  a lehetőségeket. Majd le kell futtatnia egy valószínűség-számítást. 
Viszont bármelyik változat az igaz, Carter Bissel még mindig szellemként  lebeg az ügy körül.  Vajon Kade beszervezte? 
Ha igen,  akkor  az  NBH engedélyével, vagy  nélküle?  Blair 
Bissel tudtával, vagy a háta mögött? 
És hol a pokolban lehet most? 
Próbálta maga elé képzelni, de csak ködösen látta az agyában lustán keringő színek között. 
Már csak tompán hallotta Mavis és Trina csacsogását. 
Abban a pillanatban, amikor rádöbbent, hogy valaki viszszakapcsolta a relaxációs programot, már el is aludt. 
Roarke otthoni  számítógépes laborjában  Feeney  hátradőlt a 
munkaállomása előtt, és égő szemére szorította a kezét. 
- Be kellene venned valamit, mielőtt kitör rajtad a fejfájás javasolta Roarke. 
- Aha, aha - vett mély lélegzetet Feeney, majd kifújta a levegőt. - Manapság már nem ülök annyit a gép előtt, mint  régen - nézett végig a gépen, ami apró darabokra szedve hevert 
előtte az asztalon. - Mostanában,  ha ilyen apróságokkal kell 
pepecselni, inkább az ifjú titánokra hagyom - pillantott Roarke 
pultja felé, és  amikor látta, hogy az ő munkája is unalmas, és 
lassan halad, némileg megenyhült.  - Meg tudod becsülni, mikorra rakunk össze ezekből működő gépet, ha csak mi ketten 
dolgozunk? 
- Kis  szerencsével már a következő évtizedben. Ellenkező 
esetben valamikor a negyedik millennium környékén. Ez a vacak ropogósra sült - lökte el magát az asztaltól Roarke, és komoran lebámult a megfeketedett alkatrészekre. - Kicseréljük, 
megjavítjuk, és visszaállítjuk, amit lehet, de akár kalapáccsal is 
neki eshetnénk. De vissza kell nyernünk az elveszett adatokat. 
Pillanatnyilag  elég dühös vagyok ahhoz,  hogy erre tegyem fel 
az egész életemet. Krisztus tudja, ha segítenének egypáran,  talán gyorsabban haladnánk.  McNab jó szakember. Ügyes, és 
elég lelkes ahhoz, hogy az ilyesmi hosszú órákra lekösse a figyelmét, de  egyedül még ő sem lesz elég. 
Egy pillanatig csendben ültek,  majd összevillant a tekintetük. 
- Te beszélj vele - mondta Roarke. 
- Ó, nem. Nem én vettem feleségül. 
- Én nem vagyok rendőr. 
- De ez  a te műhelyed. 
- A NYPSD nyomoz, nem én. 
- Az ilyesmi aztán roppant sokat számít neked. Oké, oké legyintett Feeney, mielőtt Roarke válaszolhatott volna. - Intézzük el férfi módra. 
- Szkander? 
Feeney felhorkant és a zsebébe nyúlt. 
- Feldobunk egy pénzt. Fej vagy írás? 
Eve mintha furulyaszót hallott volna. Egy pillanatig látta magát, ahogy meztelenül  szalad egy virágos mezőn, körülötte apr0, szárnyas teremtmények fújták a hangszerüket. Csiripeltek a 
madarak, sütött a nap, a feje fölé pedig felhőtlen, tökéletesen 
kék ég borult. 
Összerezzent, felébredt, és megszólalt: 
-Nyekk!                            V-. 
- Nahát, Dallas, te tényleg elaludtál. 
Eve pislogva igyekezett összpontosítani a szomszéd asztalon 
fekvő alakra. Úgy vélte, csak Mavis lehet. A hangja legalábbis 
rá vallott, de nehéz megismerni valakit, akinek a testét a vállától a lábujja hegyéig rózsaszín massza borítja, az arcát kék, a 
haját pedig zöld, vörös és bíborvörös. 
Legszívesebben visszatért volna a nyekkhez, de nem akarta 
ismételni magát. 
- Nem folyt a nyálad, vagy ilyesmi - biztosította Mavis. Nem kell aggódnod. 
-Azért  időnként kéjesen felnyögtél - hallatszott Trina 
hangja valahonnan a lába mellől, mire Eve megdermedt. 
- Mit művelsz? 
- Végzem a munkámat. Teljesen kitisztítalak. Hála Istennek, már majdnem  elkészültem.  Most masszírozom  be a bőrödbe a revitalizáló krémet. A férjednek tetszeni fog. Ha végzek 
a lábaddal, befejezem az arcod és a hajad is. 
- Mit csinálsz a lábammal? - támaszkodott Eve óvatosan a 
könyökére, és lenézett. - Ó, Istenem! Mindenható Uram! Befestetted a körmeimet! 
- Csak kaptál  egy luxuspedikűrt. Ne félj, ez nem valami 
sátánista rituálé része. 
- Hiszen rózsaszín! 
- Aha, nem mertem nagyon vad színt használni. Napsütéses korall. Illik a bőröd színéhez. Gyalázatosan nézett ki a lábad 
- tette hozzá Trina, miközben lefújta valamivel a festéket, hogy 
gyorsabban száradjon. - Jó,  hogy elaludtál a VR-ben, miközben dolgoztam rajta. 
- Hogyhogy ő  nem aludt el? - kérdezte Eve ellentmondást 
nem tűrően, és Mavis felé mutatott. 
- Én  nagyrészt nem viseltem, mert kíváncsi voltam Trina 
munkájára. Mellesleg szeretem, ha  sikálnak,  dögönyöznek és 
kifestenek.  Számomra ez a boldogság netovábbja. Te viszont 
utálod. 
- Mavis. Ha tudod, hogy utálom, akkor miért kényszerítesz 
bele? 
Mavis felvillantott egy acélkék mosolyt. 
- Mert jó szórakozás. 
Eve felemelte a kezét, hogy megdörzsölje az arcát, és amikor megpillantotta a körmét, elakadt a lélegzete a döbbenettől. 
- A kezemen is kifestetted a körmömet. Meglátják az emberek! 
- Semleges francia - sétált vissza a fejéhez Trina, és végighúzta az ujját Eve egyik szemöldökén. - Ezt is meg kell ritkítani. Hűtsd le magad, Dallas! 
- Nem  érted, hogy zsaru vagyok? Nem érted, hogy ha meg 
kell bilincselnem egy gyanúsítottat, és észreveszi a semlegesen 
francia körmeimet, halálra röhögi magát? Utána a nyakamba 
szakad egy  belső vizsgálat, miért halt meg a szerencsétlen a kezem között. 
- Tudom, hogy zsaru vagy - mosolyodott el Trina. Eve látta, hogy a szemfogát egy apró, zöld ékkő díszíti. - Éppen ezért 
kaptad tőlem ajándékba azt a kis tetoválást a melledre. 
- A mellemre? Tetoválást? - ült fel villámgyorsan Eve. Tetoválást? 
- Csak ideiglenes. Remekül néz ki. 
Eve annyira megrémült, hogy alig merte  megnézni magát. 
Hogy leszámoljon a félelmével, belemarkolt Trina csillogó, fekete  hajába, és lerántotta kínzója fejét. Úgy érezte, ha kell, addig veri a párnázott asztalba, amíg el nem veszti az eszméletét. 
Ügyet  sem vetve Trina vergődésére és a nevető Mavis csitító 
szavaira, leszegte a fejét, és szemügyre vette a mellét. 
A bal mellének az íve  fölött megpillantotta a saját  jelvényének tökéletesen pontos, körömnyi mását. Miközben a nevét 
olvasta, a szorítása meglazult, és Trina kiszabadította magát  a 
markából. 
-Jézusom, megőrültél? Mondtam, hogy idővel lekopik. 
-Beadtál nekem valami kábítószert,  amíg a VR alatt feküdtem? 
- Micsoda? - rázta meg Trina dühösen megtépázott haját, 
majd karba fonta a kezét, és mogorván Mavisre nézett. - Mi 
baja? Nem, nem adtam be neked semmit. Engedéllyel rendelkező kozmetikai  és divat-szaktanácsadó vagyok. Nem dolgozok 
tiltott szerekkel. Még egy ilyen kérdés, és... 
- Azért tettem fel, mert rajzoltál valamit egy intim testrészemre,  ami történetesen még tetszik  is, és  tudni szeretném, 
hogy nem valami hallucináció áldozata lettem. 
Trina elhúzta az orrát,  de a szemében már ott csillogott a 
jókedv és az elégedettség. 
- Ha tényleg  tetszik, megcsinálhatom véglegesre. 
- Nem - takarta el rémülten a mellét Eve. - Nem, nem, 
nem. Nem. 
- Felfogtam. Csak ideiglenesen akarod. Mavisnek még egy 
kicsit feküdnie kell, addig befejezlek - nyomott meg Trina egy 
gombot,  mire az asztal egy része felemelkedett, székké alakult. 
- Miért van többféle színű pép a hajadon? 
-Azért,  mert  szeretem  a sokszínűséget -  magyarázta 
Mavis. -  Lesz néhány vörös fürtöm, bíbor tincsem, és... 
- Ugye,  az én fejemen nincs belőle? - szorította el Eve torkát a félelem. - Ugye, nincs? 
- Nyugi - rántotta vissza Eve fejét a hajánál fogva Trina. A rózsaszín csíkokat ki lehet mosni. 
- Csak viccel - nyugtatta meg Mavis a halálsápadt Eve-et. 
- Nem is lehet kimosni. 
Mire Trina végzett, Eve halálosan kimerült.  Amint  egyedül 
maradt, berohant a legközelebbi fürdőszobába, magára zárta az 
ajtót, és alaposan szemügyre vette magát a tükörben. 
A megkönnyebbüléstől a térde is elgyengült, amikor látta, 
hogy nyoma  sincs  a hajában sem rózsaszín, sem pedig másmilyen csíknak. A szemöldöke sem játszott szivárványszínekben, 
mint Mavisé,  amikor Trina végzett vele. 
Eve próbálta meggyőzni magát, hogy egyáltalán nem hiú. 
Egyszerűen csak úgy szeret kinézni, ahogy kinéz. Ebben nincs 
semmi rossz. És mivel nem látott számottevő változást, az idegességtől begörcsölt izmai lassan felengedtek. 
Oké, talán  egy kicsit jobban  néz  ki, mint szokott. Trina 
csinált valamit a szemöldökével, amitől sokkal határozottabb és 
szebb lett az íve. A bőre is szépen ragyogott. 
Megrázta a fejét, és elégedetten figyelte, hogy a haja egyáltalán nem kócolódik össze. 
Majd a szeme hirtelen tágra nyílt a döbbenettől. Úgy viselkedett, mint aki tényleg hiú, vagy  legalábbis félelmetesen közel 
áll hozzá. Ennek  pedig  véget kell vetni.  Elfordult a tükörtől. 
Úgy érezte, azonnal le kell  vetnie azt  az ostoba köpenyt, amit 
viselt. Amint rendes ruhát húz magára, azonnal ellenőrzi a laborban folyó munkát. 
Mert a munka, biztosította magát,  az egyetlen dolog, amire 
valóban hiú. 
Tizennegyedik fejezet 
Éppen beért a hálószobába, amikor Roarke lépett ki a felvonóból. 
- Csak átöltözöm, utána máris megyek a laborba. 
- Beszélnünk kell egy kicsit, és láttam, hogy Mavis és Trina 
már elmentek. 
-Miről? - túrt bele Eve az egyik fiókba, valami  régi, kényelmes ruhadarabot keresve.  Úgy érezte, le kell foglalni valamivel a kezét, különben imára kulcsolja, nehogy a férje megint 
előhozza azt  a régi dallasi ügyet. - Talán csak nem hajtottatok 
végre egy mindent elsöprő áttörést? 
- Nem. Precíz és megerőltető a munka. Lassú és unalmas. 
Feeney elment pihenni egy órát. Pokolian fáj a szeme. 
-  Oké - és Eve arra gondolt, nincs joga ellenkezni, elvégre 
ő maga is mindenféle kenceficékkel borítva, háton fekve töltötte az este nagy részét. - A  számítógépekkel nem sokat tudok 
segíteni, de lefuttatok néhány valószínűség-számítást.  Szeretnék eljátszadozni néhány feltevésemmel. 
- Nem szereted, ha tiszta a fejed, igaz? 
- Nem - lazultak el ismét Eve izmai. Ismerte Roarke hangját, és  most azt olvasta ki belőle, hogy minden rendben. Egyelőre. - Gyűlölöm,  amit  Trina művelt  velem.  Tele vagyok 
energiával - rántott elő egy régi, szakadt trikót, amit eddig eltemettek a selyem és kasmír ruhadarabok. - Azon gondolkodom. .. Mit nézel? 
- Téged. Eve, kedvesem,  úgy festesz, mint egy... 
-Ne kezdd! - csapott  Eve a férje felé  a trikóval,  és hátrált 
két lépést. Rettenetesen megkönnyebbült, hogy a férje képes 
még  így nézni  rá.  Ettől forrni kezdett a vére, és megfeszült a 
teste. -  Még csak ne is gondolj rá. 
- Pedikűr. 
Eve  zavarában ösztönösen  behajlította az ujjait. 
-Trina azalatt csinálta, amíg  a VR-ben  voltam,  és nem 
hajlandó elárulni, hogy moshatnám le. 
- Nekem tetszik. Szexi. 
- Mi lehet szexi a rózsaszínre festett lábkörmökben? Mi lehet ebben olyan nagyon szexi? Várj, elfelejtettem, hogy  kivel 
beszélek. Ha a fogamat festette volna rózsaszínre, te azt is szexinek találnád. 
- Őrülten szeretlek - lépett Eve elé Roarke, és hüvelykujjával végigsimított az arcán. - Puha. 
- Hagyd abba! - ütötte félre a kezét Eve. 
- És az illatod... Egzotikus - jelentette ki, miután egy próbaszippantás erejéig még közelebb hajolt. - Egy kicsit trópusi. 
Mint a citromfaliget tavasszal, egy leheletnyi...  Azt hiszem, 
jázminnal. Éjjel nyíló jázminnal. 
- Roarke. Elég! 
- Már késő - nevetett fel Roarke, és derékon ragadta a feleségét. - Tudod, mindenkinek szüksége van egy kis lazításra. 
Miért nem leszel az  enyém? 
Az övé volt, ennek  ellenére, amikor Roarke lehajolt,  hogy 
megcsókolja, Eve ellökte magától. 
- Én már kipihentem magam. 
-Akkor  folytasd.  Hihetetlen  az  ízed  - simított végig 
Roarke a szájával Eve arcán, miközben szorgalmas ujjai már ki 
is  oldozták a köntöse övét, és a szövet alá csúsztak. - Lássuk 
csak... - harapta meg  finoman a felesége alsó ajkát. - Mivel 
kedveskedett még Trina 
Lecsúsztatta a köntöst Eve válláról, és fogait végighúzta a 
csupasz bőrén. 
Eve gyomrában felrobbant a vágy eddig rejtőzködő bombája. Oldalt hajtotta a fejét, hogy megkönnyítse a férje dolgát. 
-Húsz  percet  kapsz, legfeljebb harmincat,  hogy visszanyerd az önuralmad. 
- Harminc perc éppen elégnek tűnik arra,  hogy... - akadt 
el  Roarke szava, amikor a tekintete Eve mellére tévedt. - Nocsak, mi van itt? 
- Trina egyik apró hóbortja. Csak ideiglenes. Ha majd magamhoz térek a megrázkódtatásból, szét fogom rúgni a seggét. 
Roarke nem szólt egy szót sem,  csak a hüvelykujjával simogatta a tetoválást. 
-Roarke? 
nös. 
-Engem  is meglep, de nagyon izgatónak találom. Külö- Csak viccelsz. 
Roarke a felesége szemébe nézett. Eve-et csaknem letaglózta a kék szempárból áradó forróság. 
- Oké - perdültek táncra az idegei a bőre alatt. És felette Nem viccelsz. 
- Hadnagy - kapta el ismét Eve csípőjét Roarke, és magához rántotta. Eve a férje derekára fonta a lábát. - Jobb lesz, ha 
összeszeded magad. 
Az ilyen vadul áradó érzések ellen azonban lehetetlen védekezni.  Mivel  az ágy túl messze volt,  egyszerűen a heverőre 
rogytak, miközben vadul simogatták és csókolták egymást. 
Eve szenvedélyesen szorította  magához  Roarke-ot. Úgy 
érezte, ha nem teszi, kiugrik a bőréből. Hőhullám söpört végig 
rajta, és remegni kezdett. 
Szédülten kapkodta a levegőt, mígnem végül sikerült ajkával rátalálni Roarke szájára.  Részben  a vágytól, részben a rettenetes megkönnyebbülés miatt, hogy ismét egymásra találtak, 
tépni kezdte a férje ingét.  Nem Roarke volt az egyetlen,  aki 
meg akarta ízlelni a másik testét. Roarke bőre pedig úgy  izzott, 
mintha belülről hevítené valami. 
Eve érezte, hogy ez a csoda csakis  az övé. 
- Majd én - küzdött Roarke derékszíjával. - Majd én. 
Hangos dübbenéssel gördültek le  a heverőről a földre. 
Roarke érezte a felesége erőtlen nevetését. Istenem, milyen 
nagy szüksége volt már rá, hogy végre nevetni hallja. 
Milyen nagy szüksége volt már rá, hogy átölelje, és őt is átöleljék. 
Egyre erősebben érezte Eve illatát, az alakját, az ízét,  és ettől végül elpattantak az önuralmát féken tartó, amúgy is vékony kötelek. Legszívesebben szőröstül-bőröstül felfalta volna. 
Legszívesebben beletemetkezett volna, hogy úgy várja ki,  amíg 
véget ér a világ. 
Ha egyáltalán lehetséges túlzásba vinni a szerelmet,  a vágyat, akkor Roarke már rég túllépett ezen a határon. Nem volt 
visszaút.  Eve remegve mocorgott alatta, majd kinyújtotta  a kezét, átölelte, és izzadt, vadul dobogó szívére vonta. 
Roarke-ot elöntötte  a gyönyör, betöltötte az elméjét és a 
testét. Eve csípője felfelé, az övé pedig lefelé feszült. 
Látta, ahogy a felesége borostyánszeme elé köd ereszkedik. 
Egy pillanattal később Eve hátrahajtotta a fejét, és halk nyögés 
hagyta el a torkát. 
Roarke  Eve hivatásának  a jelképére szorította a száját, és 
érezte a szíve lüktetését. Az ő nyomozója. Az ő Eve-e. Az ő csodálatos teremtménye. 
Ekkor adta meg magát neki. 
Eve szíve már csaknem újra szabályos ütemben vert, amikor Roarke legördült róla, és helyet cseréltek. Most már ő szegezte a súlyával a földhöz a férjét. Ebben a kedvező testhelyzetben Eve összefonta a karját, leszegte az állát, úgy nézte Roarke ,. 
arcát. 
Arra gondolt, hogy pillanatnyilag tényleg nyugodtnak látszik. Nyugodtnak és elégedettnek, mint aki épp most ébredt 
egy könnyed szunyókálásból. 
- Rózsaszín lábkörmök és melltetkó. De mi a helyzet a férfiakkal? 
Roarke elmosolyodott, de a szemét nem nyitotta ki. 
- Olyan könnyű játszani velünk. Komolyan, teljesen ki va-1 
gyünk szolgáltatva a titokzatos női praktikáknak. 
- A hormonjaitoknak vagytok kiszolgáltatva. 
-Ráadásul  még  azoknak  is  - sóhajtott  fel  boldogan 
Roarke. - Hála Istennek. 
- Ezek szerint te tényleg  beindulsz az ilyesmitől? A kencéktől, meg a festéktől? 
- Eve. Kedves Eve - nyitotta ki a szemét Roarke, és megsimogatta a felesége fejét. - Én tőled indulok be.  Azt hiszem, ez 
nyilvánvaló. 
- De te megúsztad az egész nyűglődést. 
- Nyűglődéssel  vagy anélkül - húzta magához Eve-et, 
aíníg meg nem tudta csókolni. - Te vagy az egyetlenem. 
Eve ajka megremegett. 
- Az egyetlen mid? 
- A mindenem. 
- Nagy  dumás  vagy - mormogta Eve, és az orrával megcsiklandozta a férjét. - Nagyon nagy dumás. Te is tudod, hogy 
nem tartom meg a tetoválást, még akkor sem, ha a segítségével 
bármikor a szexrabszolgámmá változtathatlak. Pár nap, és lekopik. 
- A te tested,  azt csinálsz vele, amit akarsz. De nem mondom, hogy nem tetszene, ha állandó lenne. Talán a meglepetéstől,  de tényleg nagyon beindultam, amikor észrevettem. Egy 
kicsit valóban meglepő. 
- Talán majd hébe-hóba megleplek egy ilyennel. 
- Te mindig meglepsz valamivel. 
Eve szerette ezt hallani,  és  mielőtt lefordult volna róla, 
gyengéden megveregette Roarke arcát. 
- A lazításnak ezennel vége. 
- Nem lep meg. 
- Vegyél fel valamit, és jelents, te civil szakértő. 
- Nem vagyok benne biztos,  hogy maradéktalanul kihasználtam mind a harminc percemet. Valaki nagyon sietett. 
Eve felemelte a férje a nadrágját, és  a fejére dobta. 
- Takard el a csinos segged, haver.  Mielőtt észrevetted volna a rózsaszín lábkörmeimet, említetted,  hogy mondani akarsz 
valamit. Mit? 
-Mielőtt  belekezdek, szeretném kifejezni azt  a reményemet, hogy az elkövetkező néhány napban sokat leszel mezítláb. 
Továbbá - folytatta nevetve, amikor Eve jeges pillantással mérte végig - Feeney-vel  mindketten egyetértünk abban, hogy 
több szakember kell  a  laborba. Ha csak ketten dolgozunk a 
gépeken,  az adat-visszaállítás legjobb esetben is heteket vesz 
majd igénybe. 
- McNab holnap hazajön. 
-Akkor hárman  leszünk,  hacsak  valamelyikünknek nem 
akad közben más  dolga. Ha válaszokat akarsz  a  kérdéseidre, 
Eve, olyan eszközöket kell a kezünkbe adnod, amelyekkel meg 
is tudjuk szerezni őket. 
- Miért nem Feeney kéri? Hiszen ő annak a francos ENyÜnek a vezetője. 
-Mert a pénz rossz oldala került felülre... Ami nem történt volna meg, ha elég ideig rátehetem a kezem,  hogy kicseréljem a sajátomra. De Feeney azt mondta, és most szó szerint 
idézem, hogy kétszer nem lép ugyanabba a folyóba.  Ezzel a 
nyakatekert mondattal azt akarta a tudomásomra hozni, hogy 
egy pénzfeldobásnál egyszer már becsaptam. 
- Nem könnyű túljárni az eszén. 
- Nem, valóban nem. Ami az elektronikát illeti, egyikünk 
sem harmatos kezdő, és lustának sem lehet bennünket nevezni. 
Egyszóval nagyon kellemetlen, de kénytelenek vagyunk beismerni, hogy segítségre szorulunk. Gondoltam is valakire... 
- Ha Jamie Lingstromra, akkor sürgősen felejtsd el! Egy 
ilyen kényes ügybe nem fogok belerángatni egy kölyköt. 
- Nem rá. Jamie iskolába jár, és feltett szándékom, hogy 
ott is marad. Revát akarom. Ő úgyis tisztában van a helyzettel 
- folytatta, mielőtt Eve szóra nyithatta volna a száját. - Ő az 
egyik legjobb a szakmában, feddhetetlen, és tudja, hogy mi folyik itt. 
- Azért, mert ő is nyakig benne van. Kockázatos bevonni a 
nyomozásba azt, aki nemrégiben még a gyanúsítottak listáját 
vezette. Kockázatos  bevonni még egy civilt. 
- Sok időt takaríthatnánk meg. Mivel személyesen is érintett, mindenkinél keményebben fog dolgozni. Már nem gyanúsított, Eve, hanem az áldozatok egyike - tartott rövid szünetet 
Roarke,  és  amikor  folytatta,  sokkal  hűvösebben  csengett a 
hangja.  - Szerinted nincs  joga egy  áldozatnak is kiállni saját 
magáért, ha megkapja erre a lehetőséget? 
- Talán - és Eve észrevette, hogy megint mélyül közöttük 
a szakadék. Legszívesebben úgy  tett volna, mint aki ezt nem 
veszi észre, és ez volt a  legrosszabb. De a szakadék ott volt, habár még érezte a bőrén a férje testének a melegét. 
- Megbeszélted Feeney-vel? 
- Megbeszéltem. És ugyanazt a táncot jártam el vele, mint 
amit most veled. Utána megmutattam neki Reva  értékelését. 
Azóta alig várja, hogy együtt dolgozhassanak. 
- Elcsábítottad. 
Roarke halványan elmosolyodott. 
- Számomra ezt kissé kényelmetlen elképzelni. Jobban tetszik az a kifejezés, hogy meggyőztem. Reváról és Tokimotóról. 
- Ö is a te alkalmazottad. Még egy civil? 
- Igen, és a választásomat érvekkel is alá tudom támasztani. Először is megszokták,  hogy magas biztonsági  követelmérr 
nyek között  dolgoznak,  éppen ezért roppant valószínűtlen, 
hogy bármit  is kiszivárogtatnának a médiának. Ne húzd  fel 
magad - kérte kedvesen, amikor meglátta, hogy Eve kivicsorította a fogát. - Roppant valószínűtlen, hogy bárkinek is beszélnének arról, amit  csinálnak. Revára nyilvánvaló okokból 
esett a  választás, Tokimotóra pedig azért,  mert szerelmes 
Revába. 
- A francba. 
-Reva mit sem tud róla - folytatta Roarke. - És lehet, 
hogy Tokimoto egyetlen lépést sem fog tenni Reva felé,  de a 
tény attól még tény marad. Éppen az érzelmei miatt fog hatalmas energiát fektetni a feladat megoldásába. A szerelem belőled is a legjobbat hozza ki. 
Amikor Eve egy szóval sem felelt, Roarke elfordult, kinyitott egy fali panelt, benyúlt a mögéje rejtett hűtőbe, elővett egy 
üveg vizet, majd kinyitotta, és nagyot kortyolt belőle. 
A torkát sikerült megnedvesítenie, de nem tudta lehűteni a 
haragját, amely egyre erősebben tombolt benne. 
- Különben is, ha újabb rendőröket állítasz rá az ügyre, akkor a nyakadba szakad egy csomó papírmunka, bele kell szorítanod a  költségvetésbe, titoktartási nyilatkozatot  aláíratni,  és 
így tovább. Az én költségvetésem  sokkal többet elbír, mint a 
rendőrségé. 
- A te költségvetésed nagyobb,  mint Grönlandé. 
- Lehet, de az a lényeg, hogy nekem fűződik a legtöbb érdekem a probléma megoldásához és a vörös kóddal jelzett  projekt titkainak  a megőrzéséhez. Nagyon sokat veszítek, ha  nem 
találjuk meg hamar a válaszokat. Éppen ezért, és mert így elbántak egy barátommal, javaslom, hogy a  szakma  legjobbjai 
dolgozzanak az ügyön. 
- Ne húzd fel magad. 
-De felhúzom magam.  Nem  ülhetek karba  tett kézzel, 
amikor olyan  emberek kerültek bajba, akiket szeretek, és rohadtul kiábrándító, hogy azokkal a tönkrement számítógépekkel, és az adatok visszaállításával  töltöm az időmet  ahelyett, 
hogy megpróbálnék rájönni, egészen pontosan ki a felelős azért, 
ami Dallasban történt. 
Eve gyomrát jeges félelem szorította össze. A hatalmas elefánt, amiről próbált tudomást sem venni, ott volt a szobában, 
és hangosan trombitált. 
- Szóval ez van a háttérben. Az egész mögött. 
- Aha, ez van mögötte, felette, körülötte, és még a közepében is. 
-Azt akarom, hogy felejtsd el - és Eve hangja nyugodt 
maradt, annak ellenére, hogy a gyomra erősen remegett. - Azt 
akarom, hogy felejtsd el, még mielőtt átlépnél egy olyan határt, 
amit nem nézhetek tétlenül. 
- Nekem megvannak a saját határaim, hadnagy. 
-Pontosan, ahogy mondod.  Hadnagy -  emelte fel Eve a 
jelvényét, és odacsapta az öltözőasztalra. - Eve Dallas hadnagy, 
NYPSD. Nem beszélhetsz gyilkosságról egy gyilkossági nyomozónak úgy, hogy közben azt várod tőle, ne tegyen semmit. 
- Én most a feleségemhez beszéltem - csapta le Roarke is a 
kezében tartott üveget, hogy a víz kiloccsant az asztal fényes 
lapjára. - Akinek ünnepélyesen megfogadtam, hogy szeretni 
fogom, és boldoggá teszem. Ha csak karba tett kézzel ülnék, és 
nem csinálnék semmit, hagynám, hogy azok  az emberek éljék 
tovább az életüket, nem tudnék többé tükörbe nézni. 
- Engem  nem érdekel, hogyan élik azok az emberek az életüket. Az viszont annál inkább, ha vér tapad a férjem kezéhez. 
- A francba, Eve - fordult el a feleségétől Roarke, és felkapta az ingét. - Ne kérd, hogy az legyek,  ami nem  lehetek. Én 
sem kértem ilyet tőled soha. 
- Nem - higgadt  le Eve. - Nem, valóban nem kértél ilyet. 
Nem kértél - ismételte meg nagyon halkan, mintha csak most 
döbbenne rá  a  vitathatatlan  igazságra. - Nem fogok  erről vitatkozni. Még csak gondolni sem akarok rá. Nem hiszem, hogy 
lenne értelme veszekedni, hiszen sohasem fogunk közös nevezőre jutni. De te jobb, ha alaposan elgondolkodsz. És közben jusson eszedbe,  nem vagyok gyerek, mint  Marlena. És nem vagyok az anyád sem. 
Roarke lassan Eve felé fordult.  Az arca rideg volt és érzelemmentes. 
-Sohasem  feledkezem meg  arról, hogy ki vagy, vagy ki 
nem vagy. 
- Nem kérek az igazságból, amit nekem akarsz szolgáltatni, mert túléltem azt,  ami akkor velem történt, és rátaláltam a 
magam igazságára. 
-Éjjelente pedig zokogsz, és reszketsz a rémálmoktól. 
Eve most is közel  került ahhoz, hogy reszketni kezdjen, de 
elhatározta, hogy nem fog sírni. Egyikükön sem segítenének a 
könnyek. 
- Nem változtathatod meg a múltat azzal, amit a fejedben 
forgatsz.  A számítógépes  munkába pedig azt  vonsz be,  akit 
akarsz, és akivel Feeney egyetért. Nekem most dolgom van. 
- Várj - lépett Roarke a saját öltözőasztalához, és kihúzta 
az egyik fiókot. Éppen olyan dühös volt, mint Eve, és magában 
azt  szerette volna tudni, hogy változhatott szerelmes szenvedélyük ilyen gyorsan haraggá. A fiókból egy kisméretű, bekeretezett fényképet vett elő, ami egy nőt ábrázolt. Ezt nyomta a felesége kezébe. 
Eve egy csinos, vörös hajú, zöld szemű fiatalasszonyt látott, 
akinek az arcán már halványodni kezdtek a kék foltok. Kezében, melynek egyik ujját sín rögzítette, egy csecsemőt tartott. 
A kék szemű kisfiú a nő arcához szorította az arcát. Az anyja arcához. 
A fénykép Roarke-ot és az édesanyját ábrázolta. 
- Érte már nem tehetek semmit. Ha ismertem volna... De 
nem ismertem. Ez a helyzet. Meghalt, még mielőtt megjegyeztem volna az arcát. Még ennyire sem tudok emlékezni rá. 
- Tudom, hogy ez nagyon fáj neked. 
- Nem ez a lényeg. Ők ismerték.  Az NBH, az Interpol, és 
minden  globális  szervezet.  Már  azelőtt  ismerték Patrick 
Roarke-ot,  hogy Dallasba utazott, és ott találkozott Richárd 
Troyjal. De ő, az asszony, aki a világra hozott, és akit az apám 
meggyilkolt, és a folyóba vetett, még csak egy lábjegyzetet  sem 
érdemelt  az  aktáikban.  Semmit  sem jelentett nekik, mint 
ahogy az az apró, tehetetlen dallasi kislány sem. 
Roarke-ot egyszerre kínozta a  saját sorsa, a kislányé, és az 
anyjáé, akit sohasem ismerhetett meg. 
- Őt  már nem mentheted meg,  és ezt nagyon sajnálom. 
Mint ahogy engem sem. De erről nem fogok vitatkozni veled, 
mert  az nem old meg semmit. Mindkettőnknek  rengeteg a 
dolga - tette le Eve a fényképet Roarke öltözőasztalára. - Itt 
kellene tartanod. Gyönyörű nő volt. 
De amikor Eve kiment, Roarke visszatette a képet a fiókba. 
Túlságosan fájdalmas volt sokáig nézni. 
Mindketten késő éjszakáig dolgoztak, de külön-külön. És először aludtak úgy, hogy nem bújtak össze, hanem meglehetősen 
nagy, szabad tér maradt közöttük az ágyban, amelyen egyikük 
sem próbált átnyúlni. Reggel is tartották a távolságot, kínosan 
ügyeltek, meg ne sértsék a másik territóriumát, és amikor ezek 
időnként fedésbe kerültek, nagyon vigyáztak minden mozdulatukra. 
Eve tudta, hogy Reva  Ewing és Tokimoto már megérkeztek, de Feeney-re hagyta őket, és az irodájába zárkózva várta 
Peabody és McNab érkezését. 
Hosszú ideig csak a munkájára összpontosított, valószínűség-számításokat végzett, majd átrendezte az adatokat, és próbálta új megvilágításba helyezni a történteket. Hosszan tanulmányozta a gyilkosságokról készített táblát, fejben rekonstruálta az eseteket, számba vette az indítékokat, a bizonyítékokat és 
lassan kezdett kirajzolódni  előtte egy kép. 
Viszont csupán annyit kellett tennie, hogy a bizonyítékokat 
átrakja egyik oldalról a másikra,  és ez a kép rögtön megváltozott. 
És amint lanyhult, rögvest egy másik kép úszott be a szeme 
elé. Saját magát és Roarke-ot látta, egy feneketlen szakadék két 
partján állva. 
Gyűlölte, amikor a magánélete beleszólt a munkájába. Még 
jobban, amikor képtelen volt útját állni annak, hogy beszivárogjon a gondolatai közé. 
Mi idegesíti valójában?,  tette fel  magának a kérdést, miközben  kiment a  konyhába a sokadik kávéjáért. Az,  hogy 
Roarke az NBH egyik ügynöke nyomába akar eredni, akit ő 
tulajdonképpen nem is ismert? Az, hogy összevesztek, és annak 
ellenére, hogy nem kiabáltak egymással, és semmit sem vágtak 
a földhöz, még mindig veszekednek? 
Úgy vélte, ez is része annak a bonyolult játéknak, aminek 
házasság a neve. 
Veszekedtek, mert Roarke dühöngött, mint egy csapdába 
esett tigris, amikor megtudta, mit műveltek gyermekkorában a 
feleségével. Tovább élezte a karmait és a fogait az, hogy azzal is 
tisztában volt, mit műveltek az anyjával. 
Kegyetlenség, erőszak, elhagyottság.  Krisztus tudja, mindketten átélték ezt, és életben maradtak. Miért nem tudnak akkor tovább élni vele? 
Eve kinyitotta  a  konyhaajtót, és kilépett az apró teraszra, 
hogy levegőhöz jusson. 
Neki hogy sikerült megbirkózni vele? A  munka segített és igen, néha pontosan ezért dolgozott  végkimerülésig. Nem 
csak megállt az áldozatok felett, hanem kiállt  értük, és mindent 
megtett a siker érdekében, amit a rendszer megengedett. Néha 
még gyűlölte is, amikor az igazság nem egyezett meg  a saját 
értékrendjével. 
De az ember úgy is tisztelhet valamit, ha közben gyűlöli. 
Rémálom? Vajon nem  csupán küzdelem, a félelmének, a 
fájdalmának vagy  a  megaláztatásának tudattalan kivetülései? 
Mira biztosan elárasztaná egy rakás szakkifejezéssel, ha megkérdezné tőle. De lényegében egyik sem más,  mint fék. Csak 
azokra a dolgokra emlékszik,  amelyeket el is  tud viselni. Talán 
néhány olyan is közéjük keveredett, amiben nem biztos. Ennek 
ellenére megbirkózott velük. 
Isten tudja, Roarke segítségével talán  még jobban is. A férje 
mindig kihúzta az ingoványból, és emlékeztette rá, hogy már 
túl van az egészen. 
De nem küzdhet erőszakkal a múltja ellen. Hogyan viselhetné a jelvényét, ha  a szíve mélyén nem hinne a törvényben? 
Márpedig Roarke nem hitt. 
Eve a hajába túrt, és elnézte a színes, késő nyári kertet: a 
zöldellő fákat, azt a csillogó, ragyogó világot, amit Roarke épített fel magának. Már akkor tudta, amikor találkoztak, amikor 
beleszeretett, amikor feleségül ment hozzá, hogy sohasem fog 
ugyanabban hinni, mint ő. 
Néhány alapvető kérdésben teljesen eltért a véleményük. 
Két elveszett lélek, mondta egyszer magukról Roarke. Valóban azok voltak.  De akármennyi közös tulajdonságuk is volt, 
ebben az egyben nem tudtak megegyezni. 
Talán éppen ez a szembenállás mélyítette el és erősítette 
meg az érzelmeiket. Talán éppen ez adta ennek a félelmetes 
szerelemnek az erejét. 
Meg tudta érinteni Roarke szívét - csodálatosan kinyílt a 
számára. Megértette a férje bánatát, és megnyugvást nyújtott a 
számára, pedig korábban azt hitte, képtelen ilyesmire. Viszont 
sohasem lesz képes teljes mértékben megérteni a haragját. Azt 
a görcsös csomót, amit eleganciával és stílussal leplezett. 
Talán nem  is akarta.  Talán ha  meg  tudná lazítani azt a 
csomót, Roarke már nem lenne ugyanaz az ember, akibe beleszeretett. 
De  mit  csináljon, ha  megöl miatta egy embert? Hogy éli 
ezt túl? 
Hogy élik túl mind a ketten? 
Vajon képes lenne-e továbbra is gyilkosokat üldözni, amikor tudja, hogy  maga is együtt él eggyel? Mivel Eve maga is 
félt a választól,  nem is nagyon kereste. Inkább visszament a 
konyhába, és újratöltötte a csészéjét. 
Az irodájába visszatérve megállt a tábla előtt, és kényszerítette magát, hogy ismét a munkára gondoljon. 
- Ki az? - kapta fel a fejét, amikor kopogtak az ajtón. 
- Elnézést kérek, amiért zavarom, hadnagy. 
- Ó. Caro - pillantotta meg Roarke titkárnőjét elegáns, fekete ruhában az ajtaja előtt. - Semmi gond. Nem is tudtam, 
hogy maga is itt van. 
- Revával jöttem. De már megyek is dolgozni a belvárosi 
irodába. Csak néhány részletet kérdeztem meg a projektről, 
Roarke-tól.  De ez most nem számít  - emelte fel izgatottan a 
kezét, majd visszaejtette. - Ha van rám  egy perce, szeretnék 
beszélni magával, mielőtt elmegyek. 
- Persze. Oké. Kér egy kávét, vagy valamit? 
-Nem, köszönöm, nem  kérek semmit.  Csak... Bezárhatom az ajtót? 
- Nyugodtan - és Eve látta, hogy Caro tekintete megakad 
a táblán és a rátűzött fényképeken. Hogy elterelje a figyelmét, 
leült  az íróasztala mögé,  és egy fotel felé  intett, ahonnan nem 
lehetett látni a holttestekről készített felvételeket. - Foglaljon 
helyet. 
- Gondolom, maga állandóan ilyesmivel találkozik - mérte 
végig alaposan a táblát Caro, mielőtt elindult volna a fotel felé. 
- Hozzászokott már? 
- Igen. És nem. Kissé még mindig bizonytalannak látszik. 
Talán nem kellene ilyen hamar visszamennie dolgozni. 
- De igen - húzta ki magát ültében Caro. - Ezt magának 
kell megértenie a leginkább. 
- Igen, valóban megértem. 
-Mint ahogy Reva  is.  Tudom, hogy  megnyugtatja, ha 
visszatér a munkájához. Most úgy viselkedik, mintha nem lenne  önmaga. Velem együtt.  Nyugtalanul alszunk,  de úgy teszünk, mintha minden rendben lenne, hogy ne  izgassuk fel 
egymást. De nem azért jöttem ide, hogy ezt elmondjam. Pedig 
nem jellemző rám, hogy összevissza fecsegek. 
- Gondoltam.  Mindig is azt a benyomást tette rám, mint 
aki sokkal összeszedettebb másoknál. Annak is kell lennie, ha 
Roarke ügyeit intézi. De ha egy ilyen erős megrázkódtatás nem 
billentette volna ki a lelki egyensúlyából, azt hinném magáról, 
hogy droid. 
- Pontosan - bólintott Caro. - Maga pontosan tudja, milyen hangon  kell  beszélni az áldozatokkal  és a túlélőkkel, a 
szemtanúkkal vagy a gyanúsítottakkal.  Revával is szigorú volt, 
már-már rideg. Éppen ezt tiszteli a leginkább, amikor nagy 
nyomás alatt  áll. Maga nagyon  ösztönös teremtés, hadnagy. 
Éppen ezért... Roarke-ot is kezelnie kellene. 
- Azt hiszi - és Eve megpróbálta nem felidézni  a szóváltást, 
ami előző este zajlott közte és a férje  között. - Mégis, mit akar, 
Caro? 
- Ne haragudjon. Tudom, hogy csak az idejét vesztegetem. 
Szeretném  megköszönni  mindazt, amit értünk tett, és tesz. 
Most már tudom,  hogy ezen a táblán a lehetőségek sokaságát 
állítja össze, minden áldott nap. Vizsgálja az áldozatokat, beszél 
a túlélőkkel és a tanúkkal,  meghallgatja a vallomásokat, kérdez, és mindezt azért, hogy megtalálja a választ. Végzi a dolgát. 
Engem ez az ügy személyesen is érint, ezért akartam személyesen köszönetet mondani. 
- Akkor személyesen  mondom,  hogy  nagyon  szívesen. 
Kedvelem magát, Caro. Mint ahogy a lányát is. Ha nem így 
lenne, akkor is ugyanazt tenném, amit most. 
- Igen, tudom. Ettől még ugyanúgy hálás vagyok. Amikor 
Reva apja elhagyott bennünket, teljesen összeomlottam. Összetört a szívem, és nem volt erőm semmihez. Nem sokkal voltam 
idősebb, mint most maga - tette hozzá -, és úgy éreztem, vége 
a világnak. Azt gondoltam: mihez kezdjek most? Hogy fogom 
ezt túlélni? Hogy fogom átsegíteni rajta a kislányomat? - hallgatott el Caro, és megrázta a fejét. - Ez magát egyáltalán nem 
érdekli. 
- Dehogynem -  intett Eve, amikor Caro fel akart állni. Fejezze csak be. Nagyon is érdekel. 
Caro visszaült a helyére, és felsóhajtott. 
- Aztán mégiscsak túléltem valahogy. Akkoriban nem sok 
mindenhez  értettem. A  meglévő titkárnői gyakorlatomat  is 
hagytam berozsdásodni, amikor úgy döntöttem, hivatásos anya 
leszek. Adósságaim voltak, amelyeket nagyrészt a férjem csinált, aki okosabb, és mondjuk ki, gazdagabb, de aljasabb volt 
nálam. 
- Akkor nagyon okosnak kellett lennie. 
- Köszönöm. Akkor még nem voltam  ennyire...  Érett, 
mint most. És neki jutottak a jobb ügyvédek - tette hozzá egy 
halvány mosoly kíséretében. - Tehát egyszerre kerültem anyagilag, érzelmileg és fizikailag is mélypontra. Amikor belebetegedtem  a megpróbáltatásokba és a bánatba, nagyon megrémültem. Ehhez  képest az semmiség volt. Csupán pillanatnyi 
zavar. Revát akár meg is ölhették volna - szorította a szájára 
Caro a kezét, és szemmel láthatóan nagy erőfeszítésébe került, 
hogy megőrizze  az önuralmát. - Ezt így senki sem mondta ki, 
ennek ellenére igaz. Bárki is követte el a gyilkosságot, őt is 
megölhette volna ahelyett, hogy vele próbálja meg eltüntetni a 
nyomait. 
- De nem történt semmi baja. A mi lett volna, ha miatt 
pedig ne izgassa magát. 
- Magának nincs gyereke - mosolyodott el  Caro, és hiába 
igyekezett visszatartani, a szemében megjelent néhány könnycsepp. - A mi  lett volna, ha a szülők legrettegettebb rémálma. Megölhették volna, vagy egy cellában várhatná a tárgyalást, ha maga nem végzi olyan kitűnően a dolgát. Ha maga és 
Roarke nem akarnak segíteni rajtunk. Eddig is nagyon sokkal 
tartoztam a férjének.  Ezután még többel fogok. Mint ahogy 
magának is. 
- Attól tart, hogy Roarke behajtja ezt az adósságot? 
-Nem. Ő sohasem tenne ilyet - nyitotta ki a retiküljét 
Caro, kivett egy zsebkendőt, és megtörölte az arcát. - Valójában őt  is zavarja, hogy így alakult. Felteszem, éppen úgy, mint 
magát. Maga nagyon jó ember, Eve. 
Eve érezte, hogy elszorul a torka. Nem tudott mit csinálni, 
ezért csak egy vállvonással felelt. 
- Régebben nem is gondoltam volna. Amikor először  járt 
Roarke irodájában, nagyon  indulatosan és keményen viselkedett. És rideg volt. Legalábbis én ilyennek láttam. Amikor elment, láttam, hogy Roarke zavarba jött, elképedt,  és nagyon 
csalódott. Ez nála meglehetősen szokatlan. 
- Komolyan? 
- Felért egy  tanulmánnyal megfigyelni, ahogy egymásra 
találtak - tette vissza Caro a zsebkendőjét a helyére, és bezárta 
a divatos, fekete retikült. -  Roarke fontos része az életemnek. 
Jó látni, hogy boldog. 
Eve nem tudta, mit feleljen erre, ezért feltette azt a kérdést, 
ami már régóta fúrta az oldalát. 
- Hogy kezdett nála dolgozni? 
- Itt, New Yorkban kaptam egy alapszintű titkárnői munkát egy reklámügynökségnél, ahol én végeztem a kulimunkát. 
A tudásom mégsem rozsdásodott be annyira, mint gondoltam, 
és ahogy összekapartam egy kis pénzt, tovább képeztem magam. Egy időre egy ügynökségnél dolgoztam, amely beugró 
titkárnőket közvetített. így vándoroltam cégről cégre.  Mindig 
oda mentem, ahol szükség volt a segítségre. 
- Mindenbe belekóstolt egy kicsit. 
- Igen. Elégedetten dolgoztam, mert úgy  gondoltam  rá, 
hogy csak gyakorlatot szerzek. Jó munka volt, és jól is fizetett. 
Egyszer, ha jól emlékszem, úgy tizenkét éve, Roarke megvette 
azt  a céget, ahol  éppen dolgoztam, és több más vállalattal 
együtt beköltöztetett minket a belvárosi irodaházába - szedte 
össze magát lassan Caro, és ezzel együtt a hangja is határozottabbá vált. - Nem sokkal ezután előléptettek, és egy projektvezető titkárnője lettem. Egy évvel ezután megkértek, hogy üljek 
be egy megbeszélésre... Csak jegyzetelnem kellett, és felszolgálnom a kávét, na meg csinosan kinéznem, mert maga Roarke 
is jelen volt. Akkoriban a New York-i osztály csupa fiatalokból 
állt. Mindenki tele volt  energiával, de a legtöbb mégis Roarkeból sugárzott. 
- Sokkal több van  benne, mintsem  gondolná az ember tette hozzá Eve. 
- így igaz. A megbeszélés közben az egyik vezető rám förmedt, mert  nem szolgáltam  ki elég gyorsan,  én pedig valami 
olyasmit feleltem, hogy a modora éppen olyan ocsmány, mint 
az öltönye. 
- Ezek szerint Reva magától örökölte a temperamentumát. 
Caro halkan felnevetett. 
- Felteszem, valóban tőlem. Roarke  oda sem figyelt erre  a 
kis vitára, legalábbis én  akkor még azt hittem, és a megbeszélés 
rendben folyt tovább. Egyszer csak megkért, hogy vetítsem ki 
az általa tervezett épület holóját. Utána pedig arra, hogy jelenítsek meg néhány adatot. Ugráltatott,  olyan feladatokkal bízott meg, amelyek nem éppen egy titkárnőnek valók, de végre 
éreztem, hogy hasznosan teltek az évek, amikor cégről cégre 
vándoroltam. Ennek ellenére, amikor elmúlt a dühöm, nagyon 
megijedtem, hogy ki fognak rúgni. A megbeszélés több mint 
két órán keresztül tartott, de éveknek tűnt. A végén már nem 
vágytam semmi másra, csak arra, hogy találjak egy nyugodt 
zugot, ahol összerogyhatok. De akkor Roarke  felém  intett: 
Ugye, Carónak hívják?,  kérdezte azon a gyönyörű hangján. 
Fogja azokat az aktákat, és  jöjjön velem. Ekkor már tudtam, 
hogy ki fognak rúgni, és azon járt az agyam, hogy találok másik munkát, és miből fizetem Reva kollégiumát. Amikor beléptünk  Roarke magánfelvonójába, belülről reszkettem, de nem 
akartam, hogy ebből bármit is észrevegyen. A volt férjem éppen elég sokszor  megalázott, hogy egy életre elegem  legyen 
ebből az érzésből, ezért nem hagyhattam, hogy Roarke észrevegye, mennyire megrémültem. 
- Ennek ellenére tudta - jegyezte meg Eve, és maga elé 
képzelte a helyzetet. 
-Természetesen. Ö mindig, mindent tud. De akkor nagyon büszke voltam magamra, hogy sikerült megőrizni a hidegvéremet, mert úgy gondoltam, nekem ezen kívül nem maradt már semmim. Ekkor megkérdezte, mi a véleményem... ráncolta Caro a homlokát. - Elfelejtettem a nevét. Arról a férfiról, aki a megbeszélés alatt úgy rám förmedt. Mivel azt hittem, 
gyakorlatilag már nem is dolgozom a cégnél, határozottan viszszakérdeztem, hogy a szakmai vagy a magánvéleményemre kíváncsi. Erre Roarke rám vigyorgott. 
Itt Caro  tartott egy rövid szünetet, és félrehajtotta a fejét. 
- Remélem, nem veszi sértésnek, ha elárulok valamit. 
- Mondja csak, nyugodtan. Nem vagyok sértődős. 
- Elég idős voltam, hogy az anyja lehessek, de amikor rám 
nézett, úgy éreztem, elolvadok. Vágytam rá, pedig sem a hely, 
sem az idő nem volt alkalmas efféle érzelmekre. És már az is 
meglepett, hogy ezek után ki tudtam  nyögni két összefüggő 
gondolatot. 
- Ezt nagyon is meg tudom érteni. 
- Ebben  nem is kételkedtem. Amikor mosolyogva közölte, 
hogy mind a szakmai, mind pedig a magánvéleményem érdekli, annyira megrémültem, hogy elárultam: az a férfi remekül ért 
a szakmájához, de egyébként egy óriási seggfej. A következő, 
amire  emlékszem, hogy az irodájában ülök, Roarke kávéval kínál, és megkér, hogy várjak egy kicsit. Az  asztalához ment, és 
munkához látott,  én meg csak ültem, és  zavaromban  fogalmam sem volt, hogy mihez kezdjek.  Még  csak nem is sejtettem, hogy lekérte a személyi anyagomat, megnézte a végzettségeimet és a biztonsági besorolásomat. 
- Valószínűleg még azt is, hogy aznap mit reggelizett. 
-Nem lepne meg - helyeselt  Caro. - Utána udvariasan 
közölte, hogy éppen  adminisztratív munkatársat keres, akinek 
önálló  gondolatai vannak, jól fel tudja mérni a helyzeteket, és 
az embereket, valamint nem eteti mindenféle süket dumával, 
amikor az igazságra kíváncsi. Aki  hatékonyan végzi a dolgát, 
fáradhatatlan  és hűséges, aki csak neki tartozik engedelmességgel, még akkor is, ha a kérése...  Szokatlan.  így folytatta, majd 
leírta a munkakörömet, de nem hittem a fülemnek. Amikor 
pedig szóba hozta a fizetésemet, örültem, hogy ülök. Utána feltette a kérdést, hogy érdekel-e a munka. 
- Felteszem, érdekelte. 
-Hősies nyugalommal csak annyit mondtam, hogy  igen, 
uram. Nagyon érdekel az állás. És boldogan részt veszek az interjún, és kitöltőm a megfelelő teszteket. Erre azt felelte,  hogy 
az interjún éppen most estünk túl, teszteket pedig már töltöttem eleget, ezért akár azonnal kezdhetek is. 
- Már korábban is felkeltette a figyelmét. 
- Ez nyilvánvaló. Éppen ezért tudtam biztonságban és jólétben felnevelni a lányomat. És felfedezni a saját értékeimet. 
Ezért tartozom neki olyan sok  mindennel.  Egészen megnyugodtam - sóhajtott fel Caro. - Jólesett,  hogy  kibeszélhettem 
magam. Arra emlékeztetett, hogy maga úgy jutott túl a  krízisen,  hogy azt tette, amit tennie kellett. Ezért most elmegyek állt fel -, hogy nyugodtan végezhesse  a dolgát. Köszönöm, 
hogy szakított rám időt. 
- Azt hiszem, Revában is van valamennyi a maga tartásából. Éppen ezért ő is túl fog jutni a krízisen. 
- Erre számítok én is - sétált Caro az ajtóhoz, majd visszafordult. - Apróság, de azt hiszem, örülni fog  neki, és mással 
nem  tudok  fizetni. Rengeteg főnök  a titkárnőjét bízza  meg, 
hogy vegyen valamit a feleségének a születésnapjára vagy a házassági évfordulójára. Roarke sohasem tett ilyet. Bármit  is kapott  tőle eddig, azt mindig ő választotta. És talán ez mégsem 
olyan apróság. 
Tizenötödik fejezet 
Peabody egy citromzöld topban sietett be. Már nem kopog, inkább... suhan. Ez is olyasvalami,  amihez hozzá kell szoknia. 
Széles mosoly ült az arcán,  a hajába pedig színes gyöngyöket 
fűzött. 
- Hé, Dallas. Csak annyit mondok: Jamaica szuper. 
- Gyöngyök vannak a hajadban! 
- Aha, egy kevés - rántotta meg a tincsét Peabody. - Most 
már megtehetem. Nem kell egyenruhában járnom. 
- De miért kellett? Ne is törődj vele. Hol a számítógép? 
-McNab nyomozóval személyesen  gondoskodtunk  róla, 
hogy gond nélkül átengedjék a vámon, és egyenesen az itteni 
laborba szállítottuk, hogy a szakemberek alaposan megvizsgálhassák. Egyetlen pillanatra sem tévesztettük szem elől. McNab 
nyomozó már szintén ideért egy ENyU-s csoporttal, csak jelentést tenni nem kísért fel ide, hadnagy. 
- Nincs értelme megsértődnöd, amiért megjegyzést tettem 
a gyöngyeidre. 
- Talán csak nem adom oda az ajándékodat. 
- Miért hoztál nekem ajándékot? 
- Hogy emlékezetessé tegyem az első kiküldetésemet, amire már mint nyomozót  küldtél - húzott elő egy apróságot 
Peabody a táskájából. - De nem érdemled meg. 
Eve rámeredt a kicsiny, műanyag pálmafát támasztó, meztelen férfira. Az alak egy köcsögöt tartott a kezében, tele csillogó, zöld folyadékkal. Egy természetszerető alkoholista, vélte 
Eve, mert a férfi széles vigyorából egyből látszott, hogy részeg. 
- Igazad van. Valóban nem érdemlem meg. 
- ízléstelen - tette mérgesen Eve asztalára Peabody a részeget. - Ennek ellenére vicces. Parancsolj! 
- Huhu. Azonnal tájékoztatlak benneteket  a legújabb fejleményekről. Mindjárt tartok egy rövid eligazítást,  a civil szakértők részvételével, utána... Várj - kérte Peabodyt, mert jelezni kezdett az asztalán álló link. - Itt Dallas. 
- Baj van. 
Morris hangjából és komor arcából Eve arra következtetett, 
hogy nem csak egyszerűen baj van, hanem komoly baj. 
- A hullaházban vagy? 
- Én igen - erősítette meg Morris. - Bisselnek viszont nyoma veszett. 
- Elveszítetted a testet? 
- A testek nem szoktak elveszni - csattant fel Morris, annak ellenére, hogy az elmúlt harmincöt percet azzal töltötte, 
hogy előbb a számítógépen, majd személyesen próbálta előkeríteni Bissel holttestét. - A mi vendégeink szerfölött ritkán kelnek fel, és sétálnak ki a sarki boltba egy bagelért és felvágottért. Ami azt jelenti, hogy valaki bejött, és segített neki távozni. 
- Oké - és mivel Morris hangja inkább hallatszott sértettnek, mint idegesnek, Eve úgy döntött, változtat ezen. - Zárd le 
a hullaházat. 
- Hogy  mondtad? 
- Zárd le az egész hullaházat, Morris. Senki sem mehet se 
ki, se be, legyen  akár élő, akár halott, amíg oda nem érek. Ami 
közel egy óráig fog tartani. 
- Egy óra hosszat... 
- Zárd le a termet, ahol a holttestet tartottátok. Kerítsd elő 
az elmúlt huszonnégy órában készült biztonsági felvételeket, és 
másold le nekem az összes anyagot, amit Bissel boncolása közben összegyűjtöttél. Ezenfelül mindenkinek tudni akarom a nevét, aki a a halottak mellett dolgozott, vagy akár csak arra járt, 
amióta utoljára személyesen láttad a testet. Kade még ott van? 
- Igen, a fene egye meg, Kade még itt van, Dallas. 
- Megyek, amilyen gyorsan csak tudok - bontotta a vonalat  Eve. - Kerítsd elő a csoport többi tagját - fordult Peabody 
felé, majd amikor a linkje ismét jelezni  kezdett, elkáromkodta 
magát. - Mozogj már! - dörrent rá Peabodyra, aki ennek hatására futólépésben indult az ajtó felé. - Itt Dallas. 
- Hadnagy - töltötte be Whitney  arca  a képernyőt, és ő 
sem tűnt vidámabbnak, mint Morris. -  Kilenc óra nulla nullakor jelentkezzen a Toronyban, ahol találkozni fog Sparrow 
igazgatóhelyettessel, az NBH-tól. 
- Ez várhat. 
Whitney pislogott, és jeges él költözött a hangjába. 
- Hogy mondta, hadnagy? 
-Uram, épp most készülök eligazítani  a csoportom. Én 
sem szeretem ezt a részét a munkámnak, de tájékoztatni kell az 
embereimet. Utána indulok a hullaházba. Éppen ebben a pillanatban beszéltem Morrisszal,  a vezető  törvényszéki orvossal. 
Bissel holtteste hiányzik. 
- Elkeverték, vagy eltűnt? 
- Szerintem eltűnt, uram. Parancsot adtam, hogy zárják le 
a hullaházat. Egy órán belül ott leszünk Peabody nyomozóval, 
és megpróbáljuk pontosan megállapítani, hogy mi történt. Szerintem  ez sokkal fontosabb, mint az a találkozó a Toronyban. 
A nemzetbiztonságiaknak és Sparrow-nak ki kell várniuk  az 
idejüket. 
- Azonnal tájékoztasson a részletekről, amint kiderített valamit! A találkozó időpontját tizenegy óra nulla nullára módosítom. Legyen pontos, hadnagy. 
Mivel Whitney ugyanolyan elegánsan bontotta a vonalat, 
mint korábban ő, amikor Morrisszal beszélt, Eve nem vesződött 
azzal, hogy válaszoljon. Csak rávicsorgott a  linkre,  és annyit 
mondott: 
- A fenébe! 
Majd felállt, és a fal felé fordította a gyilkosságokról összeállított táblát. 
Amikor belépett a szobába, ahol az eligazítást akarta tartani,  első pillantása Revára és Tokimotóra esett, akik  egymás 
mellett ültek, és emlékeztetnie kellett magát,  hogy bízzon meg 
Roarke és Feeney választásában, még akkor is, ha fogalma sem 
volt, mennyit érnek ezek az emberek valójában. Reva ránézésre 
erősnek tűnt, habár az arcán nyomot hagytak az elmúlt napok. 
Roarke-nak is igaza volt Tokimotóval kapcsolatban. Igaz, hozzá sem ért Revához, de a tekintete mindent elárult. 
-Az elektronikát  érintő kérdésekről Feeney  kapitánytól 
kapnak  tájékoztatást - kezdte. - Tehát ezt a területet nem 
érintem, csak annyit mondok, hogy adatokra van  szükségem, 
bármilyen  adatra, méghozzá  gyorsan. Jelenleg legfontosabb 
annak a kiderítése, hogy mit töröltek le a számítógépekről. A 
vörös kód pillanatnyilag csupán másodlagos. 
- Hadnagy - mosolyodott el óvatosan Tokimoto. - Megjegyezhetem, hogy a vörös kód már csak a természeténél fogva 
sem lehet másodlagos? Ahhoz, hogy visszaállítsuk a törölt adatokat, tudnunk kell,  hogy tették őket tönkre. És ha ezt megtudtuk, akkor képesek leszünk kidolgozni egy védekezési módszert. Tudja, itt minden mindennel összefügg. 
-Nem,  nem  tudom. Pontosan ezért nem  szolgálok az 
ENyÜ-nél. A maguk segítségét  egy gyilkossági ügyhöz kértük. 
Az említett gépeken tárolt adatok olyan személlyel, vagy személyekkel állnak kapcsolatban, aki, vagy akik  három ember 
haláláért is felelősek.  Az említett adatok azért élveznek elsőbbséget, mert azok jelentik a megoldás kulcsát. Megértette? 
- Igen. Természetesen. 
- Helyes.  McNab és Peabody  nyomozók  már idehozták 
Jamaicáról Carter Bissel számítógépét.  Carter  Bissel eltűnt. 
Ezért feltehetően volt valami köze a gyilkosságokhoz, de hogy 
mennyi, azt még nem sikerült megállapítani. 
-Blair nagyon ritkán emlegette az  öccsét,  és  akkor sem 
szép szavakkal. Nem tudom, hogy ez segít-e - fordult Eve felé 
Reva -, de nekem az volt a benyomásom, hogy sokkal jobban 
szégyelli Cartert, mint bármi mást a világon. 
- Tudja, mikor beszéltek egymással utoljára? 
- Azt hiszem,  talán egy éve Carter felhívta Blairt, és pénzt 
kért tőle. Akkor léptem be a szobába, amikor elektronikusan 
átutalta az összeget. Olyasmit morgott, hogy annak is több értelme lenne, ha  két kézzel szórná ki az ablakon. Dühös volt, és 
nem is akart beszélni az esetről,  ezért én sem hoztam szóba. így 
visszagondolva, rengeteg minden felett elsiklott a figyelmem. 
- Ezt a kifejezést használta? Hogy két kézzel szórni az ablakon? 
-Aha. Feszült volt és dühös. Emlékszem, még meg is lepődtem, hogy pénzt  küldött Carternek, és szóvá is tettem. Erre 
lekapcsolta a számítógépet, és kiabálni kezdett velem, hogy ez 
az ő pénze és  az ő dolga. Mivel igaza volt, és teljesen értelmetlennek láttam összeveszni vele egy semmirekellő  miatt, akit 
személyesen még  csak nem is ismertem,  nem említettem többet a dolgot. 
- Érdekes. Roarke, szánj rá egy kis időt, és derítsd ki, volt-e 
Blair Bisselnek személyes vagy titkos számlája. Szeretném tudni, milyen gyakran szórta ki két kézzel az ablakon a pénzét hallgatott el Eve, és a tekintetét végighordozta a szobán. - Már 
felhívtam a civilek figyelmét, hogy a nyomozás során  elhangzottakról nem beszélhetnek senkivel. Beleértve a barátaikat, a 
szomszédjaikat, a szeretőjüket, a média képviselőit, még a család háziállatait is. Most megismétlem, és még azt is hozzáteszem, hogyha ez mégis  megtörténik,  akkor  azt  a nyomozás 
akadályozásának fogom minősíteni.  Először betömöm  a léket, 
majd eljárást kezdeményezek  ellene, és jó sokat fog ülni a rács 
mögött. Nincs időm a becsületes játékra - tette hozzá, mintha 
csak olvasott volna Roarke gondolataiban. - Lehet, hogy ismered az embereidet, én viszont nem. 
- Nem hiszem, hogy ebben a szobában bárki is megkérdőjelezné a szavaidat, hadnagy. 
- Ha ezt  bárki sértőnek találja - közölte Eve nyugodtan -, 
akkor elmehet. Nem hiszem,  hogy ebben a pillanatban Chloe 
McCoyt az érdekelné, ki mennyire érzékeny. Másfelől  Bissel a 
saját szakállára, vagy az NBH megbízásából dolgozott, és poloskákat rejtett el a szobraiban. Tudjuk, hogy még abba a házba is jutott belőlük néhány, amit Reva Ewinggal osztott meg, 
és ebből  arra kell  következtetnünk,  hogy elsődlegesen a 
Securecomnál folyó fejlesztésekről akart információkat gyűjteni 
- pillantott beszéd közben Reva felé. Reva ajka megremegett, 
de aztán összeszedte magát.  - Tudnunk kell, kik vásároltak 
Bissel alkotásaiból. A szobrokat alaposan  át kell vizsgálni. 
Amikor ez megtörténik, kitör a botrány. Ami magát is el fogja 
érni, Reva, mint Blair feleségét. 
- Kibírom. 
- Biztosan. Mint áldozatot, Ewingot nem lehet felelősségre 
vonni azért, mert a férje becsapta és kihasználta. 
Reva halvány mosollyal fogadta Tokimoto ingerült közbeszólását. 
- Dehogynem. így működik a világ. 
- Előbb vagy utóbb, de mindenképpen megérzi a következményeit - folytatta Eve. - Bissel holtteste eltűnt. 
Nagyon figyelt, miközben ezt kimondta. Reva arcán nem 
látott semmit, mintha csak valami számára ismeretlen nyelven 
beszélt volna. A mellette ülő Tokimoto összerezzent, majd oda 
sem nézve kinyúlt, és megfogta Reva kezét. 
Ezek szerint, gondolta Eve, Roarke-nak már megint igaza 
volt. A ház ellen sohasem szabad fogadni. 
- Nem értem,  miről beszél - szólalt meg óvatosan Reva. Legalábbis nem hiszem, hogy értem. 
- Most beszéltem velük, és tájékoztattak, hogy Bissel holtteste nincs a hullaházban. Nyugodtan feltételezhetjük, hogy 
valaki, vagy valakik eltávolították onnan. 
- De... Miért akarna bárki is elvinni... - kapta a torkához 
a kezét  Reva, mintha csak ki kellene  masszíroznia onnan egy 
gombócot. - Egyszerűen képtelen vagyok követni. 
- Az események követése az én dolgom. Hol tartózkodott 
tegnap éjjel? 
- Maga kegyetlen - jegyezte meg halkan Tokimoto. 
- Csak alapos.  Reva? 
- Igen. Igen.  Izé. Együtt vacsoráztunk. Az anyám és  én. 
Utána megnéztünk egy vígjátékot. Az ő  ötlete volt. Pattogatott kukoricát ettünk, és bort ittunk. Én elég sokat - sóhajtott 
fel. - Nagyjából egyig voltunk fent. Én már a heverőn elaludtam. Négy körül felébredtem. Észrevettem, hogy az anyám betakart. A másik oldalamra fordultam,  és aludtam  tovább. Napok óta nem tudtam ilyen  jól kipihenni magam. 
-Rendben. A civilek  menjenek vissza a laborba - nézett 
Eve egyenesen Roarke-ra.  - Tizennégy órára mindenre kiterjedő, részletes jelentést kérek. 
-Igen,  sejtettem,  hogy  kérni  fogod  - lépett Revához 
Roarke,  és a kezét nyújtotta,  hogy  felsegítse. - Nem akar 
munka előtt egy kis friss levegőt szívni? 
- Nem, nem,  jól vagyok. Lássunk neki. Csak  lássunk már 
végre neki. 
Eve megvárta, amíg Roarke egy jeges pillantást követően 
becsukja maga mögött az ajtót. 
- Hú - remegett meg színpadiasan McNab. - Milyen fagyos itt a légkör. 
- Akkor öltözz fel, te idióta - súgta oda Peabody. - Elnézést,  hadnagy, ötszáz  gyöngyöt fűzött  a  hajába, biztos  azok 
akadályozzák az agya vérellátását. 
-Hé! 
- Folytassuk. Elvégeztem jó néhány valószínűség-számítást, 
de egyik eredmény sem bizonyult kielégítőnek, és nem is világították meg a helyzetet. Minden attól függ, hogy táplálom be 
az adatokat.  Annyi  viszont kiderült, hogy még mindig  nem 
tudjuk, mivel kerültünk szembe. Titkos  akcióval, egy átpártolt 
ügynökkel, vagy családi erőszakkal? Csak annyit tudunk, hogy 
három embert meggyilkoltak, az egyik áldozat holtteste eltűnt 
a hullaházból, és ez az  egész valahogy kapcsolatba hozható Jamaicával.  Chloe McCoyt azért  ölték meg, amit tudott, vagy 
ami a birtokában volt. A halála előtt a szeretőjét várta. És eddig 
csak egyetlen szeretőjéről tudunk: Blair Bisselről. 
- Aki meghalt, ráadásul a holtteste is eltűnt - szúrta közbe 
Feeney. 
-Afelől nincs  sok kétségem, hogy  Chloe azt hitte, Blair 
Bisselt várja. Fiatal,  naiv és hiszékeny  teremtés  volt. Elhitte, 
hogy  a szerelme feltámadt  halottaiból,  és  most  jön, hogy játszadozzon vele egy kicsit. A gyilkosnak csak annyi volt a dolga, 
hogy  bejusson  a lakásba, megnyugtassa a lányt, és rávegye, 
hogy igyon a mérgezett borból. Blair barátja, munkatársa,  testvére vagyok. Megkért, hogy magyarázzak el néhány dolgot. 
Amint biztonságban  lesz, ő is ide jön. 
-A lány pedig  beengedte -  helyeselt Peabody. - Talán 
még tetszett is neki az izgalmas helyzet. 
- Ez akkor a legbiztosabb, ha Blair Bissel volt a látogatója. 
- Feltámadt - horkant fel McNab. 
- Nem kellett feltámadnia, ha meg sem halt. Ha csak megrendezte a halálát. 
- Azonosították a testét, Dallas - mondta Peabody. - Ujjlenyomat-ellenőrzés,  DNS-vizsgálat és a többi. 
- Az NBH ügynöke volt, ezért nem zárhatjuk ki, hogy az 
azonosítás hamis adatok alapján történt. De McCoy nem illik a 
képbe. Ha volt nála  valami, vagy tudott valamit, akkor miért 
nem bánt el vele még  a  kettős gyilkosság  előtt?  Aztán ott az 
indíték. Miért kellett megrendeznie a halálát? Ráadásul a szeretőjét is magával vitte a túlvilágra, és az egészet a felesége nyakába akarta varrni. Az NBH aktáiban sincs semmink, ami ezt 
indokolná. Minden jel szerint szerette a munkáját. Vonzó, titkos megbízatás, szerető feleség, aki a tudtán kívül  rendszeresen 
ellátja információval, néhány szerető a változatosság kedvéért, 
felfelé ívelő karrier és anyagi biztonság. Remek életet élt, miért 
akart volna meghalni? - ült föl Eve az íróasztala sarkára. - Foglalkozzunk egy kicsit az öccsével. Féltékeny volt és haragudott 
rá.  Tudjuk, hogy Kade elment  hozzá Jamaicába, és alapos 
okunk van azt  hinni, hogy ott a szeretője lett. Vajon ezt  jóváhagyta az NBH? Egyedül dolgozott, vagy Blair Bissellel karöltve? Talán elrontottak valamit.  Hiszen  a két  testvér olyan 
volt, mint Káin és  Ábel. Carter eltette láb alól  a bátyját, és 
megpróbálta Revára kenni a gyilkosságot. Csinos  vagyon hullott volna az ölébe. Hiszen ha Revát bűnösnek mondják ki, egy 
vasat sem örököl. A bátyja pénzének nagy részét ő kapta volna. 
- Talán megzsarolta Blairt - vetette fel Peabody. - Azért 
kellett kiszórni  a pénzt az ablakon. 
-Jó gondolat. Roarke éppen ennek fog utánanézni. Carter 
tudott valamit  Blairről... Talán a kapcsolatát az NBH-val, a 
félrelépéseit, vagy  valami  mást,  és  rendszeresen megfejte. 
Blairnek pedig elege lett, és úgy döntött, bezárja az  ablakot. 
De egy hármas gyilkosság mégiscsak túlzás. Miért nem utazott 
le a szigetekre, intézte el az öccsét, és tért vissza  a saját életéhez? A válaszok egy részének ott kell lennie azokban a tönkretett számítógépekben. Feeney, szükségem van a válaszokra. 
- Eggyel máris szolgálhatok. Egy első osztályú svéd plasztikai sebészt két héttel ezelőtt megöltek a rendelőjében. Látszólag megzavart egy betörőt. A páciensei adatait nem sikerült ellenőrizni, mert  megsérült a számítógépe. 
- Megsérült? 
- Ez áll a jelentésben. Jorgannsennek hívták. Átvágták a 
torkát. Elvitték a gyógyszerkészletét, és tönkretették  a számítógépét. Szerintem megfertőzték a programféreggel, de, hacsak 
nem sikerül megszerezni a gépet, ezt nem tudom bizonyítani. 
-Vedd fel  a kapcsolatot a svéd számítógépesekkel. Talán 
lesznek olyan szívesek, és átküldik. 
- Egy próbálkozást megér. 
- De gyorsan - ugrott le Eve az asztalról. - Annak a rohadt 
NBH-nak a kérésére berendeltek a Toronyba. Megpróbálom 
megvédeni az egész csoportot, de nem lesz könnyű. Mert ha a 
trutyi belekerül a ventilátorba, és arra repül, amerre gondolom, 
az ügynökök térdig elmerülnek benne. De ehhez még kell egy 
kis háttérmunka. Addig is, itt fogjuk elbarikádozni magunkat. 
-Istenem -  vigyorgott McNab, mint akinek elment  az 
esze. - Hogy fogjuk ezt kibírni? 
- És napi huszonnégy órát dolgozunk - tette hozzá Eve, és 
figyelte, ahogy a vigyor lefagy a kollégája arcáról. - Több váltásban.  Lássunk is neki. Peabody! 
- Igen, hadnagy. Itt vagyok. 
- Kommunikációra csak a biztosított vonalakat használd tette még hozzá Eve, miközben az ajtóhoz lépett, ahol csaknem 
összeütközött Roarke-kal. 
- Hadnagy, szeretnék kérni néhány percet az értékes  idődből. 
- Menet közben. Nincs egyetlen vesztegetnivaló másodpercem sem. 
- Épp most akartam... - kimenni valahová, fejezte be gondolatban Peabody a mondatot, és Eve-ék után sietett. 
- Ha panaszkodni akarsz azért, ahogy  az embereiddel bánok, feleslegesen kértél az időmből. Sietek. 
-Sokkal  több  időbe kerülne megbeszélnünk,  mennyire 
nem értesz az emberek nyelvén. Láttam, hogy nem  néztél Reva 
szemébe, és nem igyekszel ellenőrizni az alibijét. 
-Tehát? 
- Nem tudok úgy dolgozni, ha a sötétben kell tapogatóznom, Eve.  Ha a segítségemet akarod, akkor nem adhatsz csupán részfeladatokat, hogy utána kizárj a következő lépésedből. 
Eddig azt hittem, megbízol bennem. 
-Mindent tudsz, amit tudnod kell. Ha majd  többre lesz 
szükséged, akkor többet is mondok. 
Roarke elkapta a felesége karját, és maga felé fordította. 
- így büntetsz,  mert  nem  emelkedtem olyan erkölcsi magasságokba, mint te? 
-Hidd el, haver, ha büntetni  akarnálak,  akkor  azt megéreznéd. Ez két teljesen különböző dolog. 
- Ki gondolta volna? 
- Ó, fene a nagy férfiúi öntudatod! - rántotta ki magát a 
férje kezei közül Eve, és az önuralmát is elveszítette annyi időre, 
hogy hátralökje. 
Látta, hogy Roarke szeme megvillan, de a férje nem adta 
vissza a lökést, hozzá sem ért. Eve pedig gyűlölte, amiért ilyen 
csodálatos önuralommal képes kordában tartani az indulatait, 
amikor ő erre képtelen. 
-Ez a munkám, a fene egye meg, és pillanatnyilag nem 
engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy máson járjon 
az eszem. Ha nem tetszik, ahogy ezt a nyomozást és a csoportot 
vezetem, akkor lépj ki. Tűnj a fenébe. Fogalmad sincs a gondjaimról. 
- Ezzel csak megerősíted azt, ami miatt eddig is aggódtam. 
Miszerint a feleségem  arra készül, hogy nyíltan szembeszáll az 
NBH-val. Most nem  egy egyszerű  gyilkosságról vagy netán 
szervezett bűnözésről van  szó. Ez nem egy csapat gőzös tekintetű terrorista. Hanem a világ legerősebb szervezete. Ha érdekeltek ebben az ügyben,  ami már nyilvánvalóvá vált, abból logikusan következik, hogy nem okoz nekik lelkiismeret-furdalást, 
ha félre kell állítaniuk egy New York-i nyomozót, aki keresztezi az útjukat. A félreállítást értheted szakmailag, vagy szó szerint. És ez a nyomozó történetesen az én nyomozóm. 
- Lépj túl rajta. Ez is  része annak a csomagnak, amit megkaptál, amikor összeházasodtunk. Ha védeni akarod a  hátam, 
akkor gyűjts össze minél  több információt. Ennél többet nem 
tehetsz. 
-Ez  is része a csomagnak, amit megkaptam - helyeselt 
vészjóslóan kedves hangon Roarke. - Neked is látnod kellene, 
hogy a házassággal mit kaptál, Eve. És együtt élned  a saját 
csomagoddal. Vagy nem. 
Roarke megfordult, és elment, Eve pedig csak állt, döbbenten. A bőre  kihűlt,  a gyomra  görcsöt kapott, így rohant le a 
lépcsőn, ki a házból.  Mindebből az arcán is  látszott valami, 
mert amikor bemászott a kocsiba, Peabody aggódva feléje fordult. 
- Minden oké, Dallas? 
Eve megrázta a fejét. Még abban sem volt biztos, hogy képes megszólalni.  Égett a torka. Beletaposott a gázpedálba, és 
végigszáguldott az úton, amit gyönyörű fák és bokrok szegélyeztek. 
-Minden férfi kemény  dió - mondta  Peabody. - Minél 
több időt töltök a körükben, annál keményebbnek tűnnek. Ráadásul nekem úgy tűnik, Roarke közülük az egyik legkeményebb. 
- Csak ideges, ennyi  az egész. Nagyon ideges - szorította 
háborgó gyomrára a kezét Eve. - Mint ahogy én is, a fene egye 
meg. De vigyázok rá. Gazember - vett mély lélegzetet  Eve, és 
kifújta a levegőt. - Pontosan tudja, mi az ember gyenge  pontja. 
- Minél jobban szeret valaki, annál jobban tud célozni. 
- Krisztusom, akkor  Roarke rettenetesen szerethet. Erre 
most nincs időm. Nagyon jól tudja, hogy nincs. 
- A problémák megbeszélésére mindig kell időt szakítani. 
- Kinek az oldalán állsz? 
- Nos, mivel itt ülök melletted, és tudom, milyen nagyokat 
tudsz ütni, természetesen a tiéden. Azt lefogadhatod. 
- Nem foglalkozhatok ezzel - de Eve attól tartott, émelygő 
gyomra megkeseríti az egész napját. Ennek ellenére megtette a 
következő lépést, és felemelte a kocsiba épített linket. 
- Nadine Furst. 
- Nem tudok  ebédet főzni.  Át  kell szerveznünk a napirendet. Amilyen hamar csak lehetséges. 
- Rendben - és Nadine tökéletes szempillája meg sem rebbent. - Amikor sikerül elszabadulnom, majd visszahívlak. 
- Már alig várom - bontotta Eve a vonalat. 
- Mi a fene volt ez? - kérdezte ellentmondást  nem  tűrően 
Peabody. 
-Nem  csak  az  ügynökök  konspirálnak.  így  közöltem 
Nadine-nal, hogy  adásba kerülhet a  sztori, miszerint Blair 
Bissel az NBH ügynöke volt,  és hozzátehet még néhány többszörösen ellenőrzött részletet.  Majd meglátjuk, kinek a  segge 
vörösödik ki a nap végére. 
- Ezek szerint már nem csak Roarke lesz ideges. 
- Kösz - mosolyodott el halványan Eve. - Ettől máris sokkal jobban érzem magam. 
Morris pontosan azt csinálta, amire Eve utasította. Mivel tíz teljes percbe került, mire Peabodyval bejutottak a hullaházba, Eve 
úgy gondolta, nem csupán enyhén felbosszantotta magát a történteken. A vezető patológus személyesen fogadta, és vezette 
őket a hűvös folyosókon a bonctermek és a megfigyelőhelyiségek felé. 
- Mikor értél be ma reggel? - kérdezte Morris kifejezéstelen hátától Eve. 
- Hét körül. Korán, mivel szívességet teszek egy nyomozónak, vagyis akartam tenni azzal, hogy megvizsgálom  Bissel 
holttestét,  nem végeztek-e rajta a közelmúltban arcplasztikát. 
Ittam egy  kávét, utána átnéztem a jegyzeteimet, és nagyjából 
negyed nyolckor jöttem le ide - nyitotta ki a tároló kóddal, valamint hangazonosítóval védett ajtaját. 
- Zárva volt az ajtó? 
- Zárva. 
- Ide kellene küldeni a helyszínelőket, hogy szaglásszanak 
körbe - vetette fel Peabody. 
-Bissel tárolója üresen állt - folytatta Morris, miközben 
közelebb lépett  az  egész falat elfoglaló,  rozsdamentes acélból 
készült  ajtósorhoz.  Az egyiket kinyitotta, mire hangos sziszegéssel áradt ki a fagyos  levegő.  Eleinte bosszankodtam, mert 
azt hittem, elvitték, vagy rosszul jegyezték fel a tároló számát, 
de mindent ellenőriztem, és láttam, hogy minden dokumentáció szabályos. Felhívtam Mariié Drew-t. Ő ügyelt az éjjel. Még 
itt volt, mert csak nyolckor járt volna le a műszakja. Nem tudott arról, hogy bárki is betette volna ide a lábát, aki lehozott, 
vagy elvitt valamit. 
- Beszélnem kell vele. 
- Az irodájában vár. Alaposan átkutattunk mindent.  Bissel 
adatai rendben vannak, csak a testnek veszett nyoma. 
- Hány holttest van most itt? 
-Huszonhat. Négy  az  éjjel érkezett. Közlekedési baleset 
történt hajnali két óra húsz perckor. 
- Minden tárolót megnéztél? 
Morris  arcán látszott, hogy igencsak sértőnek találja a kérdést. 
- Dallas, nem most kezdtem ezt a munkát. Ha azt mondom neked, hogy az a test nincs itt, akkor valóban nincs itt. 
-Oké. Szóval csak huszonkét hulla  volt itt, mielőtt az  a 
négy megérkezett az éjjel? 
- Nem, hanem huszonhárom. Kettőt kijelöltünk hamvasztásra. A város költségén. Két hajléktalant, akiknek nem sikerült megtalálni a hozzátartozóikat. 
- Hamvasztásra. 
Morris hangja még ingerültebbé vált. 
-Te is ismered azt az átkozott  szabályt, Dallas. Akikért 
nem jelentkezik a hozzátartozója, és szemmel láthatóan szegények,  azokat a város negyvennyolc  órán belül a saját költségén 
elhamvasztatja. Az éjjel küldtük át a testeket a krematóriumba. 
- Ki vitte el őket? 
- Egy sofőr és egy kísérő - szorította  össze Morris a fogát, 
mert rájött, hová akar Eve kilyukadni. - Nem vihették el tévedésből Bisselt,  ha arra gondolsz. Ide senki sem szórakozni jár, 
hanem dolgozni.  Halottakkal bánni komoly és felelősségteljes 
munka. 
- Ezzel tökéletesen tisztában vagyok, Morris - kezdett feldühödni Eve. - Viszont Bissel még sincs itt, ezért vegyünk végig mindent, lépésről lépésre. 
- Rendben. Van egy gyűjtőnk.  Az elszállításra vagy hamvasztásra kijelölt testeket kiadjuk a tárolóból, az  ügyeletes ellenőrzi a kartonjaikat, és egybeveti a számítógépen tárolt adatokkal, nehogy  bármi hiba történjen. A szállítók átviszik őket a 
gyűjtőbe, ahol még egyszer ellenőríznek mindent. Itt nem arról 
van szó,  hogy  valaki  elcserélte az egyik  hajléktalan  testét 
Bisselre. Hiányzik egy halott.  Összeszámoltam a  holttesteket, 
és egy hiányzik. 
- Meg sem  fordult a fejemben, hogy hibáztatok. Első körben hívjuk fel a krematóriumot. Kíváncsi vagyok, hány tetemet 
vettek át hamvasztásra az éjjel. Tudni akarom a szállítók nevét. 
Itt vannak még? 
- Más beosztás  szerint dolgoznak - vezette ki  Eve-et a teremből  Morris, miközben az aggodalma szemmel láthatóan legyőzte a dühét.  - A műszakjuk hatkor  lejárt - igyekezett az 
irodája felé.  Amikor odaért, bekapcsolta a  linkjét, és azonnal 
lehívta az  éjjel szolgálatot teljesítők  névsorát. -  Powell és 
Sibresky. Mind a kettőt ismerem. Nagy mókamesterek, de a 
munkájukat gondosan, lelkiismeretesen végzik. Itt Morris, a 
vezető patológus - szólt bele a linkbe. - Ellenőrizni akarom a 
ma hajnalban történt halottszállítást. 
-Egy pillanat türelmet kérek, dr. Morris. Kapcsolom az 
átvevőket. 
- Csak én gondolom azt,  hogy ez  az elnevezés beteges? morfondírozott Peabody. - Átvevők. 
- Fogd be, Peabody. Szövegelés helyett gyorsan nézz utána 
ennek a Powellnek és Sibreskynek. 
- Majd én elmondom, milyenek - ellenkezett Morris. - Az 
itt dolgozók  nem szokták csak úgy szétszórni a holttesteket. 
Nagyon szigorú szabályaink vannak, hogy megakadályozzuk... 
Igen, itt Morris - folytatta, amikor az átvételnél fogadták a hívást.  -  Egy ismeretlen férfi-  és egy ismeretlen női holttestet 
küldtünk át  ma  hajnalban. A nyilvántartási  számuk NYCJD500251 és 252. Ellenőrizné? 
-Természetesen, dr. Morris.  Mindjárt előkeresem.  Igen, 
megkaptuk a testeket, és elvégeztük a  hamvasztást.  Kéri az ellenőrző számokat? 
- Nem, köszönöm. Ennyi elég. 
- A harmadik testet is ellenőrizni akarja? 
Eve azonnal tudta, hogy Morris gyomra ijedtében a padlóig 
süllyedt. Ez abból is látszott, ahogy ráhajolt a székére. 
- A harmadikat? 
-NYC-JD500253-  Mindegyiket Clemment  ellenőr vette 
át, hajnali egy óra hat perckor. 
- Megtörtént már a hamvasztás? 
- Igen, megtörtént. Hajnali... Három óra harmincnyolc 
perckor fejeződött be. Segíthetek még valamiben? 
-Nem. Nem. Köszönöm - bontotta  a vonalat Morris. Fogalmam sincs, ez hogy történhetett meg. Ennek nincs semmi 
értelme. Itt áll világosan - kocogtatta meg a monitort. - Két 
testet kellett átszállítani, nem pedig hármat. Nem rendelték el 
egy  harmadiknak is a hamvasztását, és a gyűjtőből  sem került 
ki harmadik test. 
- Beszélnem kell Powellel és Sibreskyvel. 
- Veled tartok. Ki kell derítenem, hogy mi történt, Dallas 
- magyarázta Morris, mielőtt Eve tiltakozhatott volna. - Ez az 
én házam. Lehet, hogy a vendégeim halottak, de attól még az 
enyémek. 
- Rendben. Rendeld ide a helyszínelőket, Peabody. És szólj 
Feeney-nek, küldjön ide valakit az ENyÜ-től, aki megvizsgálja 
Morris  számítógépét. Minden adatról  tudni akarok, amit  az 
elmúlt negyvennyolc órában megváltoztattak. 
Egy roppant bosszús Sibreskyt sikerült  kiugrasztaniuk az ágyból. Habár némileg megenyhült, amikor észrevette Morrist, 
még mindig vakarta a fenekét és káromkodott. 
-Mi a fene? Én éjszaka dolgozom. Az embernek  néha 
aludnia is kell. Akik nappal élnek, azt hiszik, hogy mindenki az 
ő órájukhoz igazodik. 
- Nagyon sajnálom, hogy megzavartuk az álmát, Sibresky 
- kezdte Eve -, és a magam részéről még azt is, hogy nem mosott fogat a beszélgetésünk előtt. 
-Hé! 
-Az a  helyzet,  hogy egy kellemetlen  nappali nyomozást 
vezetek. Maga kora hajnalban a krematóriumban járt. 
- Igen. Na és? Ez a munkám, asszonyom. Hé, Morris, mi a 
fene van? 
- Ez nagyon fontos, Sib. El... 
- Morris - szakította félbe Eve sokkal kedvesebben, mint 
bárki mással tette volna. - Hány holttestet vitt hamvasztásra? 
- Csak egy utunk volt, a városi halottasházból. Ez a szokás, 
ha ötnél kevesebb testet kell  szállítani. Ha  többet,  akkor kétszer fordulunk. Telente akár még ennél is többet, mert akkor a 
hajléktalanok hullanak, mint a legyek. Ebben a jó időben... 
- Hány testet vittek? 
- A francba - harapta be Sibresky a felső ajkát.  Eve úgy 
vélte, nála ez lehet a koncentrálás jele. - Hármat. Aha, hármat. 
Két fickót, és  egy nőt. Jézusom, hiszen végigcsináltuk a kijelentkezést, a bejelentkezést, az összes papírmunkát, meg a többit. Ebben a jó időben ez elég lassan megy. Nem az én hibám, 
ha valaki azt állítja, hogy az egyik már több mint negyvennyolc 
órája volt halott. 
- Ki engedélyezte az elszállítást? 
- Azt  hiszem, Sal. Tudja, Morris,  Sally Riser. Általában ő 
jelentkezteti ki a testeket a gyűjtőből. Mire odaértem, ez már 
megtörtént, de nem Powell-lel csináltam. 
- Mit  nem csinált Powell-lel? 
-Powell  beteget jelentett,  ezért egy új fiúval dolgoztam 
együtt.  Egy igazi pedálgéppel - húzta el  Sibresky a száját. Mire megérkeztem, elvégezte az összes papírmunkát. De engem nem  érdekelt. Én csak vezetek. 
- Hogy hívták a fickót? - kérdezte ellentmondást nem tűrően Eve. 
- A francba, azt hiszi, mindenre emlékszem hajnali tízkor? 
Ha nem tévedek, Angelo volt  a neve. Nem igazán figyeltem 
oda,  amikor  bemutatkozott,  hiszen úgyis  csak  Powell helyett 
ugrott be. Minden papírmunkát ő akart intézni, és ez nekem 
tökéletesen megfelelt. Mint ahogy azt már mondtam, nagyon 
pedálozott a fiú. 
- Azt  meghiszem. Peabody! 
Peabody előhúzta Bissel és Carter fényképét a táskájából. 
- Mr.  Sibresky, nem ezek közül mutatkozott be valamelyik 
Angelóként magának? 
- Nem. A pedálgépnek nagy, ostoba bajsza volt, a haja pedig egészen a seggéig ért, mint valami filmsztárnak. Egy sebhely is volt a  képén - ütögette meg a jobb arcát  Sibresky. - Kiállt a foga. Igazi rondaság volt. 
- Sibresky, tönkre fogom tenni a napját - árulta el Eve. Öltözzön  fel, és jöjjön be a kapitányságra.  Meg  kell néznie néhány fényképet, utána pedig elbeszélget egy rendőrségi rajzolóval. 
- Ó, ugyan már, asszonyom. 
-Nem asszonyom,  hanem hadnagy. Gyorsan,  húzzon fel 
egy nadrágot. 
Tizenhatodik fejezet 
Eve már  meg sem  lepődött, amikor lenézett Joseph Powell 
holttestére. Csak dühös volt. Viszont tudta, hogy el kell nyomnia a dühét,  még  mielőtt elhomályosítaná a józan ítélőképességét. 
Powell egyedül élt, valószínűleg a gyilkos is ezért választotta éppen  őt.  Sovány volt,  vékony  madárcsontjain alig  akadt 
hús. A haját rövidre  nyírta, és valahogy úgy fésülte be, hogy a 
füle mellett elálljon a fejétől.  Ráadásul kékre festette. Úgy nézett ki, mintha koronát viselne. 
A lakás berendezéséből ítélve szerette  a zenét és a sajtízű 
szójachipset. Még mindig a fülén volt a fejhallgató, és egy nyitott chipseszacskót  is  magával vitt az ágyba. 
Az egyszerű hálószoba ablakára nem szereltek redőnyt, csak 
egy egyszerű  függönyt akasztottak elé, ami éppen olyan nyúzottnak tűnt,  mint  Powell haja. Ennek ellenére elég jól védte a 
helyiséget  a napsütéstől. A szobában félhomály uralkodott. Ellenben az utcazajt teljes hangerővel lehetett  élvezni. 
Powell a chips  mellé szívott egy kis Zonert is. Eve látta a 
papírt és a hamut  az ágy melletti asztalon álló,  meztelen nőt 
formázó hamutartóban. 
Még egy ok, amiért a gyilkos őt választotta. Kiütötte magát Zonerrel, dübörgött a zene a fülében, és nem nyomott többet százharminc fontnál3. Valószínűleg meg sem érezte  a nyaki 
ütőeréhez szorított bénítót. 
Apró öröm. 
Az ággyal szembe, úgy,  hogy  jól  lehessen látni, Mavis 
Freestone életnagyságú képét szegezte fel a falra. Mavis éppen 
szélesen vigyorogva, széttárt karral ugrott fel a levegőbe. A vigyoránál és néhány flitternél, melyek eltakarták fontosabb testrészeit, nem is viselt  egyebet. 
Nem egészen 60 kilogramm. A ford. megjegyzése. 
MAVIS! 
TOTÁLSZUPER! 
A látványtól, hogy legjobb barátnője egy kopott, bézsszínű 
falról  vigyorog  le egy halottra, Eve-nek émelyegni  kezdett a 
gyomra, és ugyanakkor mérhetetlen szomorúság fogta el. 
Mivel Morris is vele volt, és tudta, hogy el kell végeznie néhány vizsgálatot, hátralépett, és hagyta, hogy elvégezze az előzetes vizsgálatot. 
- Egyetlen lövéssel végeztek vele - jelentette ki Morris. - A 
csövét odaszorították a bőréhez. Az égésnyomok szépen kivehetőek.  Más sérülést nem vettem észre. Nincs nyoma, hogy küzdött   vagy  védekezett  volna.  Az idegrendszere  valószínűleg 
azonnal felmondta a szolgálatot. Azonnal beállt a halál. 
- Hivatalosan is azonosítani kell,  Morris. Ha akarod, én... 
Morris megpördült. 
-Ismerem  a dörgést.  Tudom, hogy  mit  kell csinálni, és 
nem szükséges... -  emelte fel mindkét kezét, majd remegve 
vett egy  mély lélegzetet. - Ez  nagyon váratlanul ért. Ne haragudj. 
- Semmi baj. Tudom, hogy most milyen nehéz lehet neked. 
- Az otthonában. Valaki bejött ebbe a szobába, és úgy végzett ezzel a... fiúval, olyan érzéketlenül, mint ahogy más lecsap 
egy legyet. Nem ismerte, semmit sem érzett iránta. Mindezt 
azért, hogy eltávolítson maga elől egy  apró akadályt, és nyugodtan besétálhasson a házamba. Tényleg  nem jelentett neki 
többet, mint megkötni a cipőjét. Majd  én azonosítom. A neve 
Joseph Powell. Csak adj  még egy percet, Dallas, hogy összeszedjem  magam. így nem veszitek a hasznomat. Sem te, sem 
pedig ő. 
Eve megvárta, amíg Morris kimegy a szobából. 
- Peabody, rád bízom az itteni munkát. Végezd el a helyszíni szemlét, hívd ki a takarítókat, kezdd el végigjárni a szomszédokat. Nekem a Toronyba kell mennem. 
- Nekem is ott kellene lennem. 
- Csak engem hívtak,  téged nem. 
Peabody arca megfeszült. 
-A társad vagyok, és ha a te segged elég jó ahhoz, hogy 
szétrúgják, akkor az enyém is. 
- Értékelem a véleményed, annak ellenére, hogy elég furcsa 
látványt nyújtanánk, de most arra van szükségem, hogy a társam itt vegye le a vállamról a terhet. Neki is szüksége van rád pillantott le Powell testére. - Kezdd meg a szokásos eljárást, és 
segíts Morrisnak. És ha valóban alkalmasnak találják a seggem 
arra, hogy szétrúgják, neked kell végigvinned a nyomozást, és 
együtt tartanod a csoportot. Számítok rád. 
-Oké.   Megbirkózom  a  feladattal  -  lépett  közelebb 
Peabody, és Eve mellett megállva ő is lenézett Joseph Powell 
testére. - Gondom lesz rá. 
Eve bólintott. 
- Átlátod, hogy mi történt itt? Mondd el! 
- A gyilkos tudta, hogy jusson át a biztonsági rendszeren. 
Mondjuk, itt nincs sok minden, amin  át kellene jutni. Sem kamerák, sem ajtónálló. Azért választotta  Powellt Sibresky helyett, mert  Powell egyedül élt, és talán többet foglalkozott a 
társánál a papírmunkával. Az ágyban talált rá az áldozatra, aki 
beszívott a Zonerből, vagy aludt, esetleg mindkettő. Csak anynyit kellett  tennie, hogy előrehajol, a  torkához szorítja a fegyvert, és bumm. Izé...  - pillantott végig gyorsan a szobán. Sehol  sem látok sem  igazolványt, sem  kódokat.  Biztosan a 
gyilkos vitte magával,  hogy meghamisítsa, és felhasználja a saját céljaira. Ezt majd ellenőrizzük. Amikor végzett, egyszerűen 
kisétált. A halál idejét  pontosan meg fogjuk  állapítani, de szerintem tegnap dél körül állhatott be. 
- Kezdd ezzel. Hazamegyek, amilyen hamar  csak tudok. 
Morris talán maga akarja értesíteni a legközelebbi hozzátartozóit. Hanem... 
- Akkor majd én elintézem. Emiatt ne aggódj, Dallas. 
- Ha te mondod,  akkor nem is fogok -  indult kifelé Eve, 
de Mavis posztere elé érve megtorpant. - Nehogy elmondd neki - figyelmeztette a társát, és elhagyta a helyszínt. 
A laborban Reva  és Tokimoto egymás mellett dolgoztak. Ritkán  szóltak egymáshoz, és akkor is csak rövid szakkifejezésekkel beszéltek, amit csak  az igazi, számítógépes szakemberek 
érthettek. De többnyire ki sem nyitották a szájukat.  Amikor 
egyikük gondolt valamire, azt a másik szinte azonnal megérezte. 
Reva csak azt nem érezte, mennyire kétségbeesetten akar 
beszélni hozzá Tokimoto, aki emiatt csak részben tudott odafigyelni a feladatára. Gondolatban egyre csak szavakat, kifejezéseket rakosgatott egymás mellé. 
Emlékeztette magát, hogy Reva bajban van. Nemrég özvegyült meg, és rögtön utána rá kellett döbbennie, hogy a volt 
férje alaposan kihasználta. Sebezhető, és érzelmileg törékeny. 
Hátborzongatónak érezte, hogy mégis egy ilyen  pillanatban 
akar közeledni hozzá. 
Amikor Reva kimerülten hátradőlt, szinte magától  buktak 
ki belőle a szavak. 
-Túl keményen hajtasz. Szünetet kellene tartanod. Csak 
húsz percet. Sétáljunk egy kicsit a friss levegőn. 
- Közel járunk a megoldáshoz. Érzem. 
- Akkor húsz perc már igazán nem számít. Véreres a szemed. 
Reva halványan elmosolyodott. 
- Köszönöm, hogy figyelmeztetsz. 
- Amúgy gyönyörű.  Csak éppen túlerőlteted. 
- Aha, aha,  aha - hunyta le a szemét Reva egy sóhaj kíséretében. - Még azt sem  tudod, milyen színű, eltekintve attól, 
hogy piros. 
- Szürke. Mint a füst. Vagy a köd, egy holdtalan éjjelen. 
Reva kinyitotta a szemét, és Tokimotóra nézett. 
- Ez meg honnan jutott eszedbe? 
- Fogalmam sincs - és annak ellenére folytatta, hogy kezdett zavarba jönni. - Talán az én agyam is éppen annyira véreres, mint a te szemed. Tényleg sétálnunk kellene egyet. 
- Miért ne? - mérte végig Tokimotót Reva, miközben felállt. - Úgy van. Miért is  ne? 
Roarke a labor túlsó végéből figyelte, ahogy kimennek. 
- Épp ideje  volt már - dörmögte. 
- Találtál valamit? - kérdezte Feeney, és valósággal rávetette magát. 
- Nem. Bocs. Máshol járt az eszem. 
- Egy kicsit szétszórt vagy ma, nem gondolod? 
- Szerintem éppen elég összeszedett vagyok - nyúlt Roarke 
a kávésbögréje után, és amikor érezte, hogy üres, fékeznie kellett magát, nehogy az üvegfalhoz vágja. 
-Majd  én  hozok  - vette ki  ügyesen Roarke  kezéből 
Feeney. - Magamnak is épp most akartam csinálni egyet. 
- Azt nagyon megköszönöm. 
Amikor Feeney visszajött a kávéval, Roarke mellé húzta a 
székét. 
- Vigyáz magára. Ezt te is tudod. 
- Ki  tudhatná nálam  jobban?  - emelt fel  Roarke egy vékony szerszámot, ami  távolról  fogorvosi  műszerre emlékeztetett, és óvatosan kapargatni kezdte a rozsdát, de amikor Feeney 
nem tágított mellőle, csak kortyolgatta a kávéját, visszatette a 
helyére. 
- Okoztam neki néhány nehéz pillanatot, mielőtt  elment. 
Nem mondom,  hogy nem érdemelte meg, de nagyon rosszul 
időzítettem. 
- Nem akarok férj és feleség közé állni. Azok, akik megteszik, általában úgy néznek ki a végére, mintha veszett kutyák 
tépték volna meg őket.  Csak annyit mondok, hogy ha az aszszony olyan dühös rám, hogy legszívesebben zsírban sütné ki az 
agyam  vacsorára, veszek neki egy csokor virágot. Egy utcai 
árustól. Hazaviszem, és igyekszem  bűnbánó képet vágni mellé 
- ült le Feeney,  és belekortyolt a kávéjába. - De ez Dallasnál 
nem jönne be. 
- Egymillió év alatt sem - erősítette meg Roarke. - Még 
egy zsák gyémánt sem jönne be nála, amit egyenesen a Taurus 
kék  bányáiból hoztak, hacsak oda nem csapná az ember ahhoz 
a kőkemény golyóhoz, amit a fejének hív. Jézus Krisztus, képtelen vagyok megérteni ezt a nőt. 
Feeney öt dübörgő másodpercig egyetlen szót sem szólt. 
- Nézd, most azt várod tőlem,  hogy egyetértsek veled, és 
valami olyasmit mondjak, hogy Az ám, Dallas tényleg fafejű. 
De ha megtenném, te rúgnád szét először  a valagam. Ezért inkább maradok a kávémnál, és nem mondok semmit. 
- Ezzel sokat segítettél. 
- Okos fiú vagy. Te is tudod, mit kell tenned. 
- És mégis, mit? 
Feeney vállon veregette Roarke-ot. 
-Alázkodj meg előtte - közölte, és gyorsan odébb lökte 
kerekeken gördülő székét, nehogy Roarke elérje. 
Nem volt vége. Nem, még nem volt vége, de most ő került a 
pilótaszékbe. 
Fel és alá járkált a szobákban - azokban a szobákban, melyekre annyira büszke volt. Amelyekről senki sem tudott. 
Jobban mondva senki, aki élt. 
Tökéletes arra, hogy kidolgozza a terveit. És ünnepelje magát, hogy a legutóbbi feladatot is milyen tökéletesen végrehajtotta. 
Gyerekjáték volt elintézni azt a kék hajú kriplit. Gyerekjáték. Utána bekapott egy leheletnyi Zeust, hogy minden erejével a következő lépésre koncentrálhasson. 
Minden lehetséges oldalról bebiztosította magát. Mert ez a 
legfontosabb. Az önvédelem. Örült  a gyilkosság izgalmának, 
annak, hogy túljárt azoknak  az eszén, akik legszívesebben eltüntették volna, de nem ez volt a  legfontosabb. 
Hanem  az, hogy sikerült eltüntetnie  a nyomot - mégpedig 
gyönyörűen, ha mondhat ilyet. A zsaruk kutyaszorítóba kerültek most, hogy nincs meg a holttest, amivel dolgozhatnának. 
A következő feladat az anyagi hátterének a biztosítása. Viszont még nem sütötte ki, hogy tehetné rá a kezét. 
Megállt, és megnézte az  arcát a tükörben. Meg kellett változtatnia az arcát, de nem szívesen tette. Szerette a  régit. Mégis, a cél érdekében meghozta a kellő áldozatot. 
Ha majd végzett, és elvarrt néhány kilógó szálat, keres egy 
sebészt, aki nem kérdezősködik sokat. Elég pénze lesz, hogy befogja vele a száját. Naná, hogy elég. 
Az első és a második lépést már megtette. Következik a 
harmadik, a bosszú, és már  pontosan tudta,  hogy arathatná le 
ennek is a gyümölcsét. 
Többé nem fogják kihasználni, elárulni,  vagy hülyének 
nézni. 
Csak vigyáznia kell. 
.. 
Eve egy pillanatra mindent kitörölt az elméjéből.  Kizárólag a 
céljára  összpontosított, miközben fürge léptekkel igyekezett 
Tibble rendőrfőnök boltíves irodája felé. Amikor Don Webster 
keresztezte az útját, vigyáznia kellett, ki ne billenjen a ritmusból. 
- Tűnés előlem. Dolgom van. 
- Mint ahogy nekem is. Ugyanott, ugyanakkor.           : 
Eve szíve kihagyott egy ütemet. Webster a belső elhárításnál szolgált. 
- Nekem nem szóltak, hogy a BNyÜ is érdekelt ebben az 
ügyben. Ez súlyos sértés, Webster. Jogom van a testület ügyvédjéhez. 
- Nem lesz szükséged rá. 
- Nehogy már te mondd meg, kire lesz szükségem - sziszegte Eve. - Ha valaki rám  uszította a patkányokat, jogom 
van ügyvédhez. 
-A  patkányosztag melletted áll - fogta meg a kezét 
Webster, de amikor Eve szeme résnyire szűkült, gyorsan el is 
engedte. - Az Isten szerelmére, nem akarok rád szállni,  Dallas. 
Csak egy percet kérek. Egyetlen percet - intett az egyik sarok 
felé. 
- Fogd rövidre. 
- Először is hadd  mondjam meg, hogy ez egyáltalán nem 
személyes. Jobban mondva nem bizalmas. Semmi kedvem hozzá, hogy Roarke megint szétverje a fejem. 
- Ahhoz nincs szükség Roarke-ra, én is elég vagyok hozzá. 
- Tudom. Azért jöttem, hogy segítsek. 
- Miben? 
- Szétrúgni egy nemzetbiztonságis segget. 
Eve,  miközben Webster arcát nézte, emlékeztette magát, 
hogy van közös múltjuk. Beleértve egyetlen, közös ágyban eltöltött éjszakát, ami még évekkel ezelőtt esett meg. Eve valamiért sohasem értette  igazán, hogy kerülhetett erre  sor. Hiszen 
a számára Webster nem jelentett semmit. 
Egy ideig barátok  voltak. Jó nyomozónak tartotta, csak azt 
sajnálta, hogy a Belső  Nyomozati Ügyosztálynál vesztegeti el a 
tehetségét. És tisztességesnek. 
-Miért? 
- Azért, hadnagy, mert a BNyÜ nem szereti, ha valaki kívülről próbálja megkavarni azt, ami hozzá tartozik 
- Nem, ti személyesen szerettek mindent megkavarni. 
-Nem nyugodnál meg  egy kicsit? Tájékoztattak minket, 
hogy az NBH érdeklődik az egyik nyomozónk iránt,  és jó lenne, ha mi is utánanéznénk. Persze olyan tiszta volt, akár a frissen esett hó, és ha valaki kívülről célpontnak tekinti az egyik 
legjobb nyomozónkat, akkor a BNyÜ-nek kötelessége megvédeni. Ezért tekints úgy, mint a lovagodra, aki fénylő páncélban 
érkezett a megmentésedre. 
- Tűnj el - fordított hátat neki Eve. 
-Ne  taszítsd  el  magadtól  ezt  a  lehetőséget, Dallas. A 
BNyÜ hivatalosan lesz jelen ezen a megbeszélésen. Csak tudatni akartam veled, hogy melyik oldalon állok. 
- Oké, oké - nem ment könnyen, de Eve félretette az indulatait és a haragját. Lehet, hogy valóban szüksége lesz minden 
elképzelhető segítségre. - Köszönöm - indult meg felemelt fejjel a Tibble rendőrfőnök irodája előtt ülő egyenruhás titkár felé. 
- Eve Dallas hadnagy, jelentkezem. 
- Webster hadnagy, jelentkezem. 
- Egy pillanat. 
Nem  kellett sokáig várniuk. Eve Webstert megelőzve lépett be Tibble irodájába. 
Tibble az ablak előtt állt, a karját lazán összekulcsolta a háta mögött, és az alant elterülő várost figyelte. Eve véleménye 
szerint jó zsaru volt. Okos, erős és nyugodt. Sokat segített a testületen, hogy ő került a Toronyba, de az már a politikai rátermettségén múlt, hogy ezt a pozíciót meg is tudta tartani. 
Tibble anélkül szólalt meg,  hogy a belépők felé fordult volna. 
- Késett, Dallas hadnagy. 
- Igen, uram. Elnézést kérek. Nem tehetek róla. 
- Sparrow ügynököt már ismeri. 
Eve Sparrow felé pillantott,  aki már elfoglalta  az egyik fotelt. 
- Már találkoztunk. 
- Foglaljon helyet. Maga is, Webster hadnagy. Webster  a 
Belső Nyomozati Ügyosztályt képviseli. Whitney kapitány pedig a kérésemre van jelen - fordult meg Tibble. Végighordozta 
sólyomhoz hasonlatos tekintetét az egybegyűlteken, majd leült 
az íróasztala mögé. - Dallas hadnagy, az NBH minden jel szerint aggodalommal figyeli a nyomozást, amit vezet, beleértve 
az eszközeit és a lehetséges végkifejletet is. Rajtam keresztül arra kérik,  hogy fejezze be a vizsgálatot, adja át a jegyzeteit, az 
összegyűjtött adatokat és a bizonyítékokat Sparrow igazgatóhelyettes úrnak, és így helyezze át  az egész nyomozást az NBH 
hatáskörébe. 
- Ezt a kérést nem  tudom teljesíteni, Tibble rendőrfőnök 
úr. 
- Ez globális biztonsági ügy... - kezdte Sparrow. 
- Ez gyilkossági ügy - vágott a  szavába Eve. - Már New 
York négy lakóját megölték. Eddig. 
- Négyet? - kérdezte Tibble. 
- Igen, uram. Éppen azért késtem, mert rátaláltunk  a negyedik áldozatra. A neve Joseph Powell. A város alkalmazottja, 
ő  szállította a holttesteket a hullaházból a krematóriumba.  A 
társam és Morris vezető  patológus most is a helyszínen tartózkodnak. 
- Hogyan kapcsolódik ez a gyilkosság a másik háromhoz? 
- Dr. Morris ma reggel felhívott, és  tájékoztatott,  hogy a 
Blair Bisselként azonosított holttest eltűnt a hullaházból. 
Sparrow felpattant a fotelből. 
- Elveszítették a testet? Elveszítették a nyomozás kulcsát, 
és maga csak nyugodtan ül ahelyett, hogy végre átadná nekünk az ügyet? 
- A test nem veszett el - közölte nyugodt hangon Eve. Hanem elvitték. Titokban. Ez éppen a maga asztala, nem igaz, 
Sparrow igazgatóhelyettes úr? 
- Ha azzal gyanúsítja az NBH-t, hogy ellopott egy holttestet. .. 
- Én  semmi ilyesmit nem mondtam. Egyszerűen csak jellemeztem a munkáját - nyúlt a zsebébe Eve, és előhúzott egy 
mikroméretű  nyomkövetőt. - Ilyesmivel szoktak játszadozni, 
nem igaz? - emelte fel a hüvelyk és a mutatóujja közé fogva, és 
forgatni kezdte. - Vicces.  A kocsimban  találtam,  a  hivatalos 
rendőrségi járművemben, ami a halottasház előtt parkolt. Az 
NBH globális biztonsági ügynek nevezi, hogy követ egy nyomozót, pedig csak a munkáját végzi, amire esküt tett? 
- Ez nagyon érzékeny kérdés, ami túlmutat a maga... 
-Egy rendőrtiszt  titkos  megfigyelése,  akit nem vádolnak 
vagy gyanúsítanak semmivel, és  nem követett el semmiféle 
törvénysértést - szúrta közbe Webster -, a szövetségi törvénybe ütközik. Ha Dallas hadnagyot olyan bűncselekmény elkövetésével vádolja az NBH, ami indokolttá teszi a megfigyelését, a 
BNyU szeretné látni az erről készült feljegyzéseket, a parancsot 
és a bizonyítékokat,  amelyek alapján a megfigyelés mellett 
döntöttek. 
- Nem tudok arról,  hogy az NBH elrendelte volna Dallas 
hadnagy megfigyelését. 
- Ezt udvarias tagadásnak szánta, Sparrow? - érdeklődött 
Eve.  - Vagy csupán  egy kövér hazugsággal akar megetetni 
bennünket? 
- Hadnagy - szólt rá halkan, de ellentmondást nem tűrően 
Tibble. 
- Igen, uram.  Elnézést kérek. 
- Rendőrfőnök, kapitány, hadnagy - tartott rövid szünetet 
Sparrow, és végignézett az arcokon. - Az NBH mindig együttműködik  a helyi  rendőrséggel,  amikor  ez  lehetséges, de a 
globális ügyek  elsőbbséget élveznek. Azt akarjuk, hogy Dallas 
hadnagyot mozdítsák el  a nyomozás éléről, és adjanak át nekem, mint az NBH képviselőjének minden adatot. 
- Ezt a kérését nem tudom teljesíteni - felelt Eve. 
-Tibble  rendőrfőnök úr - folytatta Sparrow. - Átadtam 
magának az igazgató levelét, amelyben ugyanerre kérte. 
- Igen, olvastam.  Mint ahogy Dallas hadnagy jelentéseit és 
az ügyiratot is. A kettő  közül a  hadnagyét találtam sokkal 
meggyőzőbbnek. 
- Ha nem teljesítik a kérésemet, szövetségi parancsot szerzek,  és lefoglalom az iratokat és a bizonyítékokat. 
-Hagyja  a dumát,  igazgatóhelyettes úr  -  hajolt előre 
Tibble, és  összefonta  karját  a mellkasán. - Ha tudna szerezni 
ilyen parancsot, már megtette volna ahelyett, hogy itt vesztegeti  az idejét. Ezzel az üggyel kapcsolatban az ügynöksége derékig áll a sárban. Két emberük meghalt, akiket a beleegyezése 
nélkül megfigyeltek, és kihasználtak egy ártatlan civilt. 
-A Securecomp  szerepel  a megfigyelendő cégek listáján, 
Tibble rendőrfőnök úr. 
- Csak sejtéseim  vannak erről a  listáról. Ettől eltekintve 
Reva Ewingot megbocsáthatatlanul és teljesen törvénytelenül 
kihasználták,  kérdésessé tették a  jó hírét, és fenekestől felforgatták az életét.  Ő nem egy a maguk ügynökei közül. Chloe 
McCoy szintén meghalt.  Ő sem tartozott  magukhoz. Mint 
ahogy Joseph  Powell sem. 
- Uram... 
Tibble felemelte az egyik ujját. 
- A mérleg felém eső serpenyőjébe három áldozat került, a 
maga felé eső serpenyőbe pedig csak  kettő.  Nem  fogom arra 
kényszeríteni a hadnagyomat, hogy álljon el a nyomozás folytatásától. 
- A nyomozás közben a hadnagya törvénytelenül hozzájutott az NBH néhány anyagához. Ezért vádat emeltethetünk ellene. 
Tibble széttárta a kezét. 
- Ehhez joguk van. Talán ellenem  és Whitney kapitány ellen is vádat kell majd emeltetniük, mert a kérdéses adatokat mi 
is megkaptuk  a hadnagytól. 
Sparrow ülve maradt, de Eve  látta, hogy ökölbe szorítja a 
kezét. Ahogy az ő szemszögéből a dolgok alakultak, nem is vetette a szemére, hogy legszívesebben szétverne valamit. 
- Tudni akarjuk a forrásának a nevét. 
- Nem kötelezhet arra, hogy kiadjam. 
- Nem akarja kötelezni senki - csattant fel Sparrow. - De 
vád alá helyeztethetjük, lecsukathatjuk, és akkor nagyon könynyen elveszítheti a jelvényét. 
Eve minél indulatosabbnak látta Sparrow-t, annál inkább 
megnyugodott. 
- Nem hiszem, hogy vád alá helyeztethet, mivel ez nagyon 
rossz fényt vetne  az embereire.  A média örömmel elcsámcsog 
az NBH  néhány piszkos ügyén, aminek a végrehajtásával 
Bisselt bízták meg, és elkezdenek  spekulálni, hogy miért nem 
tépik magát véres darabokra, ha Bisselt és a társát maguk gyil270 
koltatták meg, amit aztán megpróbáltak az ártatlan felesége 
nyakába varrni. 
- Bissel és Kade meggyilkolására nem az NBH adott utasítást. 
-Akkor reménykedjen benne, hogy kiderítem az igazságot, és bebizonyítom, hogy az NBH nem felelős ezért a kettős 
gyilkosságért. 
- Betört egy kormányszerv számítógépes rendszerébe! 
- Bizonyítsa be! - vágott vissza azonnal Eve. 
Sparrow mondani akart valamit, ez világosan látszott az arcán, de ebben a pillanatban jelezni kezdett a linkje. 
- Sajnálom, hogy meg kell szakítanom a megbeszélést, de 
ez elsőbbségi hívás. Fogadnom kell. Egyedül. 
- Arra menjen - intett Tibble. - Ott van egy kis iroda, ott 
nyugodtan beszélhet - és amikor  Sparrow háta mögött becsukódott az ajtó, Tibble dobolni kezdett az ujjával az asztala peremén. - Lehet, hogy tényleg vádat emelnek maga ellen, Dallas. 
- Igen, uram, ez elképzelhető. De nem hiszem, hogy valóban megteszik. 
Tibble bólintott, és látszólag a gondolataiba merült. 
-Nem tetszik,  ahogy civileket használnak fel a céljaik eléréséhez. Nem tetszik,  hogy bepoloskázzák a tisztjeimet, és áthágják az írott meg az íratlan szabályokat. Ezek a titkos szervezetek mind meghatározott céllal alakultak, és széles mozgástérre van szükségük, de bizonyos határokat nekik sem szabad átlépniük. Pedig Reva Ewing esetében alaposan átlépték. Az a nő 
New York-i lakos, az Egyesült Államok állampolgára, ezért joga van hozzá, hogy a kormány tisztességesen bánjon vele. Mint 
ahogy ahhoz is joga van, hogy a rendőrség mindent megtegyen 
az érdekében. Én maga mögött állok, de figyelmeztetem, minél 
gyorsabban göngyölítse fel az ügyet. Az NBH sokkal nagyobb 
halat is ideküldhet, mint ez a Sparrow. 
- Értettem. Köszönöm a támogatását, uram. 
Ebben a pillanatban Sparrow rontott be  az irodába. Nem is 
próbálta leplezni a dühét. 
- Elment a médiához. 
Nadine gyorsan dolgozik, gondolta Eve, de közben ügyelt, 
hogy  az arca kifejezéstelen maradjon. Csak némi elfogadható 
tagadás ült ki rá. 
- Nem értem, hogy miről beszél. 
- Kiszivárogtatta a sajtónak Bissel és az ügynökség kapcsolatát. Es Kade-ről is beszélt nekik. Egy átkozott médiacirkuszba keverte az NBH-t, csak azért, hogy védje a bőrét. 
Eve lassan, nagyon lassan felállt a fotelből. 
- En semmit sem szivárogtattam ki a médiának, hogy védjem a bőröm. Ha ilyen vádakat akar felhozni ellenem, Sparrow, 
akkor  jobb, ha máris abbahagyja. 
- Ennek  nem lett volna szabad adásba kerülnie - pördült 
Tibble  felé Sparrow. - Most már  mindennél fontosabb, hogy 
ezt a nyomozót elmozdítsák az ügy éléről, és átadják az eddig 
összegyűlt anyagot az NBH-nak. 
-Az,  hogy a média figyelme az NBH felé fordult, semmiben sem befolyásolja a nyomozóm helyzetét. 
- Dallas hadnagy személyes vendettát hirdetett az ügynökség ellen,  és bosszút akar állni azért, ami több mint húsz évvel 
ezelőtt történt... 
- Fogja be! - remegett meg Eve gyomra. - Most azonnal 
hagyja abba!  Uram - fordult Tibble felé. - Sparrow igazgatóhelyettes úr személyes érzelmeket akar az ügybe keverni. Pedig 
ennek  semmi köze sem az  ügyhöz, sem pedig ahhoz, ahogy a 
nyomozást vezetem. Szeretnék  engedélyt kérni,  hogy négyszemközt beszélhessem ezt meg vele. Kapitány... 
Ne veszítsd el a fejed, utasította saját magát Eve. Csak ne veszítsd el a fejed. 
- Whitney  kapitány tökéletesen tisztában van a helyzettel. 
Az ő jelenléte ellen nincs kifogásom. 
Tibble egy pillanatig hallgatott, majd felállt. 
- Menjünk ki, Webster hadnagy. 
- Köszönöm, uram. 
Mialatt az iroda kiürült, Eve összeszedte magát.  De még 
így sem volt teljesen önmaga. 
-Mocskos gazember - közölte kedvesen. - Micsoda szemétláda, hogy képes volt ezt így az arcomba vágni. Kihasználta 
azt, hogy mit tett velem az apám és a maga drágalátos ügynöksége. 
- Elnézést kérek - és Sparrow-t szemmel láthatóan ugyanúgy megrázták az események, mint Eve-et. - Komolyan elnézést kérek, hadnagy, amiért hagytam, hogy a dühöm elködösítse az ítélőképességemet. Annak az incidensnek semmi köze a 
mostanihoz. 
- Ó, dehogy nincs. Dehogy nincs. Olvasta az aktát? 
- Olvastam. 
- És meg tudta emészteni. 
-Magától értetődik, Dallas hadnagy, hogy nem teljesen 
tudtam megemészteni. Hiszek abban a munkában, amit végzünk, és tisztában vagyok vele, hogy időnként áldozatokat kell 
hoznunk. A döntéseink látszólag, és néha nem csak látszólag, 
ridegek. Ennek ellenére nem találok ésszerű magyarázatot vagy 
mentséget arra, hogy a maga esetében miért nem avatkoztunk 
közbe. Szándékosan ilyen  helyzetben hagyni egy  gyereket... 
embertelenség. Meggondolatlan döntés volt. Magát ki kellett 
volna onnan szabadítani. 
-Az  NBH tudta, milyen körülmények  között élt Texasban? - döbbent meg Whitney. 
- Megfigyelték az apámat, mert  kapcsolatban állt Max 
Rickerrel. Tudták,  hogy mit művel velem, mivel lehallgatták. 
Hallották, ahogy megerőszakolt, és azt is, amikor könyörögtem 
neki. 
- Üljön le, Dallas. 
Eve megrázta a fejét. 
- Nem ülök le. Uram. 
-Tudja, mit fogok kezdeni ezzel  az információval,  Sparrow? 
- Kapitány - kezdte Eve. 
-Üljön  le, hadnagy! - állt fel Whitney, és így magasan 
Sparrow fölé tornyosult. - Felfogta, mit teszek ezzel az  információval, ha nem hagyja abba a beosztottam zaklatását, vagy 
megpróbálja akadályozni a munkájában? Nem egyszerűen kiszivárogtatom a médiának. Hanem rájuk zúdítom. Magát egyszerűen el fogja söpörni a közfelháborodás. Az ügynökségének 
nemzedékekre lesz szüksége, mire kilábal ebből a rémálomból. 
Bárki is tartja a maga pórázát, ezt szó szerint közölnie vele. És 
azt is, hogy én mondtam.  Utána állok elébe, ha rám akar 
szállni. 
- Whitney kapitány... 
-Menjen  innen, Sparrow - figyelmeztette  Whitney.  Menjen, mielőtt magára szakad egy olyan eset, ami még akkor 
történt, amikor csecsemőként nyálazta össze a partedlijét. 
Sparrow felemelte az aktatáskáját. 
-Jelenteni fogom az itt történteket - közölte, és távozott. 
- Nyugodjon meg, Dallas. 
- Igen. Igenis,  uram - de Eve hatalmas nyomást érzett a 
mellkasában. Lerogyott az egyik fotelbe, és a térde közé hajtotta a fejét. - Elnézést. Nem kapok levegőt. 
Addig ült ott, amíg enyhülni nem kezdett a szorítás. 
-Szedje össze magát, Dallas, vagy hívom  az MT-t -  és 
amikor Eve kiegyenesedett, Whitney bólintott.  - Gondoltam. 
Kér egy pohár vizet? 
Eve úgy érezte, egy egész óceánt ki tudna inni. 
-Nem, uram. Köszönöm. Megértem, hogy esetleg tudomására kell hoznia Tibble rendőrfőnöknek... 
- Ha Tibble-nek szüksége lesz arra, hogy megtudja, mi történt egy másik államban, több mint húsz évvel ezelőtt,  akkor 
meg fogja  tudni. De véleményem szerint ez személyes ügy, és 
szeretném megnyugtatni, hogy személyes is marad. Az első lövést maga adta le azzal, hogy megkereste a médiát. Az NBH-t 
egy darabig az fogja lekötni, hogy  megpróbálnak ügyesen lavírozni a felvert hullámokon. Nem kockáztatnak meg egy második szélvihart. Ezt maga is belekalkulálta a tervébe, igaz? 
- Igaz,  uram. 
- Akkor az lesz a legjobb, ha folytatja a munkát, és igyekszik lezárni ezt az ügyet. És tekintse jutalomnak, ha útközben 
befuthet néhány ügynöknek - vigyorodott el. - Méghozzá nagyon is szép jutalomnak. 
Tizenhetedik fejezet 
Eve lesétált  a garázsszintre. Amikor megpillantotta az egyik 
oszlop mögül kilépő  Quinn Sparrow-t, megragadta a pisztolyát. 
- Sokat kockáztat, Sparrow. 
-Maga  a felét sem tudja a történteknek. Nem szabadna 
beszélnem magával, hadnagy, csak arról, amit  az ügynökség 
jóváhagyott. De köztünk legyen szólva, a mi kezünk nagyon 
mocskos. Maga nem hagyja abba a nyomozást, ezért valamiféle 
kompromisszumot kellene kötnünk. 
- Van négy holttestem. Jobban mondva csak volt - vette le 
Eve a pisztoly markolatáról a kezét, és a kocsija felé indult. Nem egyezkedek. 
- Két hulla a miénk. Lehet, hogy nem tartja sokra a szervezetünket, a nyomozóinkat, vagy akár engem, de törődünk azzal, ha elveszítünk valakit. 
- Beszéljünk nyíltan. Az, hogy mit gondolok a maguk szervezetéről, vagy mit  nem, egy  cseppet sem számít. Annyira 
azonban nem vagyok naiv, hogy azt higgyem, ez  nem valami 
célt szolgál. A titkos  akciók segítettek véget  vetni  a városi forradalomnak, és  rengeteg terrorakciótól mentették meg  az 
Egyesült Államokat.  Lehet, hogy egyes módszereik  legalábbis 
megkérdőjelezhetőek, de ez nem tartozik ide. 
- Akkor mi tartozik ide? 
- Van magánál poloska, Sparrow? 
- Maga paranoiás, Dallas? 
-Naná. 
- Nem vagyok bedrótozva - csattant fel Sparrow. - Még 
csak nem is lenne szabad beszélnem magával. 
- Ahogy óhajtja.  Megmondom, mi tartozik  ide. Négy ember meghalt, és a maga szervezete is érintett. 
-Az NBH nem gyilkolja meg az ügynökeit, hogy aztán 
megpróbálja egy civil nyakába varrni a bűncselekményt. 
- Nem? - vonta fel Eve a szemöldökét, és a zsebéből előhúzott egy szkennert. -  Csak nyugodtan ülnek,  és végignézik, 
hogy bántalmaznak, megerőszakolnak és  megkínoznak egy 
gyereket, és amikor kétségbeesésében,  önvédelemből megöli a 
kínzóját, eltakarítják utána a nyomokat. És hagyják egyedül 
kóborolni az utcán. 
- Nem tudom, mi történt - fordította félre Sparrow a fejét. 
- Azt sem, hogy miért. Maga is olvasta az aktát, tehát tudja, 
hogy az adatokat törölték.  Fedezték magukat.  Nem tagadok 
semmit, vagy a rossz döntés... 
- Rossz döntés? 
-Nincs semmi, amit  mondhatnék magának. Semmi sem 
teheti jóvá a történteket. Nincs mentségem, ezért nem is próbálok mentegetőzni. Viszont megismétlem, amit maga mondott nekem: nem tartozik ide. 
- Ott a pont - lépett távolabb Eve, és elindított egy programot a szkenneren. Ellenőrizte, nem rakott-e valaki  a távollétében poloskát a kocsijába. - Dühös vagyok, Sparrow, ráadásul 
fáradt, és nagyon, de nagyon nehéz megemésztenem, hogy bizonyos  idegenek ismerik  a múltamat. Éppen  ezért semmi 
okom, hogy megbízzak  magában, vagy azokban, akiknek dolgozik. 
- Én pedig szeretném, ha megbízna bennem,  és közösen találnánk egy olyan megoldást, ami mindkettőnknek  megfelel. 
Előtte viszont meg kell kérdeznem, hogy honnan szerezte azt a 
szerkezetet! 
Akkora  elragadtatás és kapzsiság ült ki Sparrow arcára, 
hogy Eve azon kapta magát,  remekül szórakozik.  Pedig ezt korábban egyáltalán nem gondolta volna. 
- Vannak kapcsolataim. 
-Még sohasem láttam hasonlót. Nagyon összetett.  Egyszerre több feladatot is el tud végezni? Ne haragudjon - nevetett fel Sparrow. - Bolondulok az efféle  készülékekért. Ez volt 
az egyik oka, hogy ezt a munkát választottam. Nézze, ha már 
meggyőződött arról, hogy  a  kocsija tiszta, elmehetnénk  valamerre. Közben mondok  néhány dolgot, és talán  sikerül meggyőznöm, hogy mégis kössünk valamilyen egyezséget. 
- Nyissa ki a táskáját. 
- Semmi gond - tette le Sparrow az aktatáskát Eve kocsijának a csomagtartójára, és beütötte a zárba a kódot. Amikor a 
fedél felnyílt, Eve csak pislogni tudott. 
-Jézusom, Sparrow, egy  egész vaskereskedést hurcol magával? 
A táskában egy bénító, egy minilézer, egy apró, de  annál 
összetettebb maroklink, egy utántöltő, és a legkisebb számítógép lapult,  amit Eve addig látott.  Akadt ott  még  számos 
nyomkövető eszköz, olyan, amit korábban Eve is talált  a kocsijában. 
Kiemelt egyet, és Sparrow szemébe nézett. 
- Nem mondtam, hogy a poloskát, amit kiszedett  a kocsijából, nem használja az NBH is. Csak azt, hogy nem tudok 
olyan parancsról, miszerint el kell egyet helyezni a kocsijában. 
- Gyenge kifogás - lökte  vissza Eve a lehallgatót, és figyelte, ahogy Sparrow gondosan visszarakja a helyére. 
Erről az jutott eszébe, hogy eltekintve  bizonyos körülményektől, akár Roarke testvére  is lehetne. 
- Bolondulok értük - ismételte meg Sparrow. - Nem  én 
poloskáztam be  a kocsiját. Ez nem azt jelenti, hogy nem tenném meg, ha erre kapnék parancsot, de ma nem én  voltam. 
Ezek közül egy sincs bekapcsolva. A szkennerével ellenőrizheti, 
ha akarja. 
Eve megtette, majd végigmérte Sparrow-t. 
- Magával mi a helyzet? 
- Van rajtam egy csomó - tárta szét Sparrow a karját, hogy 
Eve őt is megvizsgálhassa. - De mind kikapcsolva. Emlékszik? 
Nekünk nem szabadna beszélgetnünk. 
Eve megcsóválta a fejét. 
-Szálljon  be.  A külváros felé megyek. Ha nem tetszik, 
amit mondani fog, a legbarátságtalanabb környéken dobom ki 
a kocsiból, amit csak találok. Higgye el, ismerem a város sötét 
pontjait. 
Sparrow elfoglalta az anyósülést. 
- Nagyon elszúrta, amikor értesítette a médiát. 
Eve diadalittasan rámosolygott. 
- Szerintem semmi szerepem nem volt  abban, hogy a média értesült a történtekről - tette kettejük közé a  bekapcsolt 
szkennert. - Arra az esetre, ha mégis úgy döntene, bekapcsolja 
az egyik bigyóját - magyarázta, amikor Sparrow kérdőn nézett 
rá. 
- Ezzel a hatalmas  cinizmussal és paranoiával akár közénk 
is tartozhatna. 
- Ezt jól az eszembe vésem. Beszéljen! 
- Bisselt és Kade-et nem az NBH ölette meg. Úgy véljük, 
noha ezt nem tudjuk bizonyítani, hogy a Doomsday rájött, kicsoda valójában Bissel, és eltette őket láb alól. 
- Miért? Ha tudtak róla és a kapcsolatáról Ewinggal, valamint a vörös kóddal jelzett projekttel,  sokkal többre mentek 
volna azzal, ha figyelik,  vagy elkapják, és kiszednek belőle mindent. 
-Kettős ügynök volt. Több mint egy évbe került,  amíg 
összehoztuk a Doomsday egyik ügynökével. Mit látott az ember, ha ránézett? Egy megalkuvót, egy férfit, aki csalja a feleségét és a szeretőjét is, aki nem veti meg a jó életet, és két kézzel 
szórja a pénzt. Mi akartuk, hogy ilyen benyomást keltsen, és ez 
volt  a  dolog könnyebbik  része.  Ezért tudott  hozzáférni  a 
Doomsday kényes adataihoz,  és átadni azokat nekünk.  Még 
pénzt is kapott tőlük. Nem volt okuk azt hinni róla, hogy fölötte áll a filozófiájuknak. 
- Kiképezték, hogy kerüljön közel Ewinghoz, és rajta keresztül kémkedjen a Securecomp után, és arra is,  hogy épüljön 
be a Doomsday-csoportba. Ez nem semmi. 
- A dolog működött. A programféreg,  amit a Doomsday 
fejleszt, vagyis fejlesztett - javította ki magát Sparrow -, képes 
aláásni a kormányhivatalok működését, és kitárja az ajtót a terroristák előtt. Ha az adatbankjaink és a felügyeleti eszközeink 
súlyos károkat  szenvednek, nem fogjuk tudni, hol és mikor 
akarnak lecsapni ránk. Nem beszélve  a belső válságról:  a bankrendszer, a hadsereg és a közlekedés  összeomlásáról. Le kellett 
lassítanunk őket, és minél több információt összegyűjteni, hogy 
ennek alapján állítsuk fel a védelmünket. 
-  És ellopták a technológiájukat, hogy  kifejlesszék a  saját 
verziójukat a programféregből. 
-  Ezt a feltevését nem tudom megerősíteni. 
-  Nem is kell. Hogy jön a képbe Carter Bissel? 
- Csak bajt kevert. Nagyon nem szerette a bátyját, ezért 
vette magának az időt és a fáradságot, és mindent kiderített a 
házasságon kívüli viszonyáról. Zsarolta. Ez történetesen nekünk 
is megfelelt. Megszilárdította Bissel álcáját, és még egy okot jelentett arra nézve, miért van szüksége gyorsan pénzre.  Fogalmunk sincs, hol lehet most, azt sem tudjuk,  él-e, vagy  halott. 
Talán őt is eltették láb alól. Lehet, hogy menekül, de az is, 
hogy éppen dőzsöl valahol - és Sparrow hangjából kihallatszott 
a csalódottság. - De meg fogjuk találni. 
-Ezt  egyszerűen nem tudom elhinni,  Sparrow. Egyetlen 
szavát sem - állt meg Eve a garázsbejárat  előtt. - Bisselt és 
Kade-et nagyon véresen végezték ki. A Doomsday pedig nem 
így dolgozik. 
- Ez igaz, viszont nem szeretik, ha átverik őket.  Bissel pedig hónapokon keresztül az orruknál vezette őket. Rajta keresztül lényeges részleteket tudtunk meg a programféregről. Eleget 
ahhoz, hogy kifejlesszünk egy pajzsot, mielőtt... 
- Mielőtt a Securecomp megelőzné magukat? Istenem, micsoda gazemberek maguk. 
- Nézze - fészkelődött Sparrow az anyósülésen.  - Én személy szerint fütyülök rá, hogy kitől származik a pajzs,  ha már 
egyszer a helyére került. De akadnak emberek, akiknek egyáltalán nem tetszik, hogy egy olyan ember, mint Roarke... A kétes kapcsolataival ráteszi a kezét egy ilyen fontos szeletre a tortából. 
- Ezért aláásták a Securecompban folyó fejlesztést, és igyekeztek elzárni Roarke-ot a húsosfazéktól,  hogy  learathassák a 
dicsőséget, és jó nagyot szakíthassanak a költségvetésből. 
- A NYPSD-nél minden móka és  kacagás, Dallas?  Itt tökéletesen működik a rendszer? 
- Nem, de senki sem vág alá a másiknak, csak azért, hogy 
a végén övé legyen a dicsőség - sorolt be Eve a forgalomba. Komolyan gondolkozom  rajta, hogy kiteszem  itt, ez  előtt a 
szép kis kávézó előtt, a Zeus-függők közé. 
- Ugyan már, Dallas. Maga is kapott egy keveset,  hát adjon is egy keveset. Meg kell néznünk azokat a számítógépeket, 
amelyeket lefoglalt, és hét lakat alatt őriz.  Amelyeket a  tetthelyekről gyűjtött be. Legalább a vizsgálati eredményeket szeretnénk elolvasni. A Doomsday-nél ott a féreg. Még Roarke sem 
képes összeszedni annyi szakembert, hogy ilyen hamar elkészítse a víruspajzsot. E nélkül pedig bibliai méretű katasztrófa elé 
nézünk. 
Amint Sparrow kiejtette ezeket a szavakat, mintha az Isten 
sújtott volna le az égből. Eve érezte a hőhullámot, és látta a villanást. Üvegcserepek repültek szanaszét, és porfelhő csapott az 
arcába. 
Ösztönösen félrerántotta a kormányt, rátaposott a fékre, de 
az autó kerekei már nem értek az aszfalthoz. Eve homályosan 
érezte, hogy a levegőben repülnek. 
Odakiáltott Sparrow-nak, hogy kapaszkodjon, miközben a 
füstfuggönyön keresztül látta, hogy forog a világ. Majd nekicsapódtak valaminek, és a biztonsági öv keményen a gyomrába 
vágott.  A  kirobbanó légzsáktól csengeni kezdett  a  füle.  Az 
utolsó, amire emlékezett, a saját vérének az íze volt a szájában. 
Eve nem sokáig maradt  eszméletlen. A büdös füst és a hangos 
sikolyok elárulták, hogy egy vagy két percnél  hosszabb időre 
nem ájulhatott el. A fájdalomnak sem volt ideje, hogy teljesen a 
hatalmába kerítse az  agyát. A járműve - jobban  mondva az, 
ami megmaradt belőle - a tetején hevert, mint  egy felfordított 
teknősbéka. 
Kiköpte a szájában összegyűlt vért, és addig fészkelődött, 
amíg elérte Sparrow-t, és kitapintotta a pulzusát a nyakán. 
Nagyon gyengén lüktetett, és a keze  azonnal  csatakos lett  a 
vértől, ami még mindig patakzott a férfi fejéből. 
Szirénák sivítását és rohanó lábak dobbanását hallotta. Valaki azt ordította: rendőr! Eve fejében homályosan felötlött: ha 
az ember földi módra kapcsolt kocsival kísérli meg a légi utazást, nem 
árt, ha azt alig egy sarokra a kapitányságtól teszi, 
- Rendőr vagyok - kiáltotta, és  megpróbált kibújni az öszszeroncsolódott ajtón. -  Dallas hadnagy. Egy civil beszorult  a 
kocsiba, és erősen  vérzik. 
-Nyugalom,  hadnagy.  Az MT már elindult.  Talán nem 
kellene mozognia, amíg... 
- Húzzon már ki  innen! - próbált  megkapaszkodni Eve  a 
bakancsa orrával az aszfaltba, miközben egyre kijjebb  rángatta 
magát.  Kéthüvelyknyit haladt,  amikor erős kezek ragadták 
meg a lábát, és kiszabadították a roncsok közül. 
- Milyen súlyos a sérülésed? 
Eve az előtte álló ember arcára összpontosított, és végül felismerte Baxter nyomozót. 
- Látlak, és ez nagy fájdalmakkal jár. De azt hiszem, csak a 
fejemet vertem be. Az utasom sokkal rosszabbul járt. 
- Mindjárt őt is kiszedik - tapogatta végig Baxter, hogy ellenőrizze, nem törte-e el valamelyik csontját. 
Eve összerezzent. 
-Jobb, ha máris abbahagyod. 
-Ez egyike az apró  örömöknek,  melyeket az élet nyújt. 
Néhány helyen felhasadt a bőröd, és  elképzelhető, hogy az  a 
gyönyörű tested tele lesz kék-zöld foltokkal. 
- Ég a vállam. 
- Behúzol egyet, ha megnézem? 
-Most kivételesen megengedem  - hajtotta hátra  a fejét 
Eve, miközben Baxter kigombolta ronggyá szakadt ingét. 
- Úgy tűnik, csak a biztonsági öv nyomódott neki - árulta 
el a kollégája. 
- Fel akarok állni. 
- Csak maradj nyugton, amíg ide nem érnek az orvosok, és 
meg nem vizsgálnak. 
- Segíts  fel,  Baxter. Látni akarom, mennyire tört össze  a 
kocsi. 
Baxter engedelmeskedett, és amikor Eve-nek kitisztult a látása, megállapította, hogy rettenetesen szerencsés volt. 
Ugyanezt Sparrow-ra már nem lehetett elmondani.  Pörgés 
közben a jármű  utasoldala nekicsapódott egy maxibusznak. 
Trueheart egy egyenruhás  segítségével éppen azon dolgozott, 
hogy eltávolítsa a Sparrow-t fogva tartó fémdarabokat. 
-Beszorult  az ajtó és  a  műszerfal közé  -  kiáltotta 
Trueheart. - Úgy  látom, eltört a lába, és elképzelhető,  hogy a 
karja is. De lélegzik. 
Ebben a pillanatban befutott az MT. Az egyik orvos bebújt 
az ablakon, ahol nem sokkal korábban Eve kimászott, majd orvosi szakkifejezéseket kezdett kiabálni. Eve csak annyit értett az 
egészből, hogy nyak- és gerincsérülésekről beszélnek, és csendben elkáromkodta magát. 
Majd alaposabban szemügyre vette a kocsit.          , 
- Szentséges Szűz Mária! 
A jármű eleje valósággal szétmállott. A fém megfeketedett, 
szétfolyt, egyes  darabok összeolvadtak  egymással. Az ablaküveg porrá tört, és még mindig füstölgött. 
- Olyan, mintha... 
-Mintha beledurrantottak volna egy  rövid hatótávolságú 
rakétával - fejezte be helyette a mondatot Baxter. - Ha nem 
elölről, hanem oldalról  kapod,  ropogósra  sültél volna. Épp a 
kapitányság felé tartottam, amikor megláttam a lángokat, és a 
nyomát a  levegőben. Nagyot szólt, a  kocsid pedig pont  az 
enyém mellett repült el. Szétvert néhány civil járművet, kilapította  egy mozgóárus taligáját, utána megpattant a járdaszegélyen, és úgy vágódott neki annak a maxinak, mint egy torpedó. 
- Civilek is megsérültek? 
- Nem tudom. 
És látta, hogy igen, és sírást, jajveszékelést is hallott. A járdán mindenfelé szójadogok, üdítős dobozok és édesség hevert. 
-A biztonsági öv egészen az utolsó pillanatig kitartott törölte le oda sem figyelve a halántékából szivárgó vért Eve. Ha elszakad, Isten a megmondhatója... A tetőbe épített vasrudak mentettek meg attól, hogy összenyomódjunk, mint egy 
tejesdoboz. Az utasoldal az ütközés miatt jobban megsérült. 
Neki jutott a nagyja. 
Baxter  figyelte, ahogy az MT-sek nyakmerevítőt csatolnak 
az eszméletlen férfire. 
- A barátod? 
-Nem. 
- Annyira felbosszantottál valakit, hogy rakétával lövöldöz 
rád? 
-Jó kérdés. 
- Meg kellene vizsgáltatnod magad az MT-sekkel. 
- Talán - felelt  Eve, mivel a fájdalom  egyre inkább áttört 
az adrenalin és a sokk ködén. - Gyűlölöm ezt. Komolyan.  És 
tudod, mit gyűlölök még? Az igénylési osztály alaposan le fog 
tolni,  amiért tönkretettem egy kocsit. Utána pedig majd adnak 
egy vacak roncsot, hogy azzal is büntessenek - bicegett a járda 
mellé, majd leült a zűrzavar és a lárma közepette. A feléje közeledő MT-st gúnyos mosollyal fogadta.  - Nehogy azt higgye, 
hogy belém nyomhat egy injekciót. Ha megpróbálja, leütöm. 
- Ha a fájdalmat választja, akkor csak tessék - vont vállat 
az MT-s, és kinyitotta a táskáját. - De megvizsgálni akkor is 
meg fogom. 
Két óra telt el, mire Eve-et hazaengedték, és kénytelen volt elfogadni Baxter segítségét, aki hazavitte, mert szigorúan ráparancsoltak, hogy ne vezessen. De nem maradt semmije, amit 
vezethetne,  ezért  nem okozott neki nehézséget, hogy  engedelmeskedjen. 
-Azt  hiszem,  most be kellene hívnom téged egy italra, 
vagy valami ilyesmi. 
- így igaz, de inkább majd máskor. Randim van. Méghozzá fontos, és már így is elkéstem. 
- Köszönöm a fuvart. 
- Csak ennyi? Rosszul nézel ki. Vegyél be valamit, Dallas tanácsolta Baxter, miközben Eve  kitornázta sajgó testét a kocsiból. - Vegyél be valamit, és feküdj le. 
- Minden oké. Menj, és döngesd meg a heti csinibabádat. 
-Ez most több, mint a szokásos - nevetett  fel  vidáman 
Baxter, és  elhajtott. 
Eve bebicegett a házba, de Summerset mellett nem tudott 
elosonni. 
Summerset lehajtotta a fejét, és beleszimatolt a levegőbe. 
-Úgy  veszem észre, már megint  sikerült szétszaggatnia! 
néhány ruhadarabját.                                       ,. 
- Aha, gondoltam összetépem, és elégetem  őket viselés 
közben, csak azért, hogy lássam, mi történik. 
- Felteszem, a kocsija is hasonló állapotba került. 
- Totálkáros. Amúgy mindig is az volt - indult meg Eve a 
lépcső felé, de Summerset elállta az útját,  és megfogta a macskát, amelyik igyekezett felkapaszkodni Eve lábán. 
- Az Isten szerelmére, hadnagy, ez  egyszer használja a felvonót.  És  jó lenne, ha ezúttal önként venne be valami fájdalomcsillapítót. 
-Inkább gyalog megyek. Ha hagyom megmerevedni  az 
izmaimat, még a végén úgy fogok kinézni, mint maga. 
Eve tudta, hogy csak makacskodik, tudta, hogy ostobaság, 
mégis  felsétált a lépcsőn. Az egészben az volt a legrosszabb, 
hogy ha nem fut össze Summersettel, magától döntött volna a 
felvonó mellett. 
Mire elért a hálószobáig, csorgott  róla az izzadság, ezért 
egyszerűen letépte magáról a testét takaró rongyokat, a fegyverét és a kommunikátorát az ágyra dobta, és bevonszolta magát 
a zuhany alá. 
- Félerővel! - adta ki a parancsot. - Száz fokos vizet ! 
Először fájt, ahogy a meleg vízcseppek fullánkként martak 
a bőrébe, de hamarosan balzsamnak érezte. Nekitámaszkodott 
a csempének, lehajtotta a fejét, és hagyta, hogy végigcsorogjon 
rajta minden egyes csepp. 
Kit akartak elintézni?, merengett. Őt, vagy Sparrow-t? Fogadni mert volna, hogy őt. Sparrow és a tűzvonalba került civilek  csak járulékos áldozatok lettek volna. Tehát miért  akartak 
végezni vele, és ha már egyszer rászánták magukat, miért nem 
végeztek jobb munkát? 
Hanyagság, hanyagság, gondolta. Az egészről lerí  a hanyagság. 
-Zuhany állj! - mordult  fel, és némileg megnyugodva lépett ki a fülkéből. 
A  szíve  erősen   megdobbant, amikor  megpillantotta 
Roarke-ot,  pedig tudta, hogy számítania kellene  rá. Summerset, az a pletykafészek biztosan azonnal rohant hozzá, és elújságolta, milyen állapotban ért haza. 
- Az MT már megvizsgált - közölte gyorsan. - Csak bevertem a fejem, ennyi az egész. 
- Látom. Nem kellene beszállnod  a szárítócsőbe.  Ilyenkor 
nem tesz jót a meleg levegő. Tessék - emelt fel Roarke egy fürdőlepedőt,  Eve mellé lépett, és ráterítette. - Megint erőszakkal 
kell rávegyelek egy fájdalomcsillapítóra? 
-Nem. 
6 100  kb. 56  A ford. megjegyzése. 
- Nos, ez is valami - simított végig az ujjával Roarke a felesége arcán  éktelenkedő horzsolásokon.  - Lehet, hogy haragszunk egymásra, Eve, de akkor is fel kellett volna, hogy hívjál. 
Nem a médiából kellene megtudnom, hogy balesetet szenvedtél. 
- Nem mondtak neveket - kezdte Eve, majd elhallgatott. 
- Nem is volt rá szükség. 
-Nem gondoltam  arra, hogy felhívjalak. Ne haragudj, de 
tényleg nem gondoltam rá. De nem azért, mert... Mert éppen 
úgy  vagyunk, ahogy. Egyszerűen nem  gondoltam  a médiára, 
vagy arra, hogy valahonnan megtudod a történteket,  mielőtt 
hazaérnék, és mindent elmesélnék. 
- Rendben. Le kell feküdnöd. 
-Veszek  be fájdalomcsillapítót, de  nem  fekszem  le. 
Sparrow sokkal rosszabbul járt, mint én. Mellettem ült. Megsérült a gerince, és a koponyája is. Az ő oldalán... A francba. Fogalmam sincs, egyáltalán hogyan élte túl. Egy rövid hatótávolságú rakétát lőttek ki ránk - simította hátra a haját Eve, és elindult a hálószoba felé, hogy leüljön. 
- Rakétát mondtál? 
- Aha.  Valószínűleg egyet azokból a takaros, vállról  indítható fajtákból. A kapitánysággal  szemközti ház  tetején  állhatott,  aki  tüzelt.  Rám  vadászott. Elképzelhető az is,  hogy 
Sparrow-ra, de szerintem mégiscsak én voltam a célpont.  Össze 
akarta zavarni a nyomozást? Vagy téged? Esetleg mindkettő? csóválta a fejét Eve.  - Talán az volt a célja, hogy a falhoz  állítsa 
az NBH-t. Mindenki azt hitte volna, hogy ha nem képesek rábeszélni egy zsarut, hogy  adja át  nekik a nyomozás vezetését, 
akkor végeznek vele. Vagy talán ezzel is a terroristákra akarták 
terelni a gyanút. 
Roarke egy kék pirulát és egy pohár vizet nyújtott a felesége felé. 
- Add  a szavad, hogy lenyeled, különben benézek a nyelved alá. 
-Most nincs túl sok  kedvem a szexhez.  Hagyd békén a 
nyelvem. Inkább lenyelem. 
Roarke melléje  ült, és a szemébe visszatért a megszokott 
melegség egy része. 
- Miért nem az NBH-ra vagy a Doomsdayre gyanakszol? 
- Nem túl titkos módszer fényes nappal, a New York-i forgalom kellős közepén beleereszteni egy rakétát egy rendőrkocsiba.  Ha ők  akartak  volna eltenni  láb  alól,  sokkal kifinomultabb módszert választanak, amivel nem kockáztatják az 
egyik igazgatóhelyettesük életét. 
- Egyetértek. 
- Kérdezz-feleleket játszunk? 
-Lehet, hogy  az MT-sek megvizsgáltak, de úgy nézel ki, 
mint  akin  keresztülgázolt egy teherautó. Szeretném látni, jól 
döntöttek-e,  amikor hazaengedtek.  Miért  nem a Doomsday? 
Rájuk egyáltalán nem jellemző a finomkodás. 
- Először is a technoőrültek nem küldenek fel valakit egy 
rakétával a háztetőre. Éppen ezért nem lehettek ők. Viszont ha 
mégis szakítottak  volna a szokásaikkal,  akkor nem hibáznak. 
Márpedig aki lőtt, csúnyán hibázott. Még pár láb, és ha az oldalán találja el a kocsit, nekünk végünk.  Ha mégis ők béreltek 
fel valakit,  akkor miért nem valami nagyobb szabású cuccal állították oda, ami még a kapitányságból is lefarag egy nagy darabot? Ráadásul ezzel azonnal magukra  irányítják a média figyelmét. Egy kocsi letakarítása az utakról csak gyorshír. Semmi 
keresnivalója  a vezércikkek között. Ez egy kétségbeesett vagy 
dühös akció volt, nem pedig szervezett. Hogy csinálom? 
- Úgy látom, az agyad nem szenvedett maradandó károsodást - állt fel Roarke, és az ablakhoz lépett. - Miért nem  szóltál, hogy a Toronyba hívtak? 
- Húztunk magunk között egy elég határozott választóvonalat - felelt Eve némi gondolkodás után. Nekem viszont  nem 
tetszik... Nem  szeretem érezni, hogy nem vagy szorosan mellettem. Pedig ez a valóság. 
- Úgy tűnik. 
- Valaki ma megpróbált megölni. Rajta  is bosszút  akarsz 
állni? 
Roarke nem fordult meg. 
- Ez teljesen más, Eve. Még a munkámra sem tudok  rendesen odafigyelni, amikor eszembe jut, hogy mit tettek,  és mit 
tehettek volna veled. Szeretlek, és ezért el kell, hogy fogadjalak 
olyannak, amilyen vagy: Ez viszont sokba kerül nekem - fordúlt el az ablaktól, és Eve-re nézett ragyogó kék szemével. Nagyon sokba. 
- Tiéd a döntés. Mindig is a tiéd volt. 
- Úgy beszélsz, mintha bármiben is tudnék dönteni azóta, 
hogy megpillantottalak. Tudom, mivel kerültél most szembe, 
és csodállak, amiért nem hátrálsz meg. De azt  nem tudom elfogadni, amivel akkor kellett szembenézned, amikor nem tudtál védekezni. 
- Ez nem változtat semmin. 
- Nézőpont kérdése. Mit  változtat meg, ha a gyilkos rács 
mögé kerül, amikor az áldozat már amúgy is halott? Szerinted 
sokat, mint ahogy szerintem is. De most nem vitatkozom tovább, mert azzal még inkább  eltávolodunk egymástól. Mindkettőnknek sok a munkája. 
- Aha,  sok - állt fel Eve. Bírni fogja, gondolta. Bírnia kell. 
Még akkor is,  ha nem lehet. - Mielőtt olyan durván félbeszakítottak bennünket,  Sparrow elárulta, hogy Bissel kettős ügynök 
volt. Az NBH arra használta, hogy adatokat  szerezzen  a 
Doomsday-ről. És  ellenszolgáltatásként meghatározott adatokat átadhatott nekik. Hosszan rászedte őket. Ewingot a Securecompnál betöltött  pozíciója miatt vette feleségül. Rá  akarták 
tenni a kezüket a  fejlesztéseidre, különösen az elmúlt néhány 
hónapban igyekeztek mindent megtudni a vörös kóddal jelzett 
projektről.  Kétségbeesetten igyekeztek, hogy megelőzzenek  a 
víruspajzs kifejlesztésével. 
- Felteszem, nem tetszett nekik, hogy egy ilyen technológia a magánszektor kezébe kerül. Jó döntés volt Bisselt  ráállítani erre az ügyre.  Mindkét oldalon játszott. Revát kihasználta, 
hogy  adatokat gyűjtsön a  Securecompról,  miközben   a 
Doomsday előtt megjátszotta a mohó köpönyegforgatót. 
-Az öccse tudott arról, hogy félrelépett, és folyamatosan 
zsarolta. De ez is beleillett az NBH terveibe. Sparrow azt állítja, 
nem tudják, merre lehet Carter Bissel. Lehet, hogy  igazat beszélt, de én nem tudom elképzelni, hogy Bisselt csak az öccse 
zsarolta. Nem lett volna értelme tönkretenni  a bátyja számítógépeit, mint ahogy annak sem, hogy eltűnt, vagy eltüntették. 
-Aki egyszer megfordította a köpönyegét, az újra megteheti. 
Eve elmosolyodott. 
- Ahogy mondod. 
Eve nem szívesen ismerte be, de a fájdalomcsillapító  segített 
rajta. Még a könnyű pamutnadrágban és a lötyögős pólóban is 
érezte, mennyire összetörte magát. Amikor Peabody végigmérte, és összerezzent, Eve úgy vélte, talán sokkal rosszabbul nézhet ki, mint ahogy érzi magát. 
- Nem úgy festesz,  mint aki a következő pillanatban képes 
lenne nekem esni - kezdte Peabody. - Ezért kérdezek valamit. 
Nem jutott eszedbe,  hogy talán  be kellene menned egy kórházba? 
- Soha ne ítélj a külső alapján. Nem, nem kellene bemennem  semmiféle kórházba, és igen, képes lennék  neked esni. 
Mesélj, mit tudtál meg Powellről? 
- Egyetlen maximális erejű lövéssel végeztek vele. A fegyvert közvetlenül a bőréhez szorították. A halál beálltának az 
időpontja tegnap délelőtt tíz óra tizenegy perc. Nem találtunk 
erőszakos behatolásra utaló nyomot. A helyszínelők szerint a 
gyilkos egy mesterkóddal jutott be a lakásba. Powell igazolványa, a kocsija kódja,  és a munkahelyi igazolványa hiányzott. 
Powell a halálát megelőző nap délutánja óta nem használta a 
linkjét. Akkor egy pizzát rendelt, ellenben a halálának a reggelén, nem sokkal nyolc előtt felhívták. Miután Powell álmosan 
felvette a linket, a hívó megszakította a vonalat. Lenyomoztuk, 
és végül egy metróállomás nyilvános linkjéhez jutottunk, alig 
háromsaroknyira a helyszíntől. Következtetés: a gyilkos ellenőrizte, hogy Powell otthon van, és még az ágyban fekszik. Utána elég időt hagyott neki, hogy visszaaludjon, majd behatolt a 
lakásba, és megölte. 
- A takarítók? 
- Még nem végeztek, csak az előzetes vizsgálattal, de eddig 
nem találtak más ujjlenyomatot vagy DNS-mintát, csak az áldozatét. De az egyik szomszéd, név szerint Mrs.  Lance, amikor 
fél tizenegy felé hazament a boltból, látta, ahogy egy férfi lépett 
ki a házból. Ugyanazt a személyleírást adta, mint korábban 
Sibresky Angelóról. 
- Mi a helyzet a rendőrségi rajzolóval? 
-Dolgozik. Amikor benéztem, elmondta,  hogy Sibresky 
nem bizonyult túlságosan együttműködőnek vagy őszintének. 
ígértem neki  egy belépőt a legközelebbi  Mavis Freestonekoncertre, amivel a színfalak mögé is bemehet, ha délutánra 
előáll valami használhatóval. 
-Jó ötlet. Büszke vagyok rád.                  ::.- Remek tanárom volt. 
- A hízelgéssel ráérsz. McNabbal beszéltél már? 
- Csak beugrottam a laborba, és megnéztem, hogy halad a 
munka. 
- Aha, és azért, hogy megveregesd a csontos seggét. 
- Sajnos éppen azon a csontos seggén ült, ezért a küldetésnek ezt a részét nem tudtam végrehajtani. 
-Mert  minden erőfeszítésem ellenére  mindjárt  magam 
előtt látom a fent említett testrészt, inkább folytasd. Hogy haladnak a munkával? 
- Nos, hallottam egy csomó szakszöveget és néhány igencsak színes káromkodást. Roarke igazán aranyosan tudja mondani azt, hogy szarházi. Tokimoto nyugodt, Reva pedig úgy 
viselkedik,  mintha szent küldetést hajtana végre. McNab a 
mennyországban jár, de Feeney a csúcs. Csillog a szeme. Szerintem közel járnak a megoldáshoz. 
- Miközben ők a demokrácia védelmében ügyködnek, lássuk, meg tudunk-e oldani néhány gyilkossági ügyet. 
- Elnézést, hadnagy - mondta Peabody, mert jelezni kezdett a kommunikátora. - Mindjárt azzal is foglalkozom. 
Peabody nyomozó - jelentkezett be. - Hé, Lamar, van valamid 
a számunkra? 
- Megszerezted a belépőt? 
- A szavamat adtam. 
- Akkor megvan az arc. Hogy küldjem át? 
- Lézerfaxon - adta ki az utasítást Eve az íróasztala mögül. 
- És elektronikusan az itteni számítógépemre. 
Peabody továbbította Eve parancsát, utána ment, és személyesen  fogadta a faxot. 
- Lamar nagyon jó rajzoló. Talán még jobb is lehetne, ha 
portrékat festene a rosszfiúk arca helyett. Nem nyerne szépségversenyt - nyújtotta Eve felé a rajzot. - De nem is ronda annyira, mint Sibresky állította. A sebhely torzítja el nagyon az arcot. 
- Aha, egészen a szeméig húzódik. Amikor az ember ezt az 
arcot látja, másra nem is tud gondolni. Nagy, csúnya sebhely. 
Talán azért, hogy senki se nézze meg alaposabban magát az arcot, mert olyan ronda. 
- Sibreskynél bejött. 
- Volt egy olyan érzésem, hogy Sibresky nem túl érzékeny 
vagy udvarias. Most játszani fogunk, Peabody. 
- Komolyan? Oké. 
- Azzal kezdjük, hogy kimész a konyhába, hozol egy csésze 
kávét, és... Valamit hozzá. Ennivalót. 
- Éhes vagy? 
- Nem, még mindig kavarog a gyomrom. Neked lesz. 
- Hé, eddig nagyon tetszik ez a játék. 
- Ne gyere vissza, amíg nem szólok. 
- Semmi gond. 
Eve a számítógépe felé fordult, és összedörzsölte a kezét. 
- Oké, akkor játsszunk. 
Nem tartott sokáig, mert már régóta érlelődött az agyában 
a gondolat. A fényképretusáló programot használta, kivetítette 
az arcképeket a fali képernyőre, és kidolgozta a részleteket. 
- Oké, Peabody, hozhatod a kávémat. 
- Meg kellene kóstolnod ezt az alma- és áfonyaízű pudingot - lépett  be Peabody, egyik kezében tálkával, a másikban 
Eve csészéjével. - Igazán nagyszerű. 
- Mit látsz? 
Peabody nekitámaszkodott az íróasztalnak, és felkavarta az 
üdítőjét. 
A rajzoló rajzát az Angelo néven ismert gyanúsítottról. 
- Oké. Számítógép, oszd ketté a képernyőt. Az egyik felén 
tartsd meg a rajzot, a másikra kérem a CB-1 kóddal jelzett képet. 
FELDOLGOZÁS... MINDKÉT KÉP A KÉPERNYŐN. 
- És most mit látsz? 
- Carter Bisselt és Angelót - vonta össze a szemöldökét 
Peabody, mert azonnal rájött, hová akar Eve kilyukadni, majd 
megrázta a fejét. - Arra én is rájöttem, hogy Angelo elváltoztatta az arcát. De nem látom benne Carter Bisselt. Nincs olyan 
adatunk, amiből kiderülne, hogy ért a maszkkészítéshez. Persze 
egy paróka és egy álbajusz az más. Talán még a sebhelyet is el 
tudná készíteni.  De az állkapcsa... Egy kiálló műfogsor megváltoztatja a száj formáját, de az állkapocsét nem. Ennél többre 
volt szüksége,  és  még ha Kade-del is dolgozott néhány hónapig, nem válhatott ennyi idő alatt képzett maszkmesterré - kapott be egy kanálnyi pudingot, miközben folytatta a két kép 
összehasonlítását. - Ráadásul Carter Bissel füle nagyobb. A fülek mindig jó támpontot nyújtanak.  Nagyobb füleket még tudott volna csinálni Angelónak, de kisebbeket nem. 
-Jó a szemed, Peabody. De figyelj, és tanulj. 
Tizennyolcadik fejezet 
Peabody a pudingját kanalazta, és figyelte, ahogy Eve és a számítógép az első képről a másodikra helyezi át a hajat. 
- Tudod, ezt egyetlen paranccsal végre lehet hajtani. 
- Tudom, hogy lehet - felelt ingerülten Eve. - De a végeredmény szempontjából egyáltalán nem érdekes. Ki is vezeti 
ezt az átkozott játékot? 
- Úgy látszik, nagyon lobbanékonnyá teszi az embert, ha 
belelőnek a kocsijába egy rakétát. 
- Ha így folytatod,  a  következő rakéta egyenesen  a seggedbe repül. 
- Dallas, tudod, mennyire szeretem, he  kedveskedsz - helyezkedett el kényelmesen Peabody, majd lenyalta a kanalát, és 
a képernyő felé intett. - Oké, rátetted  a parókát, de az állkapocs alakját és a fül méretét ezzel még  nem változtattad meg. 
Ráadásul a szemtanúk jóval soványabbnak  írták le Angelót 
Blair  Bisselnél.  Legalább tizenöt fonttal. Az igazolványképe 
alapján Bisselen volt egy kis túlsúly. Megint csak azt kell mondanom, hogy fel lehet venni műsúlyokat az álcához, de tizenöt 
fontot képtelenség leadni egyetlen éjszaka alatt. Ha mégis rájössz a titokra, oszd meg velem is. 
- Ha nem akarsz játszani, fogd a pudingodat, és tűnj el innen. Számítógép, másold át az egyes  képen látható sebhelyet a 
kettes képre. 
- A gyilkos  ugyanolyan simán hatolt be Powell lakásába, 
mint Bisselébe - kaparta ki a  tálkáját  Peabody,  miközben  a 
számítógép teljesítette Eve utasítását. - Erre csak olyasvalaki 
képes, akit kiképeztek erre, vagy nagy  gyakorlattal rendelkezik. Minden egyes gyilkosságot  roppant hidegvérrel követtek 
el, különösen az  első  kettőt, ahol még a helyszín elrendezésével 
is ezt sugallták. 
- Ezzel nem vitatkozik senki.  De mi lehet az indíték? Számítógép, tételezzük fel, hogy az egyes képen látható személy 
elülső foga protézis. Számold ki, és rajzold meg ugyanazt a kettes képre is. 
- Ha nem tudnám, hogy néhány áldozat egy titkos szervezetnek dolgozott, bandaháborúra gyanakodnék. A programféreg elkészült,  ezért a Doomsday  ki akarta próbálni. Tudják, 
hogy már elkezdődött a pajzs kifejlesztése. Az NBH és a többi, 
hasonszőrű szervezet próbálják lelassítani vagy elpusztítani  a 
technókat. A Doomsday pedig igyekszik lelassítani vagy lehetetlenné tenni a pajzs elkészítését. Az egyik oldal meggyilkol 
néhány ügynököt, a másik  elvarr egy esetlegesen laza szálat, 
McCoyt.  Az egyik oldal elkapja az ügynök öccsét. A másik ellopja a halott ügynök testét, és megtámadja a nyomozás vezetőjét. A kémkedés fokozódik - vonta meg Peabody a vállát. Nem olyan izgalmas, mint Bond, de sok a csavar a történetben. 
Nekem úgy tűnik, az ügynökök szeretnek mindent túlbonyolítani. 
- Nézz a képekre, Peabody! 
Peabody engedelmeskedett, miközben finoman megkocogtatta a fogát a kanállal. 
- A két  kép között főleg felszínes a hasonlóság. Dallas, ha 
az én képemet raknád oda, hogy azzal bűvészkedjen a számítógép, a végén az is hasonlítana Angelóra. De inkább ne, mert 
most ettem. 
- Még mindig a fül és  az állkapocs különbözőségébe kapaszkodsz? 
- Ha ezzel odaállsz a bíróság elé, ki fognak röhögni. 
- Azt hiszem,  igazad van. Számítógép,  cseréld ki a kettes 
képet a hármasra! 
Amikor Peabody az osztott képernyő mindkét felén Angelo 
képét látta, összevonta a szemöldökét. 
- Nem értem. 
- Mit nem értesz? 
- Azt, hogy miért mutatsz két képet ugyanarról a fickóról. 
- Én? Biztos vagy benne, hogy ez a két fickó egy és ugyanaz? Talán nem látok még rendesen a robbanástól. 
- Egymás mellé tetted Angelo két képét - fordult Eve felé 
nyugtalanul Peabody. - Nézd, ha nem akarsz bemenni a kórházba, idehívhatom Louise-t. 
- Nem szeretném háborgatni, dr. Dimattónak biztosan nagyon sok a dolga. Nézzük csak, mit... Ó, így már rendben. Erre gondoltam. Számítógép, tüntess el  minden  módosítást a 
hármas képről, és állítsd vissza az eredetit! - dőlt hátra Eve elégedett vigyorral. Peabody kezéből kihullott a kanál. 
- Ez Bissel! Ez Blair Bissel! 
- Ugye, hogy ő az? Arra gondoltam, hogy a haláláról szóló 
híradások legalábbis túlzóak. 
-Tudtam, hogy ez is megfordult a fejedben, de sohasem 
tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget. A DNS és az ujjlenyomatok szerint Blair Bissel holttestét találtuk meg. A saját 
felesége azonosította. 
-Az NBH kiképezte, és évekig dolgozott a szakmában, 
még ha csak alacsony szinten is. Elég tapasztalatot szerzett ahhoz,  hogy kicserélje az öccse kartonjára a sajátját. Add hozzá 
ehhez a különösen  kegyetlenül elkövetett  gyilkosságokat, a 
vért, a mocskot,  azt, hogy Ewing sokkot kapott, és azt, hogy 
Carter Bissel nemrégiben minden valószínűség szerint plasztikai sebésznél járt, hogy egy operációval kihangsúlyozza minden 
hasonlóságát a bátyjával. A testsúlyuk ugyan nem egyezett, de 
ennyit mások is hazudnak a hivatalos irataikban. Senki sem figyel fel tíz- vagy tizenöt fontnyi túlsúlyra. 
- Én is letagadok tízet a sajátomból. Nem is tudom, miért. 
Belső kényszer. 
-Blair Bisselt akartuk látni, ezért őt is  láttuk.  Mi okunk 
lett volna megkérdőjelezni a személyét? 
- De mi lehetett az indíték? Carter? Nem találtuk nyomát 
sem erőszaknak, sem pedig annak, hogy együttműködtek volna. Mivel tudta  rávenni  a plasztikai műtétre, és arra, hogy 
megváltoztassa a kinézetét? 
-Lehet, hogy fizetett  neki érte. Pénzzel, szexszel... Talán 
mindkettővel. Hiszen nem szerették egymást. 
- Széles a szakadék a hidegvérű gyilkosság és aközött, hogy 
két testvér nem szereti egymást. Ha  Kade segített felkészíteni 
Cartert... 
- Akkor Blair már eleve úgy tervezte, hogy a szeretőjét is 
elteszi láb alól.  Ha az ember el akarja játszani a saját halálát, 
akkor játssza el nagyban. Kegyetlenül, a vért a felesége arcába 
zúdítva, legalább időlegesen rá terelve a gyanút. Megszabadult 
attól, aki miatt az ablakon kellett kiszórnia a pénzt, és attól is, 
aki olyan  bensőségesen ismerte,  hogy mindent tönkretehetett 
volna. Persze majd  hűtlennek, hazugnak,  csalónak fogják ner 
vezni. Mit számít mindez, ha az ember úgyis halott? 
- Ezen el kell gondolkodnom - ugrott le Peabody az asztalról, és járkálni kezdett.  - Eszerint az elmélet szerint  Blair és 
Kade az NBH tudta nélkül szemelte ki Cartert. 
-Talán  a  szervezeten belül  kezdték keresni a megfelelő 
embert, de nem hiszem. Carter elég kézenfekvő választás. 
-Ráadásul így egy füst alatt megszabadultak a zsarolótól 
is. 
- Részben. Ne felejtkezzünk  meg a pénzről, a kalandról és 
a kockázatról sem. Mindhárom illik a profiljukba. Ennél  azért 
nagyobb cél lebegett a szemük előtt. Folytasd! 
- Blair az NBH-nak és a Doomsday-nek is dolgozott. Válogatott adatokat adott  át nekik, és egyszerre mutatta magát 
forrásnak, árulónak és szabad embernek. A házasságát az NBH 
készítette elő, és része volt a fedősztorijának. 
- Egyfelől  ipari  kémkedés, ami igencsak jövedelmező foglalkozás, és igencsak nagy népszerűségnek örvendett az elmúlt 
évtizedekben. Az NBH pedig nem tudta máshogy tartani a lépést a civil szféra vállalataival. 
- Mint amilyen a Securecomp. 
- Igen, és  azzal  a tucatnyi másikkal a bolygón és a Földön 
kívül, ahová elhelyezték Bissel bepoloskázott szobrait. Gondolj 
csak bele, Peabody! Az embernek mindig kell egy vészterv. 
Egy ésszerűnek hangzó  kifogás.  Szerinted mit csináltak volna 
ennek a tervnek a kiötlői, ha véletlenül felfedezik a poloskákat? 
Peabody megállt a képernyő előtt, és  alaposan szemügyre 
vette mindkét  arcot. 
- Blair Bisselre kenték volna az egészet. 
- Azt  lefogadhatod.  Reva pedig, mivel a felesége, vele bukik. A  Securecomp  kompromittáló  helyzetbe  kerül.  Elvégre 
férjről és feleségről beszélünk. 
- Ezek szerint mégis kigondoltak egy tervet. 
- Az előre nem látott helyzetre. Blair elég régóta dolgozott 
ügynökként ahhoz, hogy ez az eszébe jusson. És ha nem neki, 
akkor Kade-nek biztosan. 
-Lépéseket  tett, hogy megvédje magát? - rázta meg 
Peabody a fejét. - Méghozzá hatalmas lépéseket. 
- Nem csak védekezni akart. Azt is vedd számításba, hogy 
boldogan végzett az öccsével, vált  meg a nemzetbiztonságiaktól, valamint a kormánytól, amely kihasználta, de veszély esetén könnyű szívvel feláldozta  volna.  És mindehhez adj hozzá 
egy hatalmas rakás pénzt. 
- A technóktól? Üzletet kötött velük. Olyan információkat 
is átadott, amihez nem volt felhatalmazása. Valamit,  ami nagyot szólt. 
- Ő volt a híd A és  pont között, és a helyzetéből adódóan 
sokkal többet tudott mindkét oldalról,  mint azok egymásról. 
Mert minden adat rajta keresztül jutott el a céljához. Ő irányította a folyamatot. A profiljából ítélve könnyen megszédíthette 
ez a hatalom. Miért ne markolhatna fel többet? Még több hatalmat, még több pénzt, hogy aztán lelépjen? Viszont innen 
csak egy út vezet  kifelé. Ha csak  úgy egyszerűen felszívódik, 
vadászni fognak rá. Mind a két oldal. 
- Csak akkor nem, ha halottnak hiszik. 
- Ahogy mondod. Ráadásul az NBH buzgón igyekszik eltüntetni a nyomokat, a rendőrség a tálcán kapott, legfőbb gyanúsítottat vizsgálja, és halott az is, aki egyedüliként tudott még 
a tervről. 
- Mi romolhatott el? Bissel miért nem egy trópusi tengerparton  üldögél, miközben  rumpuncsot szopogatva a pénzét 
számolja? 
- Talán  nem fizették ki rendesen. Az ember nem  szívesen 
rakja minden tojását egy terrorista  kosarába. Ahol  könnyen 
összetörhetnek. Bisselt jól kiképezték ahhoz, hogy legyen egy 
vészterve. Odaadott  valamit McCoynak. Amiért vissza kellett 
jönnie. A lány pedig meghalt miatta. 
- Eközben a nyomozás vezetője nem hitte el,  hogy a tálcán 
átnyújtott gyanúsított követte el a kettős gyilkosságot. Alaposan kivizsgálta az esetet. 
-Aha, ez biztosan nagyon dühítette. Valószínűleg már az 
elejétől fogva. Roarke kedvel egy Yeats nevű fickót. Egy régi ír 
költőt, aki már nem él. Ez a Yeats írt egyszer a dolgok széthullásáról. Nem tartott ki a terv magja. Blair Bissel történetének 
az alapja nem bírt ki egy alaposabb vizsgálatot. 
- És  abban a pillanatban széthullott, amint beléptél az első 
gyilkosság színhelyére. 
- Bissel kétségbeesett, ideges lett, és túlbonyolította a dolgokat. Annyira aggódott a saját biztonsága miatt, hogy kénytelen volt kidugni az orrát a búvóhelyéről. Egyszerre kellett halottnak maradnia és begyűjtenie a pénzét. Mindkettő nehéz feladat. Powell  meggyilkolása és a holttest megsemmisítése, amiről mindenki azt hitte, hogy az övé, ostoba lépés volt. Megakadályozta  ugyan a pontos azonosítást, de éppen ezzel terelte magára  a gyanút. Hiszen  rajta  kívül más nem akarhatta megsemmisíteni ezt a bizonyítékot. 
- Utána téged próbált meg eltenni láb alól. 
- Mint ahogy azt már mondtam, ideges. És kétségbeesett. 
Tudod, milyen valójában ez az ember, ha lemossuk róla a titkos 
ügynök,  a nőfaló és a művész mázát, Peabody? Egy kétbalkezes 
szerencsétlen. Az, aki egyre nagyobb hibákkal próbálja rendbe 
hozni a tévedéseit. Hidegvérű gyilkosnak tartja magát, de egy 
önző, rossz kisfiú,  aki most... Hogy  is hívták  azt  a fickót? 
James Bondot játszik. Ráadásul szeszélyessé válik, amikor valami nem úgy jön össze, ahogy azt eltervezte. 
- Lehet, hogy valóban nem hidegvérű, ennek ellenére megölt négy  embert, téged is szépen elintézett, és kórházba juttatta 
az NBH  egyik igazgatóhelyettesét. 
- Nem azt mondtam, hogy veszélytelen. A hisztiző gyerekek nagyon veszélyesek tudnak lenni. Valójában nagyon megijeszt. 
- A feltevésed  alapján egy szeszélyes, éretlen gyilkossal kerültünk szembe, akit az NBH képzett ki. 
- Nagyjából. 
Peabody  akkorát fújt, hogy a haja is lobogni kezdett. 
- Ez  valóban elég ijesztő. Hogyan fogjuk elkapni? 
- Épp azon gondolkodom - próbálta felrakni az asztalra a 
lábát Eve, de az izmaiba azonnal belenyilallt a fájdalom. - A 
francba! 
-Jobb lenne ellátni a zúzódásaidat. 
-Az agyamon nincsenek zúzódások. Gondolkodni még 
tudok. Hívd össze a csoport minden tagját, a civileket is beleértve. Ezt velük is meg kell beszélni. 
- Ewingot is? 
-Két éve annak az  embernek a felesége. Bissel biztosan 
nagyon jól érezte magát mellette, de ennyi idő alatt Reva is sokat tanulhatott róla. A szokásairól, a szeszélyeiről, arról, hogy 
esetleg merre bujkálhat. Ha Sparrow túléli a támadást, visszanyeri az eszméletét, és kész megosztani velünk néhány, Bissellel 
kapcsolatos  információt, talán ő is segíthet,  de egyelőre Reva 
Ewing a legfőbb forrásunk. 
- El akarod mondani neki, hogy a férje, akinek a meggyilkolásával gyanúsították, a feltételezésed szerint nagyon  is életben van, sőt ő próbálta ráterelni a gyanút? 
- Ha nem bírja elviselni, akkor segíteni sem tud,  és sokkal 
rosszabb  helyzetbe kerülünk. Lássuk,  van-e olyan  gerinces, 
mint az anyja? 
Feeney számokat és kódokat morogva,  egy miniszámítógéppel 
a kezében lépett be a szobába. Az állán  háromnapos borosta virított, a  szeme  alatt akkora  táskák lógtak,  mint egy hetes 
nagybevásárlás után, de a tekintete vidáman csillogott. 
- Rosszkor szakítottál félbe,  kölyök - mondta Eve-nek. Nem járunk már messze a céltól. 
- Más irányt vett a nyomozás,  aminek lehet, hogy szintén 
nincs már messze a vége. Hol vannak a többiek? 
- Roarke és Tokimoto még  befejeznek egy tesztsorozatot. 
Nem akartak a  közepén eljönni. Megtisztítottuk Kade egyik 
gépét, és most olyan, mint amilyennek lennie kell. McNab és 
Ewing épp  most telepít... -  hallgatott el, amikor végre felemelte a fejét, és alaposan szemügyre vette Eve-et. - Hallottam, hogy mi történt veled. Ezek szerint nem túloztak. Egy kis 
jeget kellene raknod a szemedre. 
- Kezd megfeketedni? A francba! - simított végig Eve finoman az arccsontján, mire a fájdalom azonnal végigcikázott a 
testén. - Vettem be gyógyszert. Ez nem elég? 
Peabody egy jeges tömlővel a kezében lépett ki a konyhából. 
- Ha hagyod, hogy rád rakjam, egy percig fájni fog, és hülyén  nézel majd ki tőle. De lelohasztja a daganatot. Nem fogsz 
úgy festeni, mint egy bokszoló. 
- Ne csak beszélj róla, hanem csináld. 
Eve összeszorította a fogát, amikor Peabody a szeme alá 
tette a tömlőt. A fájdalom hamarosan lüktetésbe ment át, amit 
nem kifejezetten javulásként értékelt. 
- Juj - jegyezte meg McNab egy együttérző borzongás közepette, amikor belépett. - Hallottam, hogy a kocsid is totálkáros lett. 
- Nem nagy veszteség. Hol van Ewing? 
-Azonnal jön. Csak  beugrott a mosdóba.  Oké, ha eszek 
pár falatot? Teljesen kiürült a gyomrom. 
- Találsz pudingot - kiáltott utána Peabody, mert McNab 
már el is tűnt a konyhában. - Almás-áfonyás. 
- Puding? - ismételte meg Feeney. 
-Jesszus. Megadom magam - emelte fel Eve mind a két 
kezét. - Egyetek, igyatok, mulassatok. Be kellene vezetni, hogy 
minden kettős gyilkosság mellé kapjunk pudingot. 
-Kerítek  neked  valami hideg italt - döntött Peabody.  Talán jót fog tenni. 
Amikor Eve egyedül találta magát az irodájában, azon kezdett  gondolkodni, hogy ereszthette ki ennyire a kezéből a gyeplőt. 
A házastársi civódás, vélte, éppen olyan, mint valami alattomos láz, amely megakadályozza, hogy az ember teljes erejével 
a feladatára koncentráljon. 
Látta, hogy nincs csúcsformában, és fogalma sem volt, hogyan ragadhatná újra magához az irányítást. 
- Ha enni akar - csattant fel, amikor Reva belépett az irodájába -, akkor egyen. Ha inni akar, akkor igyon. De gyorsan! 
Ez nem valami átkozott, éjjel-nappal nyitva tartó közért. 
Reva erre mindössze oldalt hajtotta a fejét. 
- Köszönöm, én jól vagyok. De fogadni mernék, hogy magának legalább olyan rossz  a  közérzete,  mint ahogy kinéz. 
Roarke és  Tokimoto  pár perc múlva itt lesznek.  Épp áttörés 
előtt állnak. 
- Nincsenek egyedül. Nem várjuk meg őket. És mást sem! 
- kiáltott hangosan. - Mindenki üljön le,  mert ezt állva nem 
lehet végighallgatni. 
-Azért, mert olyan hosszú lesz, vagy azért, mert valami 
nagy durranás? Átvitt értelemben, persze. 
- Remélem, hogy a második. 
Reva bólintott, és leült a legközelebbi székre. 
- Ne kerteljen.  Akármi is legyen az, inkább mondja meg 
egyenesen  ahelyett,  hogy  előtte  megpróbálja  kipuhatolni, 
mennyit bírok. Fáradt vagyok. És óráról órára egyre hülyébbnek érzem  magam,  amiért több mint két évig nem vettem észre, mi folyik az orrom előtt. 
- Az, hogy a férfi, akiben megbízott, valaki másnak adta ki 
magát, mint akibe beleszeretett. 
- Hosszú időbe  telik megtanulni, mennyire lehet megbízni 
az emberekben. 
- Akad olyan ember, akire ránéz, és azt  mondja: Hé, ez egy 
titkos ügynök? Ezek egész életükben azon dolgoznak, hogy valaki másnak adják ki magukat. 
- Ilyen ember valóban nincs - mosolyodott el  Reva. - Ellenben maga könnyen azt gondolhatja, hogy vonzódok a hazugokhoz és a csalókhoz. 
- Magát a házassága előtt is megfigyelték. Mindent tudtak, 
amit tudniuk kellett, mielőtt egyikükkel találkozott. A magánéletébe is beleszóltak. Azért  szerelték le  a titkosszolgálattól, 
mert a saját testével védte meg az elnöknőt.  Mert végezte a 
munkáját.  Talán  azt remélték,  hogy emiatt neheztelni fog a 
titkosszolgálatra, vagy azt,  hogy ha  már úgyis a kormánynak 
dolgozott, akkor nekik is fog. 
- Ennek rohadtul nagy volt az esélye. 
- Akkor keresték meg személyesen, amikor kiderült, hogy 
mégsem. Bissel tudta,  mik a kedvenc ételei, milyen  virágot szeret,  mi a hobbija, milyen az anyagi helyzete,  kivel feküdt le, 
vagy kit szeret. Számukra nem jelentett többet, csak egy eszközt, és tudták, hogy használhatják fel a céljaik érdekében. 
- Az első este, azon a kiállításon azt kérdezte, innék-e vele 
egy italt. Én meg azt gondoltam: itt egy jóképű, humoros, édes 
fickó, szóval miért is ne? Utána órákon keresztül beszélgettünk. 
Úgy éreztem, mintha egész életemben ismertem volna. Mintha 
a születésemtől kezdve rá várnék - pillantott le Reva a kezére. 
- A sebesülésem előtt volt egy nagyon komoly kapcsolatom, 
ami tönkrement.  De közel sem éreztem úgy magam, mint akkor Blairrel. Pedig ez az egész nem  volt más, csak színjáték. 
Persze  ő sem volt tökéletes, a kritika legkisebb jelére  azonnal 
duzzogni kezdett, de azt hittem, egyszerűen ilyen a természete. 
A házasságnak az is része, hogy megpróbáljuk kitalálni a másik 
gondolatait, és  megpróbáljuk felvidítani.  Én pedig boldognak 
akartam látni Blairt. Azt szerettem volna,  ha működik  a házasságunk. 
- Semmi sem lehet tökéletes - mondta Eve, félig magának. 
- Amikor az ember mégis azt hiszi, azonnal kiderül valami, ami 
elrontja az egészet. 
- A számból  vette ki a szót. Mellesleg nagyon  fáradt vagyok. Belefáradtam  abba, hogy hülyének érzem és sajnálom 
magamat. Ezért árulja el, miért kellett leülnöm. Egy csapás ide 
vagy oda, már nem számít. 
-Oké. Azt hiszem, Blair Bissel tervezte és követte el a 
Felicity Kade lakásán végrehajtott kettős gyilkosságot. Megölte 
Felicityt, az öccsét azért,  hogy  megrendezze  a saját  halálát, 
méghozzá úgy, hogy közben magára tereli a gyanút. 
-Ez őrültség - nyögte Reva.  - Meghalt. Blair meghalt. 
Láttam. 
- Azt látta, amit láttatni akart magával, mint ahogy két és 
fél éven át sem vett  észre  semmit. Ráadásul sokkot  kapott, és 
szinte azonnal elkábították, ahogy belépett a hálószobába. 
- De...  Ellenőrizték a személyazonosságát. 
- Szerintem amikor Blair erre az  akcióra készült, kicserélte 
a kartonját az öccse kartonjára. Azért készítette elő ezt a bonyolult helyzetet, hogy maga, a rendőrség és a titkos szervezetek is, 
amelyeknek dolgozott, halottnak higgyék. Márpedig a halottakat senki sem nézi meg alaposabban, Reva. 
- Ez őrület. Mondom, őrület, Dallas - állt fel Reva, pontosan akkor, amikor a többiek visszajöttek a konyhából. - Blair 
egy hazug csaló volt. Kihasznált engem. Mindent megteszek, 
hogy ezt elfogadjam, és együtt éljek a tudattal. De nem volt 
gyilkos, nem volt  olyan, aki hidegvérrel... halálra szurkált volna két embert. 
- Kinek származik előnye a halálából? 
- Izé... Úgy érti, anyagilag? 
- Minden tekintetben. 
- Azt hiszem,  nekem. Sok volt a pénze. Rengeteg. Ezt maga is tudja. 
- Sok volt a pénze - ismételte meg Eve. - Viszont anyagiakban maga sem szenved hiányt. Lehet, hogy Blairnek voltak 
titkos számlái, és ha egyszer ezeket megtaláljuk... 
- Már az összest megtaláltam. A lista ott van a számítógépedben - lépett be Roarke. - Éppen úgy, ahogy kérted, hadnagy. 
- Mennyi? 
- Több mint négymillió. Szétosztva öt számlára. 
- Nem elég. 
Roarke oldalt hajtotta a fejét. 
- Talán nem,  de ennyi az egész. Nem volt különösebben 
takarékos vagy  jó befektető. Mindegyik számláról  lassan, de 
biztosan szivárgott el a pénz az elmúlt hat évben, amióta megnyitották. Bissel költekezett, spekulált, de általában  véve elmondható, hogy veszített a tőkéjéből. 
- Egyezik - értékelte Eve gyorsan a helyzetet. - Oké, egyezik. Kifogyott a pénzből, ezért szerezni akart még. Sokat. 
- Azért ölte  meg Felicityt  és az öccsét, azért  terelte rám a 
gyanút, hogy pénzhez jusson? Ez egy szörnyeteg. Én nem ilyen 
emberhez mentem feleségül. 
- Maga egy ábrándképhez ment feleségül. 
Reva hátrarántotta a fejét, mintha Eve szavai arcon ütötték 
volna. 
- A levegőbe kapaszkodik, mert nem tud mást felmutatni. 
Éppen ezért nekem sem akar hagyni semmit. Szerettem Blairt, 
akár ábrándkép volt, akár nem. Tudja egyáltalán, mit jelent ez 
aszó? 
-Jól ismerem. 
- Azt várja tőlem, hogy elhiggyem, beleszerettem egy gyilkosba. Egy hidegvérű, kegyetlen gyilkosba. 
Revának minden erejét össze kellett szednie, hogy ne forduljon Roarke felé, akár csak egy pillanatra is. És nehogy ő is 
feltegye magának ugyanezt a kérdést. 
- Az, hogy mit hitt, csak magára tartozik. Az, hogy miként 
viseli el, csak magától függ. De ha nem fogadja el, hogy a nyomozás ebbe az irányba folyik tovább, segíteni sem tud. 
- Maga a hidegvérű. A kegyetlen. Engem pedig éppen elegen kihasználtak már. 
Amikor kiviharzott, Tokimoto félrehúzódott az ajtóból, és 
követte. 
- Nocsak,  elég jól viselte - hordozta végig Eve a tekintetét 
lassan az egybegyűlteken. - Szeretné valaki befejezni helyettem 
a megbeszélést, vagy megjegyzést fűzni ahhoz, hogy bánok az 
emberekkel? 
- Ez kemény volt, Dallas - mondta Feeney. - De nem tudtad volna szebben becsomagolni. Ha kiheveri a megrázkódtatást, visszajön. 
- Addig viszont nélküle kell boldogulnunk. Bisselnek több 
különböző  számlája volt,  és lefogadom,  hogy rejtekhelyről is 
gondoskodott. Méghozzá  fényűző rejtekhelyről,  talán nem is 
csak egyről. Még itt van a városban, hogy eltüntesse a nyomait, 
ezért itt is kell lennie egynek. De megtaláljuk. 
- Két ingatlant találtam,  ami a  nevén van - szúrta közbe 
Roarke. - Az  egyiket a Kanári-szigeteken, a másikat Szingapúrban. Egyiket sem titkolta túlzottan, tehát ha én megtaláltam, akkor mások is megtalálhatják. 
- Tehát valószínűleg csak álcák. Bissel nem teljesen ostoba. 
Próbálj  találni valamit az öccse, vagy Kade, vagy Ewing neve 
alatt. Őket is  használhatta fedezéknek, amikor... Nem, nem! 
A francba!  McCoy. Chloe  McCoy. Biztos többet  akart tőle néhány etyepetyénél. Ellenőrizd! Talán az ő  nevére is nyitott egy 
számlát, vagy vásárolt egy ingatlant. Oka volt annak, hogy 
megölte, és szerintem ez a fickó pénzért és önvédelemből gyilkol. 
- Majd én - ajánlkozott McNab. - Egészen feldobott ez a 
puding. 
- Láss hozzá. En megnézem, hogy van Sparrow, és ha már 
magához  tért, megpróbálok  minél  többet  megtudni tőle. 
Feeney, a számítógépeket rád és Roarke-ra hagyom. Ha Reva 
összeomlik, Tokimoto meg  azzal  foglalja el magát,  hogy babusgatja, nem lesztek elegen. 
- Nem dőlünk ki, ha iszunk még egy kanna kávét. 
- Talán szeretnéd hallani a legújabb fejleményeket, mielőtt 
elrohansz, hadnagy. Kade  gépéből sikerült lementenünk az 
adatokat.  Igaz ugyan, hogy minden titkosított, de feltörjük a 
kódot. 
- Remek, nagyszerű. Szóljatok, amikor... 
- Még nem fejeztem be. Kade minden gépe tönkrement, 
de nem egy hálózati féregtől. Egyenként sütötték őket ropogósra. 
-Na és?  Nézd, ez az ENyÜ  szakterülete. Nekem csak a 
végeredményre van szükségem. Az adatokra. 
- Nem tiszteled eléggé a technikát - jelentette ki Feeney. 
- És megkockáztatom, hogy Bissel sem tisztelte. 
Mivel Eve hozzá sem nyúlt ahhoz a jeges narancsléhez, amit 
Peabody hozott neki, Roarke felemelte a poharat, és kiszolgálta 
magát. 
- A féreg elméletileg helyrehozhatatlanul tönkre  tud tenni 
egy egész számítógépes hálózatot,  függetlenül  annak  a méretétől és a bonyolultságától. Viszont nem ezzel kerültünk szembe. 
Ez csak árnyéka az igazinak, talán egy korai verzió, de  korántsem olyan hatékony, mint gondoltuk. Viszonylag könnyű megtisztítani a fertőzött gépeket, és visszaállítani az adatokat. 
- Viszonylag - forgatta égő szemét Feeney. - Még így is 
ronda meló, de legalább nem globális biztonsági ügy. Csak pipafüst. 
- Ami azt jelenti, hogy Bissel korántsem azt szerezte meg, 
amit remélt... Amitől a nagy pénzt várta. Viszont valaki  más 
talán hozzájutott, vagy... Gazember. Nem is  engem akart eltenni láb  alól - tapogatta  meg önkéntelenül feldagadt arcát 
Eve. - Eltalálta a célpontját. Kicsit rosszul célzott, de eltalálta. 
Roarke félrehajtotta a fejét. Azonnal tudta, kire gondol a 
felesége. 
- Sparrow. 
- Egy belső ember, aki elrendezi vagy meghamisítja az adatokat, és  védelmet biztosít, felbecsülhetetlen segítség. Sparrow. 
Ő a főszervező.  Ő készítette a tervet. Hiszen Bissel nem túl bátor, nem  túl okos, még a ranglétrán sem tudott felmászni. Csak 
egy kifutófiú. Erre hirtelen az egyik fejes  az  ölébe hullajtja a 
nagy lehetőséget. A nagy jutalmat. Az ipari kém. Lehetséges, 
de csak lehetséges, hogy az egészről még a Nemzetbiztonsági 
Hivatal sem tudott. Magánakció volt.  Habár Bissel nem tudta 
készpénzre váltani. Lefogadom, hogy  a társa jobban csinálta. 
Sokkal, de sokkal jobban. 
- Akkor miért nem végzett Bissellel? - kérdezte Peabody. 
- Mert egy balek bármikor jól jöhet. És  egy  kifutófiú elvesztése senkinek sem fáj. Bissel vitte a diszket a féreggel a vevőhöz, ő  kapta  a piszkos  munkát. Most pedig halott ember, és 
teljesen kétségbe van esve. Menekül, bujkál, és mindent megadna azért, hogy halott is maradhasson. A barátunk az  NBHnál is azt akarja, hogy maradjon halott, és  amikor a nyomozás 
nem arra tartott,  amerre remélte, előhúzta a cilinderéből ezt a 
globális biztonsági marhaságot. 
- Szerintem bizonyos értelemben  el  akarta  hallgattatni 
Bisselt azzal, hogy halottnak  állítja be - mondta Roarke. - És 
ha eljön az ideje, a szó szoros értelmében is elhallgattatja. 
- Inkább előbb, mint utóbb arra is sor került volna, ha nem 
feküdne  kórházban.  Szerintem megfeledkezett  az  egyenlet 
egyik lényeges  együtthatójáról. Amikor egy Bisselhez hasonló 
ember elkezdi  ölni az  embereket, minden egyes gyilkosság 
könnyebben és könnyebben fog menni neki - húzta elő Eve a 
kommunikátorát. - Állítsanak őrséget Sparrow ajtaja elé. Senki,  még  az  orvosok  sem beszélhetnek vele addig, amíg nem 
hallgatom ki. Ti meg kezdjétek előbányászni az adatokat - fordult vissza a férje felé. 
- Ide azt a  vödör kávét - emlékeztette Feeney, mielőtt távozott. 
- Egy pillanatra,  hadnagy - pillantott Peabody felé Roarke. 
- Szeretnék beszélni veled. Magánügyben. 
- Erre most nincs időm - kezdte Eve. 
- Odakint megvárlak - szólt vissza Peabody, és becsukta az 
ajtót maga mögött. 
-Sparrow hozzáfért az adataidhoz,  így tudta, mi történt 
veled Dallasban. Ha igazad van, könnyen lehet, hogy megpróbálja felhasználni ellened a múltadat. Esetleg megváltoztatva 
itt-ott, de nyilvánosságra is hozhatja. 
- Most nem emiatt aggódom. 
-Én kitörölhetem.  Eltüntethetek az anyagból... bizonyos 
részleteket. Jogod van arra, hogy ez titokban maradjon, Eve. 
Jogod van ahhoz, hogy ne pletykáljanak  rólad. És tudom, hogy 
mindennél jobban gyűlölöd, amikor valaki sajnál. 
- Azt várod tőlem, hogy rábólintsak egy kormányzati akta 
meghamisítására? 
- Nem,  csak azt, hogy valld be,  ha  azt szeretnéd, bárcsak 
sohasem léteztek volna azok a fájlok. Elméletileg. 
-Aminek következtében semmi közöm  nem lenne  az 
egészhez.  Hiszen én csak kívántam valamit. Pokoli ez a nap. 
Pokolian vicces - és félrefordult, mert elöntötték az érzelmek. Te és én, amióta megismerkedtünk, még sohasem álltunk enynyire távol egymástól. Nem tudlak elérni, és nem is engeded, 
hogy elérjelek. 
-Te nem értesz engem, Eve.  Rám nézel, de nem  értesz 
meg. De talán jobb is így. 
Eve Revára  gondolt, az  ábrándképeire és a házasságára. 
Nekik teljesen más problémával kell megbirkózniuk. Roarke 
sohasem hazudott, nem  tettette másnak magát, mint ami a valóságban is volt. Ő pedig teljes egészében értette, az első pillanattól fogva. 
-Tévedsz, és ostoba vagy - Eve inkább hangzott fáradtnak, mint dühösnek, és ez  Roarke-ot mindennél  jobban lesújtotta. - Nem tudom, hogy fogunk ezen túllépni. Meg sem tudjuk beszélni, mert  csak körben járunk. Mással sem tudom 
megbeszélni,  mert akkor be kellene avatnom. Azt hiszed, nem 
értelek? - fordult vissza a férje felé, és egyenesen a szemébe nézett. - Nagyon is értelek. Tudom, hogy  képes lennél ölni, miközben úgy érzed, az igazságért harcolsz. Tudom, és mégis itt 
vagyok. Fogalmam sincs, mihez kezdjek, de itt vagyok. 
- Ha nem lennék rá képes,  nem lehetnék az, aki vagyok. 
Egyikőnk sem lenne most itt, hogy ezen vitatkozzon. 
- Talán nem, de most túl fáradt vagyok a vitához. Mennem 
kell - lépett gyorsan az ajtóhoz, és felrántotta. Majd lehunyta a 
szemét. - Tüntesd el! Nem kívánok semmit, hanem egyenesen 
megmondom. És a szavaimért vállalom a felelősséget. Töröld ki 
azokat a fájlokat. 
- Tekintsd megtörténtnek. 
Amikor Eve otthagyta, Roarke odaült a felesége íróasztalához,  és azt kívánta, bárcsak  a fájlokkal együtt a múltat is ki 
tudná törölni. 
Odakint Reva próbálta feltartóztatni. 
- Nincs időm - közölte Eve kurtán, még csak le sem lassította 
a lépteit. 
-Csak egy  perc. Szeretnék  elnézést kérni.  Én kértem arra, 
hogy ne köntörfalazzon, és  amikor  engedelmeskedett, nem 
tudtam elviselni. Bocsánatot  kérek, és  nagyon szégyellem magam a viselkedésem miatt. 
- Felejtse el. Most már meg tudja emészteni? 
- Aha, azt hiszem, meg tudom. Miben segíthetek? 
-Gondolkodjon. Gondolkodjon el azon,  hová mehetett a 
férje, és milyen lépésekre lehet képes válsághelyzetben. Mit csinálhat most, azon kívül, hogy keresi a kiutat? Ezt gondolja át, 
lépésről lépésre. Mire visszajövök, legyen kész. 
- Megkapja, amit kér. Dolgoznia kell - kiáltott az ajtón kiviharzó Eve után. - A művészet nála nem csak álca volt. Nem 
lehetett az. Hanem  szenvedély.  Önmegvalósítás. Olyan helyet 
keressen, ahol elfér egy műterem. 
-Jó. Csak így tovább. Hamarosan visszajövök. 
-Jól csináltad - lépett ki Tokimoto a szalonból az előtérbe. 
- Remélem is. Mert amúgy egyáltalán nem érzem jól magam. 
- Időre van szükséged, hogy hozzászokj a helyzethez, gyászolj és dühöngj. Remélem, ha beszélni akarsz valakivel, akkor 
engem választasz. 
- Már így is annyit beszéltem, hogy bőven eleged lehet belőlem - sóhajtott fel Reva. - Tokimoto, kérdezhetek valamit? 
- Természetesen. 
- Udvarolsz nekem? 
Tokimoto úgy kiegyenesedett, mint aki karót nyelt. 
- A jelen körülmények között az nagy tiszteletlenség lenne. 
- Azért, mert lehet, hogy még mindig házas  vagyok, már 
nem is érdekellek? 
- Az most nem igazán számít. De nem vagy olyan lelki állapotban, hogy... 
Reva azon kapta magát, hogy mosolyog. Igaz, csak  halványan. És mintha valami kezdett volna megnyílni benne. 
- Nem mondtad,  hogy nem érdekellek, ezért csak annyit 
mondok, talán nem bánnám, ha udvarolnál nekem - és hogy 
bebizonyítsa, lábujjhegyre emelkedett, és könnyed puszit lehelt 
Tokimoto szájára. - Nem - jelentette ki egy pillanat múlva. Szerintem egyáltalán nem bánnám. Miért nem gondolkozol el 
ezen? 
Reva még akkor is mosolygott, igaz, csak halványan, amikor elindult felfelé az emeletre. 
Tizenkilencedik fejezet 
Quinn Sparrow életben marad. Lehet, hogy hosszú hónapokig 
kezelik majd, mire újra járni fog - legalábbis akkor, ha olyan 
erős, mint Reva Ewing. 
Eve számára ez maga volt a költői igazságszolgáltatás. 
Sparrow-nak több csontja eltört, megrepedt a gerince, és 
több más sérülés mellett agyrázkódást is szenvedett.  És alapos 
sebészi munkára lesz szükség, mire helyrehozzák az  arcát. 
De életben marad. 
Eve örült, hogy ezt hallja. 
Sparrow az  intenzív osztályon feküdt, és az orvosok szerint 
még legalább negyvennyolc órán keresztül ott is fog maradni. 
Nyugtatókat kapott, de Eve addig fenyegetőzött és mutogatta 
a jelvényét, míg végül beengedték hozzá. 
Sparrow vagy aludt, vagy kábultan hevert, amikor besétált 
a kórterembe. Eve a második lehetőségre tippelt, ezért lelkiismeret-furdalás nélkül elzárta a férfi karjába kötött fájdalomcsillapító infúziót. 
Csak pár pillanat telt el, és Sparrow felnyögött. 
Határozottan rosszul festett. A  kötései mellett lila foltok 
húzódtak, a jobb karját begipszelték, a jobb lábát pedig rögzítették egy fémszerkezethez, amely  akár Bissel műhelyéből is 
kikerülhetett volna. 
Magas gallér  akadályozta,  hogy megmozdítsa  a nyakát 
vagy a fejét. 
- Hallja, amit mondok, Sparrow? 
- Dallas -  forgatta színtelen ajakkal a szemét Sparrow. Mi a fene? 
Eve előrehajolt, bekerült Sparrow látóterébe, és megfogta a 
vállát, mintha ezzel az együttérzését  akarná kifejezni. 
- Kórházban van. Lekötözték, hogy ne mozogjon. 
- Nem emlékszem. Mennyire...  Mennyire súlyos? 
Eve egy pillanatra elfordította a  fejét, mintha nehezére esne 
kimondania az  igazságot. 
- Nagyon. Szépen kicsinált bennünket. Maga járt rosszabbul.  A kocsi  rakétaként szállt el, és bombaként csapódott a 
földbe. Közben egy maxinak is nekimentünk. Csúnyán összetörte magát, Sparrow - és érezte, hogy Sparrow válla remegni 
kezd, ahogy a férfi próbál megmozdulni. 
- Krisztusom, Krisztusom, nagyon fáj. 
-Tudom.  Nehéz  lesz. De  elkaptuk -  szorította  meg 
Sparrow vállát. - Elkaptuk a gazembert. 
- Micsoda? Kit? 
- Bisselt. Lakat  alatt van. Még a rakétavető  is nála volt, 
amivel ránk lőtt. Blair Bissel él, jól van, és énekel, mint egy dalos pacsirta. 
- Ez őrület - nyögött fel Sparrow. - Hívjon ide egy orvost. 
Adjanak valami fájdalomcsillapítót. 
- Azt akarom, hogy jól figyeljen rám. Nem tudom, mennyi 
időnk maradt. 
- Időnk? - rándult meg Sparrow ujja. - Időnk? 
- Szeretnék adni egy lehetőséget,  hogy megtisztítsa a lelkiismeretét, Sparrow. Ennyit  megérdemel. Bissel mindent magára akar  kenni.  Figyeljen  rám. Figyeljen  -  szorította  meg 
Sparrow kezét. - Azért jöttem ide, hogy felkészítsem. 
Sparrow arca elszürkült. 
- Miről beszél? 
Eve közelebb hajolt, hogy a férfi tisztán láthassa az arcát. 
- Mindent megtettek, amit csak tudtak. Órákon keresztül 
dolgoztak magán. De túlságosan súlyosak a sérülései. 
-Haldoklóm? - remegett meg Sparrow  amúgy is erőtlen 
hangja. - Nem. Nem. Orvost akarok. 
-Egy perc,  és visszajönnek. Adnak majd... Adnak majd 
egy injekciót. Hogy könnyebben elmenjen. 
-Nem fogok meghalni - eredtek el  Sparrow könnyei. Nem akarok meghalni. 
Eve összeszorította az ajkait, mintha ő is sírással küszködne. 
- Úgy gondoltam, szívesebben hallaná ezt tőlem... Mégiscsak kollégák vagyunk. Ha Bissel jobban céloz,  most mindketten odaát lennénk. De csak a kocsi elejét  találta el, és pördültünk néhányat. A lábát sikerült megmenteniük - folytatta Eve, 
és megköszörülte a torkát. - Akkor még reménykedtek benne, 
hogy...  Krisztusom.  Az ütközéstől  súlyos  belső sérüléseket 
szenvedett. Az a gazember megölte magát, Sparrow, és engem 
is meg akart. 
- Nem látok. Nem tudok mozogni. 
- Feküdjön nyugodtan. Úgy több ideje marad. Maga már 
mindenen túl van, Sparrow, és Bissel éppen ezt akarja kihasználni. Megpróbált kinyírni minket, és éppen  ezért  szeretnék 
adni  magának egy  esélyt,  hogy méltóságteljesen  távozzon. 
Most fel fogom olvasni a jogait - rázta meg a fejét. - Jézusom, 
micsoda pech. 
Miközben  Eve elmondta a módosított Mirandát, Sparrow 
reszketni kezdett. 
- Megértette a jogait és a kötelességeit, Sparrow igazgatóhelyettes úr? 
- Mi a fene ez? 
- Csak a rögzítő miatt. Egy jó ügyvéd villámgyorsan kihozza Bisselt,  ha nem mondja el, pontosan mi történt. Arra számít, 
hogy maga haldoklik. Azt állítja, maga ölte meg Carter Bisselt 
és Felicity Kade-et. 
- Ez ostobaság. 
- Én tudom, de lehet, hogy Bisselnek sikerül meggyőznie 
az államügyészt. Jézusom, Sparrow, hiszen  maga haldoklik! 
Mondja el az igazat, hogy le tudjam zárni végre ezt az ügyet, és 
eltakaríthassam Bisselt. Ő ölte meg magát - hajolt még közelebb Eve, és lehalkította a hangját. - Ezért fizetnie kell. 
- Ostoba hülye. Hogy érhet így véget az egész? 
-Árulja el,  és  gondoskodom róla,  hogy  ne  ússza meg. 
A szavamat adom rá. 
- Megölte Carter Bisselt és Felicity Kade-et. 
- Kicsoda? 
-Blair!  Blair Bissel ölte meg  Carter Bisselt  és  Felicity 
Kade-et. Szippantott  egy kis Zeuszt, hogy  legyen  elég ereje 
hozzá, és egyszerűen felszeletelte őket. 
-Miért? Mondjon még valamit, amivel  sarokba szoríthatom. 
-El akart tűnni,  egy szép kis összeg társaságában.  Úgy 
rendezett el mindent, hogy a rendőrség a feleségére gyanakodjon, és hamar lezárja az ügyet. így kellett volna történnie. 
-Maga küldte el  Revának a Blairt  és  Kade-et ábrázoló 
fényképeket? 
- Aha. Én készítettem az összest, és amikor eljött az ideje, 
bedobtam hozzá. Nem érzem a lábam. Nem érzem a lábam! 
-Tartson ki. Ezt a beszélgetést rögzítem, Sparrow. Felvevőbe beszél. Megfizet azért, amiért Bissel ezt művelte magával. 
Miért ölte meg Bissel Kade-et? 
-Az összkép miatt. Azonfelül túl sokat tudott mindkettőnkről. Nem kockáztathattunk. 
- Maga volt az agy. Ne akarja azt mondani, hogy az a semmirekellő tervelte ki az egészet. 
- Mindent kidolgoztam. Könnyen kellett volna, hogy menjen. Pár hét, és egy tengerparton kellett  volna innom  a maítaikat, de Bissel mindent összekavart. 
- Kade is benne volt? Hiszen ő kereste meg Bissel öccsét. 
-Nagyon  sokat tudott,  vagy  nem?  -  nézett  fel  Eve-re 
Sparrow. 
-Összefoglalom. Őszinte leszek magához. Ennyit megérdemel. A halálos ágyon tett vallomás... - hallgatott el,  és nézte, hogy sápad el még jobban Sparrow arca. - Nos, maga is 
tudja, mekkora a súlya. Ez lesz az egyik zár Blair cellájának az 
ajtaján. Szeretném megadni ezt az utolsó lehetőséget. Mint profi a profinak. Felicity Kade vonta be Carter Bisselt. 
-Igen - vett  remegve levegőt Sparrow, és Eve hirtelen 
megrémült, hogy a gazember valóban meghal, olyan sikeresen 
beleszuggerálta. - Meggyőzte azt az ostobát, hogy az  NBHnak szüksége  van rá.  Azért, hogy átvegye a  bátyja  helyét. 
Carter pedig bevette. Elváltoztatta  az arcát. Lefeküdt a kiképzőjével. Idióta volt. 
- Elhiszem. Ki tette el láb alól a plasztikai sebészt? Kade? 
- Nem, nem, ő nem mocskolta volna be a kezét. Átadta 
Bisselnek... Mármint  Cárt érnek. Ügyesen  rángatta dróton a 
férfiakat. 
- De maga tervezett el mindent, nem igaz? Nem Kade, és 
természetes, hogy  nem Blair Bissel. Maga nem olyan ostoba, 
hogy saját kezűleg gyilkolja az embereket, de a zsinórok rángatásához nagyon ért. Blair azt hitte, nála van a programféreg. 
Azt hitte, el tudja adni, és annyit kap érte, hogy egész hátralévő 
életére elég lesz. De valójában sohasem volt nála. 
- Nem lehetett, hiszen nem is létezik. Én találtam ki - mosolyodott el Sparrow, de az  arca hirtelen fájdalmas grimaszba 
torzult. - Nem bírom, Dallas! Nem tudom elviselni. 
Eve legszívesebben vigyorgott volna, de inkább ismét bátorítóan megszorította Sparrow kezét. 
- Nem tart már sokáig. Tehát nincs is programféreg? 
- De van. Csak éppen nem verjük nagy dobra. Én találtam 
ki, én állítottam össze a hamis adatokat és dokumentációkat. A 
Doomsday már tíz éve próbálja kifejleszteni. Elméletben működik, de gyakorlatban mindig önmaga ellen fordul, vagy mutálódik, amikor eléri a pajzsot. Ha az ember személyesen indítja 
el egy gépen, akkor minden  rendben, de a hálózaton nem ter.jed, és távolról sem képes fertőzni.  De ha elkészül... - ragyogott  fel Sparrow  sápadt, összetört  arca -,  akkor milliárdokat 
fog érni. 
- Tehát csak átverés volt... Az NBH és  a nemzetközi ügynökségek rászedték a Doomsday-t. Maga híresztelte el azt a 
mítoszt, hogy a féreg létezik, és valós fenyegetést jelent. Utána 
a vörös kóddal jelzett projekt vezetőjénél, ami a pajzs kifejlesztésével foglalkozott, elhelyezte  az egyik emberét.  Aki továbbította az NBH-nak a megszerzett információkat, és az érdekesebbeket másnak is eladta. Maga mindkét oldalon játszott, ráadásul mindenütt olyasmivel, ami nem is létezik,  és talán soha 
nem is fog. De a Securecomp dolgozott rajta, és elképzelhetőnek tartotta, hogy végül megírják a férget. Maga nagyon okos. 
-Közel jártak a megoldáshoz. Roarke  nagy  koponyákat 
gyűjtött össze a Securecompnál. Megértettem, hogy azzal, amit 
tőlük és a Doomsday-től megtudok, talán én is elkészíthetem a 
férget. Szép jutalom lett volna  az akció végén. Tudja, mennyit 
keres évente egy  igazgatóhelyettes? Semmit. Éppen annyit, 
mint egy nyomozó. 
- Számításba véve azt, hogy a nyomozók alulfizetettek,  abban  reménykedett, hogy nem ássák magukat túl mélyre a 
Bissel-Kade-gyilkosságban. 
- Tálcán kínáltuk az elkövetőt. De valami nem sikerült. 
- Maga pedig elkezdett nyomást gyakorolni a helyi rendőrségre, hogy adják át az ügyet. Az áldozati báránya is megvolt, 
Bissel személyében. Aki megpróbálta eladni a diszket, és kiderült, hogy nem ér semmit. 
- Azt hittem, a vevő végez vele, és eltünteti a holttestet, ha 
egyszer rájön,  hogy a féreg mégsem az, amit Bissel állít. Ezzel 
megtakarítottam volna némi időt, és nehezebben hozták volna 
kapcsolatba a nevemet az övével. De megúszta. 
- Viszont  nem tudott  hozzájutni a pénzéhez, csak úgy, 
hogy azzal magának is jelez.  Még ha eléggé kétségbeesik ahhoz, hogy megpróbálja, nem járt volna sikerrel, mert elkezdtük 
felkutatni  és  befagyasztani a  számláit.  Ezért  követte el a 
McCoy-gyilkosságot. Mi volt a lánynál, ami annyira  kellett 
Bisselnek? 
- Nem tudom. Nem tudom,  hogy került a lány a képbe. 
Bisselnek fel kellett volna szívódnia, és nyalogatni a sebeit, de 
az az ostoba pánikba esett,  megölte a lányt, megölt egy hullaszállítót, és ellopta  a holttestet. Mégis, mire számított, mit fognak a  nyomozók  csinálni? Ennyi erővel egy léghajóra  is  kiakaszthatott volna  egy hirdetést, hogy még él. 
- Mióta folytatnak maguk ketten ipari kémkedést? 
- Mit számít ez már? 
Eve tudta, hogy Sparrow duzzog. Duzzog, mert  a remek 
terve egyenesen az  arcába robbant, és megölte. 
- Minél többet tudok Bisselről, annál mélyebbre tudom elásni. 
- Hat vagy hét éve. Közben szép  kis vagyont szedtem öszsze, vettem egy  házat Mauin, egy másikat pedig Toscanában. 
Úgy terveztem,  még mielőtt elérem  a negyvenet, gazdag leszek, és jól fogok élni. Már el is kezdtem eltüntetni a nyomaimat. 
- Végzett a társaival - helyeselt Eve. - Okosabb, ügyesebb 
volt náluk, és rávette őket,  hogy megöljék egymást. Átalakult 
egyszemélyes,  jóval profitálóbb ügynökséggé. Csak a magáé 
lett az összes poloska, amit Bissel beépített a szobraiba, és szétszórt a Földön, valamint a világegyetemben. Minden információ egyedül magához  futott be. Aha, iszogatja  a mai-tait, és 
közben kémkedik. Azt kell mondanom, Sparrow, hogy ragyogó 
ötlet. 
Sparrow párás szeme egy pillanatra felfénylett. 
- Ezzel foglalkozom. Feldolgozom az adatokat, kigondolom a forgatókönyveket, és  mocskos trükköket  agyalok  ki, 
amelyekkel kompromittálhatjuk a célpontokat. Tudni kell  kihasználni az embereket. 
-Maga  pedig  tudta, hogy használja ki Bisselt. Mindkét 
Bisselt. És Kade-et. És Ewingot. 
-Nem hittem volna, hogy ennyire  bonyolult lesz. Bissel 
megölte Kade-et, és eltűnt. Azt hittem, néhány hétig lapulni 
fog, mielőtt el akarja adni a diszket. De sokkal hamarabb próbálkozott, és nem hagyott nekem időt, hogy lehűtsem a kedélyeket. 
- Ez annyit jelent, hogy megbizonyosodik: többé már nincs 
rá szüksége, és nyugodtan végezhet vele. 
- Addig nem szabad eldobni egy eszközt, amíg még hasznot hajthat.  A gyilkosság része a játéknak. Ezt maga is tudja. A 
halál elkerülhetetlen. Én még sohasem öltem embert, és nem 
Bissellel akartam kezdeni. Inkább azt terveztem, hogy kiszivárogtatok némi információt, ami pontosan feléje mutat. És valaki elteszi láb alól helyettem. Nem vagyok gyilkos, Dallas. Csak 
használom az eszközeimet. Blair Bissel a  gyilkos. Minden áldozatot ő ölt meg. Én jártam  a  Fullerben,  és én tettem tönkre a 
számítógépeit, amikor végzett az öccsével és Kade-del. 
- Miért ment oda? 
- Meg kellett semmisítenem minden, az akcióra utaló adatot, és tönkretenni a számítógépeit, hogy többé már ne használhassa őket.  Csak a nyomaimat tüntettem el. Még csak Kade 
házának a közelében sem jártam,  amikor meghalt. McCoy és 
Powell halálának az időpontjára is van alibim. Blair Bissel végzett velük. Meghalok, de átkozott  legyek,  ha hagyom, hogy 
rám kenjék a gyilkosságokat. 
- Szerintem megelégszünk többszörös felbujtással és bűnrészességgel. Talán ehhez még hozzájön a nyomozás akadályozása,  kormányzati akták meghamisítása, kémkedés, és az adu ász: 
az árulás.  Nyugodtan búcsút mondhat Mauinak,  Sparrow, és 
annak a csinos háznak is Toscanában. 
- Haldoklóm. Hagyjon békén. 
- Rendben - engedte el Sparrow kezét Eve, és elmosolyodott. - Van egy jó hírem, és van egy rossz. A jó hír, legalábbis a 
maga szemszögéből, hogy nem haldoklik. Csak egy kicsit roszszabbnak festettem le az állapotát. 
- Micsoda? - próbált felülni Sparrow, de csak elsápadt a 
fájdalomtól. - Meg fogok gyógyulni? 
- Élni fog. Talán nem  lesz  képes újra járni, és súlyos fájdalmakkal kell megküzdenie az  elkövetkező néhány hónapban, 
de élni fog. A rossz hír? Az  orvosok szerint maga máskülönben 
erős, és egészséges, tehát börtönben tölthet néhány évtizedet. 
- Azt mondta, haldoklóm. Azt mondta... 
- Aha - akasztotta bele Eve a hüvelykujját a farmere zsebébe. - A zsaruk mocskos hazudozók. Nem is értem, miért 
hisznek nekünk a magafajta seggfejek. 
-Ringyó.  Rohadt kurva - próbálta  ismét ülő helyzetbe 
küzdeni magát Sparrow, de megint elsápadt, utána kivörösödött, miközben nekifeszült a rögzítőknek. - Ügyvédet akarok. 
Orvost akarok. 
- Megkapja mindkettőt. Ne haragudjon, Sparrow, de most 
el kell intéznem egy találkozót a felettesei és az én feletteseim 
között. Fogadni  merek,  hogy élvezettel fogják hallgatni a beszélgetésünket ezen a felvételen. 
- Ha kisétál innen azzal... - kapkodta a levegőt Sparrow a 
fájdalomtól és a félelemtől.  Eve  mindkettőt tisztán látta a szemében. - Ha kisétál innen azzal a felvétellel, egy órán belül eljuttatom a médiához az  NBH-ban őrzött anyagát. Mindent, 
ami Dallasban történt. Beleértve azt is, hogy megölte az apját. 
Eve mosolyogva oldalt billentette a fejét. 
- Miféle anyagról beszél? - és miközben kinyitotta az ajtót, 
a mosolya csak  szélesedett. - A falhoz szegeztem - közölte 
Peabodyval. 
Kifelé menet még hallotta, ahogy Sparrow orvos után sikoltozik. 
- Vidd el a felvételt,  másold le, és készíts róla egy jelentést. 
Azt akarom, hogy minél gyorsabban lakat  alá tegyük. 
- Milyen vádakkal? 
- Minden ott van a felvételen. Innen nem megy sehová tette hozzá Eve,  amikor elindult velük lefelé a zsúfolásig megtelt felvonó. - Nem hiszem ugyan,  hogy Bissel újra megpróbálkozik vele, de azért állítsunk egy őrt az ajtaja elé. 
- Oké. Mész valahová? 
- Beszélni akarok Mirával, hátha a friss adatok tükrében ő 
is tud  valami újat mondani. Talán  sikerül  kitalálnunk Bissel 
következő lépését. Nagyon idegesítheti,  hogy Sparrow életben 
maradt, és ez csak még veszélyesebbé teszi.  Hiszen előle senki 
sem menekülhet el. 
- Csak te. 
- Aha. Ez a legszebb az egészben. 
- Nem vagy túl optimista. 
- Pesszimistának születtem. Vidd el  a kocsit. Én majd felülök egy buszra. 
- Már megint vezethetem azt a  remek civil  kocsit? -  pördült  meg Peabody a tengelye körül.  - Ember, de szeretek  nyomozó lenni. 
- Intézkedj  Sparrow őrzéséről,  írd meg a jelentést,  szólj 
Whitney-nek, hogy szerezzen elfogatási parancsot, utána gyere 
vissza ide, és használd. Akkor majd meglátjuk, mennyire fogod 
szeretni - húzta elő Eve a maroklinkjét. - Ó, és igényelj nekünk egy új kocsit. 
-Te vagy a magasabb rangú - emlékeztette Peabody. Neked kellene beadnod az igénylést. 
- De én szálka vagyok a szemükben. Ha én kérem, akkor 
egy rakás roncsot kapunk. Amit kizárólag nekem tartogatnak. 
- Ez is igaz. Tudod, hanyagolhatnánk egy kicsit az új kocsi 
igénylését, és addig is használhatnánk Roarke-ét. Úgy értem, 
úgyis rengeteg autója van. 
- Rendőrök vagyunk. Éppen ezért járunk rendőrautóval. 
-Ünneprontó -  morogta Peabody, amikor Eve eltűnt  a 
forgatagban. 
Eve fogott egy taxit, azzal vitette el  magát Mira lakására,  mert 
még mindig erősen fájtak az izmai, ráadásul úgy vélte, nem érdemel olyan nagy büntetést, mint amit  a földalatti zsúfoltsága 
és zaja jelent. 
Személyesen Mira nyitott ajtót. Rozsdaszínű nadrágot és lötyögős fehér inget viselt. 
- Köszönöm, hogy szakítottál rám egy kis időt. 
- Egyáltalán nem okozott  gondot. Láttalak - simított végig óvatosan Eve arcán. - Tele vannak veled a hírek. Találgatják, hogy talán egy elfuserált terrorakció történt a kapitányságnál. 
- Sokkal személyesebb. Bissel. Máris elmagyarázom. 
- Foglalj helyet, és mindjárt... - fordult meg Mira, és a férjére meredt, aki egy teli tálcával a kezében közeledett feléjük. Dennis, emlékeztél rá! 
- Eve a kávét szereti - kacsintott ábrándos szemével Eve felé Dennis. Elnyűtt, rozsdavörös nadrágot, és bő kardigánt viselt, amelynek lyukas volt az egyik ujja. Az illata Eve-et a cseresznyére emlékeztette. 
Dennis elkomorodott, ahogy végignézett Eve sérülésein. 
- Véletlen baleset? 
- Nagyon is szándékos. Örülök, hogy látom, Mr. Mira. 
- Charlie, nem foglalkoznál egy kicsit ezzel a lánnyal? 
-Dehogynem. Menjünk fel  az emeletre,  ott  nyugodtari 
megvizsgálhatom. 
- Köszönöm, de erre igazán nincs időm... 
Dennis már meg is indult felfelé, kezében a tálcával. 
- Az ügyet vizsgálat közben is megbeszélhetjük - mondta 
Mira, és  erősen megfogta Eve  kezét. - Ha nem jössz, nyugtalankodni fogok miattad. 
- Sokkal rosszabbnak néz ki, mint amilyen - kezdte Eve. 
- Igen, mindenki ezt mondja. 
Rengeteg szín.  Eve-nek ez mindig feltűnt, amikor Mira házában járt. A színek  és az apró dísztárgyak, amelyek körülvették. A virágok és a fényképek. 
Mira bevezette egy kényelmes szalonba. A falakat kékre és 
zöldre festették, amely egyszerre sugárzott nyugalmat és titokzatosságot. 
- Szép - mondta Eve. 
- Ugye? A lányom rendezte be egy fénykép alapján. Ez volt 
a karácsonyi ajándékom.  Ide kell hoznom pár dolgot. Dennis, 
addig szórakoztasd Eve-et. 
- Hmm? - tette le a tálcát Dennis, és szórakozottan körülnézett. 
- Beszélgess Eve-vei. 
- A férje nem jött el? - töltötte ki Dennis a kávét. - Jóképű fiú. 
- Nem, ő...  Én most hivatalos minőségben jöttem. Elnézést kérek, amiért megzavartam az estét. 
- Egy csinos  lány sohasem zavar - veregette meg a zsebét 
Dennis, majd  zavartan körülnézett. - Úgy tűnik, a cukorról 
megfeledkeztem. 
Volt valami benne - a kócos hajában, a kinyúlt kardigánban, zavart arckifejezésében -, amitől Eve nagyon kedvelte. 
- Nem számít. Cukor nélkül iszom. 
-Helyes. Fogalmam sincs,  hol hagytam. Habár  a  sütemény eszembe jutott - emelt fel egyet a tányérról, és Eve felé 
nyújtotta. - Úgy látom, szívesen enne egyet, gyönyörűm. 
- Aha - bámult Eve, miközben azon gondolkodott, miért 
van rá ilyen különös hatással a szoba, a virágillat és a kandalló. 
- Kösz. 
-Ritkán olyan rossz, mint  ahogy gondoljuk -  veregette 
meg Eve vállát.  - Kivéve,  ha rosszabb. Charlie majd rendbe 
hoz.  Én odakint iszom meg a kávémat  a teraszon - jegyezte 
meg, amikor Mira visszajött. - Addig ti,  lányok, nyugodtan 
pletykálhattok. 
Eve beleharapott a süteménybe, és nagyot nyelt. 
- Úgy tűnik, sikerült lenyűgöznöm - jegyezte meg, amikor 
kettesben maradtak. 
- Nekem is. Le kellene vetkőznöd. 
- Miért? 
- Hallottam, hogy megsérültél. Szeretném megnézni. 
- Én nem akarom... 
- És közben elmondhatod, mit vársz tőlem Bissellel kapcsolatban. Addig sem figyelsz a vizsgálatra. 
Eve látta, hogy a vitával nem megy semmire, ezért levette 
az ingét, majd a nadrágját. Mira együttérzőn megrezzent, mire 
Eve védekezőn összehúzta magát. 
-A legsúlyosabbakat a biztonsági  berendezések okozták. 
Tudod, az öv és a légzsák. 
- Igen, és nélkülük sokkal csúnyábban néznél ki. Elláttak a 
helyszínen? 
- Aha - rándult össze Eve gyomra, amikor Mira kinyitott 
egy orvosi táskát. - Nézd, már mindent megcsináltak velem 
amit lehetett. Egy fájdalomcsillapítót is bevettem,  szóval. 
-Mikor? 
- Mit mikor? 
- Mikor vetted be azt a fájdalomcsillapítót? 
- Mielőtt... Nem olyan régen. Pár órája - motyogta Eve. Nem szeretek gyógyszert szedni. 
- Rendben, lássuk, mire megyünk nélkülük. Nyugodj meg. 
Hunyd le a szemed. Bízz bennem. 
- Mind ezt mondják. 
- Mondd el, mit tudtál meg Bisselről. 
Nem is olyan rossz, gondolta Eve. Bármit is csinált Mira, a 
fájdalmai nem fokozódtak. És ami a legjobb, nem  érezte magát 
kábának vagy kótyagosnak sem. 
Elmesélte, milyen eredményeket hozott a nyomozás, és akkor sem hagyta abba, amikor Mira az arcán kezdett dolgozni. 
- Ezek  szerint  Bissel egyedül  maradt - mondta Mira. Dühös, meghurcolt, és talán nagyon, de nagyon sajnálja magát. 
A hozzá hasonlatos érzelmi beállítású embereknél ez nagyon 
veszélyes együttes. Az egója súlyosan megsérült. Hiszen eddigre már a saját vállát kellene veregetnie. Ehelyett  minden csak 
egyre rosszabb,  és rosszabb lesz, habár úgy érzi, ez egyáltalán 
nem az ő hibája. Saját magáról mindig is jó véleménnyel volt, 
így csakis  valaki  mást  okolhat  a kudarcért.  Lelkiismeretfurdalás nélkül feláldozta a feleségét, az öccsét, és mindkét szeretőjét. Nincsenek igazi érzelmei. 
- Szociopata? 
- Afféle. De nem egyszerűen csak arról van szó, hogy nincs 
lelkiismerete.  A törvények és szabályok fölött állónak látja magát. Egyfelől  művésznek, másfelől kémnek.  Eddig ennek csak 
örült, valósággal fürdött  az érzelmekben. De megrontották a 
vágyai, és egyre többet akart. Több pénzt, több nőt, több dicséretet. Biztosan élvezte a gyilkosságokkal járó kockázatot. A 
tervezést, a gondolatot, hogy egyszerre állhat mind a két oldalon. 
- Sparrow készítette a terveket. 
- Igen, a mi szervezett gondolkodónk, de Bissel ezt egyáltalán nem így látta. Ö végezte a terepmunkát. Az NBH szemszögéből valóban nem volt  több egyszerű kifutófiúnál.  Most 
úgy érezte, végre megmutathatja mindenkinek, mennyit is ér 
valójában. 
- De ha sikerrel jár, senki sem tudott volna a tervéről. 
- Csak ő, és neki ennyi  is elég. Csak ő tudta volna, hogy 
mindenkit átvert. Végül valami belső kényszertől vezetve mindenképpen megosztotta volna valakivel a titkát, hogy eldicsekedjen a tetteivel. Kade-nek és Sparrow-nak talán a valódi arcát mutatta. Az önelégültség nem tart sokáig. Mindenképpen 
keres valakit,  akinek dicsekedhet  - simította hátra óvatosan 
Eve haját, és ellátta a homlokán éktelenkedő vágást. - Sparrow 
ott követte el a hibát, hogy nem vette számításba, mennyire élvezi Bissel a reflektorfényt, a gyilkosságokat, és azt, hogy a fő 
részese lehet a tervnek. 
- És most, hogy mindennek vége? 
- Újabb lehetőségeket  fog keresni, hogy bizonyíthasson. 
Nem marad a fenekén. A múltban a művészete segítségével 
szerezte meg mindazt az elismerést, dicséretet és hírnevet, amire az egójának szüksége volt. És reflektorfényben állt. Szüksége 
van a felhajtásra. A show-ra. 
- Ha nyilvánosságra hozom, hogy még  mindig él,  és... 
Sztár lett belőle, azzal talán  kielégítem az igényeit. Akkor előbújik a  rejtekhelyéről,  igaz?  Hogy meghajoljon  a közönség 
előtt. 
- Szerintem igen. Viszont amilyen erőszakos ember, veszélyes lehet. Egyre növekvő élvezettel gyilkol. Az első gyilkosságot egy bizonyos cél érdekében hajtotta végre, és a kapott terv 
szerint. McCoyjal sokkal nagyobb  hidegvérrel végzett, és teljesen egyedül tervelte ki. Powellel még annál is brutálisabban. 
Hiszen idegen  volt a számára. És a legutolsó esetben rengeteg 
ártatlan is megsérült, noha  akkor már úgy érezhette, minden 
összeomlott. De a járókelők semmit sem jelentettek a számára. 
Neki senki sem számít, csak saját maga - csukta be Mira a táskáját. - Felöltözhetsz. És vegyél még egy süteményt. 
Eve kinyitotta a szemét, és végignézett magán. A horzsolásokat és zúzódásokat  valami halványsárga krém borította, ami 
véleménye szerint egyáltalán nem festett szebben,  mint maguk 
a sebek. De a fájdalom jórészt elmúlt. 
-Jobban érzem magam. 
-Elhiszem. Kaptál némi helyi érzéstelenítést. Bevehetnél 
ugyan még egy tablettát is, de nem erőltetem. 
- Köszönöm - kezdett öltözködni Eve. - Ráállítottam az 
embereimet, hogy próbálják megtalálni Bissel rejtekhelyét, és 
folyamatosan zároljuk a számláit. Szerintem az egyetlen ember, 
akihez még fordulhat, az nem más, mint a felesége és az anyósa, és őket folyamatosan figyeljük. A média hamarosan megtudja, hogy ő a legfőbb gyanúsított, és mellé elég  részletet ahhoz, hogy Bissel talpa alatt forró legyen a talaj. Ki fogom füstölni az odújából. 
- Hiba lenne.  Bissel először pánikba fog esni, utána viszont 
elkezd gondolkodni, hogy büntethetne meg téged, amiért keresztülhúztad a terveit. 
- Bissel ostoba - gombolta be az ingét Eve. - Eddig csupán 
szerencséje volt. De ennek lassan vége. Visszavágok neki, méghozzá egy sajtótájékoztatón. Azt akarom, hogy minden a lehető 
leghivatalosabb legyen. 
- Leülnél még egy kicsit? - és Mira maga is helyet foglalt. 
- Elárulnád, hogy ezen kívül mi bajod? 
- Szerintem szépen elláttad a sebeimet. 
- Most  nem a fizikai sérülésekről beszélek. Jól ismerlek. 
Tudom, milyen vagy, amikor kimerülsz a munkától, és milyen, 
amikor valami más is  bánt.  Nagyon nyúzottnak látszol. Boldogtalan vagy. 
-Erről nem beszélhetek. Nem tudok -  tette  hozzá Eve, 
mielőtt Mira megszólalhatott volna.  - Valóban van egy kis 
problémám, ezt nincs értelme tagadni. Viszont fogalmam sincs, 
ho gyan oldhatnám meg. 
- így vagy úgy, de mindent meg lehet oldani. Eve,  bármit 
is mondasz,  az köztünk marad. Bízz bennem. Ha tudok segíteni... 
- Nem tudsz - és Eve hangja élessé vált a kétségbeeséstől. 
- Nem tudsz segíteni, nem tudod rendbe hozni, és  nincs érteime, mert  úgyis azt mondanám, amit hallani akarsz. Dolgom 
van. 
-Várj - állt fel Mira, amikor Eve is. - Mit jelentsen az, 
hogy úgyis azt mondanád, amit hallani akarok? 
-Semmit - túrt a hajába Eve. - Semmit.  Rossz kedvem 
van, ennyi az egész. 
- Nem hiszem, hogy csak ennyi lenne. Úgy érzem,  elég jó 
személyes kapcsolatba kerültünk. Ha valami baj történt, akkor 
tudni akarok róla. 
- Nézd, Mira, a te dolgod, hogy a felszín alá láss. Nagyon 
köszönöm a segítséged, a szakmait éppen úgy,  mint a  személyest. De maradjunk ennyiben. 
- Természetesen nem fogunk ennyiben maradni. Úgy véled, tisztességtelen voltam veled szemben? 
Eve-nek sem ideje, sem kedve nem volt ahhoz, hogy megvitassa a gondjait. De Mira szigorú arcát látva úgy vélte, talán 
ehhez is úgy kellene hozzáállnia, mint a vizsgálathoz: levetkőzik, és egyszer csak túl lesz rajta. 
- Szerintem te... Oké, ez is egy módszer, amivel közelebb 
kerülhetsz a pácienseidhez? 
- Igen, az is lehet. És veled is így tettem, amikor... 
- Egyszer régen azt mondtad nekem, hogy a mostohaapád 
téged is megerőszakolt. 
- Igen. Azért árultam el, mert nem hitted, hogy bárki is 
megértheti, min kellett gyerekként keresztülmenned. 
- Ekkor megnyíltam előtted, és neked pontosan ez volt a 
szándékod. A feladat elvégezve. 
Mira szemmel láthatóan zavarba jött, és felemelte a kezét. 
-Eve? 
- Idén nyáron láttalak, ahogy kint ülsz a kertben, bort iszol 
és pihensz. Szép pillanat volt. Közvetlenül azután, hogy elárultam: Mavis terhes. Te pedig  a szüléidről meséltél. Az anyádról, 
az apádról, és arról, milyen szép, hosszú házasságuk volt, és milyen kedves emlékeid vannak róluk. 
- Ó - nevetett fel kurtán Mira, és visszaült a helyére. - Azóta nem tudsz napirendre térni fölötte? Szólhattál volna. 
- Nem akartalak hazugnak nevezni... Végül is, mi  értelme 
lett volna? Csak a munkádat végezted. 
- Nem csak a munkámat végeztem, és nem is hazudtam. 
Egyik alkalommal sem. De természetesen értem, mi fordult 
meg a fejedben, és hogy érezted tőle magad. Szeretném, ha végighallgatnál. Kérlek. 
Eve minden erejével azon volt, hogy ne pillantson az  órájára. 
- Rendben. 
- Kislány voltam még, amikor a szüleim házassága tönkrement. Nem tudom,  miért, csak azt, hogy valami  alapvető 
dolgon különböztek össze, és nem tudták megoldani a helyzetet. Elváltak. 
-Azt mondtad... 
- Igen, tudom. Nagyon nehéz időszak volt az nekem. Dühös voltam, sértett és zavart. És mint a legtöbb gyerek, magába 
forduló. így természetesen azt hittem, minden az én hibám. És 
egyre inkább dühös lettem mind a kettejükre. Az anyám nagyon vonzó, életteli nő volt, ráadásul jómódú, fontos munkával. 
De rettenetesen boldogtalan. Állandóan emberekkel vette körül magát, hogy lekössék. Az anyák és a lányaik általában sokat 
vitatkoznak, különösen akkor,  ha nagyon  hasonlítanak  egymásra. Mi  hasonlítottunk, és vitatkoztunk is, elég rendesen. 
Ekkoriban  találkozott  egy férfival - keményedett meg  alig 
hallhatóan Mira hangja. - Egy jóképű, elbűvölő férfival. Aki levette  a lábáról.  Virágot hozott neki, elhalmozta ajándékokkal, 
és rengeteg időt szánt rá. Még négy hónap sem telt el a szüleim 
válása óta, az anyám  máris hozzáment feleségül - állt fel Mira, 
és a kávéskannához lépett. - Nem kellene még  egyet innom. 
Nem  akarom Dennist fél éjszakán keresztül zavarni. De... 
-Nem kell tovább mondanod. Mindent értek. Ne haragudj. 
-  Nem, most már befejezem. Habár mindkettőnk érdekében lerövidítem a hosszú történetet - tette le Mira a kannát, és 
közben ujjával végigsimított  a porcelánt díszítő árvácskákon. Nagyon megdöbbentett, amikor a mostohaapám először hozzám nyúlt.  Figyelmeztetett, hogy hiába mondanám el  az 
anyámnak, úgysem hinne  nekem. Bajban voltam - ült vissza 
Mira  a helyére. - A mostohaapám  megfélemlített,  és ezzel 
együtt meggyőzött az igazáról. Fiatal voltam, és nem  éreztem 
magamban  elég  erőt,  hogy  szembeszálljak  vele. Megérted, 
igaz? 
- Igen. 
- Az anyám sokat utazott. Azt hiszem, rájött, hogy hibát 
követett el,  amikor hozzáment a mostohaapámhoz. De már 
tönkrement  egy házassága, és a  másodikat  nem akarta túl 
könnyen feladni. Egy ideig a karrierjére összpontosított, így a 
mostohaapámnak rengeteg alkalma nyílt arra, hogy molesztáljon. Gyógyszereket adott be nekem, hogy... Hogy csendben 
maradjak. így ment ez nagyon hosszú ideig. Nem szóltam róla 
senkinek. Azt gondoltam, hogy  az igazi apám  elhagyott, az 
anyám meg  jobban szereti ezt a férfit, mint engem. És egyiküket sem érdekli, hogy élek, vagy halok. Az öngyilkossággal is 
próbálkoztam. 
- Ez kemény - nyögte Eve. - Nagyon nehéz lehetett egyedül. 
- Te voltál egyedül. De igen, ugyanolyan nehéz,  ha csak 
úgy érzi az ember, hogy egyedül maradt, tehetetlen, és vétkes. 
Szerencsére az öngyilkosság nem sikerült.  A szüleim, mind a 
ketten, félőrülten  álltak az ágyam mellett a kórházban. És akkor minden  kijött belőlem. A félelem, a harag és a gyűlölet. 
Két és fél évnyi megaláztatás után mindent elmondtam nekik. 
-Hogy  fogadták? - kérdezte Eve, amikor Mira elhallgatott. 
- Váratlanul ért, de hittek nekem. A mostohaapámat letartóztatták. Képzelheted, mennyire meglepődtem, hogy  csak 
szólnom kellett a történtekről, máris véget ért a rémálom. 
-Ezért lettél  orvos. Hogy megakadályozhasd, ha ez másokkal is megtörténik. 
- Igen. Viszont akkor ez még meg sem fordult a fejemben. 
Egyéni, csoportos és családterápiával kezeltek. És közben valamikor a szüleim megint egymásra találtak. Összekötötték, ami 
szétszakadt.  Arról az időszakról nem szoktunk beszélni. Nem is 
szívesen gondolok rá. Amikor eszembe jutnak a szüleim, olyannak  látom őket,  mint amilyenek a válás  előtt voltak,  meg 
amilyenek akkor, amikor újra összejöttek. És igyekszem elfelejteni a keserű éveket. 
- Megbocsátottál nekik. 
- Igen, és magamnak is. Ők is megbocsátottak egymásnak, 
és nekem. Erősebbek lettünk - tette hozzá Mira. - Azt hiszem, 
Dennist is a végtelen kedvessége és tisztessége miatt szeretem. 
Megtanultam értékelni ezeket a dolgokat, mert tudom, milyen 
az az ember, akinek nem jutott belőlük. 
- Hogy találják meg az emberek a visszafelé vezető utat? 
Hogy találják meg, amikor tönkremegy egy házasság? Amikor 
a férj és a feleség elfordulnak egymástól? Amikor minden olyan 
rossz, hogy az ember még beszélni sem akar róla, még gondolni 
sem akar rá? 
Mira megfogta Eve kezét. 
- Képtelen vagy elmondani, mi a baj közted és Roarke között? 
- Képtelen. 
-Akkor csak annyit mondok, hogy a legegyszerűbb,  és 
egyben a legbonyolultabb megoldás a szerelem. Ez a kezdet, és 
ha az ember elég keményen, elég kitartóan dolgozik, akkor ez a 
vég is. 
Huszadik fejezet 
Eve nem  akart hazamenni.  Tudta,  hogy kibúvókat keresni a 
legrosszabb, amit csak tehet, de nem akart hazamenni a házát 
megtöltő emberek közé. 
Nem  lehetett a szerelem a megoldás  - sem a legegyszerűbb, sem pedig a legbonyolultabb -, egyszerűen nem értette, 
hogyan lehetne. Nem szabadulhatott  a sötét árnyéktól,  ami a 
házasságát fojtogatta. 
A kitérést sem tartotta jó megoldásnak,  habár pillanatnyilag segített. Séta a városban, a balzsamos, esti levegőn, az ismerős környékeken, a közlekedés ismerős zajával körülvéve,  miközben érzi a túlsütött szójadog illatát, és időnként megremeg 
a föld a lába alatt, amikor odalent elsuhan egy metrószerelvény. 
Lökdösődő emberek, ahogy egymást - és őt is - semmibe 
veszik, és  csak a saját dolgukkal, a saját gondolataikkal törődnek. 
így hát sétált, és  úgy érezte,  mintha  még sohasem sétált 
volna.  Még sohasem mászkált különösebb cél nélkül a városban. Mint ahogy eddig még kirakatokat sem nézegetett, egész 
életében. 
Akár dolgozhatott is volna - a járdán többen is csencseltek 
lopott  órákkal, zsebszámítógépekkel,  hamis kígyóbőr retikülökkel -, de nem érzett magában annyi erőt, hogy foglalkozzon 
velük. 
Látta,  ahogy két nő is kifizet hetven dollárt a  csontcsatos 
hamisítványokért, és gondolkodni kezdett, hogy mi lehet a baj 
a világgal. 
Majd  inkább azért, mert ott volt az orra előtt, semmint az 
éhségtől hajtva, előkotort némi aprót, és az egyik mozgóárusnál 
vett egy szójadogot. A kézikocsi füstje sokáig követte, és az  első 
harapás után az is eszébe jutott,  milyen undorító a műanyag 
étel, és ennek ellenére mennyire hozzá lehet szokni. 
Néhány  tinédzser légdeszkákon kerülgette a  járókelőket. 
Az egyik  fiú mögött egy lány is állt a deszkán, és miközben a 
derekát ölelte, nagyokat visított a fülébe. A fiú arckifejezéséből 
világosan kitűnt, hogy cseppet sem bánja. Talán attól érzi magát férfinak, gondolta Eve, hogy egy lány beléje kapaszkodik, 
miközben úgy tesz, mint aki fél. 
Ő mindig tettette, mennyire  élvezi, ha lefekhet valakivel. 
Roarke volt az első férfi, akinek a karjaiban nem kellett színlelnie. 
Egy hírnökdroid villámciklijén próbált elsuhanni két Rapid 
taxi között, de az egyiknek súrolta a lökhárítóját. A sofőr rátenyerelt a kürtre, mire mások is utánozni kezdték. Olyan volt, 
mint amikor éjszakánként a kutyák egymással versenyezve vonyítanak a holdra. 
-Én itt vezetni próbálok! - üvöltött  a sofőr,  miközben 
csaknem kibújt a kocsija ablakán.  - Én itt vezetni próbálok, te 
seggfej! 
De a droid vörös sapkája és csizmája már csak ködösen látszott a távolban, mert gazdájuk  áthajtott  a sárgán, és egyre 
csak gyorsult. 
Séta közben Eve beszélgetésfoszlányokat is elkapott - szexről, bevásárlásról, vagy üzletkötésekről szóló félmondatokat. 
Egy engedéllyel rendelkező koldus guggolt a fal mellé  húzott, rongyos pokrócon, miközben rozsdás fuvolájából gyászos 
dallamokat csikart ki. Az egyik bolt ajtaján egy kígyóbőr  táskát, és a hozzá illő  cipőt viselő nő lépett ki, csak azért, hogy pár 
pillanat múlva eltűnjön  egy fekete  limuzinban. Egyenruhás 
droid járt a nyomában, ami a csomagjait cipelte. 
Eve szerint az  elegáns asszony meg sem hallotta a fuvolaszót. A  koldus nem tartozott hozzá a  világához. Az emberek 
nem figyelnek oda eléggé  egymásra, gondolta, miközben  néhány pénzdarabot dobott a koldus tányérjára, miközben elment 
előtte. 
A várost elárasztották a színek, a hangok, az erő,  és ezzel 
együtt a becstelenség és a  nemtörődömség is. Eddig ezt még 
sohasem  vette észre.  Szerette New  Yorkot, de ritkán vette 
szemügyre figyelmesebben. 
Ha már a városban is  a házassága tudat alatti metaforáját 
látja, akkor éppen itt  az ideje, hogy bekapja a szójadog maradékát, és visszatérjen a munkájához. 
Látta, hogy egy tizenkét éves forma fiú nekimegy egy öltönyös, aktatáskás férfinak, aki a sarkon próbált meg taxit fogni. 
Hallotta a gyors párbeszédet. 
- Figyelj jobban, kölyök. 
- Elnézést, uram. 
És látta a villámgyors mozdulatot,  ahogy az apró kéz kiemelt az öltönyzsebből egy tárcát. 
Még mindig a szójadogon rágódva  elindult  feléjük, és éppen abban a pillanatban ért oda, mielőtt a srác  eltűnt volna a 
tömegben. Elkapta a gallérját. 
- Várjon - kiáltott az öltönyös felé. 
A férfi bosszankodva pillantott hátra. 
- Sietek. 
- Nehéz lesz kifizetni  a taxit a tárcája nélkül - árulta el 
Eve. 
A férfi ösztönösen  a zsebéhez nyúlt, majd megpördült. 
- Mi a fene ez? Add vissza a pénzem, te kis csirkefogó! Hívom a zsarukat. 
-Nyugodjon meg, én  is  zsaru vagyok.  El  a kezekkel! csattant fel Eve, amikor a férfi a gyerek után nyúlt. - Add viszsza neki, nagyfiú. 
- Nem értem, miről beszél. Engedjen el. Vár  a mamám. 
-Bárki is vár, most  az egyszer nem viszel neki semmit. 
Add vissza az úr tárcáját, és mára elég. Jól csinálod - folytatta, 
miközben a gyerek szeplős arcát figyelte. - Nem csak, hogy teljesen ártalmatlannak látszol, de a kezed is gyors, és ügyes. Ha 
nem nézek véletlenül oda, megúszod. 
- Asszonyom, azt  akarom, hogy tartóztassa le ezt a gyereket. 
- Nyugodjon meg... - nyúlt bele Eve a fiú zsebébe, és kivette a tárcát. Kinyitotta, és elolvasta a beleírt nevet. - Marcus 
- adta vissza a jogos tulajdonosának. - Látja, visszakapta. Nem 
történt semmi. 
- Börtönben a helye. 
Eve érezte, hogy a  gyerek  reszket. Roarke-ra gondolt, 
ahogy Dublin utcáin rohangál, miközben elcsen egy-egy tárcát, 
amit aztán hazavisz az apjának, aki az eredménytől függetlenül, 
szinte biztos, hogy elveri. 
- Rendben. Akkor irány egy őrszoba, ahol az elkövetkező 
néhány órát papírmunkával tölthetjük. 
-Nincs időm... 
- Akkor jobb lesz, ha leinti azt a taxit. 
- Nem csoda, ha a várost elözönlik a bűnözők, amikor a 
rendőrség ilyen lekezelően bánik a törvénytisztelő állampolgárokkal. 
- Aha, csakis ez lehet az oka - felelt Eve, miközben a férfi 
bemászott a taxijába, és becsapta az ajtót. Gyere csak, aranyom 
- pördítette maga felé a gyereket, és megint megnézte a fiatal 
arcot. - Mi a neved? És, hogy ne kelljen hazugságon törni a fejed, elég lesz a keresztneved. 
-Büly. 
Eve tudta, hogy hazudik, de nem foglalkozott vele. 
-Oké, Billy, mint  ahogy azt már  mondtam, nagyon  jó 
vagy. De nem a legjobb.  Legközelebb majd  olyasvalaki fog 
nyakon csípni, aki nem annyira érzelgős, mint én. 
- A francba - de Billy halványan elvigyorodott. 
-Jártál már javítóban? 
- Talán. 
- Ha igen, akkor tudod, milyen ócska hely. Vacak a kaja, 
és minden áldott nap tanulni kell, ami talán még ennél is roszszabb.  Ha valami gondod van otthon, vagy bárhol, hívd fel ezt 
a számot - halászott ki a zsebéből egy kártyát. 
- Dufus? Az meg mi a fene? 
- Duchas. Egy menedékhely. Sokkal jobb, mint a javító tette hozzá, amikor a srác elhúzta a száját. - Mondd nekik, 
hogy Dallas küldött. 
- Aha, jó. 
- Tedd a zsebedbe. Legalább addig ne dobd el, amíg látlak. 
Semmi értelme megsértened, amikor megmentettem a segged 
a cellától. 
- Ha nem kap el, most lenne egy pénztárcám. 
Okostojás, gondolta Eve. Nagyon  odavolt az  okostojásokért. 
- Most megfogtál. Na, tűnés! 
A  fiú nekilódult, majd amikor  pár lépés távolságra ért, 
megpördült, és Eve-re vigyorgott. 
- Hé! Zsaru létére nem is olyan seggfej. 
Ez pedig, gondolta  Eve, sokkal nagyobb köszönet,  mint 
amit az öltönyös elnyökögött. Némileg jobban érezve magát, ő 
is leintett egy taxit. 
A sofőrnek Reva Ewing lakcímét mondta be, mire az hátrafordult. 
- Azt akarja, hogy vigyem ki abba a rohadt Queensbe? 
- Igen. Azt akarom,  hogy vigyen ki abba a rohadt Queensbe. 
-Asszonyom, nekem meg kell élnem valamiből.  Miért 
nem inkább busszal, metróval, vagy légi villamossal megy? 
- Mert úgy döntöttem, beülök egy taxiba - kapta elő Eve a 
jelvényét, és nekiszorította a golyóálló üvegnek, ami elválasztotta a vezetőt és az  utasteret.  - És nekem is  meg kell élnem 
valamiből. 
- Ó,  jesszus, asszonyom, most biztosan a  rendőrségi kedvezménnyel is előhozakodik. Oké, elviszem tíz százalékkal olcsóbban. Tudja, milyen hosszú az út? 
-Odaadom  a rendes viteldíjat, csak  indítsa  már el  ezt 
a roncsot - tette el Eve a jelvényét. - És ne hívjon  asszonyomnak. 
Amikor megkérte, hogy várja meg, és a biztonság kedvéért 
felírta a nevét és az engedélye számát is, teljesen tönkretette a 
sofőr estéjét. 
- Mégis meddig kell várnom? - kérdezte elgyötörten a kormány mögül, miközben Eve kinyitotta a kaput. 
- Lássuk csak. Persze. Amíg vissza nem jövök. 
Az ENyÜ már elszállította a szobrokat, és ez határozottan 
javított az  összképen. Ennek ellenére Eve úgy vélte, Reva el 
fogja adni.  Biztosan nem akar ott élni tovább, ahol a férje becsapta és kihasználta. 
Kikódolta a bejárati  ajtó pecsétjét, kinyitotta a zárat, és belépett az épületbe. 
Olyan érzése támadt, mintha egy üres, elhagyatott házban 
járna. 
Maga sem tudta, mit keres, de úgy járta a szobákat,  mint 
korábban az utcákat. Kíváncsi volt, min akad meg a tekintete. 
A takarítók és az ENyÜ alaposan átfésülték a házat. A levegőben érezni lehetett a vegyszerek fémes szagát. 
Hogy igazolja az ittlétét, beletúrt Bissel gardróbjába. Hatalmas szekrény, tele drága ruhákkal. Már tudta, miről ismerheti fel a drága szövetet és a minőségi szabást. 
Bissel megengedhette magának a kétszintes szekrényt, forgó polcokkal, automata  fiókokkal, melyek tartalmából számítógép segítségével lehetett választani. 
Jézus, hiszen még Roarke-nak sincs számítógépesített gardróbja. Persze, Roarke agya maga is egy átkozott számítógép, és 
biztosan tudja, melyik vállfára akasztotta éppen azt a fekete inget, amit fel akar venni. Ugyanúgy ismeri a cipők és az alsóneműk helyét is. 
Eve fújt egy nagyot, majd rámeredt az apró képernyőre. 
A gardrób számítógépét Bissel nem sütötte meg. Azért, 
mert  nem tárolt rajta értékes adatokat,  vagy inkább éppen 
azért, mert később is vissza akart keresni valamit? 
Kíváncsian kapcsolta be a szerkezetet. 
- Kérem a kiválasztott  ruhák listáját, és a  választás dátumát. 
FELDOLGOZÁS... AZ UTOLSÓ VÁLASZTÁS IDŐPONTJA 
SZEPTEMBER 16-A, HUSZONEGY ÓRA TIZENHAT PERC. 
A VÁLASZTÁST BLAIR BISSEL ESZKÖZÖLTE.  AZ ELVITT 
RUHADARABOK A KÖVETKEZŐK: 
Eve hallgatta a listát, és gondolatban összehasonlította azzal, amit Kade lakásán találtak. Minden egyezett. 
-Oké, próbálkozzunk  a következővel. Mikor használta 
Blair Bissel utoljára,  bármilyen céllal ezt a számítógépet? 
AZ UTOLSÓ HASZNÁLAT IDŐPONTJA SZEPTEMBER HUSZONHARMADIKA, HAT ÓRA TIZENKÉT PERC. 
-Ma reggel? Az a gazember ma reggel itt járt? Mi célból 
kapcsolta be a számítógépet? 
A VÁLASZ BIZALMAS. NEM ADHATOM MEG. 
-Aha, akkor nézzük, mit szólsz ehhez - ütötte be Eve a 
rendőrségi azonosítóját, a jelvénye számát, és néhány bosszantó 
percen keresztül igyekezett túljárni a rendszer eszén. Amikor a 
számítógép negyedszer is csak a BIZALMAS VÁLASZ feliratot 
villantotta fel a képernyőn, belerúgott a falba. 
A fal üregesen dobbant. 
- Nocsak, mi lehet itt?  - kuporodott le Eve, és ütögetni, 
nyomogatni kezdte a falat. 
Eszébe jutott, hogy keresnie kellene egy nagy kést, és azzal 
nekiesni, de uralkodott magán. Inkább a kommunikátorát húzta elő, és felhívta Feeney-t. 
- Queensben vagyok, Bissel gardróbjában.  ,, 
- Mi a fenét keresel ott? 
-Csak figyelj. Bissel itt  járt. Ma reggel.  Van egy számítógép a gardróbban. Ma reggel használta, de ez a kis szemétláda 
nem hajlandó elárulni, hogy mire. Csak annyit ír ki, hogy bizalmas. És van  itt valami a fal mögött. Valami búvóhelyféle. 
Mivel vehetem rá a számítógépet, hogy engedjen be? 
- Odacsaptál már neki? 
- Nem - kapta fel a fejét Eve. - Miért? Kellett volna? 
- Nem tett volna jót neki. Ki tudod nyitni? 
- Nincs nálam semmilyen szerszám. 
- Hadd nézzem meg, és akkor talán tudlak irányítani. De 
talán gyorsabb lenne, ha odaküldeném a csoport egy tagját. 
- Most sértegetsz.  Nehogy azt hidd, hogy nem tudom.  Ez 
csak egy nyomorult gardrób, Feeney. 
Feeney felfújta az arcát,  és hümmögve nézegette a gépet a 
képernyőjén. 
- Oké, írd be a következő kódot - diktált le egy számsort, 
amit Eve szolgaian bebillentyűzött. 
- Mi ez? Kikapcsolja a bizalmas módot? 
- Csak folytasd.  Most csettints az ujjaddal, és mondd: Szezám, tárulj! 
Eve már  csaknem engedelmeskedett,  de végül  összeszorította a fogát. 
-Feeney! 
- Oké, oké, csak vicceltem. A kód azok közül az adatok 
közül van, amit itt szedtünk ki a gépekből. Lássuk, használhatóak-e azon az egységen is. 
-Számítógép, mit vitt el Blair Bissel, amikor utoljára itt 
járt? 
FELDOLGOZÁS... VÉSZCSOMAGOT. 
- Vészcsomagot. Mi volt abban a vészcsomagban? 
NINCS ADAT. 
- Számítógép, nyisd ki azt a fiókot, amiből a vészcsomagot 
kivették. 
ÉRTETTEM. 
Félrecsúszott egy panel, és feltárult egy apró széf. 
- Bingó! Számítógép, azt mondtam, nyisd ki a rekeszt. 
ÉRTETTEM. A REKESZ NYITVA. 
-Sokkal  pontosabban  kell kifejezned magad, Dallas  mondta Feeney. - Ha azt akarod, hogy nyissa ki a széfet, akkor 
azt mondd. A gép nem tud olvasni a gondolataid között. 
- Nyisd ki azt az átkozott széfet! 
ÉRTETTEM. MEGKEZDEM A SZÉF KINYITÁSÁT. 
Halk zúgás hallatszott, majd a széfen és a számítógépen is 
vörös fények kezdtek villogni. Amikor kialudtak, Eve felrántotta a széf ajtaját. 
- Üres - közölte. - Bármi is volt benne, Bissel mindent 
magával vitt. 
Eve feltette magának a kérdést, vajon mit rejthetett el Bissel a 
vészcsomagban. Pénzt, hamis igazolványt, kódokat, vagy a búamikor megölte Kade-et és az öccsét. 
Mi más kellhet még neki, gondolkozott. Mi kellhet egy férfinak, aki olyannyira menekülni akar, hogy még a betörést is 
kockáztatja a saját házába? 
A fegyver látszott a leglogikusabb válasznak. 
Ebben az apró széfben ugyan nem fért el egy rakétavető, de 
kisebb pisztolyok és kódok igen. 
Ostobaság volt, hogy nem vitte el már az elején, gondolta 
Eve, miközben a taxiban hazafelé tartott.  Előbb vagy utóbb 
mindenképpen felfedezték volna a rejtekhelyet és a tartalmát. 
Ellenben ebben volt egy kis titokzatosság, vagy nem? Bissel 
testét elhamvasztották, ezzel biztosította magát, hogy halott is 
maradjon. De az embereket akkor is érdekelte volna a széf és a 
tartalma. 
Lehet, hogy olyasmit hagyott hátra, amivel az NBH-ra és a 
társára utalt.  Ezzel újra a figyelem középpontjába került volna. 
Beszéltek volna róla. 
Ez is egy módja a halhatatlanságnak, egy olyan ember részéről, aki nem is halt meg igazán. 
Aha. Aha. Ez épp a kedvére való lett volna. 
- Azt akarja, hogy megvárjam? Már megint? 
Eve kiszakadt a gondolatai  közül. Rámeredt a  hatalmas 
házra. Néhány ablak mögött égett a villany. 
- Nem, ez az utolsó megálló. Elmehet  - vett elő Eve egy 
hitelkártyát, és elhúzta a leolvasó előtt. 
- Azt akarja mondani, hogy itt lakik? 
Eve megnézte a viteldíjtáblázatot, és úgy döntött, tisztességes borravalót ad a sofőrnek. 
- Na és? 
- Na és ez azt jelenti, hogy maga nem lehet zsaru. 
- Engem is mindig meglep a látvány, ha hazajövök. 
Egyenesen az irodájába ment. Legszívesebben azonnal lefeküdt volna aludni.  Ennek ellenére továbbra is kitért Roarke 
elől, és nem nézett be a laborba. 
Az irodájába érve látta, hogy a csoport a távollétében is 
szorgalmasan dolgozott. A Quinn Sparrow-ról szóló jelentés ott 
hevert az asztalán. Letartóztatták, és Peabody megjegyzéséből, 
amit a jelentéshez  fűzött,  az is kiderült,  hogy az NBH és a 
NYPSD máris veszekednek, hogy ki őrizze. 
Eve-et egyáltalán nem érdekelte, ki nyeri a csatát. Sparrownak vége, ez volt a lényeg. 
Reva összeállított egy listát Bissel szokásairól és kedvenc helyeiről, útvonalairól. Legtöbbjük divatos vagy egzotikus helyekre vezetett. 
Úgy döntött, reggel majd felhívja mindenütt a helyi rendőrséget, hogy a segítségüket kérje. Még külföldön is. 
De Bissel nem hagyta el a várost, nem utazott külföldre. 
Egyelőre New Yorkban maradt. Talán nem lesz már itt sokáig, de most itt van. 
Elolvasta McNab jelentését is. A fiatal elektronikus nyomozó nem talált semmit Chloe McCoy neve alatt. Most különböző 
variációkkal, és a néven alapuló kódokkal próbálkozott. 
Miért  kellett  meghalnia a lánynak?  Mire  használta fel 
Bissel, és miért ölte meg, amikor már nem vette a hasznát? 
Egy medál, egy szobor, és egy olcsó, tönkretett számítógép. 
Majd meghagyja Feeney-nek, hogy a csoport elsősorban 
Chloe McCoy számítógépével foglalkozzon. 
Eve késő éjszakáig dolgozott. Egyedül.  A csend, a megszokott feladatok és a kirakójáték nem engedték, hogy a saját sorsán gondolkodjon. 
Amikor befejezte a munkát, beszállt a felvonóba. A hálószobát üresen  találta. Úgy látszik, Roarke is tudta, hogyan kerülje el sikeresen a feleségét. 
Miközben levetkőzött, előkerült a macska. Eve örült, hogy 
akad valami társasága.  Az ölébe vette, és simogatni kezdte a 
doromboló állatot. Galahad melléje feküdt a sötétben, és  pislogva figyelte kétszínű szemével. 
Eve nem hitte, hogy el tud aludni. Felkészült rá, hogy az éjszaka nagy részét azzal tölti, hogy csak bámul a sötétbe. 
Ám pár pillanat múlva már álomba  is merült. 
Roarke pontosan tudta, mikor érkezett haza a felesége. Mint 
ahogy azt is, hogy tovább fog dolgozni, mint a csoport legtöbb 
tagja. Némileg fájt neki, hogy Eve nem is próbálta őt megke336 
resni. Az elmúlt néhány napban annyi apró szúrás érte, hogy 
lassan már el is felejtette, milyen nélkülük az élet. 
Megállt  az ágy előtt, és lepillantott Eve-re, aki szétterpeszkedve, arccal lefelé, kimerülten aludt  az ágyon. Arra sem ébredt fel, hogy belépett.  Csak a macska pislogott rá furcsa szemével a sötétben. Roarke nem tudta volna megmondani, miért 
erezi úgy, hogy vádló pillantással. 
- Azt hittem, te sokkal inkább ösztönlény vagy, és ebben a 
kérdésben inkább az én oldalamra állsz. 
De Galahad csak bámulta tovább.  Végül Roarke halkan elkáromkodta magát, és elfordult. 
Túlságosan nyugtalan volt ahhoz,  hogy elaludjon, túlságosan bizonytalan, hogy  Eve mellé feküdjön,  mert tudta, hogy 
most egy kövér macskánál jóval nagyobb a távolság közöttük. 
Ez annyira felbosszantotta,  annyira  megrémítette, hogy 
hagyta tovább aludni Eve-et, és inkább elment, és megkereste 
azt a titkos  szobát, ahol azt a számítógépét  tartotta, ami nem 
volt nyilvántartva. 
Minden  idejét Eve-nek és Revának szentelte. Ezt alaposan 
megszenvedte a munkája, és feltett szándéka volt, hogy reggel 
majd helyrehozza. De ez az éjszaka az övé. Ma éjjel még önmaga, és ezt arra használja fel, hogy összegyűjtse az adatokat azokról az emberekről, mindegyikről, akik felelősek a Dallasban történtekért. 
Azért, amit Eve-vei műveltek. 
-Roarke - szólalt meg jeges hangon. - Számítógép bekapcs. 
Nem sokkal hajnal előtt Eve nyugtalanul forgolódni kezdett a 
csendben. Miközben igyekezett  kiszabadítani magát az álom 
karmaiból,  halkan  felnyögött.  És izzadságcseppek csorogtak 
végig a gerince mentén, amikor ez nem sikerült. 
A szoba. Mindig ugyanaz a szoba. Hideg, mocskos és szabálytalanul  lüktető,  vörös fénnyel világítja  meg a szemközti 
épületben található szexklub neonreklámja. Kicsi volt és sovány. Ráadásul nagyon éhes. Elég éhes ahhoz, hogy a büntetést 
is kockáztassa egy darab sajtért. Mint  egy kisegér, ami az egérfogó felé lopakodik, amikor nem látja a félelmetes macska. 
A félelemtől görcsbe rándult a gyomra, miközben a késsel 
lefaragta a sajtról a penészt. Talán az apja ezúttal nem veszi észre. Talán.  Nagyon fázott. Nagyon éhes volt. Talán nem veszi 
észre. 
Itt tartott, amikor belépett Richie Troy. Öntudatlan agyában egyre  csak ez a név visszhangzott. Már ismerte, tudta, kicsoda. Nem létezett az a szörnyeteg, ami ennyire megrémítette 
volna, mint ez a férfi. 
Egy pillanatra elöntötte a remény. Lehet, hogy részeg,  elég 
részeg ahhoz, hogy békén hagyja. Elég részeg ahhoz, hogy ne 
vegye észre: engedetlen volt, és ételt lopott. 
De Troy  egyenesen feléje  indult.  Eve látta  a szemében, 
hogy aznap este nem ivott eleget. Nem ivott annyit, amennyi 
megmenthetné. 
Mit csinálsz, kislány? 
A hangjától megfagyott az ereiben a vér. 
Az első csapás után erőtlenül a padlón maradt. Az a kutya, 
amelyet eleget rugdosnak, tudja, hogy maradjon lent, és engedelmeskedjen. 
De Troynak meg kell őt büntetnie. Meg kell tanítani neki a 
leckét. Eve hiába félt, hiába  tudta mindezt, mégsem  tudta 
megállni, hogy ne könyörögjön. 
Kérlek, ne, kérlek, ne, kérlek, ne. 
Troy természetesen tovább ütötte. Rárontott, és egyre csak 
csépelte. Addig bántotta, amíg könyörögni  nem kezdett, amíg 
el nem bőgte magát, amíg küzdeni nem kezdett ellene. 
A karja erőtlen roppanással eltört. 
A kés, amit elejtett, valahogy ismét a markába került. Meg 
kell állítania. Meg kell állítania. Rettenetes fájdalom nyilallt a 
karjába és a lába közé. Meg kell állítania. 
Forró vér ömlött a kezére. Ö pedig úgy  szívta a nedves szagot, mint egy vadállat. Amikor Troy teste remegni kezdett az 
övén, újra és újra belevágta a pengét. Újra és újra,  miközben az 
apja próbált odébb kúszni. Újra és újra, és újra, miközben a vér 
összemocskolta az arcát, a ruháját, és a torkából előtörő hangok 
messze voltak attól, hogy emberinek lehessen nevezni őket. 
Amikor remegve, zihálva odébb mászott,  és bekuporodott 
a sarokba, Troy a saját vérétől fuldokolva a padlón maradt. 
Mint mindig. 
Ezúttal viszont Eve nem maradt egyedül azzal az emberrel, 
akit megölt. Nem maradt egyedül a holttesttel abban a rettenetes szobában. Mások is voltak ott, számtalan, fekete ruhába 
öltözött férfi és nő. Úgy ültek egymás mellett és mögött, mint 
nézők a színházban. Üres arcú megfigyelők. 
Nézték, ahogy sír. Nézték, ahogy vérzik, és törött  karja 
hasznavehetetlenül lóg a teste mellett. 
Nézték, és nem szóltak egy szót sem. Nem tettek semmit. 
Még akkor sem, amikor Richie Troy felállt. A sebeiből dőlt a 
vér, miközben lassan  elindult feléje. És a nézők még ekkor sem 
tettek semmit. 
Eve izzadságban  fürödve riadt fel. A torkában ragadt a sikoly. Ösztönösen  az oldalára fordult, és Roarke felé nyújtotta a 
kezét, de a férje nem feküdt mellette az ágyban. Nem volt ott, 
hogy átölelje és megnyugtassa. 
Eve összegömbölyödött,  és a könnyeivel küszködött, miközben a macska a fejére hajtotta  a fejét. 
- Minden  oké. Minden oké. Minden oké - szorította nedves arcát Galahad bundájához, és ringatni kezdte magát. - Istenem. Ó, Istenem. Világítás bekapcs, huszonöt százalékra. 
A halvány fény segített. Eve addig feküdt az ágyban, amíg 
már nem égett a mellkasa. Majd, még mindig remegve felkelt, 
elvonszolta magát a  zuhanyzóig, és magára eresztette a forró 
vizet. 
Felkelt, hogy átvonszolja magát a következő napba. 
Huszonegyedik fejezet 
Túl korán volt  még ahhoz, hogy a többiek is felkeljenek,  de 
Eve ezt egyáltalán nem  bánta.  Nem volt  olyan  állapotban, 
hogy képes legyen a csapatmunkára. Bezárkózott az irodájába, 
és mindent újra  átnézett. 
Ellenállt a késztetésnek, hogy megkérdezze a házi számítógépes rendszert, hol van Roarke. Sokkal fontosabbnak gondolta, hogy hol nem volt, mégpedig mellette, az ágyban. Ha a férje aludt -  márpedig néha megfordult a fejében, hogy  Roarkenak kevesebb alvásra van szüksége, mint egy átkozott  vámpírnak -, máshol hajtotta álomra a fejét. 
De ezt nem fogja említeni, nem adja meg neki ezt az örömöt. 
Befejezik a nyomozást, lezárják az ügyet, és amikor Bissel rács 
mögé kerül, akkor... 
Bárcsak tudná, mi lesz akkor. 
Az  irodájával szomszédos konyhában beprogramozott egy 
kávét.  Csak kávét, mert az ételnek még a gondolatára  is kavarogni kezdett a  gyomra. De a könyörgő macskát dupla adag 
reggelivel szánta meg. 
Amikor megfordult, megpillantotta Roarke-ot, ahogy az ajtófélfának támaszkodva őt figyeli. Jóvágású arca borotválatlan 
volt -  ritkaság -, és olyan kifejezéstelen, távoli, mint  azok  az 
arcok, amelyek álmában figyelték. 
Ettől az összehasonlítástól meghűlt benne a vér. 
-Több alvásra lenne  szükséged  - szólalt meg végül 
Roarke. - Nem nézel ki túl jól. 
- Aludtam, amennyit tudtam. 
- Késő éjszakáig dolgoztál, és most is legalább egy óra 
még, mire  bárki is felkel. Vegyél  be egy altatót, az Isten  szerelmére, Eve, és feküdj vissza! 
- Neked is meg kellene fogadnod  a saját tanácsodat. Te 
sem nézel ki valami fényesen, nagyfiú. 
Roarke szóra nyitotta a száját. Eve csaknem megpillantotta 
a nyelvét. De bármilyen csípős megjegyzést is akart tenni, viszszanyelte. És ezért Eve gondolatban odaítélt neki egy pontot. 
- Sokat haladtunk előre a laborban.  Felteszem, tájékoztatni 
akarod a csoportot, és te is tájékoztatást vársz - lépett előre 
Roarke, és ő is beprogramozott egy kávét magának. 
-Aha. 
- A sebeid is jobban néznek ki - emelte fel Roarke a csészéjét. - Legalábbis az arcodon. És a többi? 
- Javul. 
- Nagyon sápadt vagy. Ha nem fekszel vissza, legalább ülj 
le, és egyél valamit. 
- Nem vagyok éhes - válaszolt Eve, és érezte, hogy mindjárt veszekedni fog, ezért nyugalmat erőltetett magára. - Nem 
vagyok - ismételte meg higgadtabban. - Elég a kávé - és amikor kicsit megremegett az egyik keze, kettőre fogta a csészéjét. 
Roarke előrébb lépett, és megfogta Eve állát. 
- Rémálmaid voltak. 
Eve el akarta rántani a fejét, de Roarke ujjai erősen tartották. 
- Már felébredtem - fogta meg a férje csuklóját, és eltolta 
magától a kezét. - És jól vagyok. 
Roarke a kávéját bámulta,  miközben Eve visszament  az 
irodájába. A felesége eltolta magától,  és ez már több volt, mint 
egy apró  szúrás. Úgy érezte, kettéhasad a szíve. 
Látta, hogy Eve kimerült, fájdalmai vannak, és tudta, hogy 
megint rémálmot látott. Ő pedig egyedül hagyta, ami majdnem ugyanannyira fájt, mint az,  hogy félretolták a kezét. 
Nem gondolt Eve-re. Egyáltalán  nem gondolkodott, ezért 
a feleségének egyedül kellett felriadnia, a sötét hálószobában. 
A mosogatóhoz  lépett,  beleborította a maradék  kávéját, 
majd óvatosan letette a csészét. 
Amikor kilépett  a konyhából, Eve  már az asztala mögött 
ült. 
- Át  akarom nézni az anyagot. Csendben és egyedül sokkal 
gyorsabban végzek. Tegnap bevettem egy fájdalomcsillapítót, 
és Mira  is lekezelt, amikor  elmentem hozzá. Nem veszem 
semmibe magamat.  De  dolgoznom kell. Végeznem kell  a 
munkámat. 
- Igen, végezned kell - és Roarke érezte, milyen üres a szíve. - Én is azért keltem fel ilyen korán, hogy végezzem a magamét. 
Eve felnézett, majd elfordította a tekintetét, és kurtán bólintott. 
Roarke rádöbbent, hogy a felesége nem kérdezte meg, hol 
aludt,  vagy mit csinált. Tisztán  látszott a szemén, hogy nem is 
fogja. 
- Rengeteg időt szántál  arra, hogy segítsd a nyomozást mondta Eve. - Tudom, hogy ezért Reva és Caro is nagyon hálásak. Akárcsak én. 
-Ok nagyon fontosak nekem. Mint ahogy te is - és  közben arra gondolt: milyen udvariasak vagyunk. Nem teljesen olyan, 
amikor két átkozott diplomata  beszélget? - Tudom, hogy dolgoznod kell, mint ahogy nekem is,  de szeretném, ha egy pillanatra 
átjönnél az irodámba. 
- Ha nem várhat,  amíg... 
-Szerintem  mindenkinek jobb lesz, ha nem  vársz vele. 
Kérlek. 
Eve felállt, és anélkül,  hogy  a kávéját a kezébe fogta volna, 
ellépett az íróasztaltól. Ez a legbiztosabb jele annak, milyen 
zaklatott, gondolta Roarke. Amikor  megérkeztek,  Roarke 
azonnal bekapcsolta a védett  üzemmódot. 
- Mi ez? 
-A körülményekre való tekintettel  jobb szeretném titokban tartani. Az éjjel utánanéztem a múltadnak. Addig a macskaherceged vigyázott rád. 
- Nem jöttél lefeküdni. 
- Nem. Nem voltam... nyugodt. Inkább indulatos - simított végig Eve arcán.  - Mindketten nagyon indulatosak  vagyunk, igaz, Eve? 
- Azt hiszem, igen - és annak ellenére, hogy magát a szót 
nem érezte elég kifejezőnek, mindketten  tudták, mire gondol a 
másik. - Fogalmam sincs, mihez kezdjek. 
- Nem szóltál, amikor  hazaértél. 
- Nem akartam beszélni veled. 
-Jó - vett mély lélegzetet  Roarke, mintha hirtelen  arcul 
csapták volna. - Jó. Történetesen én sem akartam beszélni veled. Ezért amikor láttam, hogy elaludtál, bementem a titkos 
szobába,  a  nem regisztrált géphez, és megtettem,  amit meg 
kellett tennem. 
Eve arcából minden szín eltűnt. 
- Értem. 
- Igen - nézett Roarke a felesége  szemébe. - Érted. És azt 
kívánod,  bárcsak ne tettem volna - nyitott ki Roarke egy panelt, és kiemelt mögüle egy magányos diszket. - Itt van minden. A megfigyelők neve, lakhelye, pénzügyi helyzete, az orvosi 
kartonjaik,  és mindenféle adat. Sőt  nem csak az övék, de a feletteseiké, az NBH igazgatójáé, és mindenkié, aki érintve volt 
Richárd Troy dallasi megfigyelésében.  Nincs semmi,  ami fontos 
lenne, és nem került rá erre a diszkre. 
Eve mellkasára roppant súly ereszkedett, és szorítani kezdte 
a szívét. Pánikba esett, és egy pillanatra csak a vér zúgását hallotta a fülében. 
- Ez nem változtat azon, ami történt. Nem tehetsz semmit, 
amivel megváltoztathatnád. 
-Dehogynem  változtat -  forgatta a kezében  a  diszket 
Roarke, melynek a felszíne megcsillant a fényben.  Mint egy 
fegyver. - Mindnyájan szép karriert futottak be, egyesek közülük még  annál is szebbet. Most is dolgoznak, tárgyalnak, golfoznak, egyikük squasht játszik.  Esznek, és alszanak. Néhányan 
megcsalták a  feleségüket, mások minden egyes vasárnap  elmennek a templomba - villant meg kéken Roarke szeme. Még 
egy fegyver. - Azt hiszed, Eve, bármelyikük is visszagondolt arra a kislányra,  akit feláldoztak? Akár csak egyszer  is?  Azt hiszed,  megfordul a fejükben, hogy szenvedett? Azt  hiszed, zokogva felriadnak az éjszaka közepén? 
Eve-nek elgyengült a térde. 
-Mit érdekel az engem, hogy  gondolnak-e rám? Ez nem 
változtat meg semmit. 
- Én  emlékeztethetem  őket  -  közölte  kifejezéstelenül 
Roarke, és Eve számára ez a hang félelmetesebb volt, mint egy 
mérges kígyó  sziszegése.  - Ez talán mégis megváltoztat valamit, nem gondolod? Személyesen emlékeztethetem őket arra, 
mit tettek, amikor hátradőltek, és védtelenül hagytak egy gyereket  egy szörnyeteg társaságában.  Emlékeztethetem  őket, 
hogy hallgatóztak, hogy készítették a felvételeiket, és csak ültek a  hájas kormányzati seggükön, miközben az a gazember 
megvert és megerőszakolt  egy segítségért zokogó kislányt. 
Megérdemlik, hogy ezért megfizessenek,  és  ezt te is tudod. 
Nagyon is jól tudod. 
- Igen, megérdemlik, hogy megfizessenek! - tört ki Eve, és 
zokogni kezdett. - Megérdemlik. Ezt akartad hallani? A pokolban fognak elégni. De nem a te dolgod, és nem is az enyém, 
hogy oda küldjük őket. Ha megteszed, az gyilkosság. Gyilkosság, Roarke, és azzal, hogy a vérük a kezeden szárad, nem változtathatod meg, ami velem  történt. 
Roarke egy hosszú pillanatig hallgatott. 
- Én még csak együtt tudnék vele élni - és látta, hogy Eve 
szeme elsötétül, élettelenné válik. - De te nem. Ezért... - törte 
ketté a diszket,  és  a darabokat  belehajította a hulladékmegsemmisítőbe. 
Eve csak bámult. A csendben csupán tulajdon  remegő lélegzetvételét hallotta. 
-Te... Hagytad... 
Roarke lenézett a hulladékmegsemmisítőre, és közben tudta, hogy a haragját nem lesz ilyen könnyű elpusztítani. Viszont, 
Eve-vei ellentétben, ő együtt tud élni a tehetetlenséggel. 
- Ha bármi mást tennék, az csak magam miatt lenne, nem 
pedig érted. Ezért a válaszom: igen. Hagytam megsemmisülni. 
Eve gyomra remegett, de erőt vett magán, és bólintott. 
-Jó. Nagyon jó. Ez a legjobb. 
- Nekem is úgy tűnik. Védett üzemmód vége - és rideg 
parancsszavára  félrehúzódtak  a  védőpanelek  az  ablak   elől, 
beengedve a napfényt. - Később még beszélünk, de most utána kell néznem néhány dolognak.  Csukd be az ajtót, amikor 
kimész. 
- Persze. Oké - indult kifelé Eve, de  amikor az ajtóhoz ért, 
meg kellett támaszkodnia. -  Azt  hiszed,  hogy nem tudom, 
hogy nem értem, mekkora áldozatot hoztál. De tévedsz - és 
mivel nem tudta megőrizni a nyugalmát,  fel is adta a próbálkozást. - Tévedsz, Roarke. Igenis, tudom. Nincs senki a világon, 
aki képes lenne ölni értem. És olyan sincs, aki elállna a szándékától, csak azért, mert arra kérem. Mert arra van szükségem fordult el, mert a szemében megjelent az első könnycsepp. Rajtad kívül nincs ilyen ember. 
- Ne. Tudod, hogy nem szeretem, amikor sírsz. 
-Sohasem  reméltem, hogy engem is szeretni fog valaki. 
Mivel érdemeltem ki ezt? Mit kellett tennem érte? Te viszont 
szeretsz. Sohasem fogom tudni szavakkal kifejezni, milyen  sokat jelent az, amit most kaptam tőled. 
-Tönkreteszel, Eve. Akad másvalaki rajtam kívül, akiből 
úgy lett hős, hogy nem csinált semmit? 
-Nem semmit, hanem mindent.  Mindent - és Eve arra 
gondolt, Mirának megint igaza volt. Mindenre a szerelem a válasz.  - Tudnod kell, hogy bármi is történt velem, ezzel  hatalmas megnyugvást adtál nekem. Nem is mertem remélni, hogy 
létezik ilyen. Tisztában kell lenned azzal: most, hogy tudom, 
ennyire szeretsz, bármivel képes vagyok szembenézni. 
- Eve - lépett el Roarke a hulladékmegsemmisítőtől, attól, 
ami elveszett, és megindult Eve felé, aki számított. - Nem vagyok mindenre képes, de szeretlek. 
Eve  elködösülő tekintettel vetette magát a férje karjaiba. 
- Hiányoztál. Annyira hiányoztál. 
Roarke a felesége vállához szorította az arcát, belélegezte a 
bőrének az illatát. Erezte, hogy a világ újra nyugodt. 
- Ne haragudj. 
- Nem, nem, nem - kapaszkodott bele Eve a férjébe, majd 
hátrébb húzódott, de csak azért, hogy a tenyerébe vehesse az 
arcát. -  Megértelek. Ismerlek. Szeretlek - és mielőtt megcsókolta volna, látta Roarke szemében az érzelmek viharát. 
-Mintha kimozdult volna a helyéből  a világ - suttogta 
Roarke.  - Semmi sem  volt ugyanaz,  amikor nem ölelhettelek 
magamhoz. 
- Akkor ölelj meg most. 
Roarke elmosolyodott, és megsimogatta Eve fejét. 
- Nem úgy értettem. 
-Tudom,  hogy értetted, de ölelj  magadhoz. Erezni akarom, hogy újra a közelemben vagy - csókolta meg ismét. Szükségem van rád, és ezt be is akarom bizonyítani. 
- Akkor nyomás az ágyba - terelte a felvonó felé Roarke a 
feleségét. - Az ágyunkba. 
Amikor a  fülke ajtaja becsukódott,  Eve szorosan hozzátapadt Roarke-hoz. 
- Csak finoman - simított végig rajta Roarke, és a karjaiba 
emelte. - Tele vagy sebekkel. 
- Már egyáltalán nem érzem őket. 
- Attól még nem múltak el. Olyan törékenynek látszol - és 
amikor Eve összevonta a szemöldökét, Roarke homlokon csókolta. - Nem sértésnek szántam. 
- Pedig úgy hangzott, de most az egyszer megbocsátom. 
- Sápadt vagy - folytatta Roarke, miközben a felvonótól a 
hálószoba felé vitte Eve-et.  - Még mindig könnyes a szemed. 
Tudod,  mennyire  szeretem az aranyló  szemed, Eve? Kedves 
Eve-em. 
- A szemem barna. 
- Szeretem, ahogy rám nézel - fektette le az ágyra Roarke. 
- Pedig könnyes - csókolta meg, hogy Eve végre lehunyja. Meghalok, ha sírni látlak. Egy erős, de  síró nő látványa gyorsabban darabokra szaggat egy férfit, mint egy éles kés - nyugtatta szavaival, és  türelmes kezeivel Eve-et, aki csodálkozott, 
hogy lehet valaki egyszerre ennyire erős és türelmes. Kegyetlen 
és rideg, kedves és tüzes. Ennyire ellentmondásos. 
- Roarke - ült föl,  és a férje nyaka köré fonta a karját. 
- Tessék. 
Eve kinyitotta  a szemét, és arcon csókolta a férjét, és próbálta viszonozni mindazt a gyengédséget,  amit az imént kapott. 
- Én Roarke-om. 
Ő is meg tudta nyugtatni a férjét. Meg tudta mutatni, 
hogy bármit is mondtak egymásra, bármi is ütötte fel a fejét a 
múltból, vagy lesett rájuk a  jövőben, összetartoznak. 
Kigombolta Roarke ingét, és megcsókolta a vállát. 
- Te vagy az életem szerelme. Nem  érdekel, milyen giccsesen hangzik. Te vagy a kezdet és a vég. 
Roarke a tenyerébe fogta Eve kezét, és az ajkához emelte, 
miközben érezte, hogy elönti a szerelem, és ez a hatalmas érze346 
lemhullám,  bármennyire is meglepőnek érezte,  egyszeriben 
megtisztította őket. 
Széttárta Eve ingét, és egyik ujjával finoman végigsimított 
a testén éktelenkedő horzsolásokon. 
- Fáj, hogy így kell lássalak, és még jobban, hogy tudom, 
máskor is foglak még így látni. Ugyanakkor büszke is vagyok 
rád - csókolta meg finoman az egyik sebhelyet, majd a felesége 
mellére tetovált jelvényt. - Egy harcost vettem feleségül. 
- Én is egy harcoshoz mentem hozzá. 
A tekintetük újra találkozott,  egymásba fonódott, miközben  az ajkuk egymásra talált.  Együtt  mozdultak a  hajnali 
csendben, és a világ lassan elveszett a sóhajaik között. 
Amikor  Eve Roarke fölé emelkedett, és magába fogadta, 
összefonódtak az ujjaik.  Szorosan.  A gyönyörben, az érzelmek 
viharában, a szerelem állhatatos lüktetésében. 
Eve  összegömbölyödve  feküdt Roarke mellett. Tudta, most 
legalább annyira szükségük van  egymás közelségére, mint korábban volt a megnyugvásra és a megkönnyebbülésre. 
Alapjaiban rendült meg a világa. Most  pedig, hogy ismét 
megnyugodott, csak  annyit látott  belőle,  mennyire heves volt 
ez a rengés. Arra gondolt, Roarke is valami ilyesmit érezhetett, 
mielőtt kibékültek. 
Kibékültek, döbbent rá, mert a férje megadta neki  azt, 
amit kívánt. Feladott érte egy részt az egójából. Az... egészséges 
egójából. 
Feladta a saját vágyait,  de nem  azért, mert ugyanazon az 
erkölcsi síkra került, mire lement a nap, mint  ő, hanem azért, 
mert ennél sokkal többre tartotta a házasságukat. 
- Hazudhattál volna. 
-Nem  - figyelte az  ágy  fölötti tetőablakon  keresztül 
Roarke, hogy önti el lassan a hajnali fény a világot. - Neked 
nem tudnék hazudni. 
Eve megsimogatta a férje fejét, majd ujját végighúzta a borostáján. 
- Ha kevésbé lennél  férfi, akkor hazudtál volna, hogy utána 
azt csinálj, amit akarsz. Kielégíted az egódat, és továbblépsz. 
- Ez nem igazán az egó kérdése... 
-Nem,  nem  - forgatta a szemét Eve,  de arra vigyázott, 
hogy Roarke ne vegye észre. - Az egó nagyon fontos az életben. Természetesen nekem is van. 
- Mesélj róla - dünnyögte Roarke. 
- Figyel, és próbálj követni - és Eve addig mocorgott, amíg 
sikerült felülnie, és Roarke szemébe néznie. 
- Nem fekhetnénk csöndben, csak egy pár pillanatig, hogy 
addig is csodálhassam a meztelen feleségem? 
- Ezt csak azért szeretnéd, hogy összezavarj a bókjaiddal. 
- Akkor ne hagyd, hogy megszakítsam a gondolatmenetedet. 
- Nagyon szeretlek. 
- Igen - mosolyodott el Roarke. - Tudom. 
- Néha úgy vélem, pontosan  a Plútó méretű egód  miatt, 
néha pedig azt, hogy épp ennek  ellenére. Bárhogy is legyen, 
hozzád vagyok nőve, haver. De ez most nem  erről szól. 
Roarke a kézfejével végigsimított Eve csípőjén. 
- De én nagyon szeretem. 
- Lehet,  hogy egy kissé  még érzelgős vagyok - ütötte félre 
a férje kezét Eve -, de most vissza kell mennem dolgozni. 
- Igen, most is épp a jelvényedben gyönyörködöm. 
Mielőtt gátat  szabhatott volna neki, Eve-bői kirobbant a 
nevetés. 
-Azt akarom mondani, hogy egy fontos és sikeres ember 
vagy. Időnként lubickolsz a dicsőségben, időnként nem.  A körülményektől függ. De nem kell nagy  dolgot csinálnod belőle, 
mert te magad vagy a nagy dolog. Ez is a része. 
- Minek a része? 
- Az  egódnak. A férfiak egója egészen más, mint a nőké. 
Mellesleg Mavis szerint a farkatokhoz van köze az egésznek, és 
ő ritkán téved az effélékben. 
- Nem is tudom, mit kellene éreznem most, hogy kiderült: 
a farkamról beszélgettek Mavisszel. 
- Mindig azt mondom neki, hogy igazi bika vagy, és egész 
éjjel bírod. 
- Akkor minden rendben - nyúlt a nadrágja után Roarke, 
mert Eve szavait hallva kezdte magát  túlságosan meztelennek 
érezni. 
-Azt akarom mondani,  hogy igazán hatalmas az egód. 
Szükséged is  van rá, és lehet, hogy ez most megint érzelgősen   s 
hangzik, de meg is érdemled. Magabiztos vagy, elég magabiztos ahhoz, hogy engedj nekem, amikor úgy látod, ez fontosabb. 
Ne vitatkozz! Azt mondtad, hogy együtt tudnál élni a tetted 
következményeivel, és ez igaz. Ugy éreznéd, igazságot szolgáltattál. 
- Azzal, hogy nem segítettek rajtad, ők is bűnrészesek lettek. Bűnösek, mert a sorsodra hagytak. És még inkább bűnösek, mert olyan helyzetben voltak, hogy tehettek volna valamit. 
- Ezzel nem  vitatkozom - próbálta öltözködés közben Eve 
összeszedni a gondolatait. - Eléggé ismersz ahhoz, hogy tudd, 
ha csinálsz valamit, akkor azzal engem teszel tönkre. Minket. 
Ezzel zaboláztad  meg az egódat. Ettől vagy igazán tökös fickó. 
- Értékelem  a gondolataidat, de vajon úgy is meg tudnád 
fogalmazni, hogy nem kevered bele a nemi szervemet? Kezd 
egy kicsit hátborzongató lenni ez az egész. 
- Elég bátor vagy ahhoz,  hogy leplezd a gyávaságod - lépett Roarke felé  Eve, amikor a férje abbahagyta a gombolkozást, és kíváncsian ránézett. - Azt hiszed, nem tudom ezt  rólad? Azt hiszed, nem tudom, mekkora csatát kellett vívnod? simította Roarke szívére a kezét. - És mibe került, hogy végül 
feladd? Ettől  lettél a szememben a legbátrabb ember, akit csak 
ismerek. 
- Ahhoz  nem kellett bátorság, hogy megbántsalak. Márpedig megbántottalak. 
- De őszinte voltál. Erről lehet megismerni azt, aki igazán 
bátor és erős. Nem csak megjátszottad magad előttem, hogy 
azután azt csinálj, amit akarsz. Nem akartad, hogy közénk álljon a hazugság. 
- Nem akarom, hogy bármi is közénk álljon. 
- Nem, mert tudod, mit jelent a szerelem. Tudod, hogy legyél igazi férfi. Tudod, hogy kell bánni azokkal, akik sokat számítanak neked, és azokkal is,  akik nem. Okos vagy, csak néha 
rettenetesen viselkedsz. A legkisebb részleteket is észreveszed. 
Akkora hatalmad van,  amekkoráról a legtöbb ember álmodni 
sem mer, de nem taposod el a kisebbet. Tudod, mit jelent ez? 
- Fogalmam sincs. 
- Pontosan Blair Bissei ellentéte vagy. 
- Ó. Tehát  ez az egész dicséretmonológ csak arra volt jó, 
hogy visszakanyarodj a nyomozáshoz. Ezzel aztán valóban porrá zúztad az egómat. 
- Azt azért nem lehet ilyen könnyedén. Bisselé viszont roppant törékeny.  Nem igazán okos,  ügyes, vagy  tehetséges. A 
művészete  szemét. Igaz,  divatos és drága szemét. Nincsenek 
emberi kapcsolatai. A nőket meghódította. Sok csalódás érte, 
mígnem jött egy nő, aki elkapta a tökét. Kém vagyok. Hát 
nem izgalmas? 
-És? 
- Nem lett volna szabad beszervezni. Nézd meg a profilját. 
Labilis, éretlen és meggondolatlan. De Kade és Sparrow éppen 
ezért akarták őt. Mert nem kötődik senkihez. Vonzó, elbűvölő 
is tud lenni, ha akar, vannak kapcsolatai a művészvilágban, és 
szeret utazni. 
-Lelkiismerete sincs.  Viszont  ennek  minden  jel  szerint 
hasznát vette a munkájában. 
- így igaz, amíg a felettesei tudták tartani a gyeplőt. De 
Sparrow túl mohó lett, és többet akart, mint amennyit Bissei 
nyújtani tudott.  Arra használta Bisselt, hogy  öljön helyette, és 
meg sem fordult a fejében, hogy Bissei nem fog a farkát a lába 
közé kapva elinalni, amikor rádöbben, hogy ugyanúgy átverték,  mint Revát. Úgy vélte, ha túl sok galibát okozna, akkor 
házon  belül  elintézteti,  vagy átad  annyi  információt  a 
Doomsday-nek, vagy egy másik csoportnak, hogy ők intézzék 
el. 
- Biztosra veszem, hogy igazad van, de azt hiszem, egyikük 
sem  számolt veled. Legalább Sparrow-nak figyelembe  kellett 
volna vennie, hogy valamilyen szinten belefolysz a nyomozásba. 
Ha kihasználják Revát, az annyit jelent, mintha engem használnának  ki.  Szemmel láthatólag  egyiküknek sem jutott az 
eszébe, hogy ilyen messzire eljuthatsz. Nem csak miattam vagy 
Reva miatt, hanem a jelvényt szolgálva, amit  a szíved fölött viselsz. 
-Tehát kezdett kellemetlenné válni a  helyzet. Sparrow 
pontosan  úgy viselkedett, ahogy  azt mondtad.  Sparrow az 
NBH mögé bújva próbálkozott. Először erővel, utána érvekkel, 
utána azzal, hogy megosztott velem néhány információt, de a 
szervezet árnyékából akkor sem lépett ki. 
- Ha Bissel nem juttatja kórházba, talán téged is megpróbált volna megölni, vagy megöletni, mivel nincs gyomra saját 
kezűleg elvégezni a piszkos munkát. Ez lett volna a következő 
lépése. 
- Biztosra veszem, hogy ez is megfordult a fejében. De az 
utolsó lehetőségnek tekintette. Gondolnia kellett volna arra, mi 
lesz Bisselből, ha vér tapad a kezéhez. Hiszen embert ölt. Többé  már nem  valami másodosztályú ügynököcske. Sikeresen 
végrehajtott egy kettős gyilkosságot, és biztosra veszem, hogy 
lelkesedett érte. 
- De a lelkesedése nem tartott sokáig. 
-Nem,  mivel  hirtelen  kint találta magát a hidegben. 
Ugye, ezt a kifejezést használják a kémek? Kint a hidegben meredt Eve döbbenten a tálcára, amit Roarke tett le az  asztalra. 
- Reggelizünk? 
-igenEve komoly képpel simított végig a hasán. 
-Jó ötlet - állt neki a tojásnak és  a ropogósra sütött szalonnaszeleteknek. - Tehát ott tartottam, hogy Bissel kint találta magát a hidegben. Az egyik közvetlen felettesét saját kezűleg ölte meg, a másik pedig vadászik rá. Elárulták, kihasználták, kidobták. A  rendőrség olyan irányban  nyomoz, ami meg 
sem fordult volna a fejében, és előbb vagy utóbb ettől az oldaltól is félnie kell majd.  Nincs senki, aki megmondaná, hogy mit 
csináljon, mit gondoljon. Még kétszer ölt, hogy védje saját magát, és eltüntesse a nyomait. Mindkét gyilkosság felesleges volt, 
és közben sok hibát követett el, mert ezzel csak azt a feltételezést erősítette a nyomozókban, hogy még mindig él. Te  mit 
tettél volna? 
- Bissel helyében? - kente meg gondolkodás közben lekvárral a pirítóst Roarke. - Mélyen alámerültem volna. Hozzányúltam volna a félretett pénzemhez, és addig bujkálok, amíg 
nem sikerül kitervelnem, hogyan ölhetném meg  Sparrow-t, 
vagy hogyan bizonyíthatnám rá,  hogy áruló.  Várnék, és figyelnék. Egy évig, két évig, talán tovább is, és csak utána kapnám 
el. így, vagy úgy. 
- Bissel nem így tett. Képtelen volt nyugodtan ülni a fenekén. Nem tudta ilyen sokáig elnyomni az egóját,  vagy ilyen 
tisztán gondolkodni.  Ilyen hideg fejjel. Úgy érezte, mindenért 
vissza kell vágnia mindenkinek. Ugyanakkor félt is, mint valami kisfiú, akit a szülei egyedül hagytak otthon. Biztonságra vágyott. Még  mindig New Yorkban bujkál valahol.  Olyan  helyen, ahol biztonságban érzi magát. És a következő lépését tervezi - és ebben a pillanatban Eve csaknem a szeme előtt látta 
Bisselt. -  Egy hatalmas, az eddigieknél jóval kegyetlenebb és 
ostobább lépést. Eddig minden egyes gyilkossággal csak távolabb került  a céljától.  Mindegyiket kevesebb körültekintéssel 
követte el, és egyre több kockázatot vállalt. Már azzal sem törődik, hányan sérülnek meg közben. 
- Szerinted Revára fog támadni. 
-Előbb  vagy utóbb. Hiszen nem az  történt  vele, aminek 
történnie kellett volna. Nem  került rács mögé, nem sír, az ártatlanságát bizonygatva a szeretett férje után. De nem engedhetjük, hogy ez valóban megtörténjen - vette el Eve a pirítóst, 
amit Roarke nyújtott feléje. - Hamarabb elkapjuk. Hamarosan 
Sparrow-val is újra próbálkozni fog. Nem idegenkedem a gondolattól, hogy csaléteknek használjuk azt a szemetet, viszont ha 
a kórházban kapnánk el Bisselt, azzal rengeteg civil testi épségét veszélyeztetnénk.  Meg  kell találnunk a búvóhelyét,  méghozzá úgy, hogy közben minél kevesebb ártatlan  civil kerüljön 
veszélybe. Te hol rejtőznél el? Mármint akkor, ha New Yorkban akarnál maradni. 
Roarke-ot boldoggá tette, hogy újra együtt reggeliznek, és 
együtt dolgoznak. Úgy vette észre, legalább annyira megnyugtatta, mint a szeretkezés. És amikor Eve-re mosolygott, a felesége visszamosolygott rá. 
- Az én  véleményemre vagy kíváncsi,  vagy próbáljam meg 
Bissel helyébe képzelni magam? 
- A te véleményedre vagyok kíváncsi. 
- Egy apró lakásban bújnék el, alsó-középosztálybeli emberek között,  akik nem figyelnek a szomszédjaikra. Még  jobb 
lenne valahol a városon kívül, olyan helyen, ahonnan tömegközlekedéssel gyorsan és könnyen elérném New Yorkot. 
- Miért nem egy házban? 
- Annak túl sok nyoma marad papíron. Túlságosan feltűnő. Nem magával a bujkálással akarnám lekötni a főbb erőimet.  Rövid  időre kibérelnék egy egyszerű lakást, néhány szerény szobával, ahol láthatatlanná válhatok. 
- Aha, ez okos és türelmes lépés. 
- Ebből  arra következtetek, hogy Bissel szerinted a városközpontban  rejtőzik, valami sokkal fényűzőbb helyen, ami 
megfelel az ízlésének. 
- Aha. Valahol, ami elég nagy ahhoz, hogy dolgozhasson. 
Ahol fejlett biztonsági berendezések mögé zárkózhat. 
- Talán nem kell külön felhívnom rá a figyelmedet, de rengeteg ilyen hely van a városban. 
- Arra viszont én nem hívom fel a  te figyelmedet, hogy a 
legtöbbnek te vagy a tulajdonosa. És én... - állt meg  Eve kezében a villa félúton a szája felé. - Jézusom, vajon ennyire ostoba lenne? Vagy ennyire okos? - csapta le az evőeszközt, és miközben felpattant, felkapta a kávéscsészéjét. - Riaszd a csoportot! Ellenőrizni akarok valamit. 
- Előbb  talán cipőt  kellene húznod - javasolta Roarke. Még a végén megsérülnének azok a csinos, rózsaszínre festett 
lábkörmeid,  ha közben  úgy gondolnád, szét kell  rúgnod néhány segget. 
- Persze  - pillantott a lábára Eve, és összerezzent. Teljesen 
megfeledkezett arról, hogy Trina kifestette a lábkörmét. Kirántott egy fiókot, előkotort egy pár zoknit, és gyorsan eltakarta a 
pedikűr bizonyítékát. 
- Hadnagy? 
Eve morogva rángatta fel a bakancsát. 
- Jó érzés, hogy te meg én újra egy csapat vagyunk. 
Eve kézen fogta a férjét. 
- Akkor menjünk, és együtt rúgjuk szét azokat a seggeket. 
Huszonkettedik fejezet 
Mivel a csoportban a technikusok voltak többen, Eve úgy döntött, a laborban tartja az eligazítást. 
Nem értette, milyen munka folyik itt, és mi célt szolgálnak 
a pultokon és a munkapadokon gondosan elrendezett szerszámok. Nem tudta megfejteni a táblára írt, titokzatos jeleket, a 
képernyők zagyva ábráit, és még a hálózaton egymással kommunikáló számítógépek halk zúgása is hidegen hagyta. 
Azzal viszont tisztában volt, hogy sok emberórányi munkát 
és hatalmas agykapacitást lát maga előtt. 
- Elpusztítjátok a programférget. 
- Igen, el fogjuk. Egyelőre nem sikerült - pillantott Roarke 
a képernyők és a kódok felé. - Ügyesen megírt féreg, ami sokkal veszélyesebb lehet, mint amilyennek látszik. 
-Abból, hogy ezt  mondod,  számomra az derül ki,  hogy 
nagyon veszélyes. 
- Az is - helyeselt Roarke. - A korlátai ellenére nem lehet 
figyelmen kívül hagyni  azt a tényt, hogy pokollá változtathatja 
az otthonok számítógépeit. De sikerült visszakövetnünk a nyomát Sparrow-ig és az eredetéig. 
- Ez nagyrészt Tokimoto érdeme - szúrta közbe Reva. 
-Nem egyedül dolgoztam rajta.  És - tette hozzá  Tokimoto - a kapott adatok nélkül nem sikerült volna  semmiféle 
eredményt elérnünk. 
- Sparrow éppen erre számít. Ő alkotta meg a férget, majd 
rávette Bisselt,  hogy legyen kettős ügynök. A mi oldalunk azt 
hiszi, hogy a férget a Doomsday fejlesztette, ők pedig azt, hogy 
mi. Viszont mindkét fél meg van győződve arról, hogy sokkal 
erősebb, mint valójában, és rengeteg pénzt ajánlottak fel érte. 
Bissel pedig a pénz nagy részét, természetesen Kade-en keresztül, visszajuttatta Sparrow-nak. 
- Első osztályú átverés - jegyezte meg Roarke. - És  rövid 
távon tiszta üzlet. Viszont bölcsebb lett volna, ha Bissel nem 
ilyen nagyban játszik, és az NBH, valamint a hasonló szervezetek helyett inkább vállalatokkal alkudozik. 
-Ambiciózus fickó. Ráadásul mohó - tette  hozzá Eve. Elterjesztette, hogy a Securecomp dolgozik a férgen, így mindkét irányból fedezte magát. Ez nem is volt rossz ötlet. 
- De nem gondolkodott elég hosszú távra - figyelte Roarke 
a képernyőn átszáguldó kódokat. - Azt hitte, kontrollálhatja az 
eseményeket anélkül, hogy bemocskolná a kezét,  és pórázon 
tarthatja Bisselt,  amikor már úgy gondolja,  tovább nincs rá 
szüksége. 
- Gyáva - emlékezett vissza Eve, hogy zokogott és jajgatott Sparrow  a  kórházban.  - Bisselt megzsarolták,  és több 
pénzt akart. Kade is  több pénzt akart. A Securecomp pedig eljutott a fejlesztésben  arra a pontra, ami már veszélyeztette a jövedelmező üzletet. 
- Új megbízást adott Bisselnek, amivel meg  akarta oldani 
az összes problémát - csóválta Peabody a fejét. - Bissel pedig 
nem látott tovább az orránál. Már elnézést - fordult Reva felé. 
- Semmi gond. 
- Nem csak,  hogy nem  látott tovább az orránál - tette 
hozzá Eve -, de ráadásul Bissel túl egocentrikus. Álomvilágban 
él. Saját magától kapta meg a felhatalmazást a gyilkosságra. 
- Hadnagy! - ámult Peabody. - Megtanultad Bondot! 
- Elvégeztem a házi feladatot. De most Bissel  nyakig benne 
van. Nem mehet az  NBH-hoz. Nem mehet a másik oldalhoz. 
Túl sokáig várt a meneküléssel, így a számláit megtaláltuk, és 
befagyasztottuk. Gyilkolt, mert  halott akart maradni, de már 
ez  az  álca  is  lehullott  róla. Megpróbálta  eltenni láb  alól 
Sparrow-t, de kudarcot vallott. Sparrow-t őrizetbe  vettük, aki 
mindent megtett, hogy mentse magát, és közben alaposan eláztatta Bisselt. Bissel elveszítette az eddig is csak az álmaiban 
létező munkáját, és az emberek tiszteletét, amit eddig művészként megkapott. 
- Ha azt a szemetet művészetnek lehet nevezni - vigyorgott Reva, amikor mindenki feléje fordította a fejét. - Hé, nem 
Blair az egyetlen, aki tud színlelni. Sohasem tetszettek a szobrai 
- mozgatta meg a vállát, mintha nagy tehertől szabadult volna 
meg. - Jó érzés ezt végre kimondani. Összességében kezdem 
magam egyre jobban érezni. 
- Azért ne örüljön túl korán - figyelmeztette Eve. - Bissel 
még a sebeit nyalogatja, de előbb-utóbb összeszedi magát. Azt 
mondta, a szobrászat a legnagyobb szenvedélye? 
- Aha. Nem hiszem, hogy ezt is csak színlelte volna. Éveken keresztül tanulta, és csinálta. Napokig képes volt izzadni 
egy-egy alkotás felett, alig aludt vagy evett, amikor megszállta 
az ihlet. Lehet, hogy nekem nem tetszett az a vacak, amit csinált, de a szívét-lelkét beleadta... Azt a sötét, sorvadt, rothadt 
szívét és lelkét. Egy darabig még ilyen keserű leszek - folytatta 
Reva -, és szidom,  ahol csak tudom - vigyorodott el ismét. Csak úgy, a móka kedvéért. 
-Szerintem ebben nincs  semmi különös - mondta  Tokimoto. - Teljességgel emberi. 
-Tehát nagyon komolyan vette a művészetét. Elvehettek 
az álommunkáját,  de még mindig művész  - bólintott Eve. Még mindig alkot. Hajtja valami belső kényszer. McNab, nézd 
végig a Fuller bérlőinek a listáját. Olyasvalakit keress, aki kapcsolatba hozható Bissellel. 
-Persze - dörmögte Roarke.  - Segítek, Ian -  szólt oda 
McNabnak, de a tekintetét le nem vette volna Eve-ről. - Biztos, hogy közel akar  maradni a munkájához.  Hiszen ott érzi 
magát a legerősebbnek. Ha másik lakást is bérelt az épületben, 
Chloe McCoy valószínűleg tudott róla. 
- Biztos eldicsekedett vele neki. Ezzel is  azt akarta bizonyítani, mennyire fontos ember. Nézd, itt egy titkos hely.  Senki 
sem tud róla, csak te. 
- És amikor összecsaptak  a hullámok a feje felett, és kellett 
neki az a hely - fejezte  be  a gondolatmenetet Peabody -, a 
lánynak meg kellett halnia. Csak azért, mert tudott róla. 
-Hadnagy - kocogtatott meg egy képernyőt Roarke. LeBiss Tanácsadó. A LeBiss pedig a Bissel anagrammája. 
- Aha, biztosan a saját nevét akarta használni. Megint csak 
az ego - hajolt át Roarke válla fölött Eve. - Hol van? 
Roarke kiadott  egy parancsot, mire a képernyőn feltűnt a 
Fuller tervrajza. Az ábra körbefordult, majd egy része kiemelkedett. 
-Egy emelettel a galériája alatt. Elég ügyes ahhoz, hogy 
észrevétlenül felmenjen a műtermébe, ha dolgozni akar. 
- Ami teljesen hangszigetelt, igaz? 
- Természetesen. 
- És redőnyök vannak az ablakai előtt. És kamerák figyelik 
a környezetét, ezért pontosan tudja, ha valaki be akar menni. 
De a rendszer kiépítésénél valahol hibázott, mert Sparrow ott 
járt az  első gyilkosság éjjelén. És elmenekült, mielőtt rajtakaphatták volna. Talán éjjel dolgozik - folytatta Eve, mintha csak 
magának beszélne. - Talán többnyire éjjel dolgozik, amikor bezárnak az irodák,  és alig vannak emberek az  épületben.  így 
nem háborgatja senki. A rendőrség már átkutatta a műtermét, 
és semmi olyasmit nem találtak,  ami a nyomozás szempontjából fontos lehetett volna. Jól tette, hogy kibérelt egy másik helyiséget is. Amíg nem talál egy állandó helyet magának, addig 
nyugodtan dolgozhat,  és minimális  a kockázata annak, hogy 
felfedezik. 
- Szerette azt a műtermet - lépett előre Reva, és ő is vetett 
egy pillantást  az alaprajzra.  - Egyszer felvetettem neki, hogy 
otthon is berendezhetne egyet, de végig sem hallgatott. Talán a 
szabadságot kereste, talán a nőket,  de tudom,  hogy emellett 
nagyon szerette azt a műtermet. A francba, nem figyeltem oda 
eléggé. Ez kimaradt arról a listáról, amit a szokásairól összeállítottam. 
- Miért gondolt volna rá? Hiszen már átvizsgáltuk a műtermét. 
- Igen, de ez akkor is az övé volt, és ha ésszerűen gondolkodom, biztosan az eszembe jut. Mindig azt mondta, hogy szüksége van arra az ösztönzésre, arra az energiára, amit a város 
nyújt neki.  Éppen úgy, mint ahogy a házunk nyugalmára és 
meghittségére. Az  egyikre azért, hogy feltöltse, a másikra pedig 
azért, hogy kikapcsolja. 
- Oda kell mennünk - jelentette ki Eve. 
- Dallas - tette hozzá Reva. - Nem csak, hogy éjszaka dolgozik.  Ha maradt még belőle a régi  Blairből, akkor egyszerűen 
képtelen elmenni  onnan. Szerintem, ha csak  nem  ismertem 
gyökeresen félre, nem érdekli, ezzel mekkora kockázatot vesz a 
nyakába. Talán még keresi is a veszélyt. 
-Jó. Jó érv. Tegyük fel, hogy most is ott van, mint ahogy 
azt is nyugodtan feltételezhetjük, hogy fegyvere van, és veszélyes. A Fuller tele van civilekkel. Ki kell ürítenünk. 
Feeney, aki az eligazítás közben folyamatosan McCoy számítógépén dolgozott, most felemelte a fejét. 
- Ki akarsz üríteni egy huszonkét emeletes épületet? 
-Aha. Méghozzá Bissel tudta  nélkül.  Amihez először azt 
kell ellenőriznünk, hogy egyáltalán odabent van-e. Nem akarom akkor kiterelni az embereket, amikor éppen leugrik a sarki 
boltba egy szendvicsért.  Tehát találjuk ki, hogyan kellene 
meggyőződnünk arról, hogy bent  van. Csak utána foglalkozzunk a civilek eltávolításával. 
Feeney nagyot fújt. 
- Nem is kívánsz sokat. Megjegyzem, sikerült néhány adatot kinyernem ebből a gépből. Egy naplófélét. Tele van szexszel. Akár egy bárcás is írhatta volna - pirult el  halványan, 
amikor Reva felé pillantott. - Elnézést. 
- Semmi gond. Egyáltalán semmi - ismételte meg Reva, és 
szavai kőkeményen  csattantak.  -  Blair hazudott  nekem,  és 
megpróbált rám kenni  egy  gyilkosságot. Mit  érdekel engem 
ezek után, hogy egy szerencsétlen  lánnyal is hempergett... harapta el a mondatot, és  a hirtelen beálló csendben nem hallatszott más, csak a gépek zúgása.  - Oké,  én magam csinálok 
belőle gondot, amikor megpróbálom kisebbíteni - nézett egyenesen Tokimoto szemébe.  - A szerelem is meghalhat. Megölhetik, és nem számít, mennyi élet volt benne, egyáltalán nem 
sérthetetlen. Az én szerelmem is meghalt. Meghalt,  és eltemettem. Már csak egy dolgot  szeretnék, mégpedig azt, hogy Blair 
szemébe  nézhessek, és közölhessem vele, hogy számomra semmit sem jelent. Ha ez sikerül, elégedett leszek. 
- Biztosíthatom,  hogy sikerülni fog -  ígérte Eve. - Most 
pedig találjuk ki, hogyan kaphatjuk el. 
- Egy bombariadóval kiüríthetjük  az épületet, de könnyen 
megsérülhetnek  néhányan - mondta Peabody. - Az emberek 
hajlamosak pánikba esni, különösen akkor,  amikor azt mondják nekik, hogy ne tegyék. És Bissel még a hangszigetelés ellenére is rájöhet, hogy mi folyik a háta mögött. 
- Nem, ha emeletről emeletre megyünk - járkált fel és alá 
Eve,  mint mindig, amikor gondolkodott. - Nem, a bombariadó mégsem jó ötlet. Elektromos zavar? Valami, ami bosszantó, 
de nem okoz pánikot. 
-Szivárgás... veszélyes, vegyi anyag kiszivárgásának a lehetősége.  De csak a lehetősége - ismételte meg Roarke. - A 
bent lévők emeletről emeletre történő evakuálása sok időt vesz 
igénybe, és még annál is több rendőr kell hozzá. 
-Nem akarok odahívni többet,  mint  amennyi feltétlenül 
szükséges. Csak az egyik válságcsoportot, erősítésnek.  Ha gyorsak vagyunk, egy órán  belül mindenkit kiterelhetünk. Bisselt 
pedig bezárjuk. Igen.  Ezt fogjuk tenni - állt meg, és alaposan 
megvizsgálta az alaprajzot. - A műteremnek három kijárata 
van? 
- így igaz. A főfolyosóra nyíló ajtó, a bejárathoz vezető lift, 
és a teherlift a tetőre. 
- Szerencsére a Fullerben nincs mozgójárda. 
- Szerencse, de az épület így sokkal szebb is. 
- Kikapcsoljuk a felvonókat. A tetőre pedig felállítunk egy 
válságcsoportot.  Mi a folyosó felől fogunk  behatolni. Ha  itt 
kapjuk el, nem sok mozgástere marad. Kidolgozunk egy taktikát a műteremre vonatkozóan is. És a műterem alatti helyiségre. Lehet, hogy odalent  bujkál. De amikor bemegyünk, pontosan tudnunk kell, hogy hol van, ráadásul úgy, hogy ne is gyanítsa. 
- Ezt meg tudjuk csinálni. 
Eve félrehajtotta a fejét, és Roarke felé pillantott. 
- Komolyan? 
-Ühüm  - fogta  meg Roarke a felesége kezét,  és  fittyet 
hányva elszörnyedt tekintetére, a szájához emelte, még mielőtt 
Eve  elránthatta  volna. - A hadnagy nagyon nem szereti,  ha 
megcsókolom a kezét, miközben egy akciót irányít. Ezért sohasem tudok ellenállni a kísértésnek. 
-Egyszerűen túl  sok a  szex  körülöttünk  - mordult  fel 
Feeney a munkaállomása mellől. 
-Hogyan tudjuk ellenőrizni a hollétét  az  épületen belül 
anélkül, hogy gyanakodni kezdene? - kérdezte  Eve, miközben 
úgy  vélte, nagyon is türelmes a férjével szemben. 
- Miért nem foglalkozol inkább a taktika kidolgozásával? 
A  bosszantó  részleteket  nyugodtan rám  hagyhatod.  Reva, 
mennyi időbe telik a biztonsági rendszer lekapcsolása ebben az 
épületrészben? 
Reva összevonta a szemöldökét,  és csípőre tette ökölbe szorított kezét. 
- Azonnal megmondom, csak át kell néznem a szerelési rajzokat. 
- Egy perc,  és adom.  Szükségem van néhány apróságra a 
Securecomptól - fordult Tokimoto felé Roarke. 
- Majd én elhozom -  mosolyodott el Tokimoto. - Szerintem pontosan tudom, mire gondol. 
- Akkor ezt  ráhagyom a számítógépes zsenikre - indult kifelé Eve, de az ajtóból visszafordult. - Úgy értettem, hogy a civil  számítógépes zsenikre  - egészítette ki, amikor látta, hogy 
Feeney és McNab a helyükön maradtak. 
Egy órába került, mire kidolgozták, hogy közelítsék  meg, és 
ürítsék ki az épületet úgy, hogy az a civilek, és a csoport tagjai 
számára a lehető legkisebb kockázatot rejtse magában. 
- Tudjuk, hogy Bisselnek van egy rövid távolságra használatos rakétavetője. Arról viszont fogalmunk sincs, milyen játékszereket rejteget még ezen kívül. Bombákat, vegyi fegyvereket, 
villanógránátokat.  Nem fog habozni, ha a saját védelmében, 
vagy  a menekülése biztosítására ezeket ellenünk kell bevetnie. 
Sokkal veszélyesebbé teszi, hogy nincs gyakorlata ezeknek a kezelésében. Egy fickó,  akinek fogalma sincs, mit kezdjen néhány 
villanógránáttal, sokkal veszélyesebb lehet, mint aki tudja. 
- Ha kiürítettük  az épületet, a szellőzőrendszeren keresztül 
bejuttathatunk egy kis kábító gázt,  amitől elalszik - javasolta 
McNab. 
- Nem tudjuk, nincs-e szűrője vagy gázálarca. Szereti a titkos ügynökök játékszereit. Ha már tudjuk, pontosan  hol tartózkodik, lezárjuk azt az épületrészt. Elálljuk a menekülési útvonalakat, és betörjük az ajtót. Gyorsan behatolunk, és őrizetbe 
vesszük. Nincs nyoma az aktájában, hogy  az alapoktól eltekintve képzett lenne a  közelharcban. De ez  nem  azt jelenti, 
hogy nem veszélyes. 
- Pánikba fog esni - harapta be Feeney a felső ajkát. - Az 
első  gyilkosságnál megbénította  az  áldozatokat. A McCoy 
lánynak kábítószert adott. Powellt is akkor intézte el, amikor a 
fickó Zoner hatása alatt állt. Sparrow-t pedig a távolból próbálta meg kilőni. Most viszont szembe kell néznie az ellenfeleivel, 
és ettől könnyen pánikba eshet. Úgy pedig még veszélyesebb. 
-Egyetértek.  Bissel amatőr, aki  profinak képzeli magát. 
Ideges, fél, nincs hová mennie,  és nincs sok veszítenivalója. A 
civilek biztonsága a legfőbb, mert nem fogja kétszer átgondolni, hogy eltegyen-e valakit láb alól, és fogalmunk sincs, mekkora tűzerővel rendelkezik. Ezért először eltávolítjuk a civileket, és 
lezárjuk az épület megfelelő részét. Utána rárontunk. Élve kell 
elfogni. Ő a legfontosabb tanú Sparrow ellen. Nem akarom elveszíteni. 
- A végén még kiderül, hogy miatta kell megküzdened ezzel a fickóval - mondta McNab. 
- Pontosan. Azért van rá szükségem, hogy bizonyítani tudjuk a gyilkosságra való felbujtást. Győzni akarok. Feeney, te 
csatlakozz a számítógépes zsenikhez... Ewinghoz és Tokimotóhoz - javította  ki magát  Eve. - Bármennyire is bízik bennük 
Roarke, azt akarom, hogy egy rendőr  is ott  legyen  velük. 
Ewing erős, és teljes erejével a feladatra koncentrál, de nem 
akarom, hogy a legfontosabb pillanatban roppanjon össze. 
-Jobban bírja, mint egyesek  közülünk, de azért megértelek - dugta zsebre Feeney a mandulás zacskóját. - Kicsit talán 
tényleg megrázza, ha megpillantja a férjét. Mellette maradok. 
-A válságcsoport erősítés.  Csak erősítés. Nem  akarom, 
hogy vagány kódjának. Két párban hatolunk be. McNab, Peabody, nehogy másként gondoljatok egymásra, mint kollégára! 
Amint átléptetek az ajtón, nem lesz helye a  személyes érzelmeknek. Ha képtelenek vagytok erre, akkor most szóljatok. 
-Kicsit nehéz rendőrként gondolnom McNabra ebben a 
szilvakék ingben - vonta fel a szemöldökét Peabody. - Máskülönben nem gond. 
-Teljesítjük a feladatot -  biztosította Eve-et McNab. Mellesleg ez az ing remekül passzol az alsógatyámhoz. 
- Ez olyasvalami, amit mindnyájunknak tudni kellett.  Ha 
egyetértünk  abban,  hogy  a továbbiakban  nem  foglalkozunk 
McNab alsógatyájával, vágjunk bele. 
-Azt mondtad,  két  pár fog behatolni -  emlékeztette 
Peabody. 
- Roarke is jön. McNab elbánik az elektronikával, ha Bissel 
a helyszínre is felszerelt  valamit,  de a fegyverek terén nem túl 
képzett.  Ellentétben  Roarke-kal. Aki azt is  tudja, hogyan kell 
egy ajtót betörni. Valami megjegyzés? 
- Nincs - vont vállat McNab. - Láttam Roarke fegyvergyűjteményét. Haláli. 
- Akkor szedjük  össze a csapatot, és zárjuk le végre ezt az 
ügyet. Feeney, csak egy szóra. 
Eve megvárta,  amíg kettesben maradtak, de amikor Feeney 
felé kínálta a mandulás zacskót, megrázta a fejét. 
-Azok az... Adatok, amelyekről beszéltünk.  Amelyek  véletlenül kerültek a kezembe. Azt akarom,  hogy tudd: többé 
már nem okozhatnak gondot. Nem kell tenned semmit. 
-Oké. 
-Kellemetlen  helyzetbe hoztalak, amikor erről beszéltem 
neked. Nem kellett volna. 
Feeney összetekerte a zacskó tetejét, és zsebre vágta. 
- Túl sok mindent  csináltunk már végig együtt ahhoz, 
hogy  így beszélj. De, mert tudom, miről van szó, ezt nem  vetem a szemedre. 
- Kösz. Egy kicsit elvesztettem a lábam alól a talajt. 
- De most már minden rendben? 
-Aha. 
- Akkor gyújtsuk be a rakétákat, és lőjük ki  azt a gazembert. 
- Még el kell valamit intéznem, de máris megyek utánad lépett Eve az asztalához, amikor Feeney kiment, és bekapcsolta 
a linkjét. 
- Nadine Furst. 
- Dallas. Úgy tűnik, tudok szakítani rád néhány órát. Mivel  nem  sikerült együtt ebédelnünk, összejöhetnénk ma délután. Csak te, meg én. 
-Jól hangzik. Hol találkozzunk? 
-Addig még  el kell intéznem valamit. Találkozzunk  a 
Fifth Avenue-n, a  Huszonkettedik és a Huszonharmadik utca 
között. Én fizetek. 
- Tökéletes. Már alig várom. 
Eve bontotta a vonalat, és elégedetten konstatálta, hogy 
Nadine felfogta: interjút akar neki adni. És elég nagy a szava a 
médiában, hogy az adás után az NBH kétségbeesetten próbálja 
majd menteni magát. 
Eve a laborban csatlakozott a többiekhez, ahol Roarke éppen 
egy készülék működését mutatta be Feeney-nek. 
Eve összevont  szemöldökkel  meredt rá a képernyőre, és a 
rajta vándorló színekre. 
- Ugye, ez nem egy új videojáték? 
-Egy  testhőmérsékletre  kalibrált  érzékelő.  Most  éppen 
Summersetet nézed, ahogy a konyhában pepecsel. Csak beütöd 
a vizsgálni kívánt terület koordinátáit, és a vizsgálni kívánt objektum jellemzőit.  Keresztüllát a szilárd anyagon, amilyen például a fal, ajtó, üveg, és így tovább. Az észlelési távolság az interferenciától függ. A hasonló tulajdonságokkal bíró objektumok interferálnak azzal, amit az ember megfigyel.  De képes 
befogni és követni  a célpontot. 
- Mi ez? - kocogtatott meg  Eve a képernyőn egy vörösesnarancssárgás pacát. A... 
- A macska - vigyorgott rá Roarke. - Szerintem kaját kuncsorog. Mi a helyzet a fülekkel, Tokimoto? 
- Mindjárt. Egy pillanat. 
- A beépített - magyarázta Roarke - interfész, a hangszenzor,  és különböző  szűrők megfelelő kombinációjával meg  is 
hallgathatjuk őket. 
- Két emelettel lejjebb? Közvetlen kapcsolat vagy műholdas átjátszás nélkül? 
- A műholdas  kapcsolaton most dolgozunk. A laborban található készülékkel megszámlálhatnánk  Galahad  szőrszálait. 
De ezzel a hordozható darabbal  csak a testhőt lehet követni pillantott fel Roarke. - Viszont a céljainknak az is tökéletesen 
megfelel. 
- Aha. Tökéletesen - húzta el a száját Eve, amikor a szerkezetből hegedűre emlékeztető hangok törtek elő, melyek hirtelen átváltottak Galahad semmivel össze nem téveszthető könyörgő nyávogásába. 
- Ez - sóhajtott sóváran McNab - mindenen túlmegy. 
- Mi a helyzet a biztonsági rendszerrel és a monitorokkal? kérdezte Eve. 
- Távirányítással le tudom kapcsolni. Kiiktatjuk a hangérzékelőket, így Bissel nem fogja hallani, ahogy kiürítjük az épületet. Ezt a szkennert a helyszínen húsz perc alatt beüzemelhetjük, és rá tíz perccel már a kezedben is a fickó. 
- Először lezárjuk azt a részt, ahol bujkál, csak utána kezdünk a kiürítéshez. Legfőképpen a Bissel rejtekhelye alatti emeletnél kell vigyázni. Csak gyorsan és csendesen. Utána bekapcsolhatjuk ezt a szerkezetet. Feeney? 
- Készen állok. 
-Peabody, vegyetek  fel  testpáncélt. Indulás.  Roarke, te 
gyere velem. 
- Boldogan - követte Roarke a feleségét. 
Eve egy szót sem szólt, amíg vissza nem értek az irodájába. 
Ellenőrizte a fegyverét, majd kihúzott egy fiókot, és elővett egy 
bénítót. 
-Erre szükséged lesz. Amikor betörjük az  ajtót, azt akarom, hogy mellettem legyél. 
Roarke a bénítót forgatta a kezében. Neki természetesen 
voltak hatékonyabb fegyverei is. De végül úgy gondolta,  a 
szándék a döntő. 
- Nem is kell kérned rá. 
- Nem.  Kiérdemelted. Együtt fogjuk betörni az ajtót. Mi 
több, fogalmam sincs, hogy  milyen fegyverekkel rendelkezik 
Bissel. Amikor bejutottunk, koncentrálj erre. Őt hagyd rám, 
Roarke. 
- Megértettem, hadnagy. 
- Még valami. Találkozni fogok Nadine-nal. Ha ennek az 
egésznek vége, és el akarod  mondani  neki, hogyan próbálta 
meg az NBH ellehetetleníteni  az egyik alkalmazottadat,  hogyan próbált adatokat lopni a Securecomptól, és szabotálni egy 
vörös kóddal jelzett fejlesztést, az egyáltalán nem lesz az elle- , 
nemre. 
- Odaveted őket a kutyák elé - remegett meg Roarke szája, miközben hüvelykujjával megcirógatta a gödröcskét Eve álla 
alatt. - Egészen felizgattál, hadnagy. 
- Azt hiszem, beletelik majd egy kis időbe, mire kimossák 
magukat. Mert rengeteg mocsoktól kell megszabadulniuk. Ez 
is egyfajta bosszú, Roarke. 
- Igen - csúsztatta a zsebébe a fegyvert Roarke, és két tenyere közé  fogta Eve arcát, majd megcsókolta a homlokát. Az. És ha ezzel megelégszel, akkor én is. 
- Akkor menjünk, és rúgjuk szét a megfelelő seggeket. 
Kissé izgalmasabb volt a helyzet a szokásosnál, ugyanis az akció 
megfigyelői között ott ült Tibble rendőrfőnök és Whitney kapitány  is.  Eve, miközben az embereit  eligazította, mindent 
megtett, hogy figyelmen kívül hagyja őket. 
- A protokoll és az udvariasság is úgy kívánja, hogy értesítsük az  NBH-t, ha megtaláltuk Blair  Bissel búvóhelyét - jegyezte meg Tibble. 
- Pillanatnyilag egyáltalán nem érdekel a protokoll és az 
udvariasság, uram, csak  az, hogy elfogjak egy többszörös gyilkost.  Nagyon  is elképzelhető, hogy az  NBH-tóI másokat is 
érint ez az ügy, vagy tudnak arról, mit tervezett ez a három 
ügynökük. Veszélyeztetnénk az akció  sikerét, ha Bissel fülest 
kapna tőlük. 
- Ezt még maga sem hiszi. De rendben - bólintott Tibble. 
- Logikus, ám ha ez az akció kudarcot vall, potyogni fog a mocsok az égből. És akkor biztosra veheti, hogy magára is jut belőle. 
- El fogjuk fogni - fordult vissza Eve a  monitorok felé, és 
ujjával dobolni kezdett az asztalon. Várt. 
Egy irodában  voltak,  egy  emelettel a  LeBiss  Tanácsadó 
alatt.  A bérlőket már kivezették az épületből,  és  mindössze 
Roarke  megerősítése  kellett arról,  hogy a  tetőtér  biztonsági 
rendszerét lekapcsolták, hogy kezdetét  vehesse az akció második szakasza. 
- Maguknak akarják majd Bisselt, hadnagy - tette hozzá 
Tibble. - Sparrow-val együtt szövetségi területen tevékenykedett. 
- Naná, hogy maguknak akarják. De amíg a vád gyilkosság és gyilkosságra való felbujtás, nem érdekel, ki csukja rájuk a 
cellaajtót. 
- Csöndben szeretnék elintézni. Nem mutatna jól a nyilvánosság előtt, hogy az egyik igazgatóhelyettesük bűnözésre adta 
a fejét. 
Aha, gondolta Eve. Határozottan izgalmasabb. 
- Arra utasít, hogy a fű alatt járjak el, Tibble rendőrfőnök 
úr? 
- Én nem adtam ilyen parancsot, hadnagy. Csak arra szeretnék  rámutatni, hogy bizonyos részleteket politikai szempontból nem lenne bölcs a nyilvánosság elé tárni. 
- Ezt még kibírom - pillantott fel Eve, amikor Roarke belépett az irodába. 
- Kész - közölte Roarke.  - Az embered vak és süket. A 
műterembe vezető felvonót kikapcsoltuk. 
- Értem - emelte fel Eve a kommunikátorát.  - Itt Dallas. 
Zárják le a lépcsőházat. De  ne, ismétlem, ne menjenek a gyanúsított  feltételezett tartózkodási helyének  a  közelébe. Megkezdhetik az épület kiürítését - intett a monitor felé. - Keresd 
meg. 
- Ezt szeretném én csinálni - mondta Reva. - Ennyi részem 
nekem is legyen az elfogásában. 
- Ez Feeney feladata. 
Feeney megveregette  Reva vállát,  miközben  magában 
leküzdötte a késztetést, hogy elindítsa a programot. 
- Csináld. 
Reva  beütötte a  megfelelő  koordinátákat, beállította  a 
szkennert  a testhőmérsékletre, majd lassan  végigpásztázta  a 
LeBiss-irodát. 
- Itt nincs semmi - remegett meg kissé a hangja, de megköszörülte a torkát, és a koordinátákat átállította a tetőtérre. 
Amikor megpillantotta a vörös-narancs fényeket, csak bámult. ,  ,                  ....    .... 
- Megtaláltam a célpontot - mondta, ahogy Eve előrelépett. - Egyedül van. A koordináták szerint a műteremben tartózkodik. 
- Mi ez? - kérdezte Eve ellentmondást nem tűrően, és egy 
kék fényfoltra mutatott. 
- Tűz. Láng. Intenzív hő. Éppen dolgozik. 
- Fegyvere van - szúrta közbe Roarke. - Figyeld csak meg 
a testtartását, és ezt a pontot. Szerintem ez valami oldalfegyver. 
- Oké. Mindenki készüljön fel - nyúlt Eve a testpáncélja 
után. 
- Behoztam a hangot. Zenét hallgat. Kemény rockzenét mondta Reva egy pillanat múlva. - Izgatott - tette hozzá. Akkor  szokta ezt hallgatni, amikor izgatott. Rengeteg odabent 
a fém.  A  szerszámok és  a félkész  szobrok  is fémből vannak. 
Nehéz  lesz megmondani, hogy közülük melyik fegyver, és melyik nem. 
-Azt  kell feltételeznünk, hogy  van fegyvere.  Tartsátok 
szemmel - tett fel  Eve egy headsetet. - Folyamatosan tudni 
akarom, merre van, és mit csinál. Mindenki foglalja el a helyét! 
- Indulás! - adta ki Feeney a parancsot a kommunikátorán 
keresztül. - Hatos egység, itt a bázis. Az embereink behatolnak 
a szektorba, ismétlem, azok a mi embereink. 
Eve a lépcső felé indult. 
-A fegyvereket mindenki állítsa bénító fokozatra! Dallas 
az ajtónál - mondta a mikrofonjába, mielőtt kinyitotta volna a 
lépcsőház ajtaját. 
A válságcsoport két tagja készenlétben állt. 
- Minden csendes - mindössze ennyit mondtak. 
- A célpontot elkábítjuk.  Nem  akarom, hogy  maradjon 
ideje elővenni a fegyverét. Az akció közben senki sem sérülhet 
meg. Leterítjük, megbilincseljük és kivisszük. 
- Értettem - suttogta McNab. 
Egy frontális támadás,  gondolta  Eve, amikor  mind a négyen ugyanazon az ajtón keresztül hatolnak be, túl kockázatos, 
ha a célszemélynél fegyver van. 
- Peabodyval menjetek a galéria ajtajához. Roarke a parancsomra távirányítással kinyitja a galéria és a műterem közti ajtót. Mi a  műterem  ajtaján hatolunk be. Bekerítjük. Várjátok 
meg a jelzésemet - lépett a lépcsőház ajtajához, majd intett 
Peabodynak és McNabnak, hogy álljanak a szemközti ajtó mellé. 
A headsetjén keresztül hallotta az evakuáció semmivel össze 
nem téveszthető hangjait. Lassan, de  legalább haladt. Megmozgatta a vállát. 
-Jézusom, gyűlölöm ezeket a mellényeket. Nem lehetne kényelmesebbeket gyártani? 
- Egy másik történelmi korban, hadnagy, fénylő páncélban 
lehettél volna a lovagom. Azt pedig sokkal jobban gyűlölted 
volna. 
- Talán  az evakuáció nélkül is megpróbálkozhattunk volna 
elkapni. Hiszen aludnia is kell valamikor. De... 
- Az ösztöneid azt súgták, hogy távolítsd el az embereket a 
veszély közeléből, és kapd el most. 
Eve levette a fejéről a headsetet, és a férje felé intett. 
- Ha te akarod lebénítani, nem állok az utadba. 
Roarke a hüvelykujjával végigsimított Eve arcán. 
- Kedves akarsz lenni hozzám? 
- Nagyon is. 
- Én  is ugyanezt akartam mondani. És ne, ne fogd vissza 
magad. Teljesen mindegy, ki teríti le. 
- Oké - tette vissza Eve a headsetet, és toporogva várta, 
amíg megérkezett a jelzés, miszerint minden tiszta. - Peabody, 
az ajtóhoz! Roarke, engedd be őket a galériába! 
Roarke megnyomott néhány gombot a távirányítóján. 
- Kész. 
- Befelé!  Álljatok készen! - foglalta el Eve is a helyét a műterem ajtaja mellett, majd Roarke felé biccentett. - Nyomás! 
Eve törte be az  ajtót, és azonnal lehajolt. Roarke a háta 
mögül, magasan fedezte.  Egy pillanattal  később a műtermet és 
a galériát  elválasztó ajtó is kitárult. Peabody és McNab berontottak. 
Bissel  az egyik szobra mellett állt, sisakot, védőszemüveget, 
és könnyű védőruhát viselt. És a testén keresztbe vetve két bénítót. A kezében begyújtott hegesztőpisztoly világított. 
- Rendőrség! Kezeket a magasba! Azonnal! 
-Nem számít. Nem  számít  -  fordította  a hegesztőt 
Peabody és McNab felé, és hátratántorodott, amikor elérte egy 
bénítósugár. - Nem számít - dobta el a hegesztőt, és a lángnyelvek szétfröccsentek a műterem tükörfényes padlóján. Számítottam erre. Hallotok engem? - kiáltotta. - Bomba van 
nálam. Ha megtámadnak, felrobbantom. A fél épület a levegőbe repül. Tegyék le a fegyvert, és hallgassanak meg! 
- Csupa fül vagyok, Blair - mondta Eve, miközben a fülhallgatójában hallotta, hogy a háttérben valaki riasztja a tűzszerészeket. - Hol az a bomba? 
- Tegyék le a fegyvert! 
-Azt  nem lehet - figyelte Eve a szeme sarkából, ahogy 
Roarke leguggol, felemeli a hegesztőpisztolyt, és kikapcsolja. Ha azt akarja, hogy  hallgassam meg, akkor meghallgatom. 
Hol  a bomba? Lehet, hogy csak át akar verni.  Ha azt akarja, 
hogy meghallgassam, akkor árulja el, hol a bomba. 
- Itt. Ez az egész - csapott a kezével Bissel a fémszoborra. 
Arcán  csillogott az izzadság. Eve úgy vélte, a munkától  és az 
izgalomtól. Na meg persze a félelemtől. - Elég robbanóanyag 
van benne, hogy ezt az egész épületet, több száz embert a levegőbe röpítsen, úgyhogy tegyék le a fegyvert! 
- Velük együtt maga is meghalna. 
-Figyeljen - dobta le Bissel a szemüvegét,  és Eve végre 
megpillantotta a szemét. Zeus, gondolta. Belőtte magát. Ráadásul még egy testpáncélt is felvett. Több lövés kellene, mire 
teljesen elveszíti az eszméletét. 
- Mondtam, hogy hallgatom. Mit akar mondani? 
- Nem megyek börtönbe! Nem fognak bezárni egy cellába. 
Sparrow. Quinn Sparrow találta ki ezt az egészet. Ő  vett rá 
mindenre.  Nem fognak  bezárni. Az NBH szolgálatban lévő 
ügynöke vagyok. Nem válaszolok az NYPSD kérdéseire. 
-Beszéljük meg - és Eve vigyázott, hogy a hangja nyugodt, de érdeklődő legyen. - Csak akkor mesélhet a feladatáról, 
ha előtte nem robbantja fel magát. 
- Nem fogunk beszélgetni. Te csak hallgass! Egy járművet 
akarok! Egy jet-koptert pilótával, a tetőre! És tízmilliót jelöletlen bankjegyekben. Amikor elég messzire értem, elküldöm a 
deaktiválási kódot. Különben... - emelte fel Bissel a bal kezét, 
és megmutatta a tenyeréhez szíjazott távirányítót. - Különben 
használni fogom. Én az NBH ügynöke vagyok! - kiáltotta. Azt hiszi, félek megnyomni a gombot? 
- Nem kételkedem abban, hogy használná, Bissel ügynök. 
De meg kell győződnöm róla, hogy a bomba valóban létezik. 
Különben a feletteseim nem  hiszik el. Ellenőriznem kell a meglétét, hogy továbbra is maga  diktálhassa a feltételeket. 
- Létezik. Egyetlen érintés... 
- Maga  is tudja,  mi ilyenkor a szabály. Elvégre profik vagyunk. Jelentenem kell mindent a felettesemnek. Ellenőrzöm a 
bombát, utána pedig rátérhetünk a követeléseire. 
-Benne van a szoborban, te ostoba liba! Beletettem.  Ki 
kellett volna maradnod ebből az egészből. 
-Megvizsgáljuk  a  szobrot. Nincs értelme, hogy bárki  is 
megsérüljön. Sparrow-t már elkaptuk. Ez nekem elég.  Ő keverte bele ebbe magát.  Csak ezt akartam ellenőrizni, hogy 
megindíthassuk ellene az eljárást. 
- Vizsgálja meg a szobrot. Akkor majd meglátja. Egy jetkoptert  akarok.  El akarok tűnni innen. A pilóta vigyen oda, 
ahová mondom! 
Roarke felemelte mindkét kezét. 
- Csak hadd vegyem elő  a szkennert, ami érzékeli a robbanóanyagot, és hadd állítsam  be. Tudja, az épület nagy része az 
enyém. Nem szeretném, ha megsérülne. 
Bissel Roarke felé kapta a tekintetét. Megnedvesítette az 
ajkát. 
- Egyetlen rossz mozdulat, és  mindennek vége. 
Roarke a zsebébe nyúlt,  kivette a szkennert, és a magasba 
emelte, hogy Bissel is láthassa. 
-Zeus hatása alatt áll, Bissel ügynök - szólalt meg Eve, 
hogy magára irányítsa Blair  figyelmét. - Nem tesz jót magának. Gátolja a gondolkodást. 
-Az hiszi, nem  tudom,  hogy mit csinálok? - patakzott 
Bissel arcán az izzadság. - Azt hiszi, gyáva vagyok? 
- Nem. Nem tudta volna  mindezt végigcsinálni, ha nem 
lenne bátor. Ha Sparrow nem veri át, már messze járna innen. 
- Az a rohadt gazember.    , 
- Azt hitte, képes lesz pórázon tartani magát, mintha csak 
a kutyája lenne - és Eve vigyázott, nehogy Roarke felé nézzen. 
- De megmutatta neki,  mire képes. Szerintem maga csak el 
akart tűnni, amint végrehajtotta a feladatát. Meg akarta kapni 
a jogos járandóságát, és eltűnni, de nem úgy  sikerült, ahogy 
tervezte. Szerintem  Chloe  magával  tartott volna.  Kár  volt 
megölni. 
- Idióta volt! Az ágyban jó volt vele, de amúgy halálra idegesített.  Információtárolásra használtam, mint  egy számítógépet. Összekötőnek. Mit gondol, mit láttam a videopoloskán keresztül? Megpróbálta feltörni a kódomat. Talán azt hitte, okosabb lehet nálam. Ostoba, féltékeny kurva! 
- Mi a helyzet a medállal, amit magától kapott? 
Bissel egy pillanatig értetlenül nézett, majd elmosolyodott. 
- Álkód, vésztartalék. Azt hiszi, nem tudom, hogy védjem 
meg magam? Mindenfelé vésztartalékokat  raktam.  Fegyvereket,  meg ami kellett.  Nem  tarthattam mindent egy helyen. 
Szét  kellett szórnom a dolgaimat. 
- Chloe tudott erről a rejtekhelyről. Tudott róla,  és beleírta 
a számítógépébe is. Azt hiszem, tévedtem. Mégiscsak meg kellett ölnie. 
- Rohadtul igaza van. Működnie kellett volna. Működnie. 
Egyszerűen rá  kellett vennem, hogy  írja meg azt  a  cédulát. 
Csak írd le a kedvemért, bébi. Egyetlen sor, amiben elmondod, 
mit éreztél, amikor azt hitted, meghaltam. Ő pedig elég ostoba 
volt  ahhoz, hogy megtegye. 
- Jól kitervelte. Akárcsak Powellnél. Csak nem volt szerencséje. 
-A  bomba valóban ott a szoborban - közölte hűvösen 
Roarke. - Bissel, Bissel, maga az összes tojását egyetlen kosárba 
tette, és így mindegyik könnyen összetörhet. Ha kiborítja, többé már senki sem lesz képes összeszedni a darabokat. 
- Mondtam. Nem megmondtam? És most kérem azt az átkozott koptért! Azonnal! 
- Ha kiborítja a tojásokat -  folytatta Roarke. - De nem 
fogja. Deaktiváltam a detonátort. Szabad az út,  hadnagy. 
- Kösz - célozta meg Bissel  lábát Eve, amit nem védett 
semmi. Bissel megtántorodott, és őrült fény csillant a szemében, ahogy összezárta a markát, és megpróbálta felrobbantani a 
bombát. 
Eve akkor lőtte meg másodszor, amikor a fegyvere után 
nyúlt. Peabody pedig oldalról nekiugrott, és ledöntötte a földre, mint golyó a tekebábut. 
Zeustól fűtve Bissel visszakézből pofon vágta, de Peabody 
talpon maradt. 
McNab is ugrott, és fegyvere helyett inkább az öklével csapott háromszor Bissel arcába. 
Peabody orrából dőlt a vér, amikor elővette a bilincsét, és 
miközben  McNab leszorította Bisselt, rákattintotta a csuklójára. 
- A bokáját is - javasolta Eve, és odadobta a saját bilincsét. 
- Még mindig nagyon ugrál. Itt Dallas - mondta a headset 
mikrofonjába. - A gyanúsítottat megbilincseltük. Küldjék fel a 
tűzszerészeket. 
Peabody lihegve ráült Bissel hátára, McNab pedig odanyújtott neki egy babos zsebkendőt. 
-Fogd meg, bébi.  Vérzik az orrod. Mármint  Nyomozó 
Bébi - tette hozzá, miközben Eve felé pillantott. 
- Minden oké, Peabody? - érdeklődött Eve. 
- Aha. Nem tört el - szorította a színpompás zsebkendőt 
az orrához  Peabody. - Elkaptuk, hadnagy. 
- Aha, elkaptuk. Intézkedj, hogy az őrizetest szállítsák át a 
börtönbe. Jól csináltad, Nyomozó Bébi. Te is, McNab. 
- Ügyesen feltartottad - mondta Roarke, amikor Eve oldalt lépett, és beengedte a tűzszerészeket. - így McNab be tudott húzni  neki egypárat. 
- Szerintem Peabody is meg tudta volna fékezni, de ez a 
gazember megérdemelte, hogy kapjon néhányat. Amilyen vézna fickó vagy, olyan  erősen ütsz - pillantott az órájára Eve, és 
látta,  hogy azonnal indulnia kell, ha találkozni akar Nadinenal. 
- Most mennem  kell. Elintézem a papírmunkát, és előkészítem Bissel kihallgatását. Ez eltart egy ideig. Addig meséld el 
Revának és Tokimotónak, hogy  mi történt, és köszönd meg 
nekik a segítséget. Revának üzenem, hogy öt percre  kettesben 
maradhat Bissellel. Elintézem neki. És talán Carót is meg kellene dicsérni. Remek lányt nevelt fel. 
- Ezt te is megmondhatod neki. 
- Megmondhatom - intett,  és elvonultak Roarke-kal a galéria egy viszonylag csendes sarkába. - Rengeteg időt és energiát áldoztál a nyomozás sikerének az érdekében. Személyes érintettség ide, vagy oda, azt nagyon nagyra értékelem. 
- Köszönöm. 
-Azt hiszem, szükséged lesz  egy kis időre,  mire megint 
mozgásba lendíted az ügyeidet,  és minden visszatér a megszokott kerékvágásba. 
- Pár nap az egész. Talán egy hét, és helyreáll az egyensúly. 
Egy kis időre el kell utaznom a városból. Akad, amit személyesen kell elintéznem. 
- Oké.  De ugye, csak egy hétig leszel távol? 
- Nagyjából. Miért? 
- Mert  szeretnélek elvinni egy  hosszú hétvégére. Szükséged 
van egy kis kikapcsolódásra. 
Roarke felvonta a szemöldökét.  , 
- Úgy gondolod? 
- Aha.  Még a végén túlhajtod magad. Pihenned kell. Tehát. .. Mondjuk péntekhez egy hétre. Hová szeretnél menni? 
- Hogy hová szeretnék menni? És ezt az egészet azért mondod, mert szerinted pihenésre van szükségem? 
Eve az  ajtó felé pillantott, hogy meggyőződjön,  senki sem 
figyel rájuk. Majd két tenyere közé fogta Roarke arcát. 
- Pihenésre. Ráadásul szeretnék néhány  napig a szexrabszolgád lenni. Tehát, hová megyünk? 
- Egy ideje nem jártunk már a szigeteken - és nem törődve 
azzal, ki nézi őket, Roarke lehajolt, és megcsókolta a feleségét. 
- Mindent elintézek. 
- Nem. Én fogom elintézni.  Meg tudom csinálni - közölte, 
amikor látta, hogy Roarke összerezzen, és ezt meg sem próbálja 
leplezni. -  Meg tudom csinálni. Jézusom, ha levezénylek egy 
ilyen akciót, csak nem okoz gondot egy kis utazás.  Bízz bennem egy kicsit. 
- Benned nem csak kicsit bízom. 
-Akkor  később majd találkozunk. Most mennem kell, 
hogy kieresszem a szellemet a palackból - indult  kifelé Eve, 
majd visszafordult,  visszament Roarke-hoz, és szenvedélyesen 
megcsókolta. - Viszlát, Civil Bébi. 
Kifelé menet, miközben a kollégáit kerülgette, végig hallotta Roarke  nevetését. És amikor egyedül maradt, az ujjával, 
amelyen  a jegygyűrűjét viselte, végigsimított a szíve fölé tetovált jelvényen. 

Fülszöveg:
2059-et írunk. Ebben a jövőben összeütközésbe kerül a technológia 
az emberi természettel, és egy új számítógépes vírus válik 
a terrorizmus végső fegyverévé. 
HALÁLOS   VÁLÁS 
Reva Ewing, a titkosszolgálat egykori ügynöke, a Roarke Iparvállalat 
biztonsági szakértője egy kettős gyilkosság legfőbb gyanúsítottjává válik. 
Minden oka megvolt rá, hogy megölje a férjét, a híres művészt, Blair 
Bisselt. Mert megcsalta, ráadásul a legjobb barátnőjével. De Eve Dallas 
hadnagy, a nyomozás vezetője hisz Reva ártatlanságában. Az ösztönei 
azt súgják, hogy a gyilkosság helyszíne túlságosan megrendezett, 
mélyebbre ás, rájön, hogy csaknem abban a pillanatban, amikor 
a konyhakés az áldozat mellébe merült, a műterme ajtaján is 
megváltozott a zár kódja - és a számítógépén tárolt minden 
adatot szándékosan tönkretettek. 
A jelek arra utalnak, hogy megkezdődött a rémálom, amire a cége 
titokban készült. Revával együtt részt vesz egy szigorúan titkos 
kormányprogramban, a Doomsday Groupban, amely azért alakult, hogy 
felvegye a harcot a hackerek legújabb nemzedékével. Ezek a lángeszű 
technoterroristák betörnek a bankok rendszereibe, és hatalmas 
összegeket rabolnak onnan, adatokat lopnak, számítógépeket rongálnak, 
és mindenkit megölnek, aki túl közel kerül a titkaikhoz. 
Eve-nek és Roarke-nak be kell szivárogniuk egy szigorúan titkos 
kormányszervezetbe, hogy a gyökerénél vegyék elejét a bajnak, mielőtt 
a vírus megfertőzné az egész vállalatot, majd az egész országot.