J. D. Robb
Halálos csábítás

Eredeti cím: Seduction in Death 
Copyright  2001 by Nóra Roberts 
Ali rights reserved 
Fordította: Kiss Tamás 
A borítókép Szendrei Tibor munkája 
Tördelés, tipográfia: Gold Book Kft. 
Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs 
rendszerben tárolni vagy a kiadóval történt előzetes megállapodás 
nélkül bármely formában, bármely módon sugározni 
ISBN 963 9437 94 
Kiadja a Gold Book Kft. 
Felelős kiadó a kft. Ügyvezetője 
Nyomdai munkálatok: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen 
Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató 
Hisz álomról beszélek, 
Amit csupán a henye agyvelő szült 
És a képzelet koholt 
William Shakespeare 
Mert vallom: minden férfi öl, 
Oh, mert bárhogy szeress, 
Vagy bús szemed, vagy halk szavad 
Mérgekkel fűszeres 
S gyávák gyöngéd gyilka: csók, 
De a bátor tőrt keres! 
Oscar Wilde2 
1 Rómeó és Júlia. Kosztolányi Dezső fordítása 
2 A readingi fegyház balladája. Tóth Árpád fordítása 
Első fejezet 
Álmában jött a halál. Gyermek volt még, aki már felnőtt, és 
egy olyan kísértettel nézett farkasszemet, amit nem lehet elpusztítani, nem számít, hányszor veszi a vérét. 
A szoba hűvös volt, akár egy sírbolt.  A mocskos ablakon 
át beáradó, vörös, villogó fény világította meg a falakat, a vért 
és a testét. Miközben összekuporodva a sarokba bújt, ott lüktetett a kés mocskos markolatán is, amelyet még mindig a kezében szorongatott. 
Az egész testét átjáró fájdalom hullámai teljesen elkábították, és tudta, hogy ennek sohasem lesz vége, mint ahogy nem 
volt kezdete sem. Qupán újra és újra birtokba veszi minden 
egyes sejtjét. A karja törött csontját, vagy az arcát, ahová a pofont kapta. De leginkább az erőszakot érezte. 
A fájdalom végül elringatta. Rémülettel takarózott. 
Mindössze nyolcéves volt. 
Miközben zihált, apró ködgomolyagok hagyták el a száját.  És ezek az apró kísértetek elárulták neki, hogy még mindig él. Érezte a felhasadt ajkaiból szivárgó  vér ízét, az orrát pedig megtöltötte  a whisky bűze, amit még nem tudott elleplezni a nemrég érkezett halál. 
Élt, de valahogy mégsem. Életben maradt, az apja pedig 
meghalt. Ezek a szavak visszhangzottak folyamatosan a fejében, miközben a tudata próbálta felfogni az értelmüket. 
Életben maradt.  Az apja halt meg. 
És most üveges tekintetével őt fodrozza. 
Mosolygott. 
Ilyen könnyen nem szabadulsz meg tőlem, kicsi lány. 
Gyorsabban kezdte kapkodni a levegőt, és legszívesebben 
felvisított volna.  A torkát kaparta a sikoly. De csak egy halk 
nyögésre futotta az erejéből. 
Már megint rendedenséget csináltál, ugye? Sohasem viselkedsz úgy, ahogy kellene. 
Szinte hallotta az apja kedvesen csengő hangját, amiről 
tudta, hogy a legveszedelmesebb a világon. Nevetett, miközben vér fröcskölt a lyukakból a testén, amit ő ütött a késsel. 
Mi a baj, kicsi lány? Elvitte a nyelvedet a cica? 
Én élek, de te nem. Élek, de te nem. 
Úgy gondolod?, mozgatta meg az ujjait az apja, aminek láttán a gyermek Eve rémülten felnyögött, mert látta, hogy az 
ujjak végéről vörös cseppek záporoznak szerteszét. 
Ne haragudj. Nem így akartam. Ne bánts. Miért bántasz 
állandóan? 
Mert ostoba vagy. Mert nem hallgatsz rám! Mert... éseza dolgok mélyén lapuló igazság, mert megtehetem. Azt tehetek veled, amit 
csak akarok, és senkit sem érdekel. Senki vagy, egy hatalmas nulla, és 
nem hagyom, hogy ezt elfelejtsd, te kis szutyok. 
Eve zokogni kezdett. Hideg könnycseppek mostak széles 
ösvényt az arcát borító vérbe.  Menj el. Csak menj el, és hagyj 
békén! 
Sohasem foglak békén hagyni. Soha. 
Legnagyobb rémületére  az apja térdre küzdötte magát. 
Úgy kuporgott, mint egy óriási varangy, amely egyenesen valamilyen szörnyű rémálomból szökkent elő. Egyszerre vérzett 
és vigyorgott. És őt figyelte. 
Rengeteg időt és pénzt vesztegettem rád. Ki biztosította a fejed fölé 
azt a kibaszott tetőt? Ki adott neked enni? Ki vitt el mindenfelé ebben 
az óriási országban? A legtöbb veled egyidős  kölyök még szart sem látott a világból, ellentétben veled. És tanultál valamit mindebből? Nem, 
semmit sem tanultál. De fogsz. Emlékszel még, mit mondtam neked? 
Csak azt kapod, amit megérdemelsz. 
Ezzel a hatalmas termetű  férfi talpra állt, és lassan ökölbe 
szorította a kezét. 
Apuci most meg fog büntetni, csosszant Eve felé. Rossz 
kislány voltál, még egy lépés. Nagyon rossz kislány. 
Eve a saját sikolyára riadt fel álmából. 
Verejtékben fürdött és reszketett a hidegtől. Levegő után 
kapkodott, miközben  a  hurkává gyűrt lepedővel igyekezett 
felszárítani a könnyeit,  amelyet a rémálom közepette maga 
köré tekert. 
Az apja időnként meg is kötözte. Eve felnyüszített, amikor ez az eszébe jutott, és vadul tépni kezdte a takarót. 
Amikor kiszabadította magát, legördült  az ágyról, és lekuporodott mellé a sötétben, mintha csak menekülni akarna. 
Vagy harcolni. 
- Világítást! Minden lámpa bekapcs. Istenem, ó, Istenem. 
A világítótestek felragyogtak, egyetlen zugot sem hagytak a homálynak a hatalmas, gyönyörűen berendezett szobában.  Ennek  ellenére Eve benézett minden  egyes  sarokba, 
mintha csak meg kívánna győződni, hogy rémálmainak szellemei ide már nem követték. 
Visszafojtotta a könnyeit. Sírni haszontalan, és amúgy is a 
gyengeség jele. Mint az is, hogy megrettent egy álomtól. Egy 
szellemtől. 
Ennek ellenére tovább reszketett, miközben nagy nehezen 
sikerült felülnie az ágy szélére. 
Az üres ágy szélére, mert Roarke Írországba utazott, neki 
pedig nem sikerült nélküle nyugodtan aludni. 
Es ettől már szánalmas lenne?, tűnődött. Ostoba? Vagy 
egész egyszerűen csak hozzászokott a házasélethez? 
Amikor Galahad, a kövér macska a karjához dörgölte a fejét, az ölébe emelte. Eve Dallas, aki tizenegy éve szolgált a 
rendőrségnél, úgy ölelte az állatot, mint egy gyerek a kedvenc 
maciját. 
Emelygett a gyomra, ő  pedig csak  imádkozni  tudott, 
hogy múljon el a rosszulléte,  és az éjszaka hátralévő  felében 
már a rémálmai se jöjjenek vissza. 
- Pontos idő - parancsolta, mire felfénylett az ágytámlába 
épített óra. Negyed kettő. Tökéletes.  Alig egy órányit sikerült 
aludnia,  mielőtt felriasztotta volna a saját sikolya. 
Letette a macskát és talpra állt. Olyan óvatosan lépett  le 
az emelvényről, mint egy öregasszony.  A fürdőszoba felé tartott. 
Olyan hideg vizet engedett a csapból,  amilyen hideget 
csak  el bírt viselni, majd alaposan megmosta az arcát, miközben Galahad vaskos szalagként, dorombolva keringett a lábai 
között. 
Eve végül felemelte a fejét és megvizsgálta az arcát a tükörben. Csaknem olyan színtelennek találta, mint a róla csöpögő vizet. Sötét tekintetéből sugárzott a kimerültség. A haja 
barna szalmakazalként koronázta a fejét, arccsontja pedig élesen kiállt, mintha hirtelen túl  közel került volna a bőréhez. 
A száját is túl nagynak látta. Egyedül  az orra tűnt  normálisnak. 
Mi a fenét fog látni Roarke, amikor megpillantja?, merengett. 
Akár most, azonnal is felhívhatná. Írországban most múlt 
el reggel hat óra, a férje pedig világéletében  korán kelőnek 
számított. De az sem számít, ha esetleg még alszik.  Csak tárcsáznia kell, hogy az arca megtöltse a link képernyőjét. 
És azonnal  észrevenné  a szemében, hogy már megint 
rémálmai voltak. Ebből egyiküknek sem származna semmi jó. 
Ha valaki az ismert világegyetem nagy részét a magáénak 
mondhatja, időnként úgy kell elutaznia üzleti ügyben, hogy 
nem tudja magával vinni a feleségét. És ebben az esetben nem 
is csupán a puszta üzlet szólította el otthonról Roarke-ot. Részt 
kellett vennie egy barátja temetésén, és pillanatnyilag semmi 
szüksége arra, hogy még több stresszt zúdítsanak rá. 
Eve jól tudta  ezt, habár sohasem  beszéltek róla nyíltan. 
Amikor Roarke is mellette feküdt az ágyban, csak nagyon ritkán törtek rá a rémálmok ilyen elementáris erővel, mint most. 
Még  sohasem álmodott olyasmit,  hogy  az apja beszélt 
volna hozzá, miután végzett vele. Nem mondott semmi olyat, 
mint amit - és Eve ebben teljesen biztos volt -, még életében. 
Eve maga elé képzelte dr. Mirát, a NYPSD vezető pszichológusát és profilalkotóját, mi mindent szűrne  le  ebből az 
álomból. 
De úgy döntött, abból sem sülne ki semmi jó,  ha elmesélné neki a történteket. Tehát ezt a kis  gyémántot meg fogja 
tartani  magának. Inkább lezuhanyozik, a hóna alá kapja  a 
macskát, és felmegy az emeletre az irodájába. Majd kinyújtózkodnak a fotelágyában, és együtt alusszák át az éjszaka hátralévő részét. 
Reggelre az álom is elhalványul. 
Emlékezni fogsz arra, hogy mit mondtam neked. 
Nem fogok, gondolta Eve, miközben belépett a zuhany 
alá, és magára eresztette a forró vizet. Nem fogok emlékezni. 
És nem is akart. 
Mire végzett, már jócskán megnyugodott, ennek ellenére 
magára húzta Roarke egyik ingét. Maga is szánalmasnak érezte, de így nagyobb biztonságban tudta magát. Épp felemelte a 
földről a macskát, amikor a háta mögött jelezni kezdett a link. 
Roarke, gondolta Eve vidáman. 
Miközben megválaszolta a hívást, Galahad fejéhez dörgölte az arcát. 
-Dallas. 
- Itt a központ. Eve Dallas hadnagy... 
A halál nem csak az álmaiban sújtott le. 
Eve a saját szemével láthatta, ahogy megállt a balzsamos, június hajnali levegőben. New York  egyik járdáját rendőrségi 
kordon kerítette el, körös-körül mindenfelé korlátok közé szorítva a cserepekbe ültetett petúniákat, melyekkel valaki az 
egyik épület bejáratát kívánta kissé kidíszíteni. 
Eve különös gyengédséggel viseltetett a petúniák iránt, de 
nem hagyta, hogy a környezet megzavarja. Ugyanolyan körültekintően látott munkához, mint máskor. 
A  halott nő arccal lefelé hevert a járdán. A testhelyzetéből 
és a szétszóródott vércseppekből arra lehetett következtetni, 
hogy az arcából nem sok maradhatott épen. Eve felpillantott a 
méltóságteljes, szürke betonépületre, a félkör alakú erkélyekre, 
és az  ezüstösen csillogó  mozgójárdákra. Amíg nem sikerül 
megállapítani a holttest személyazonosságát, nem igazán lehet 
eldönteni, hogy honnan zuhanhatott ki. Vagy ugrott. Esetleg 
lökték. 
Csak egy dologban volt  biztos: nagyon hosszú utat tett 
meg, amíg végül elérte a földet. 
- Vegyél róla ujjlenyomatot, és tápláld be a számítógépbe 
- adta ki a parancsot. 
Eve segédje, Peabody a holttest mellé kuporodott, és elővette a helyszínelő készletet.  Egyensapkája még ezen a kora 
hajnali órán is előírásosan állt szögegyenesre fésült, sötét haján. 
Eve tudta, hogy nem remeg a keze, és éles a szeme. 
- Miért nem állapítod meg a halál beálltának az időpontját? 
- Én? - kérdezett vissza Peabody meglepetten. 
- Állapítsd meg a személyazonosságát, és azt, hogy mikor 
halt meg. Készíts helyszínrajzot is. 
Peabody arcán a rettenetes körülmények ellenére is izgalom suhant át. 
- Igen, hadnagy.  Hadnagy, a járőr, aki először ért a helyszínre, talált egy lehetséges szemtanút. 
- Fentről vagy lentről látta az esetet? 
- Lentről. 
- Azonnal utánanézek - de Eve egy pillanatig még a helyén maradt, és Peabodyt figyelte, ahogy leveszi a halott nő 
ujjlenyomatát. Annak ellenére, hogy a kezét és a cipőjét előírásosan befújta folyékony kesztyűvel, munka közben meg sem 
érintette a halottat. 
Egy helybenhagyó bólintást követően Eve elindult, hogy 
elbeszélgessen a helyszín széle körül sétálgató egyenruhással. 
Lehet, hogy még csak  hajnali hármat mutattak az órák, 
de máris elkezdtek gyülekezni a kordon körül a szájtáti bámészkodók. A sajtóhiénák is megérkeztek, kérdéseket kiáltoztak a rendőrök felé, és próbáltak elkészíteni egy néhány perces 
felvételt, amivel még beérhettek a kora reggeli híradó kezdete 
előtt. 
Egy nagyravágyó mozgóárus megragadta a lehetőséget, és 
túlórázni kezdett a nézelődők között. A kocsija  sűrű  füsttel, 
valamint szójadog és rehidrált hagyma szagával töltötte meg a 
levegőt. 
Úgy tűnt, akkor érzi jól magát, ha pörög az üzlet. 
2059 csodálatos tavaszán a halál továbbra is nagy nézőközönséget vonzott,  köztük olyanokat is,  akik  egy  kis gyors 
hasznot reméltek az eseménytől. 
Az összeverődött emberek mellett elszáguldott egy kocsi, 
amelynek a vezetője még csak egy gyors fékezésre sem méltatta a tömeget. Valahol a távolban sziréna sivított. 
Eve, miközben az egyik egyenruhás felé fordult, megpróbálta kizárni a tudatából a külvilágot. 
- Azt hallottam, van egy szemtanúnk. 
-Jól hallotta, hadnagy. Young beültette a járőrkocsiba, 
hogy távol tartsa a sajtóhiénáktól. 
- Remek - nézett végig Eve a kordonon kívül csoportosulókon. A szemekben rémületet, izgalmat, kíváncsiságot, és egy 
csipetnyi megkönnyebbülést vett észre. 
Életben maradtam. Míg más nem. 
Lerázta magáról a kellemetlen érzéseket, és elindult megkeresni Youngot, valamint a szemtanút. 
A környék ellenére - a ház éppen a nyüzsgő belváros és az 
egyik nyugodt kertváros határmezsgyéjén állt -, Eve egy bárcásra számított, esedeg  egy narkósra vagy egy nepperre, aki 
egy biztos üzlet reményében tévedt erre. 
És nagyon meglepődött, amikor egy törékeny, csinos szőkeséggel találta magát szemközt. 
- Dr. Dimatto. 
- Dallas  hadnagy?   -  billentette  félre  a fejét  Louise 
Dimatto, mire a fülbevalói  bájosan megcsendültek. Az ékszer 
olyan volt, mintha megdermedt vércseppekből fűzték volna 
össze. - Beszáll, vagy én  szálljak ki? 
Eve intett a hüvelykujjával, miközben szélesre tárta a kocsi 
ajtaját. 
- Inkább szálljon ki. 
Első ízben tavaly  ősszel  találkoztak a Canal Street-i klinikán, ahol Louise mindennapos harcát vívta, hogy némi könynyebbséget csempésszen a  hajléktalanok és a reménytelenek 
életébe3. Gazdag, igazi  kékvérű családból származott, ennek 
ellenére nem szégyellte munkával bepiszkolni a kezét. 
Azon a kemény télen kis híján belehalt abba, hogy segített 
Eve-nek megvívni a harcát a bűn ellen. 
Eve végigmérte Louise vörös ruháját. 
- Házhoz hívták? 
3  Lásd  a  szerző: Halálos összeesküvés  c. regényét. A  ford. 
megjegyzése. 
- Randevúm volt. Még mi is próbálunk időnként normális magánéletet élni. 
- Hogy ment? 
- Hívtam egy taxit, hogy vigyen haza. Ez alapján maga is 
eldöntheti - túrt bele rövidre vágott hajába Louise. - Miért 
olyan unalmas a legtöbb férfi? 
- Én is éjjel-nappal ezen töröm a fejem - és amikor Louise 
felnevetett, válaszképp Eve is elmosolyodott. - A körülmények ellenére nagyon örülök, hogy találkoztunk. 
- Azt hittem, talán beugrik majd a klinikára, és megnézi, 
mennyi mindenen sikerült javítanunk, hála az adományának. 
- Szerintem azt az adományt  a legtöbben  megvesztegetésnek neveznék. 
- Támogatás, megvesztegetés. Emiatt most ne kezdjünk 
civakodni. Segített megmenteni jó néhány életet, Dallas. Ez 
minden bizonnyal csaknem olyan megelégedéssel tölti el, mint 
amikor elkapja azokat, akik elvették. 
- Ma éjjel is elvettek egyet - fordult meg Eve, és visszapillantott a földön heverő test felé. - Mit tud róla? 
- Valójában semmit. Azt hiszem, ebben a házban lakott, 
de mivel nincs a legjobb állapotban, így nem vagyok benne 
biztos - sóhajtott fel Louise,  és megdörgölte a tarkóját. - Ne 
haragudjon, ez inkább a maga asztala, mintsem az enyém. Velem első ízben történt meg, hogy egy test szinte a karjaimba 
pottyant. Láttam már meghalni embereket, és tudom, hogy a 
vég csak ritkán gyengéd. De ez... 
- Oké. Nem akar inkább visszaülni a kocsiba? Esetleg hozathatok egy csésze kávét is. 
-Nem, nem. Hadd mondjam  végig - húzta ki magát 
Louise, és ettől mintha kissé  megnyugodott volna. - Annyira 
untam a randevúm, hogy hívtam egy taxit. Eredetileg azt terveztük, hogy vacsora után elmegyünk egy belvárosi klubba. 
Azt hiszem, fél kettő körül érkezhettem meg. 
- Maga is ebben a házban lakik? 
- Pontosan. A tizedik emeleten, a 1005-ös lakásban. Kifizettem a taxit, és elindultam a bejárat felé. Gyönyörű ez az éjszaka. Legalábbis ezt gondoltam. Na meg azt, hogy csak elvesztegettem arra a sódan alakra.  Tehát megálltam a járda 
szélén, és pár percig csak gyönyörködtem. Azon gondolkodtam, hogy hazamenjek, vagy sétáljak még egy kicsit. Végül 
úgy határoztam, hogy felmegyek, töltök magamnak egy lefekvés előtti italt, és kiülök az erkélyre. A bejárati ajtó felé indultam, és magam sem tudom miért, de felpillantottam. Pedig nem hallottam semmit. Egyszerűen felemeltem a tekintetem, és láttam, hogy felém zuhan. A haja úgy lebegett, mintha szárnyai nőttek volna. Nem tarthatott két vagy három másodpercnél tovább. Még csak nem  is tudatosult benne, hogy 
mi történik, már földet is ért. 
- Nem látta, hogy honnan esett ki? 
-Nem. Csak azt,  hogy lefelé  esik, méghozzá nagyon 
gyorsan. Jézusom, Dallas - tartott Louise egy rövid szünetet, 
miközben próbálta kidörgölni a szeméből a látottak utóképét. 
- Sokáig fog kísérteni álmaimban az a rettenetes hang, ahogy 
földet ért. Hat- vagy hédábnyira onnan, ahol álltam. 
Louise újra vett egy mély lélegzetet, és kényszerítette magát, hogy megnézze a holttestet. Ezúttal a szánalma fölébe kerekedett a rémületének. 
- Az emberek néha azt hiszik, hogy eljött a vég. Hogy 
nincs értelme tovább élniük. De tévednek. Mindig marad valamiféle kapaszkodó. Mindig. 
- Ezek szerint azt hiszi, hogy önként ugrott ki az emeletről? 
Louise Eve szemébe nézett. 
-Szerintem igen...  Jobban mondva csak abban lehetek 
biztos, hogy nem hallottam semmit. Nem sikoltott, és nem is 
kiáltott. Csak a haja csapkodott a szélben. Azt hiszem, éppen 
ezért pillantottam fel  -  gondolkodott el.  - Talán mégiscsak 
hallottam valamit. Ahogy a haja suhog a szélben. 
- Mit csinált azután, hogy ez a nő lezuhant? 
- Ellenőriztem a pulzusát, és megvizsgáltam a térdreflexét 
- vont vállat Louise. - Tudtam, hogy meghalt, ennek ellenére 
mégis megvizsgáltam. Utána elővettem a maroklinkemet, és 
hívtam a kilenc tizenegyet. Azt hiszi, hogy valaki kilökte az 
emeletről? Azért küldték épp magát? 
 
Halálos csábítás 
- Egyelőre még nem hiszek semmit - fordult vissza Eve 
az épület felé. Már akkor is világosságot látott néhány ablakban, amikor megérkezett, és a fényes négyszögek száma azóta 
tovább nőtt. Ettől az egész ház egy hatalmas, függőleges sakktáblához kezdett hasonlítani, fekete és ezüst kockákkal. - Ha 
valaki kiugrik az emeletről, számításba kell vennünk a gyilkosság lehetőségét. Ez  a szabály. És most tegyen meg magának 
egy szívességet. Menjen fel, vegyen be valami gyógyszert, és 
feküdjön le, s nehogy nyilatkozzon a sajtónak. 
- Remek gondolat. Megkérhetem, hogy értesítsen, ha... 
Ha megtudta, hogy pontosan mi történt azzal a lánnyal? 
- Aha, megteszem, ami tőlem telik. Hívjak egy egyenruhást, hogy felkísérje? 
- Nem, köszönöm - vetett Louise még egy utolsó pillantást az épület előtt heverő testre. - Bármilyen pocsék estém is 
volt,  még  mindig szerencsésebbnek mondhatom  magam, 
mint egyesek. Adja át Roarke-nak a jókívánságaimat - tette 
hozzá Louise, mielőtt elindult volna a bejárat felé. 
Ebben a pillanatban Peabody a maroklinkjét a kezében 
tartva már Eve mellett is termett. 
-Sikerült megállapítanunk az áldozat személyazonosságát, Dallas. A neve Bryna Bankhead. Huszonhárom éves volt, 
és egyedülálló. A mögöttünk álló épület 1207-es lakásában 
lakott. A Saksnál dolgozott, a Fifth Avenue-n. A halál beálltának az időpontja becslésem szerint hajnali egy óra tizenöt perc. 
- Hajnali egy óra tizenöt? - ismételte meg Eve, miközben 
az ágya mellett álló órára gondolt. 
- Igen. Kétszer is ellenőriztem. 
Eve a helyszínelő készletből elővett mérőműszerre meredt, 
majd megnézte a holttest alatt összegyűlt vértócsát. 
- A szemtanú szerint fél kettőkor zuhant ki. Mikor érkezett be a hívás a kilenc tizenegyhez? 
Eve nyugtalanul elővette a linkjét, és ellenőrizte. 
- A hívás egy óra harminchat perckor futott be - vett egy 
mély lélegzetet. - Ezek szerint elszúrtam a mérést. Ne haragudj... 
- Te pedig ne mentegetőzz, amíg nem én hozom a tudomásodra, hogy elszúrtad - guggolt le Eve, kinyitotta a saját 
eszközeit rejtő táskát, majd elővette a műszereit. És harmadjára saját kezűleg végezte el a mérést. - A halál beálltának az 
időpontját pontosan állapítottad meg. Felvevő bekapcs - folytatta. - Az áldozat neve Bryna Bankhead. A halál oka egyelőre ismeretlen. A halál beálltának az ideje hajnali egy óra tizenöt perc. A mérést Delia Peabody, és a nyomozás vezetője, Eve 
Dallas is ellenőrizte. Gyere, Peabody, fordítsuk meg. 
Peabody nyelt egy nagyot. Majd kiürítette az elméjét, de 
később  úgy gondolt vissza a mozdulatra, hogy mintha egy törött  pálcikákkal teli, kevés  folyadékban ázó zsákot fordított 
volna meg. 
- Amikor az  áldozat nekicsapódott a betonnak, súlyosan 
megsérült az arca. 
- Ez egy fiú - szűrte a szót Peabody a foga között. - Legalábbis ránézésre azt mondanám. 
- A végtagok és a torzó is súlyos sérüléseket szenvedett, 
ennélfogva szabad szemmel, a boncolás előtt leheteden megállapítani, hogy a halála előtt érte-e  bármiféle sérülés.  A test 
meztelen. A fülében fülbevaló - húzott elő Eve egy apró nagyítót,  és  figyelmesen megvizsgálta  a  halott fülcimpáit. 
Többszínű kő, aranyfoglalatban. A jobb keze középső ujján viseli a hozzá illő gyűrűt - hajolt közelebb, hogy a szája csaknem 
hozzáért a halott  torkához. A  látványra Peabody gyomra forogni kezdett. 
- Hadnagy... 
- Parfüm. Parfümöt szórt magára. Reggelente te is illatosítod magad, miközben csinosan felékszerezed magad? 
- Ha a reggel a lakásomon talál, általában nyuszipapucsot 
szoktam húzni. Hacsak... 
- Aha - egyenesedett fel Eve. - Hacsak nincs társaságod 
- fordult Eve az egyik helyszínelő felé. - Csomagolják össze. 
Sürgősségi boncolást akarok. Azt is ellenőrizzék,  mikor közösült utoljára, és milyen sérüléseket szerzett, mielőtt kiugrott az 
emeletről. Gyere, Peabody, vessünk egy pillantást a lakására. 
- Ez a nő nem egyszerűen csak kiugrott. 
- Az eddigi bizonyítékok pont az ellenkezője mellett tanúskodnak - lépett be Eve az apró, csendes előtérbe, amit folyamatosan pásztáztak a biztonsági rendszer kamerái. - Szükség lesz majd a felvételekre - mondta Peabodynak. - Kezdetnek azokra, amelyek a bejáratnál és a tizenkettedik emeleten 
készültek. 
Hallgatagon szálltak be a felvonóba, és így indultak a tizenkettedik felé. Majd Peabody mocorogni kezdett, és próbált 
nemtörődömnek látszani. 
- Ezek szerint...  Be akarod  vonni az ENyt-t is  a nyomozásba? 
Eve zsebre vágta a kezét, és komoran bámulta a lift összekarcolt  vasajtaját. Peabody viszonya McNabbal, az ifjú elektronikus detektíwel nemrégiben ment tönkre. Ami, gondolta 
Eve keserűen, csak azért  nem robban milliónyi gyűlöletszilánkra, 
mert valójában soha nem is létezett. 
- Ebbe belesültél, Peabody. 
- Szerintem a kérdésem indokolt. Nem kell semmi  rosszra 
gondolni. 
Peabody olyan kimérten válaszolt, hogy Eve azonnal rájött, sikerült megbántania. 
- Ha a nyomozás folyamán úgy vélem, szükségünk van a 
segítségükre, akkor majd intézkedek. 
-Kérhetnél valaki mást a helyett a fickó  helyett,  akit 
most  nem kívánok megnevezni - suttogta Peabody. 
- Az ENyÜ-t Feeney vezeti Nem mondhatom meg neki, 
hogy  melyik emberét adja át. És a fenébe is, Peabody, vagy 
ebben az ügyben,  vagy egy másikban, de előbb-utóbb mindenképpen együtt kell dolgoznod McNabbal.  Éppen ezért 
nem lett volna szabad lefeküdnöd vele. 
-Képes vagyok  vele együtt dolgozni. Egy  csöppet sem 
zavar  -  a felvonó ebben a pillanatban zökkent egyet, és megállt a tizenkettedik emeleten. - Profi vagyok, ellentétben egyesekkel, akik mindig csak osztják az észt, és állandóan vad göncökben járnak dolgozni. 
Elektronikus Nyomozati Ügyosztály. A ford. megjegyzése. 
Amikor elérték Bankhead ajtaját, Eve felvonta a szemöldökét. 
- Ezek szerint engem nem tartasz profinak? 
- Egyáltalán nem ezt akartam mondani! Csak... - görnyedt össze Peabody, miközben a tekintetébe visszaköltözött a 
jókedv. - Sohasem nevezném vadnak a ruhatáradat, Dallas, 
pedig biztosra veszem, hogy most is férfiinget vettél fel. 
- Ha befejezted a ruhatáram kitárgyalását, talán visszakapcsolhatnánk a felvevőket. A mesterkódommal nyitom ki 
az áldozat lakásának az ajtaját - folytatta Eve,  és kikódolta a 
zárat. - A biztonsági lánc nincs beakasztva, és a reteszt sem 
tolták rá az ajtóra. A nappaliban halvány fénnyel ég a villany. 
Milyen szagot érzel, Peabody? 
- Izé... Gyertyákat, és talán valamiféle illatszert. 
- És mit látsz? 
- Egy szépen berendezett nappalit. A képernyőn valami 
megnyugtató kép. Tavaszi rétnek tűnik. A  dohányzóasztalon 
két pohár, és egy nyitott, vörösboros palack. Ebből következik, hogy az áldozat nemrégen vendéget fogadott. 
- Oké - bólintott Eve, bár remélte, hogy Peabody ennél 
kicsit tovább megy. - Mit hallasz? 
- Zenét. Bekapcsolva maradt a lejátszó. Hegedű és zongora. De nem ismerem fel a darabot. 
- Ne a darabra figyelj, hanem a hangfekvésre - tanácsolta 
Eve. - Ez romantikus zene. És nézz körbe még egyszer. Minden a helyén van. A szoba takaros, tiszta, és  mint magad is 
megjegyezted, szépen berendezett. De elöl maradt egy nyitott 
borosüveg, és két piszkos pohár. Miért? 
- Mert az áldozatnak már nem maradt lehetősége rendet 
csinálni. 
- Sem pedig leoltani a villanyt, kikapcsolni a zenét és  a 
képernyőt - nézett be Eve a szobából nyíló konyhába. A tiszta 
pultot üresen találta, eltekintve egy dugótól és a dugóhúzótól. 
- Ki nyitotta ki a bort, Peabody? 
- A legvalószínűbb, hogy a nőnek találkája volt. Ha saját 
kezűleg nyitotta volna ki az üveget, akkor a lakás állapotából 
következtetve elteszi a dugóhúzót,  a dugót pedig bedobja a 
hulladékmegsemmisítőbe. 
- Ühüm. A nappaliból nyíló erkélyajtót belülről zárták be. 
Ha az áldozat mégis öngyilkos lett vagy baleset érte, holtbiztos, hogy nem innen zuhant ki. Nézzük meg a hálószobát. 
- De te nem hiszel az öngyilkosságban, sem pedig a balesetben. 
- Egyelőre még nem hiszek semmit. Csak annyit tudok, 
hogy egy egyedülálló nő volt az áldozat, aki egy gyönyörű lakásban élt, és a nyomok alapján ma este, vagy legalábbis az este egy részében vendéget fogadott. 
Eve belépett a hálóba. Itt is lágy dallamokat játszott a hifi, 
melyek mintha hullámokban áradtak volna ki a nyitott erkélyajtón. Az ágyat nem igazították meg, és a gyűrött lepedők 
úgy álltak, mint egy hatalmas, rózsaszínű virág szirmai. A fekvőhely mellett egy fekete ruha, fekete  alsónemű, és egy pár 
ugyancsak fekete cipő hevert egy kupacban. 
Körben  mindenfelé  csonkig égett  gyertyák  lángjai vergődtek a viaszban. 
- Mondj  el mindent a helyszínről  -  utasította  Eve 
Peabodyt. 
- Úgy látszik, hogy az áldozat szexuális kapcsolatot létesített a  halála előtt. Vagy  ha  nem, akkor  arra készült. Nincs 
nyoma dulakodásnak sem itt, sem pedig a nappaliban, amiből 
következik, hogy ha megtörtént az aktus, akkor abba ő is beleegyezett. 
- Ez a szoba egyáltalán nem a szexről árulkodik, Peabody. 
Hanem a csábításról. Nekünk azt kell kiderítenünk, hogy ki 
csábított el kit. Rögzítsd a helyszínt, utána pedig szerezd meg 
nekem a biztonsági kamerák felvételeit. 
Eve folyékony kesztyűt spriccelt a kezére, és kihúzta az éjjeliszekrény fiókját. 
- Cukorfalat. 
- Hadnagy? 
- Ez a fiók a szexről  szól, Peabody. Egy egyedülálló nő 
holmijai vannak benne, beleértve az óvszert is. Az áldozat szerette a férfiakat. Akad itt néhány tégely olaj, egy vibrátor arra 
az esetre, ha mégis egyedül kellett töltenie az estét, és némi síkosító krém. Meglehetősen szokványos, hovatovább már-már 
konzervatívnak  számító  szerek.  És  semmi  olyasmi,  ami 
homoszexualitásra utalna. 
- Ezek szerint egy férfi volt a partnere ma este. 
- Vagy egy olyan nő, aki szerette volna kitágítani  Bankhead látókörét. Majd a biztonsági diszkekből kiderül. Talán a 
boncolással is szerencsénk lesz, és találnak odabent néhány apró harcost - kukkantott be Eve a hálóból nyíló fürdőszobába, 
ami ragyogott a tisztaságtól. A törülközők katonás rendben 
sorakoztak a tartón. A mosdókagyló peremén drága szappanok és aranyozott üvegcsékbe töltött, elegáns parfümök álltak. 
- Szerintem a hálótársa nem mosakodott meg. Hívd ide a 
takarítókat - utasította Eve Peabodyt. - Kíváncsi vagyok, hagyott-e hátra valamit a mi kis Rómeónk  - nyitotta  ki egy 
gyógyszeres szekrényke üvegezett ajtaját, és alaposan szemügyre vette a tartalmát.  De csak a szokásos kemikáliákat látta, 
semmi komolyabbat. Hat hónapra elég fogamzásgátló  tablettát. 
A szekrény melletti fiókot gondosan összeválogatott és elrendezett kozmetikai szerekkel töltötték  meg. Rúzsok, szempillaspirálok, arc- és testfestékek sorakoztak egymás mellett, 
katonás rendben. 
Bryna rengeteg időt töltött el ez előtt a tükör előtt, gondolta Eve. 
És ha az ember leszámítja az apró, fekete ruhácskát, a bort és a 
gyertyákat, ez alól a mai  este sem lehetett kivétel.  Készült  a 
találkozásra egy férfivel. 
Eve visszament a hálószobába, az ágy mellett álló  linken 
visszajátszotta az utolsó hívást, és végighallgatta, ahogy Bryna 
Bankhead egy barna hajú barátnőjének ömleng a terveiről, 
akit csak Szisziként emlegetett. 
Kicsit ideges vagyok,  de inkább csak izgatott. Végül mégiscsak találkozunk. Hogy nézek ki? 
Mesésen, Bry. Csak ne feledkezz meg róla,  hogy a való életben 
máshogy fest egy randevú,  mint a cybertérben. Viselkedj óvatosan. És 
ma éjjel csak nyilvános helyre menjetek. Rendben? 
Persze. De komolyan úgy érzem, mintha már nagyon régen ismerném, Sziszi. Olyan sok közös van bennünk, és hetek óta e-mailezünk 
egymással. Különben is, én ajánlottam fel, hogy találkozzunk, de ő javasolta, hogy nyilvános helyen igyunk meg egy italt. Ettől sokkal nyugodtabbnak érzem magam. Nagyon figyelmes, és roppant romantikus. 
Istenem, mindjárt elkések. Gyufátok késni. Mennem kell. 
Ne feledd. Minden részletről tudni akarok. 
Holnap majd elmesélem az egészet. Kívánj sok szerencsét, 
Sziszi. Most komolyan úgy gondolom, hogy ő lesz az igazi. 
- Aha - dünnyögte Eve, miközben lekapcsolta a linket. 
Ebben egyetértünk. 
Második fejezet 
A kapitányságon, az irodájában ülve Eve végignézte az épület 
biztonsági kameráinak a felvételeit, melyek a gyilkosság napján készültek. A képsorokon jöttek-mentek az emberek. Lakók és  látogatók egyaránt. Eve kiszúrt egy csinos ikerpárt, 
akik együtt vágtak át az előtéren. Tudta, hogy bárcásként 
dolgoznak. Duplázd meg az élvezeteket, gondolta, miközben elnézte, hogy egyikük épp a következő kuncsaftjukkal beszél a 
maroklinkjén, miközben a másik feljegyez valamit a zsebnaptárába. 
Bryna Bankhead hat óra negyvenöt perckor érkezett haza 
sietve, kipirult arccal. A hóna alatt néhány áruházi papírzacskót szorongatott. 
Boldog, gondolta Eve. És izgatott. Minél hamarabb fel akar érni 
a lakásába, és djátszani az új szerzeményével. Előkészül, szépítkezik, 
miközben néhányszor meggondolja magát az esti ruhájával kapcsolatban. Talán gyorsan bekap néhány falatot, hogy véletlenül meg ne 
korduljon a gyomra. 
Épp úgy, mint minden egyedülálló nő, aki randevúra készül. Ki gondolná, hogy még mielőtt véget érne, része lesz  a 
statisztikáknak? 
Tovább  nézte  a felvételt. Louise pár pillanattal fél  nyolc 
előtt érkezett meg. Ő is sietett,  de Eve  tudta, hogy  Louise 
mindig siet.  Az viszont feltűnt, hogy az arcáról  nem lehetett 
leolvasni, hogy különösebben készülne valamire. Csupán némi 
fáradtságot és zavart. 
Dr. Dimatto nem vásárolt be, jegyezte meg magában Eve. 
Csak az orvosi táskát látta a kezében, valamint egy Idaho méretű retikült. 
Egy egyáltalán nem adagos, egyedülálló nő, fűzte tovább 
Eve a  gondolatmenetet,  aki szemmel láthatóan  eldöntötte, 
hogy egyáltalán nem fogja élvezni a rá váró estét. 
És aki még nem is sejti, hogy a végén egy ember zuhan 
egyenesen a lábai elé. 
Louise gyorsabban elkészült, mint Bryna. Csábító, vörös 
ruhájában háromnegyed kilenckor lépett ki a felvonóból. így 
kicsinosítva egyáltalán nem tűnt annak az elszánt keresztes vitéznek, mint aki valójában volt. 
Hanem egy csábító, fiatal nőnek. 
Ezzel nyilvánvalóan egyetértett az a fiatalember is, aki akkor lépett be az épületbe, amikor Louise távozott. Megfordult, 
amikor elhaladt mellette, és hosszasan bámulta a fenekét. De 
Louise nem fordult vissza, ügyet sem vetett rá. 
Egy  tizennyolc év körüli kölyök lépett ki fesztelenül a liftből, tetőtől talpig fekete bőrbe öltözve. A hóna alatt egy légdeszkát tartott. Amint kitárult az ajtó, már le is dobta a földre, 
fürgén felpattant rá, és elsuhant az éjszakába. 
Eve  a kávéját kortyolgatva figyelte, ahogy Bryna néhány 
perccel kilenc előtt kilép a ház  kapuján. Annyira sietett, jegyezte meg magában Eve, hogy még azt is megkockáztatta, 
hogy  kitöri a randicipője sarkát.  Semmiképp sem akart elkésni. A haját feltornyozta, ami ettől elefántcsonttoronyhoz hasonlított. Az arca szinte izzott az idegességtől és az izgalomtól. 
Egy  apró retikült szorongatott  a kezében. A fülében csinos 
fülbevaló csillogott. 
- Peabody, ellenőrizd, hogy  felvette-e egy taxi? Mondjuk 
maximum egy saroknyira a  lakásától. Nagyon sietett, ezért 
hacsak nem valahol a közelben beszélte meg a találkát, biztosan leintett egy kocsit - ráncolta Eve a szemöldökét, miközben 
előretekerte a felvételt, és csak akkor lassított, amikor valaki 
belépett  az épületbe. - Csinos nő volt - folytatta kisvártatva. 
És minden jel szerint értelmes is, saját lakással és biztos munkahellyel. Egy ilyen nő miért a cybertérben keres partnert magának? 
- Könnyen beszélsz - dünnyögte Peabody, amivel kiérdemelte  Eve rosszalló pillantását. -Jézusom, Dallas,  te férjnél 
vagy.  Nekünk, többieknek ez a világ egy dzsungel, telis-teli 
majmokkal, kígyókkal és babonákkal. 
- Te is próbáltad már ezt a cyber-izét? 
Peabody kényelmetlenül toporgott. 
- Erről nem szeretnék beszélni. 
Eve magában jót mulatott ezen a válaszon, miközben figyelmét visszafordította a képernyő felé. 
- Sokkal hosszabb ideig voltam egyedülálló, mint amenynyi időt házasként éltem le. Mégsem próbálkoztam soha ezzel 
a társkeresési formával. 
-Nagy előny,  ha valaki magas, sovány, erős, mint egy 
párduc, és olyan édes kis gödröcske van az állán. 
- Be akarsz hálózni, Peabody? 
- Attól tartok, rettenetesen beléd szerettem. De soha többé nem randevúzok kollégával. 
- Bölcs gondolat. Ó, már jönnek is. Merevítsd ki a képet. 
A felvételre kevert időmérő huszonhárom  óra harmincnyolc percet mutatott. Bryna  szemmel láthatólag jól érezte 
magát a partnerével,  akit akkor látott először. Egymásba karolva, nevetve lépdeltek befelé. 
- Remekül fest a fickó - jelentette ki Peabody,  és közelebb hajolt a monitorhoz. - Ilyenekről álmodoznak a fehér ruhás szüzek. Magas, sötét hajú, és nagyon csinos. 
Eve  félmordult. Becslése szerint az ismereden hat láb  és 
egy hüvelyk magas lehetett, sűrű,  fekete, a válla alá érő haját 
szigorúan hátrafésülte. Bőrének költői sápadtságát a szája sarkába fűzött smaragdok ellensúlyozták. A szeme is zölden csillogott. Gondosan borotválta az arcát, csupán az álla közepén 
hagyta meg egy vékony csíkban a szakállát. 
Sötét öltönyt és a nyakánál  nyitott, zöld inget viselt. 
A vállára vetett szíjon fekete bőrtáska lógott. 
- Szép pár - tette hozzá Peabody. - De a  nőn látszik, 
hogy felhajtott néhány pohárkával. 
-És nem  csak könnyű koktélokat ivott -  pontosította 
Eve, majd utasította  a számítógépet, hogy nagyítsa fel Bryna 
arcát. - Gyanúsan csillog a szeme.  Mintha beszedett volna valamit. És a férfi? - igazított a nagyításon. - Ő halálosan józan. 
Hívd fel a törvényszékieket. Azt akarom, hogy a boncolásnál a 
lehető legjobban figyeljenek a toxikológiai vizsgálatra. Számítógép? 
Feldolgozás... 
- Aha, aha, próbálkozzunk egyszerre több feladattal - és 
mivel Eve nemrég, hosszas unszolásra új berendezést kapott, 
reménykedett benne, hogy az végre is hajtja az utasításait. 
Futtasd végig a képen látható férfi arcát az adatbankokon. 
Tudni akarom a nevét. 
Adatbankok megnyitása folyamatban. Milyen 
szintű keresést óhajt: városit, államit, országosat, vagy az egész világra kiterjedőt? 
Eve megveregette a gép oldalát.    -------Ezt már  szeretem.  Egyelőre  maradjunk csak  New 
Yorknál. Közben normál sebességgel folytasd a diszk lejátszását. 
FELDOLGOZÁS... 
A számítógép csendesen zümmögött, miközben a képernyőn ismét életre kelt a felvétel. A lift előtt a férfi felemelte 
Bryna kezét, és a szájához szorította a tenyerét. 
- Lejátszás állj. Kérem a kettes felvonóban huszonhárom 
óra harmincnégy perckor készült felvételt. 
A kép elhalványodott, de a helyét azonnal elfoglalta a következő.  Eve nézte, ahogy folytatódik  a románc, egészen addig, amíg a  párocska fel  nem ért a tizenkettedik emeletre. 
A férfi Bryna ujjait harapdálta, majd előrehajolt, és valamit a 
fülébe súgott. Ekkor már Bryna kezdeményezett. Erősen, szinte már agresszíven szorította magához a partnerét. 
A keze tapogatózva csúszott kettejük közé. 
Amikor kinyílt a lift ajtaja, egymásba kapaszkodva léptek 
ki rajta. Eve megint utasította a gépet, hogy cseréljen diszket, 
így alkalma nyílt megfigyelni, ahogy kettesben sétálnak a lány 
ajtaja felé. Bryna ügyetlenül tapogatózva kódolta ki a zárat. 
Kissé még az egyensúlyát is elveszítette, és a partneréhez tántorodott. Végül belépett, de a férfi megállt a küszöb előtt. 
Maga a megtestesült úriember, gondolta Eve. Miközben kedvesen Brynára mosolygott, kérdőn  csillogott a tekintete. Be 
akarsz hívni? 
Eve figyelte, ahogy Bryna erősen belemarkol a férfi zakójába. Berántotta a lakásba a vendégét, majd az ajtó bezárult 
mögöttük. 
- A nő erőltette ki - meredt Peabody a képernyőre, amin 
immár csupán az üres folyosó látszott. 
- Aha, valóban. 
- Ezzel nem azt akarom mondani, hogy megérdemelte a 
halált. Csak azt, hogy nem a férfi nyomult rá. Még akkor sem 
indult be, amikor a liftben rámászott. Pedig elég sok pasas, a 
pokolba is, csaknem  az összes, abban a helyzetben benyúlt 
volna az inge alá. 
- A legtöbb fickó nem hinti be rózsaszirmokkal a lepedőt 
- tekerte előre Eve gyorsan a felvételt, és csak akkor kapcsolt 
vissza normális lejátszási sebességre, amikor Bryna lakásajtaja 
ismét kinyílt. 
-Jegyezzük meg az időt, amikor az ismeretlen férfi elhagyta az áldozat lakását. Egy óra harminchat perc. A kilenc 
tizenegyhez is ekkor futott be a hívás. Louise azt állította, hogy 
megvizsgálta a halott pulzusát. Számoljunk rá néhány másodpercet, mert biztosan megdöbbent, utána oda is kellett rohannia a testhez, majd megvizsgálta, elővette a maroklinkjét, és 
hívta a segélykérő számot. A férfinak csak ennyi ideje volt, 
hogy bejöjjön az erkélyről, keresztülvágjon a lakáson és kilépjen az ajtón. Számítógép, folytasd a lejátszást. 
- Reszket - dünnyögte Peabody. 
- Aha, és izzad is - de nem rohan, tette hozzá gondolatban 
Eve. Igaz, hogy éles pillantásokat vetett jobbra és balra, miközben a felvonó felé sietett, de egyáltalán nem rohant. 
Eve nézte, ahogy a fülke falának támasztotta a hátát, miközben lefelé tartott, a bőrtáskát pedig szorosan a mellkasához 
szorította. De képes volt gondolkodni. Ahhoz legalábbis eléggé, hogy ne a földszintre, hanem az alagsorba vitesse magát a 
lifttel, és ne a főbejáraton, hanem a teherkapun át hagyja el az 
épületet. 
28 
- A lakásban nem találtunk dulakodásra utaló nyomokat. 
És nem telt el olyan sok idő a halál beállta és a fickó távozása 
között, hogy rendet rakhatott volna. Viszont Bryna már halott 
volt, amikor kizuhant.  Amikor ez a gazfickó kilökte - tette 
hozzá Eve. - Az este folyamán kábítószert fogyasztott, viszont 
a lakásán nem találtunk tiltott szereket. Ültessük el a bogarat 
a laborosok fülében, hogy érdemes alaposabban megvizsgálni 
azt a borosüveget és a poharakat. Utána menj haza, és aludj 
egy kicsit. 
- Fel fogod hívni Feeneyt? Szükséged lesz az ENyÜ segítségére, hogy vizsgálják át a lány számítógépét, mazsolázzák ki 
az e-maileket, amit a gyanúsított és az áldozat egymással váltottak, és nyomozzák le a férfi elektronikus postacímét. 
- így igaz - állt fel Eve, és annak ellenére, hogy tudta, hibát követ el, rendelt még egy csésze kávét  az AutoSéftől. 
Tedd félre a magántermészetű problémáidat, és összpontosíts 
minden erőddel az elvégzendő munkára. 
- Nagyon leköteleznél, ha ezt McNabnak is elmondanád. 
Eve megfordult. 
- Veszekszik veled? 
-Igen. Vagyis nem igazán  - fújt  nagyot  Peabody. 
Nem. 
- Akkor most melyik? 
- Egyszerűen csak minden egyes alkalommal igyekszik a 
tudomásomra hozni, amikor ágyba bújik valami forró vérű 
cafkával, és érezteti, hogy szinte cigánykereket hány  az örömtől, amióta szakítottunk. Még ennyi tisztesség sem szorult belé, hogy a szemembe mondja. Csak úgy keveri a lapokat, hogy 
valahonnan biztosan megtudjam. 
- Ez egészen úgy hangzik, mintha McNab teljesen túltette volna magát a történteken. Te szakítottál vele, Peabody. És 
különben is, Charlesszal találkozgatsz. 
- Az egyáltalán nem olyan - erősködött  Peabody, miközben a csinos bárcásra gondolt, aki az idők folyamán a  barátja 
lett. De nem a szeretője. - Már meséltem róla. 
- Nekem igen, viszont McNabnak egyáltalán nem. De ez 
a  te dolgod  - tette hozzá gyorsan  Eve, mert látta, hogy 
Peabody mondani akar valamit. - Nem, nem akarom tudni a 
részleteket. McNab minden egyes nőt meg akar dugni, hetedhét határban, de ha ettől még rendesen elvégzi a munkáját, 
akkor semmi közöm hozzá. Mint ahogy neked sincs. Először a 
törvényszékiekkel beszélj,  utána a laborral,  és ha végeztél, 
menj haza. Reggel nyolcra kérem a jelentésedet. 
Amikor Eve egyedül maradt, visszaült az íróasztala mellé. 
- Számítógép, meddig jutottál a gyanúsított személyazonosságának a megállapításában? 
A KERESÉS NYOLCVANNYOLC EGÉSZ KÉT TIZED SZÁZALÉKBAN kész. Eddig még nincs találat. 
- Terjeszd ki a keresést az állami adatbankokra is. 
Kiterjesztem. Feldolgozás. .. 
Eve megfogta a kávéscsészét, és reménykedett, hogy hamarosan felbukkan egy név. És  így a lehető leggyorsabban 
igazságot szolgáltathat Bryna Bankheadnek. 
Az elfogyasztott koffein ellenére Eve  sokkal nyugodtabban 
aludt  az irodája padlóján, mint otthon a hatalmas, ámde üres 
ágyban. Amikor kinyitotta a szemét, a számítógép képernyőjére esett a tekintete, amely szenvtelenül közölte, hogy a keresés nem járt eredménnyel. Eve átvitt egy csésze kávét az öltözőbe,  megmosakodott, ujjaival megfésülte a haját, és feltűrte 
Roarke ingének az ujját. 
Pár pillanattal nyolc  után  sétált  be Feeney irodájába. 
A barátja  épp a saját AutoSéfje előtt állt, háttal  az ajtónak. 
Akárcsak Eve, ő is ingujjban végezte a munkáját, de még így 
sem vette  le a fegyverét. Vörös dróthaja talán  látott reggel fésűt, de ránézésre semmivel sem festett különbül, mint az övé. 
Adépte a küszöböt, és beleszimatolt a levegőbe. 
- Mi ez a szag? 
Feeney villámgyorsan megpördült. Hosszúkás  arcán meglepetés, és  igen, gondolta Eve, bűntudat tükröződött. 
- Semmi. Mi lenne? 
Eve ismét szippantott egyet. 
- Fánk. Itt valahol fánkot rejtegetsz. 
-Hallgass el, hallgass már el - indult el sebesen Feeney az 
ajtó felé, és becsukta Eve mögött. - Azt akarod, hogy ránk 
szabaduljon az egész ENyÜ? - és mivel tudta, hogy a kilincs 
önmagában nem elég,  a kulcsot is megfordította a zárban. 
Mit akarsz? 
- Először is egy fánkot. 
-Nézd, Dallas, a  feleségem elutazott valami szanatóriumba.  Mostanság nem igazán  találok otthon tisztességes kaját, csak némi tofut és dehidrált zöldséget.  És ha egy férfi 
időnként nem ehet valami zsírosat vagy cukrosat, megsínyli a 
szervezete. 
-Egyetértek. Mint ahogy a többiek is  egyetértenének. 
Adj egy fánkot. 
- A francba - állt  vissza Feeney az AutoSéf elé, és kinyitotta az ajtaját. Odabent a kellemes melegben féltucatnyi fánk 
illatozott. 
- Mi a szent szar. Friss fánk. 
- Egy saroknyira innen van egy pék, ő minden reggel süt 
néhány tucat igazi fánkot. Tudod, mennyit kér el az a pofádan 
alak egyetlen darabért? 
Eve villámgyorsan a sütemények felé kapott, kiragadott 
egyet az AutoSéfből, és beleharapott. 
- Bármennyit is kér, megéri - jelentette ki teli szájjal. 
-Csak ne verd nagy dobra. Ha  csámcsogni kezdesz, a 
többiek  ránk  törik az ajtót - vett magának is egy fánkot 
Feeney, és élvezettel beleharapott. - Senki sem akar örökké 
élni, vagy nincs igazam?  Mondtam a feleségemnek, hogy hé, 
figyelj,  zsaru vagyok,  vagy mi. És a mi fajtánk napról napra 
szembenéz a halállal. 
- Nagyon is igaz. Lekvárod is van? 
De mielőtt Eve odanyúlhatott volna, Feeney becsapta az 
AutoSéf ajtaját. 
- Tehát ha egy zsaru folyamatosan életveszélyben él, kit 
érdekel, ha időnként jól telepumpálja cukorral és zsírral az artériáit? 
- Méghozzá nem is akármilyennel - nyalta le Eve az ujjaira  tapadt cukrot.  Gondolt rá,  hogy kizsarol még egyet 
Feeneyből, de attól  tartott, megfájdul a gyomra. - Az éjjel valaki nagyot csattant a járdán. 
- Leugrott az emeletről? 
- Nem igazán.  Már halott volt, amikor átzuhant a korláton. Épp most várom a boncolási jegyzőkönyvet és a laborjelentéseket, de első ránézésre szexuális indokból elkövetett gyilkosságnak tűnik. Az a nő valami cyber-fickóval randevúzott. 
E-mail szerelem. A biztonsági kamera rögzítette az arcát, amikor bement és kijött az épületből, de az azonosítási kísérleteim 
eddig nem jártak eredménnyel. Arra szeretnélek kérni,  hogy 
vizsgáld meg az áldozat számítógépét, és nyomozd le a gyilkosát. 
- Nálad van a gép? 
- Aha. Bizonyítékként lefoglaltam. Az áldozat neve Bryna 
Bankhead. Az akta száma H-78926 
- Majd ráállítok valakit. 
-Nagyon köszönöm -  indult kifelé Eve, de  az ajtóban 
megállt. - Feeney, ha McNabot küldöd, megkérhetnéd rá... 
Hogy is mondjam... Megkérhetnéd, hogy viselkedjen egy kicsit kedvesebben Peabodyval. 
Feeney arcáról eltűnt a fánk varázsolta  derű, és átadta a 
helyét a zavarnak. 
- Ó, Jézusom, Dallas. 
- Tudom, tudom. De ha nekem Peabody lelkét kell ápolgatnom, te is igazán foglalkozhatnál McNabbal. 
- Össze kellene zárni őket egy szobába, hogy újra felmelegedjenek az egymás iránti érzelmeik. 
- Ezt  a lehetőséget is  érdemes megfontolni, de egyelőre 
hagyjuk későbbre.  Ha találtok valamit  az áldozat gépén, 
azonnal értesítsetek. 
A kutatás nem vezetett sehová. Eve úgy adta ki a parancsot a 
globális kutatásra, hogy maga sem reménykedett a sikerben. 
Megírta az előzetes jelentését, majd a belső hálózaton elküldte 
a felettesének. Majd miután ismételten  felhívta Peabody figyelmét, hogy sürgesse meg a labort és a boncolást, elindult a 
bíróságra, mert vallomást kellett tennie egy ügyben. 
Két  és fél óra elmúltával úgy viharzott ki az épületből, 
hogy hangosan  átkozott minden egyes  ügyvédet.  Odakint 
azonnal előkapta a kommunikátorát, és felhívta Peabodyt. 
- Mi a helyzet? 
- Még nem kaptuk meg az eredményeket, hadnagy. 
- A francba. 
- Nehéz volt a bíróságon, Dallas? 
- A védőügyvédek szerint a NYPSD kente szét az áldozat 
vérét mindenfelé az ártatlan védencük szállodai szobájában és 
a ruháján csak azért, hogy rossz fényt vessenek rá. 
- Ez durva, mint a kereskedelmi kamara egy ülése. 
- Ha-ha. 
- Azonosítottuk a nőt, akivel Bankhead beszélt a halála 
előtt. A neve Sziszi Plunkett. Együtt dolgozott az áldozattal a 
Saks fehérneműosztályán. 
- Szerezz egy kocsit. Ott találkozunk. 
-Igen, hadnagy. Javasolhatom, hogy ebédeljünk is ott? 
Van egy kedves kis kávézó a hatodikon. Szükséged van fehérjére. 
- Már ettem egy fánkot - bontotta  Eve egy gonosz mosoly kíséretében az  összeköttetést. Peabody csak tátogni tudott. 
A csúcsforgalom sem javított sokat a hangulatán.  Mármár arra gondolt, hogy akkor is  hamarabb célhoz ér, ha kiszáll, és a sorsára hagyja a dugóban veszteglő kocsiját. 
Egészen addig,  amíg észre nem vette, hogy a  járdán sem 
lehet mozdulni a tömegtől. 
Még az eget is megtöltötték a járművek - lebegő hirdetések, légibuszok, turistákat  szállító léghajók versengtek némi 
szabad légtérért. Hatalmas volt a hangzavar, de talán éppen 
ezért nem érezte túl kellemedennek. A  hangerő  elmosta az 
, 
Halálos csábítás 
éles  zajokat. Olyannyira, hogy amikor a Madison és a Harminckilencedik utca sarkán csapdába ejtette egy közlekedési 
lámpa, kihajolt a kocsi ablakán, és kedvesen megszólított egy 
mozgóárust. 
- Adjon egy doboz Pepsit. 
- Kis, közepes vagy nagy dobozzal parancsol, hölgyem? 
Eve felvonta a szemöldökét. Egy ilyen kedves mozgóárus 
vagy droid, vagy még új a városban. 
- Legyen nagy - nyúlt a zsebébe, és apró után kezdett kotorászni. 
De amikor az árus behajolt az ablakon, Eve látta, hogy se 
nem droid, se nem új jövevény a városban. Úgy becsülte, a férfi kilencvenéves lehet, noha jól tartja magát. A mosolya pedig 
arról tanúskodott,  hogy jóval több időt fordíthat a szájhigiéniára, mint a legtöbb kollégája. 
- Ugye, milyen szép napunk van? 
Eve az úton összetorlódott járművekre pillantott. 
- Most biztos csak viccel. 
Erre az árus ismét elmosolyodott. 
- Minden nap gyönyörű, amit az embernek sikerül túlélnie, kisasszony. 
Eve-nek erre Bryna Bankhead jutott az eszébe. 
- Azt hiszem, igaza van - nyitotta ki a dobozt, és  elgondolkodva  belekortyolt, miközben lassan előrébb araszolt a 
Madisonon. Az Ötvenegyediknél végre megpillantott egy szabad parkolóhelyet.  Azonnal elfoglalta, és bekapcsolta a kocsin 
a SZOLGÁLATBAN jelzést. 
Majd  összeszedte magát, és  úgy  rohant be a Saksba, 
mintha ő is egy lenne azok közül a nők közül, akik képesek 
versenyt futni a kozmetikumokért. 
Az ajtóban drága droidok fogadták, melyek olyan fontoskodva sürögtek-forogtak az érkezők körül, hogy Eve szinte 
már attól tartott, nem jut be közöttük ép bőrrel. Miután túljutott rajtuk, azonnal megpillantotta a pultjaik mögött várakozó 
eladókat. 
-Jó napot, üdvözlöm a Saksban. A mai nap vezető parfümje... 
- Ha csak egyeden csepp is rám esik belőle, lenyomom a 
torkodon azt a flakont - figyelmeztette a túlbuzgó droidot, 
mintha az meg akarná ölni. 
-Valóban, asszonyom, egyeden csepp Orgasma is elég, 
hogy elcsábítsa vele az álmai szerelmét. 
Eve fellebbentette a dzsekijét és megragadta a pisztolyát. 
- Egyeden lövés is elég, hogy a hulladékmegsemmisítőben végezd, kiskomám. Most pedig takarodj az utániból. 
A droid  elhátrált,  méghozzá  olyan sebességgel,  amitől 
Eve-t azonnal eltöltötte az elégedettség. Mire  átverekedte magát az eladók és tanácsadók sorfalán, érkezésének híre a biztonsági szolgálathoz  is eljutott.  Amikor meglátta, hogy két, 
egyenruhás droid siet feléje, megvillantotta előttük a jelvényét. 
- NYPSD5. Hivatalos ügyben járok. Távolítsák el a közelemből ezeket a pacsuliárusokat. 
- Igenis,  hadnagy. Segíthetünk még valamiben? 
- Aha -  dugta vissza Eve a zsebébe a jelvényét. - Merre 
találom a fehérneműosztályt? 
Legalább, gondolta Eve, az emeleten, itt senki sem lobogtat alsóneműket az ember orra előtt. Ennek ellenére mindenfelé bugyiban  és  melltartóban, illetve  hálóingben rohangáló 
modelldroidokat látott. Az emberek viszont rendes ruhát viseltek. 
Azonnal  észrevette Sziszi Plunkettet, de megvárta, amíg a 
nő kiszolgálja az egyik vevőt. 
- Ms. Plunkett? 
- Igen. Miben segíthetek? 
Eve ismét elővette a jelvényét. 
- Félre tudunk vonulni valahová, ahol nyugodtan  beszélgethetünk? 
Sziszi rózsás arca elsápadt. Gyönyörű, kék szeme kerekre 
tágult. 
-Ó,  Istenem.  Ó,   Istenem,  ez   Bry.  Valami  történt 
Brynával. Ma reggel nem jött dolgozni, és a linkjét sem vette 
fel. Biztos megsérült. 
New York-i Rendőrkapitányság. A ford. megjegyzése. 
- Beszélgethetünk valahol? 
- Én...  Igen - nézett körül Sziszi, miközben egyik tenyerét a halántékára szorította. - A... Az öltözőknél, de nekem 
nem szabad elhagynom a helyem. Csak... 
- Hé -  intett Eve az egyik fekete bugyiba és melltartóba 
öltözött droidnak. - Vedd át ezt a pultot. Merre? - kérdezte 
Sziszit, miközben melléje került és megfogta a karját. 
- Ide, hátra. Kórházba került? Melyikbe?  Meg fogom látogatni. 
Bementek az egyik szűk,  szögletes öltözőfülkébe, és Eve 
becsukta az  ajtót. Odabent mindössze egy párnázott szék állt 
az egyik sarokban. Ehhez vezette oda Sziszit. 
- Üljön le. 
- Rossz  hír - ragadta meg Eve  karját Sziszi. - Nagyon 
rossz. 
- Igen. Roppant sajnálom - mondta Eve. Mindig is nehezen birkózott meg a munkája ezen  részével. Úgy  döntött, 
jobb, ha  hirtelen elmond mindent, mintha részletről részletre 
adagolná a szomorúságot. - Bryna Bankheadet ma hajnalban 
meggyilkolták. 
Sziszi még akkor is a fejét rázta, amikor szemében megjelentek az első könnycseppek. 
- Baleset érte? 
- Épp most próbáljuk kideríteni, mi történt. 
- Beszéltem vele. Tegnap  este még beszéltem vele. Randevúra igyekezett. Kérem, mondja el, mi történt vele. 
Amennyire Eve tudta, a média már beszámolt a haláleset 
körülményeiről. És ha egyelőre nem tudták meg az áldozat 
nevét, ez már nem tarthatott sokáig. 
- Kizuhant az erkélyről. 
- Kizuhant? - és Sziszi fel  akart pattanni,  de a lábából elszállt minden erő. - Az leheteden. Az  egyszerűen lehetetlen. 
- Még folyik a vizsgálat, Ms. Plunkett. És sokat  segíthetne, ha válaszolna néhány kérdésemre. Beleegyezik,  hogy bekapcsoljam a felvevőt? 
- Nem zuhanhatott ki - és ezúttal Sziszi hangjából világosan ki lehetett hallani a dühöt. - Nem volt sem ostoba, sem 
pedig kétbalkezes. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. 
Eve előhúzta a felvevőjét. 
- Ki fogom deríteni, hogy pontosan mi történt. A nevem 
Dallas. Eve Dallas hadnagy - mutatkozott be egyrészt Sziszivei, másrészt azért, hogy a felvételen szerepeljen a neve. - Én 
vezetem a nyomozást Bryna Bankhead ügyében. Azért hallgatom ki magát, Sziszi Plunkett, mert az áldozat közeli barátnője 
volt. Tegnap este, nem sokkal kilenc óra előtt beszéltek linken. Pontosan azt megelőzően, hogy Bryna elhagyta volna a 
lakását. 
- Igen. Igen.  Bryna felhívott. Ideges volt és izgatott - kásásodott el a hangja. - Ó, Bry. 
- Miért volt ideges és izgatott? 
- Mert randevúzni készült. Először találkozott Dantéval. 
- Mi a férfi teljes neve? 
- Fogalmam  sincs - kotorászott Sziszi a köpenye zsebében 
papír zsebkendő után, de amikor talált egyet, ahelyett, hogy 
megtörölte volna vele az arcát, inkább darabokra tépte. - A 
hálózaton akadtak össze. Nem tudták egymás  vezetéknevét. 
Ez is része a dolognak. Hogy még nagyobb biztonságban legyenek. 
- Mióta állt vele kapcsolatban? 
- Talán három hete. 
- Hogyan ismerkedtek meg? 
- Egy költészettel foglalkozó csevegőszobában. Sokat beszélgettek a történelem romantikus költőóriásairól, és...  Ó, Istenem - hajolt előre Sziszi, és a tenyerébe temette az arcát. 
Ő volt a legjobb barátnőm. Hogy történhetett vele ilyesmi? 
- Bryna a titkait is megosztotta magával? 
-Mindenről   beszámoltunk egymásnak.   Tudja,  hogy 
megy ez a barátnők között. 
Többé-kevésbé,  gondolta Eve. 
- Tudomása  szerint most találkozott először ezzel a Dantéval? 
- Igen. Épp  ezért volt izgatott. Még új ruhát és cipőt is 
vett az alkalomra. És azok a gyönyörű fülbevalók... 
-És megszokottnak számított, hogy az első randevún 
meghívja a lakására a férfit, akivel találkozik, hogy lefeküdjön 
vele? 
- Egyáltalán nem - nevetett fel könnyesen Sziszi. - Bryna elég régimódi elveket vallott a szexről, és a kapcsolat különböző szakaszairól. Minden férfinek át kellett esnie egy általa 
csak Harmincnapos Tesztnek nevezett időszakon, és csak ezt 
követően bújt vele ágyba. Sokszor mondtam neki, hogy egy 
hónap alatt csitulhat a kezdeti szenvedély, de Bry... - hallgatott el Sziszi. - Mit akar ezzel mondani? 
-Csak  próbálok  megrajzolni  magamban  egy   képet 
Brynáról. Fogyasztott tiltott szereket? 
Sziszi könnyes tekintete megkeményedett. 
- Nem tetszenek a kérdései, hadnagy. 
-Pedig mindenképpen  fel kell tennem őket.  Figyeljen. 
Figyeljen rám - ismételte meg Eve. - Nem akarom megbántani sem magát, sem Bryna emlékét. De ahhoz, hogy rendesen elvégezzem a munkámat, meg kell őt ismernem, nem 
igaz? 
- Nem, Bry egyáltalán nem élt kábítószerekkel - csattant 
fel Sziszi. - Nagyon vigyázott  az egészségére. Ö  ilyen ember 
volt. Okos, vicces és tapintatos. Nem őrült meg tiltott szerektől, és nem zuhant ki az erkélyéről. Sőt, nem is ugrott le.  Sohasem foglalkoztatta az öngyilkosság gondolata. Ha valóban kizuhant,  akkor  az csak  azért  lehetett, mert valaki kilökte. 
Mert... - és Sziszi dühbe gurult. - Valaki megölte. Valaki 
megölte  Bryt. Dante...  Dante tette. Miután elváltak, hazáig 
követte.  Utána valahogy behatolt Bry  lakásába,  és megölte. 
Megölte - ismételte meg, miközben megragadta Eve csuklóját. - Meg kell találnia azt az alakot. 
-Meg fogom - ígérte meg Eve.  - Még nem ismerek 
minden részletet, Sziszi, de ami késik, nem múlik. Meséljen el 
mindent arról a férfiről,  akit Danteként emleget. Mindent, 
amit csak Bryna meséiből az eszébe jut. 
- Ne haragudjon, de erre most képtelen lennék - állt fel 
Sziszi, és lassú léptekkel az asztalon álló vizespalackhoz lépdelt, 
de az annyira remegett a kezében, hogy a tartalma az asztalon 
kötött ki. Ezt látva Eve is felállt, és segített tölteni Sziszinek 
egy pohárral. 
- Köszönöm. 
- Maradjon még egy percet. Üljön le, igya meg a vizét, és 
pihenjen egy kicsit. 
- Jól vagyok. Nem lesz semmi baj - ennek ellenére Sziszinek két kézzel kellett ivás közben fognia a poharat. - Dante 
cégtulajdonosnak állította be magát. Gazdag volt. Bryna szerint nem dicsekedett vele, de elejtett olyan apróságokat, amiből erre  lehetett következtetni. Például  említette, merre járt 
már életében:  Párizs, Moszkva, az Olympus Resort, Bimini és 
még nem is tudom, hogy mi. 
- Állítása szerint pontosan mivel foglalkozott? 
-Erről  Bry nem beszélgetett vele.  Mintha nem  akarta 
volna elárulni, hogy itt dolgozik. Ennek  ellenére Dante megtudta. 
Eve éles pillantást vetett rá. 
- Hát ezt meg honnan veszi? 
- Onnan,  hogy a múlt héten küldött egy csokor rózsaszín 
rózsát. 
Rózsaszín rózsák, gondolta Eve. Rózsaszín rózsaszirmok. 
- Mit tud  még mondani? 
- Dante beszélt olaszul, és izé... franciául meg spanyolul 
is. A romantika nyelvei - tette még hozzá, miközben kézfejével maszatolta a könnyeit és a szemfestékét. - Bry mindig is 
fogékony volt  a romantikára. Azt mondta, most megtalálta a 
földkerekség legromantikusabb lelkét. Én pedig azt feleltem 
neki, hogy  jó,  rendben, de mi a helyzet  az arcával? Erre csak 
nevetett, és megjegyezte, hogy nem igazán számít a megjelenés, ha két  szív beszél  egymáshoz. Ennek ellenére nem bánná, 
ha olyan jól nézne ki,  mint  amilyen kedves - forgatta Sziszi a 
poharat a kezében, és kissé megnyugodott.  - Hadnagy... 
Megerőszakolták? 
- Nem tudom - húzta  elő Eve a fényképet, amit a diszkről nyomtatott ki. - Felismeri ezt a férfit? 
Sziszi alaposan megvizsgálta Dante képét. 
-Nem - felelt végül fáradtan. - Még soha életemben 
neni láttam. Ugye, ez ő? Nocsak, nocsak. Azt hiszem, valóban 
úgy festett, mint ahogy Bry elképzelte. Mocskos gazember 
tépte cafatokra a fényképet. Eve semmit sem tett, hogy megakadályozza. 
- Hol találkoztak tegnap este? 
- Abban az átkozott Szivárványban. Bry azért választotta 
azt a helyet, mert szerinte romantikus. 
Amikor Eve elhagyta az öltözőket, megpillantotta Peabodyt, ahogy sóvárogva bámul néhány csipkés kombinát. 
- Öt perc, és máris kényelmedenül éreznéd magad benne 
- mutatott rá Eve. 
- Ha beválik, nem is tölt benne többet az ember öt percnél. Egy droid mondta, hogy hátramentél Plunkett-tel az öltözőkhöz. 
- Aha. A fickó Dante néven futott, és szereti a költészetet, 
valamint a rózsaszín rózsát. Mindjárt elmondom a részleteket. 
- Most hová megyünk? 
- A törvényszékiekhez, de teszünk egy kis kitérőt a Szivárvány felé is. 
- Ez nagyon... hátborzongatóan hangzik. 
Valóban hátborzongató volt összehasonlítani a krómból és 
márványból épült kórbonctant a kopottas, fehér kockához hasonló Szivárvánnyal. Eve-nek az ott-tartózkodóktól mindössze 
azoknak a nevét és a címét sikerült megtudni, akik felszolgáltak előző este. 
A kórbonctanon több szerencsével járt. 
- Ó, megjött a kedvenc nyomozóm, hogy  jól letoljon 
kapcsolta ki Morris, a patológusok vezetője a lézerszikéjét, és 
felderült az arca. Hosszú, sötét, fél tucat  tincsbe fonott haját 
most steril sebészsapka takarta. Szilvakék ingét és nadrágját 
átlátszó laborköpeny óvta a kifröccsenő vértől. 
- Úgy látom, nem az én ügyemmel foglalkozol, Morris. 
-Legnagyobb  sajnálatomra nem -  nézett  le Morris a 
boncasztalon heverő, fiatal, fekete férfi testére. - Ez a szerencsétlen  többször is belefarolt egy éles, hosszú tárgyba. Az ember azt  hinné, hogy az első után abbahagyta, pedig nem így 
történt. Addig döngölte magát a késbe, amíg  holtan  nem 
esett össze. 
- Lassan tanult - húzta el Eve a száját, miközben alaposan 
szemügyre vette a holttest még mindig égnek meredő péniszét. - Szerintem bekapott egy kis Exoticát és Zeuszt is kevert 
hozzá. Ettől aztán még akkor is áll a szerszáma, mint a cövek, 
amikor már rég le kellett volna konyulnia. 
- Hajlok az egyetértésre, különösen, mert Baxter kollégád 
jelentéséből világosan kiderült, hogy az elhunyt rendszeresen 
használta a szerszámát a fivére feleségén. 
- Ó, csak nem? Elképzelem, ahogy hirtelen abbahagyja a 
szerelmi életet, csak azért, hogy a változatosság kedvéért párszór belefaroljon egy pengébe. 
- A fivére, és annak felesége szerint pontosan így történt. 
Az asszony egyébként életben maradt, de olyan csúnyán elesett, hogy eltörte az állkapcsát. 
- Micsoda szerencse. Ha Baxter őrizetbe vette a fickót, te 
pedig pontosan megállapítottad a halál okát, miért nem az én 
ügyemmel foglalkozol? 
- Gyere velem - intett Morris az ujjával, és egy lengőajtón 
keresztül átsétált  a szomszédos boncterembe, ahol egy  rozsdamentes acélasztalon hevertek Bryna Bankhead földi maradványai. A testet csupán egy vékony, zöld lepedő takarta. 
Ezt biztos Morris intézte így, gondolta Eve. Nagyon tiszteli a holtakat. 
- Azt hiszem, nem olyan régen még fölöttébb vonzó nő 
lehetett. 
Eve lepillantott az összetört arcra, miközben a fürdőszobatükörre és a polcokon takarosan elrendezett kozmetikumokra 
gondolt 
- Aha. Áruld el,  hogy halt meg. 
- Szerintem egyedül is rájöttél. A halál beálltának az idejét 
is a lehető legpontosabban állapítottad meg. Zuhanás közben 
nem érzett félelmet, és azt sem érezte, amikor nekicsapódott a 
betonnak. Még csak  nem is fogta fel, hogy meghalt - simította végig kesztyűs kezével Morris a lány haját. Két és fél, három 
órán keresztül adagoltak neki egy szintetikus, hormonalapú 
készítményt, ami roppant drága és nagyon nehéz beszerezni. 
Több mint kétunciányit kapott belőle. 
- Az utcán csak Lotyónak hívják. Teljesen feloldja a gátlásokat - suttogta Eve. - Régebben általában akkor használták, 
amikor az első randevú alkalmával megerőszakoltak valakit. 
- Nem általában - javította ki Morris. - A belőle előállítható szerek sokkal elterjedtebbek, habár kevésbé hatékonyak. 
De neki tiszta anyagot adtak.  Ebből két unciát az utcán több 
mint negyedmillió dollárért lehet megvenni, Dallas. Ha egyáltalán  kapható, mert többnyire nem. Már tizenöt év is eltelt 
azóta, hogy ki tudtam mutatni egy holttestből. 
-Amikor iskolába jártam, hallottam effélét. Többnyire 
városi legendák formájában. 
- És a legtöbb eset nem is volt több városi legendánál. 
- Ezért kellett meghalnia? -Túladagolás miatt? 
-Nem csupán önmagában a  túladagolás  végzett vele. 
Alkohollal keverve az anyag veszélyessé válik, de még így sem 
biztos, hogy végzetes. De a mi hősünk túlzásba vitte a dolgot. 
Feleekkora dózissal is elérte volna a célját.  Amit beadott, az 
nyolc, talán tíz órán keresztül is fenntartja a kívánt hatást. De 
reggelre nem marad utána más, csak egy alapos másnaposság. 
Fejfájás, hányinger, remegés,  látászavar, filmszakadás.  Több 
mint hetvenkét óra kellett volna hozzá, hogy a szervezete kiürítse az anyagot. 
Eve elgondolkodott a hallottakon. 
- Ezt még túl lehet élni. Akkor mégis hogy halt meg? 
- Mint már említettem, túladagolás történt, és mellékhatásként súlyos depresszió lépett fel. Szerintem a fickó sokkal 
kellemesebb időtöltést akart szerezni magának, mert az  utolsó 
koktélt feldobta egy adag aneminiphin-colax-B-vel. Vadnyúl. 
- Számított minden eshetőségre,  igaz? - kérdezte Eve 
csendesen. 
- A szer megtámadja az ideg- és a légzőrendszert,  a lány 
szervezetét pedig már amúgy is megviselte az előzőleg kapott 
drog. A koktél túlságosan igénybe vette a szívét. Húsz perccel 
a bevétele után mindenképpen meghalt volna. De már túlságosan kábult volt a Lotyótól, hogy tudja, mi történik vele. 
-Elképzelhető,  hogy ebben az állapotban már önként 
vette be? 
Morris óvatosan felemelte a Bryna arcát takaró leplet. 
-Az első  uncia gádásoldó után már nem maradt saját 
akarata. 
- Magyarul a fickó elkábította, megerőszakolta, a beadott 
szerek pedig megölték - foglalta össze Eve. - Utána pedig 
egyszerűem  kihajította az ablakon, mint egy megunt játék 
babát, hogy  ezzel is megpróbálja eltüntetni a nyomokat. 
- Eddigi orvosi tapasztalataimmal nyugodtan kijelenthetem, hogy pontosan ez a helyzet. 
- Most vidíts fel egy kicsit, és mondd azt, hogy megtaláltad a gyilkos spermáját. Mondd, hogy a kezedben a DNS-e. 
Morris arca kisfiúsán felderült. 
- Ó, hát persze hogy a kezemben van. Ha behozod a fickót, segítek elfordítani a kulcsot a cella zárjában. 
Harmadik fejezet 
- Inkább kiherélte volna magát az az átkozott gazember egy 
rozsdás kiskanállal. 
Eve hátradőlt a kocsi vezetőülésén. 
- Ne fogd vissza magad, Peabody. Fedd csak fel a valódi 
érzéseidet. 
- A francba, Dallas, nagyon dühös lettem, amikor láttam 
kiterítve azon az asztalon, és közben arra gondoltam, hogy milyen csinos volt életében, és mekkora izgalommal  készült a 
randevúra azzal a szeméttel. Azt hitte, romantikában lesz része 
egy csinos férfi  társaságában. Nos, a férfi valóban csinos volt, 
de egész idő alatt azt tervezte, hogy... 
- A halálba keféli? Nem tudom, hogy valójában mit tervezett, csak azt, amit véghezvitt. Kábítószert használt gyilkos 
fegyverként. Elképzelhető, hogy belőle lesz a legújabb Első 
Számú Közellenség. És nagyon valószínű, hogy kiemeltként 
kezelik majd az ügyet. És ne aggódj, Peabody. A gyilkossághoz szexuális indíték és a nyomok eltüntetésének a szándéka is 
társul. Elkapjuk, és soha többé nem fogja látni a napvilágot. 
- Ez még nem elég - mocorgott Peabody az ülésen, és 
mindketten megdöbbentek, mert könnyek  csillogtak a szemében. - Néha ez egyszerűen nem tűnik elégnek. 
Eve  kibámult  a  szélvédőn,  és  adott  némi  időt 
Peabodynak, hogy összeszedje magát. A  közeli iskolából épp 
kirohant egy csapat gyerek, ide-oda suhantak a járda felett a 
légdeszkáikon. 
A  látvány  fájdalmasan ártadannak tűnt és fájdalmasan 
élőnek alig egy saroknyira a holtak házától. 
- Pedig elég - szólalt meg végül Eve. - Elégnek kell lennie, mert mindössze  ennyit tehetünk. Nekünk  az  a feladatunk, hogy kiálljunk Bryna Bankheadért, és elkapjuk a férfit, 
aki meggyilkolta. Ha ez megtörtént... - és az eszébe jutott az 
a néhány óra, amit a bíróságon töltött, ahol az ügyvéd igyekezett a saját szája íze szerint kiforgatni a törvényt. - Ha ez megtörtént, nem tehetünk semmit. Bíznunk kell a rendszerben, 
hogy igazságot szolgáltat a bűnösnek. Utána pedig mindent el 
kell felejteni. Ha nem sikerül, akkor egyre csak gyűlnek az 
emlékek. Egészen addig - tette hozzá, amikor Peabody feléje 
fordította a tekintetét -, amíg az ember már képtelen átlátni 
rajtuk. És akkor nem tudja elvégezni a munkáját sem. 
- Te meg tudsz róluk feledkezni? 
Ezt a kérdést Eve mindig is igyekezett elkerülni - ennek 
ellenére mégis túlságosan gyakran szembesült vele. 
- A legtöbb nyomozó, aki gyilkossági ügyekkel foglalkozik, már nagyon régóta dolgozik. Ez rengeteg halottat jelent. 
És végül az emlékek elkezdik felemészteni őket. Ez ellen én 
sem tudok védekezni - sóhajtott nagyot Eve. - De egy tökéletes világban fontolóra venném a javaslatodat a rozsdás kanállal. 
-Amikor elkezdtem melletted  dolgozni, úgy  hittem,  a 
gyilkossági ügyek felderítése a legfontosabb, amit csinálhatok. 
Ennek már egy éve. És még mindig ezt gondolom. 
- Oké - lőtt ki Eve, és a kocsi elvegyült a forgalomban. 
Útközben meg kell állnom a Canal Street-i Klinikánál. Addig 
lássuk, mire jutottak az ENyÜ-s fiúk. 
A kocsiba épített linken felhívta Feeney  irodáját, és a 
szeme sarkából látta, hogy Peabody izmai megfeszülnek, amikor McNab csinos arca tűnt fel a képernyőn. 
- Hé, hadnagy - és Eve látta, hogy a tekintete félresiklik, 
majd mosolyogva megállapodik Peabodyn. - Peabody. 
- A kapitányoddal akarok beszélni - mondta Eve. 
- Épp most ment el. 
- Mondd meg  neki,  hogy amint visszaért, azonnal hívjon 
fel. 
-Tartsa, tartsa, tartsa még egy kicsit -  hajolt előre 
McNab, hogy  az arca teljesen kitöltötte a képernyőt. - Ne tegye le, amíg nem mondtam a jó hírt. A kapitány engem bízott 
meg, hogy vizsgáljam át a számítógépet, amit behoztak. 
Eve keresztülmanőverezte a kocsit egy  keskeny  résen a 
többi jármű között, majd sávot váltott, és a manőver végén 
elégedetten hátradőlt, mert nyert több mint egy félutcányi távolságot. 
-Egy magához hasonló profinak ez csak ujjgyakorlat, 
nem? 
- Aha,  nos,  beleütköztem néhány akadályba,  szóval a 
niunka igazi profinak való. A maga cyber-Casanovája felállított néhány falat és torlaszt. De sikerült áttörnöm őket, és már 
nieg is szereztem a címet. 
- Biztos benne, hogy félre tudja tenni a hetvenkedést legalább addig, amíg beszámol az eredményről? 
- Persze, hadnagy, de csak az idejét vesztegetné vele. A címet a Kárpátokban jegyezték be. 
- Az meg hol a pokolban van? 
- A Kárpátok egy kelet-európai hegylánc. Tudom - felelt 
McNab, miközben hátradobta hosszú, szőke lófarkát -, mert 
utánanéztem. És mielőtt még megkérdezné,  hogy mi a fenét 
keresett az emberünk Kelet-Európában, azt kell mondanom, 
hogy semmit. Ez egy hamis cím. Olyan hamis, mint az unokanővérem, Sheila cickói. 
- Ez nem úgy hangzott, mint ami kisegítene, McNab. 
- Dallas, egy egész hegységet kellett lenyomoznom. A kérésem visszapattant a hamis címről, én pedig követem. Elképzelhető, hogy egy óra múlva már meglesz az eredmény. 
- Akkor ne vesztegesse fecsegésre az időt,  amíg el nem készült. És McNab? Egy férfi, aki az unokanővére mellét bámulja, közönséges perverz - bontotta Eve nevetve a vonalat. - Lehet, hogy tenyérbe mászó alak - mondta Peabodynak -, de jó 
szakember. Meg fogja találni a gyilkos címét. És abból, hogy 
ez milyen sokáig tart, arra lehet következtetni, hogy az emberünk egy adagon felüli  hacker. Túlságosan is védeni próbálta 
magát, amivel csak egy újabb szöget vert a koporsójába. Legalábbis a bíróság így fogja látni - fordult Peabody felé. - Ne 
duzzogj. 
- Én nem duzzogok. 
Eve sziszegve lehajtotta az utas oldali napvédőt. 
- Nézd meg magad a tükörben. Tudatni akarod Mcnabbal, hogy mennyire összetörtél? Több büszkeséget várok tőled, 
Peabody. 
Peabody megnézte magát a tükörben, és Eve szavait hallva lebiggyesztette az ajkát. Majd visszahajtotta  az ellenzőt a 
helyére. 
- Csak elgondolkodtam, ez minden. 
Eve ráfordult a Canalra,  ahol a bazársoron bőségesen kínáltak mindenféle olcsó  árut, és tudta, hogy a haszon oroszlánrészét a feketepiaci termékek hozzák. Errefelé rutinosan csapták be a turistákat, akik persze megtették a feljelentést, de mire a rendőrség kiért, már egy  teljesen más bódét talált annak a 
helyén, ahol a gyanúdan vásárlót megrövidítették. 
Eve viszont egyetértett azzal, hogy ha valaki  ostoba, és azt 
hiszi, hogy egy nagyobb pizza  áráért arany Rolexet vehet, az 
megérdemli a sorsát. 
Néhány  sarokkal odább  a vásári forgatag átadta a helyét 
egy nagy, üres térnek, ahol hajléktalanokon kívül nemigen lehetett mást  találni.  A szerencsétlenek itt alkottak sajátságos 
kommunát,  itt építették fel hulladékból a kunyhóikat. Napközben koldulási engedéllyel, vagy anélkül járták a várost, és 
általában sikerült is  összekönyörögniük egy üveg italra valót, 
ami aztán átsegítette őket az éjszakán. 
Akik mégsem  élték meg  a  másnap reggelt, azokat  a 
NYPSD szállította be a hullaházba. 
De a számuk ennek ellenére nemhogy  csökkent volna, 
hanem inkább nőtt. 
Ezt a ciklust még a városatyák sem tudták megtörni, habár nem is igen igyekeztek. A mocsok és a kétségbeesés közepén pedig Louise Dimatto vezette a Central Street-i Klinikát. 
0 sem képes megtörni a ciklust, gondolta Eve, de legalább megkönynyíti néhány ember szenvedését. 
Errefelé  még parkolni is veszélyes volt, hacsak az ember 
körbe nem vette a kocsiját felfegyverzett droidokkal. A járőrkocsikban ülő rendőrök pontosan ezt is tették. 
De legalább bőségesen akadt szabad parkolóhely. 
Halálos csábítás 
Eve leparkolt egy roncs mögött, ami valamikor talán egy 
sedan lehetett. Erről már csak egy fél alváz és a törött szélvédő 
tanúskodott. 
Kilépett a kocsiból, és miközben gyomron vágta a földalatti szellőzőjéből feltörő, forró levegő, bezárta az összes zárat, 
és kivétel  nélkül bekapcsolta  a járműbe  épített  riasztókat. 
Utána megállt a járda szélén, és alaposan körülnézett. Mindössze  néhány dologtalan fickót látott, akik lustán támasztották 
a falat, és  egy vézna utcai  bárcást, aki igyekezett magának 
kuncsaftokat szerezni. 
- Dallas hadnagy vagyok a NYPSD-től - nem  kiabált, de 
azért  felemelte a hangját  annyira, hogy a közeli arcok feléje 
forduljanak. - Ez a rakás szar a szolgálati kocsim. És ha ezt a 
rakás  szart  nem pontosan  ugyanitt és ugyanebben  az állapotban találom, amikor visszajövök, kirendelek ide egy csapat 
kommandóst, akik ötsaroknyi körzetben mindenkit kiterelnek 
az utcára, utána pedig drogkereső kutyákkal végigjárják a házakat, és mindent lefoglalnak, amit találnak. Én pedig személyesen kezeskedem róla, hogy az eljárás csöppet sem lesz kellemes. 
-  Mocskos zsaru! 
Eve a hang irányába emelte a fejét, és meglátta a közbeszólót  a túloldali ház egyik harmadik emeleti ablakában. 
- Te is  hallottad ennek a seggfejnek  a  véleményét, Peabody? 
- Igen,  hadnagy.  Helyesen állapította meg, az ott valóban 
egy seggfej. Te vagy  a legmocskosabb zsaru, akit csak ismerek. 
- És mi fog történni, ha valaki akár csak egy  ujjal is hozzáér a kocsimhoz? 
- Pokollá fogod  tenni  az életét. Akárcsak a barátai és a 
családja életét. És azoknak az életét is, akik nem is ismerik. 
- Pontosan - erősítette meg Eve, és ridegen, de  elégedetten elmosolyodott. - Igen, mindenkinek pokollá fogom tenni 
az életét - fordult meg, és a klinika bejáratához sétált. 
- Ráadásul még élvezed is. 
- Oké, Peabody, egy null a javadra - lökte be Eve a kapuszárnyat, és belépett az épületbe. 
Egy pillanatig azt hitte, rossz ajtón lépett be. Emlékeiben, 
amit a télen gyűjtött, még élénken élt a zsúfolt váró, az ütöttkopott falak és az összefirkált, hiányos bútorzat. Most viszont 
egy hatalmas,  alacsony fallal  két  részre  osztott teret látott. 
Néhány zöldellő növényt is körberaktak egyszerű agyagcserepekben. Az egyik oldalon székek és díványok álltak, és annak 
ellenére, hogy  szinte minden szabad helyet elfoglalt valaki, 
érezni lehetett a rendet. 
A sápadtzöldre festett falat gyermekrajzok díszítették. 
Persze a betegek köhögtek, ziháltak és halkan nyögdécseltek. De Eve a nyomát sem találta annak a kétségbeesésnek és 
reménytelenségnek,  amit a télen szinte tapintani lehetett a levegőben. 
Abban a pillanatban, amikor körbehordozta a tekintetét, 
a szemközti ajtóban megjelent egy zöld kezeslábasba öltözött 
nő. 
- Mrs. Lazio, a doktornő azonnal látni szeretné. 
Eve között  utat tört  magának  a betegfelvevő  ablakig. 
Amikor átnézett az üvegen, egy vadonatúj számítógépet látott.  Itt is ugyanúgy érezni lehetett a rendet és a hatékonyságot, mint a várakozó betegek között. 
Egy fiatal, babaarcú férfi ült az ablak mögött. Amikor ránézett, Eve arra gondolt, nem lehet több húszévesnél. 
-Jó napot. Miben könnyíthetem meg a napját? 
- Beszélnem kell Dimatto doktornővel. 
- Igenis,  asszonyom. De  attól tartok, Dimatto doktornőnek minden perce foglalt. Ha orvosi vészhelyzet állt elő... 
- Nem orvosi, hanem személyes ügyben - tette le Eve a 
jelvényét a pultra. - Jobban mondva hivatalosban. De ha a 
doktornő valóban olyan elfoglalt, mint ahogy mondja, megelégszem  azzal is, ha felhív,  amint lesz  egy kis szabad ideje. 
Keresse Dallas hadnagyot. A számomat már tudja. 
- Ó, Dallas hadnagy. Dimatto doktornő említette, hogy 
számíthatunk a látogatására. Most éppen egy beteget vizsgál, 
de ha vár néhány percet, akkor beszélhetnek. Üljön le a doktornő irodájában, én pedig azonnal szólok neki, amint tudok. 
- Nagyszerű. 
A felvételis kinyitotta Eve előtt a folyosóajtót. Odabent 
pontosan az fogadta, amire számított. Mindkét oldalon vizsgálóhelyiségek sorakoztak. A folyosó egy nagyobb terembe torkollt, ahol laborfelszereléseket pillantott meg a polcokon. Valahonnan a közelből gyermekkacaj hallatszott. 
- Ez tágasabb lett, amióta utoljára erre jártam. 
- Igen. Dimatto doktornő meg tudta vásárolni a szomszédos épületet, ami eredetileg is a klinikához tartozott - vezette  tovább őket a férfi még mindig mosolyogva, míg  végül 
el nem értek a következő előcsarnokba. - Felújíttatta a klinikát, bővítette a szolgáltatások körét, még egy gyermekosztályt 
is felszerelt. Most már hat orvos dolgozik nálunk, közülük kettő teljes állásban, és a laborunk is jól felszerelt - nyitott ki egy 
ajtót.  - Dimatto doktornő a Canal Street angyala. Ha kérnek 
valamit,  nyugodtan szolgálják ki magukat az  AutoSéfből. 
A doktornő jönni fog, amint tud. 
Eve megállapította, hogy Louise irodája nem sokai változott. Még níindig egy apró, kényelmetlen, kopottas irodában 
dolgozott. Ami nagyon, de nagyon emlékeztette a saját munkahelyére a kapitányságon. 
-Jézusom, ez a nő valóban  rengeteget tett - jegyezte meg 
Peabody. - Belekerülhetett néhány milliójába. 
- Azt meghiszem - és mivel  Eve mindössze félmillióval 
támogatta... Na jó, valójában megvesztegette Louise Dimattót, feltételezte, hogy a Canal Street angyala rövid idő  alatt 
igencsak jövedelmező helyekre fektethette be ezt az összeget. 
- Ez a hely jobban felszerelt, és lefogadom, hogy hatékonyabb is, mint az a klinika, ahová én járok - húzta el Peabody 
a száját. - Lehet, hogy orvost fogok váltani. 
- Aha, nagyszerű - felelt Eve. Számára az egyik klinika 
pontosan olyan volt, mint a másik. Üres pokol. - Hoztál magaddal egy névjegyet? Hagyunk egy üzenetet a doktornőnek. 
Vissza  akarok menni a kapitányságra. 
- Talán akad valahol egy - de abban a pillanatban, ahogy 
Peabody beletúrt a táskájába, beviharzott Louise. 
- Öt percem van. Innom kell egy kávét - rohant egyenesen az AutoSéfhez. - Amíg megiszom, kérdezhetnek. 
- Ismerte Bryna Bankheadet? 
-Nem. 
- Add ide a képét, Peabody - és amikor Eve megkapta a 
fényképet, Louise orra elé tartotta. - így sem ismeri fel? 
Louise egyik kezében a kávéscsészét tartotta, a másikkal a 
hajába túrt és a fotóra meredt. A köpenye zsebéből egy sztetoszkóp és egy piros nyalóka kandikált ki. 
- De  igen. Időnként összefutottunk a liftben, és a közeli 
boltban is találkoztunk, ahol vásárolni szoktam.  Azt hiszem, 
néhány szót  is  váltottunk,  mint  szomszéd  a szomszéddal. 
Meggyilkolták? 
- Aha -  mutatta meg Eve a gyanúsított képét is. - És őt 
felismeri? 
- Nem - tette le Louise a  kávéját, és elvette Eve-tői a 
fényképet, hogy közelebbről is megszemlélhesse. - Nem, őt 
még sohasem láttam. Ő a gyilkos? És miért ölte meg azt a szerencséden lányt? 
Eve visszaadta a fotókat Peabodynak. 
- Kezelt már embereket, akik olyan drogot szedtek, amelyek növelik a nemi vágyat? Mint például a Lotyó és a Nyúl? 
- Igen. Havonta néhány ilyen esettel találkozom, amikor 
ügyeletes vagyok. Többnyire Nyúllal vagy  ZeuszExotica keverékkel.  De errefelé csak utánzatok fordulnak  elő, mert az 
igazi anyag nagyon drága.  Lotyóval még  sohasem találkoztam, és nem is ismerek olyan embert, aki igen. Persze tanultam róla, és a származékai szerepelnek is az illegális szerek listáján, de tudtommal nem használják. 
- Most már igen. 
- Ezt tették vele? Lotyót adtak be neki? Lotyót és Nyulat. 
Jézus Krisztus -  dörgölte meg Louise az arcát. - Fogadni 
mernék, hogy alkohollal keverve. Miért nem lőtte szét inkább 
az agyát egyszerűen egy lézerrel? 
-Körbevizsgálódhatna  egy kicsit. Megkérdezhetné néhány orvos barátját, nem hallottak-e róla, hogy a Lotyó visszakerült az utcákra. 
- Ezt megtehetem. Az utca embere mindig is találó elnevezéseket alkotott. Tudja, hogyan kezdődött ez az őrület? 
- Nem. Hogyan? 
- A különböző fóbiákban szenvedők, és a zavart, szociálisan beilleszkedni képtelen, szorongó emberek kezelésére kifejlesztett kísérleti gyógyszerrel. Csakhogy a végtermék egy kissé 
túl jóra sikerült. 
- Amennyiben? 
- A szer nem kívánt mellékhatást fejtett ki a hormonális 
rendszerre. Rájöttek, hogy a  gyógyszer sokkal hatékonyabban 
gyógyítja  a  szexuális  zavarokat, mint  azt, amire  eredetileg 
szánták. Felhígítva és gondosan figyelve az adagolásra fokozza 
a nemi vágyat és teljesítőképességet. Ettől fogva kezdték szedni a bárcások. Habár egyáltalán nem addiktív, hamar kiderült, 
hogy szörnyen könnyen oldódik. Ettől természetesen azonnal 
keresetté vált az utcán, különösen a jómódú egyetemisták között, akik  lelkiismeret-furdalás nélkül csempésztek  bele egyegy adagot álmaik nőjének a poharába - öblítette le Louise 
egy korty kávéval  a  torkában felgyülemlett haragot. - így 
kapta a nevét is - folytatta a mesét. - Alkohollal keverve  teljesen feloldja a gádásokat, így  a fogyasztóját akár a Rockefeller 
Center műjégpályájának a kellős közepén is meg lehet dönteni. Persze ez nem feltédenül következik be. Csupán szörnyen 
fogékony lesz bizonyos szuggesztiókra. 
- És Nyúllal keverve? 
- Ó, így a fogyasztó lefeküdne akár az egész haditengerészettel is, és addig kefélne, amíg a szíve fel nem mondja a  szolgálatot a túlterheléstől. 
- Egy orvos tudja  ezt - fejtegette Eve.  - De vajon mi a 
helyzet a többi egészségügyi dolgozóval? A vegyészek, gyógyszerészek, nővérek,  ápolók, és mindenki, aki gyógyszerekkel 
foglalkozik. Ők vajon sejtik, hogy ez a keverék végzetes? 
- Aha, mindenki tudhatja. Hacsak nem komplett idióta. 
- Oké, kérdezze körbe az ismerőseit. És ha hall valami érdekeset, azonnal hívjon fel. 
- Arra mérget vehet, hogy hívni fogom. 
- Szép munkát végzett - tette hozzá Eve, és körülnézett. 
- Mi is szeretünk erre gondolni - hörpintette fel Louise az 
utolsó korty  kávéját,  majd az üres papírpoharat  bedobta a 
szemétkosárba. - Sokat jelentett a maga hárommilliója. 
- Hárommillió? 
- Pedig a félmillióval is megelégedtem volna, amiben eredetileg megegyeztünk. Nem számítottam külön jutalomra. 
- Mikor... - nyalta meg Eve a fogait. - Mikor utaltam át 
a jutalmat? 
Louise szóra nyitotta a  száját, majd újra becsukta. És elmosolyodott. 
- Vajon miből gondolom, hogy fogalma sincs semmiről? 
- Frissítse fel az emlékezetemet, Louise.  Mikor utaltam át 
magának a hárommillió dollárt? 
- Soha. Az ügyvédje utalta át tavaly februárban. 
- Az ügyvédem lett volna? 
-Egy flancos ügyvédi iroda. A Cissler és Treacle.  Két 
részletben. Először a megbeszélt félmilliót, utána pedig a maradék két és felet. Csak bele kellett egyeznem, hogy támogatjuk a Dochast. Ez egy nemrég épült krízisközpont az East Sideon, ahol olyan nőket és gyerekeket kezelnek, akik családon belüli erőszak áldozatai lettek. Dochas - folytatta Louise, és még 
mindig mosolygott. - Azt hiszem, gaelic nyelven ez a Reményt 
jelenti. 
- Valóban? 
- Aha. Fantasztikus a férje, Dallas. Ha egyszer ráun, ne felejtsen el szólni nekem. Szívesen lecsapom a kezéről. 
- Majd igyekszem észben tartani. 
-Te fizetted ezt az egész felújítást? - kérdezte Peabody ellentmondást nem tűrően, miközben kifelé tartottak a klinikáról. 
-Nem.  Nem,  mert nem a saját pénzemet adtam neki. 
Hanem Roarke pénzét. Nyomozó vagyok,  hogy a fene  egye 
meg. Egy nyomozónak pedig nincsenek pénzzel tömött űrállomásai, hogy jótékonykodjon velük, ha arra támad kedve. 
- Aha. Ennek ellenére megtörtént. Felhúztad magad? 
Eve megállt a járda szélén, és vett egy mély lélegzetet. 
- Nem tudom - ennek ellenére csak úgy, a miheztartás 
végett erősen belerúgott egy lámpaoszlopba. - Roarke-nak el 
kellett volna mondania nekem is, nem igaz? Ha nem titkolja 
el, akkor most odabent nem érzem magam tiszta hülyének. 
Peabody visszanézett a klinikára, és teljesen ellágyult. 
- Szerintem gyönyörű gesztus volt. 
- Ne ellenkezz velem, Peabody. Már elfelejtetted, hogy én 
vagyok a világ legszemetebb zsaruja? 
- Nem, hadnagy. És a kocsija állapotából arra következtetek, hogy a környéken élők sem fogják egy darabig elfelejteni. 
- Nem tetszik ez nekem - nézett körbe Eve vágyakozva. 
- Élvezettel rúgtam volna szét néhány segget. 
Amikor visszaértek a kapitányságra, Eve ebéd helyett elmajszolt  egy szelet csokoládét, majd gondolkodott  egy darabig, 
lekérte a számítógépe képernyőjére a Bankhead-gyilkossággal 
kapcsolatban összegyűlt laborjelentéseket, majd megint gondolkodott, végül felhívta McNabot,  hogy egy kicsit megsürgesse. 
- Egy címet akarok hallani. 
- Huszonhárom elég lesz? 
- Mi a fenét akar ez jelenteni? 
- Nézze, lefoglalok egy tárgyalót. A maga irodája túlságosan kicsi. Átmegyek - gépelt valamit beszéd  közben McNab a 
bal kezénél lévő billentyűzeten. - Már meg is van... A 426-os 
szoba. A maga nevében kértem, hogy biztosan ideadják. 
-McNab... 
- Könnyebb és gyorsabb szemtől szemben elmagyarázni. 
Ot perc - bontotta McNab a vonalat. Eve vicsorgott dühében, 
de mivel nem maradt más választása, Peabody felé fordult, és 
rá zúdította a dühét. 
- Gyerünk a 426-os tárgyalóba. Most, azonnal - adta ki a 
parancsot. 
Ezzel kiviharzott az irodából, átrohant a nyomozók közös 
termén. A szemében izzó gyilkos düh megakadályozta a kollégáit, hogy megszólítsák. Mire elért a tárgyalóba, haragjának 
nagy része elpárolgott. De maradt annyi, amivel reményei szerint kellemetlen perceket okozhatott az elektronikus nyomozóknak. 
Szerencsédenségére Feeney futott be hamarabb. 
- Miféle szedett-vedett osztályt vezetsz? - kérdezte Eve ellentmondást nem tűrően. - Most már McNab osztogat nekem parancsokat? Lecsapja a linket, amikor velem beszél? 
Tárgyalót foglal az én nevemben, és...  és visszautasítja, hogy 
átadja az eddig összeszedett adatokat, amikor arra kérem. 
- Folytasd csak, Dallas. Én csak egy ártatlan kívülálló vagyok. 
- Az elég  szerencséden helyzet, ugyanis a legtöbbször ők 
végzik vérbe fagyva a járdaszélen. 
Feeney megborzongott, és csörgetni kezdte  a zsebében a 
mandulás zacskót. 
- Csak annyit tudok, hogy a kölyök átszólt, és megkért, 
hogy jöjjek ide. Azt mondta, így egyszerre avathat be mindkettőnket a részletekbe. 
- Ebben az ügyben én vezetem  a nyomozást. Az ENyUtől segítséget  és szaktanácsot kértem.  Nem  kívánok külön 
csoportot alakítani, és erre  a kapitánytól sem kaptam felhatalmazást. Amíg mást nem  mondok, McNab csak egy kisegítő, semmi több. 
Feeney abbahagyta a zacskó csörgetését, és oldalt hajtotta 
a fejét. 
- Ez rám is vonatkozik, hadnagy? 
- A rangod fityfenét sem számít, ha én vagyok a nyomozás vezetője. És ha nem tanítottad meg a beosztottaidat, hogy 
kövessék a feljebbvalóik utasításait, akkor talán a saját osztályodon sem tisztelik. 
Feeney Eve elé állt és előrehajolt, hogy összeért az orruk 
hegye. 
- Ne akarj megtanítani rá, hogyan vezessem az osztályomat. Én neveltelek, amikor még zöldfülű voltál, és még most 
is seggbe rúghadak, ha azt tartom helyesnek. 
- Lépj hátrébb. 
- Baszd meg. Baszd meg, Dallas. Ha valami böki a csőröd 
a vezetési módszereimmel kapcsolatban, akkor ki vele. Pontosan, részletről részletre. 
Eve fejében robbanni akart valami. Vajon miért nem érezte? A szíve pedig sikoltott. De nem hallotta meg. Ezért ő tett 
egy óvatos lépést, és elhátrált Feeney elől. 
- Az a szemét Lotyóval és Nyúllal kábította el azt a szerencsétlen lányt. Utána pedig rózsaszirmokat szórt az ágyra, és 
addig kefélte, amíg bele nem pusztult. Majd kihajította az ablakon. Ott hevert a járda szélén, meztelenül, összetörve. 
- Ó, Jézusom - fulladt el Feeney hangja a szánalomtól. 
- Nekem is fojtogatja a torkomat valami, amióta Morristól megtudtam. Ne haragudj, hogy így neked ugrottam. 
- Felejtsd el. Időnként egy eset sokkal inkább megviseli az 
embert, mint a többi. És ilyenkor neki kell esni valakinek. 
-Megvan az arcképe és  a DNS-e. Olvastam a  leveleit. 
Láttam az asztalt a klubban, ahol először csempészett Lotyót a 
lány italába, amiért az a szerencséden a saját hitelkártyájával 
fizetett. De még nem sikerült elkapnom. 
- De el fogod - fordult meg Feeney, mert Peabody robogott be a tárgyalóba, mögötte egy lépéssel lemaradva McNab 
követte. Mindketten kipirult arccal érkeztek. 
-Megkaptad  a nyomozás vezetőjének a hozzájárulását, 
hogy a nevében lefoglald ezt a tárgyalót? 
McNab pislogott. 
- Kellett egy hely... 
- A kérdésre felelj. 
- Nem egészen, kapitány - és nem is kellett oldalt pillantania, anélkül is tudta, hogy Peabody milyen elégedetten vigyorog. - Dallas hadnagy, bocsánatot kérek, amiért túlléptem 
a hatásköröm. De azt hiszem, az  információ,  amit most szeretnék átadni, nagyon fontos a nyomozás  szempontjából, és 
sokkal szerencsésebb ezt személyesen megtenni, mint linken 
keresztül. 
Eve elégedetten figyelte, milyen nehezen keresgéli McNab 
a szavakat. 
- Akkor  ossza meg végre velünk az információit, nyomozó. 
- Igen, hadnagy - és McNab hirtelen megérezte, milyen 
nehéz  előírásosan jelenteni cseresznyepiros nadrágban, valamint szoros, nárciszszínű pulóverben. De csaknem sikerült előírásos vigyázzba vágnia magát. - Miközben a hamis címből kiindulva a  gyanúsított nyomát követtem, sikerült kiderítenem 
azt a nevet, amivel regisztrálta magát a hálózatba. Üzleti vállalkozásnak tüntette fel magát, név szerint a La Belle Dáménak. 
- Feltüntette magát - ismételte meg Eve. 
- Igen, hadnagy. New York államban ilyen néven nincs 
bejegyezve cég  vagy  vállalkozás.  A  telephelye  címének  a 
Grand Central pályaudvart jelölte meg. 
- Vajon most miért nem töröm össze magam örömömben? 
- Nos, megpróbáltam elkülöníteni a  legutóbbi üzeneteket, és megtalálni a feladás helyét. Ahonnan a gyilkos küldte 
őket.  Ez ideig huszonhárom szóba jöhető címet találtam. Mind 
a huszonhárom  nyilvános klub vagy cyber-café Manhattanban, Queensben és Brooklynban. Ez ideig - ismételte meg 
McNab. - A tettes körbe jár, és nyilvános helyeken küldi el, illetve  fogadja az üzeneteit. De arról az e-mail címről, amiről 
Bryna Bankhead kapta a leveleit, másnak nem írt. 
- Ezek szerint kizárólag az ő kedvéért nyitotta - suttogta 
Eve. 
- Ebből a fedőcímből több minden is kiderülhet - folytatta McNab. - De nem tudtam  áttörni minden falon. Eddig. 
Bárki is nyitotta azt a postafiókot, ismerte a dörgést. Úgy értem, alapos és óvatos. 
- Bankhead legjobb barátnője  nem ismerte. Sőt az épületben lakó szomszédok sem ismerték - járkált Eve fel és alá. 
Nem látták korábban a környéken, és ez azt jelenti, hogy valóban a csevegőszobában választotta ki az áldozatát. 
-Tudta, hogy hol  dolgozik a lány - szúrta közbe Peabody. 
- De Bankhead nem találkozott vele a munkahelyén, és a 
barátnője sem emlékszik rá, pedig ugyanott dolgozik. Lehet, 
hogy járt ott, de csak egy vagy két alkalommal. Nem tartozott a törzsvásárlók közé, különben megjegyezték volna az arcát. Még neked is feltűnt, amikor egy férfit láttál a női fehérneműosztályon. Ennek ellenére elküldjük a képét az áruházba, 
hátha mégis nyilvántartják a rendszeres vásárlók között. 
- Tehát nyilvános helyeket használ. Talán szereti a társaságot, vagy csak azt akarja, hogy ne tűnjön fel senkinek. Esetleg mindkettő egyszerre. Mindenesetre a képét megküldjük 
cyber-cafék tulajdonosainak. 
- Hadnagy - tornáztatta meg McNab az ujjait. - Tudja 
maga, hány ilyen hely van New Yorkban? 
- Nem, és nem  is akarom tudni. De majd maga  összeszámolja, miközben egytől egyig végiglátogatja valamennyit 
nézett Eve Feeneyre.  - Beszálltuk, ha  Whitney megadja rá az 
engedélyt? 
- Én inkább úgy fogalmaznék, hogy máris beszálltunk. 
- Készítsen egy listát - fordult McNab  felé Eve. - Majd 
felosztjuk egymás között. Ettől a pillanattól kezdve párokban 
fogunk dolgozni - sóhajtott fel. -  McNab és Feeney a számítógépek szakértői. Most felteszek egy kérdést, de csak egyszer. 
Akad bárkinek is olyan  problémája, ami  miatt nem tud 
együttműködni a csoport valamelyik tagjával? 
McNab  a mennyezetre pillantott,  mintha a színében gyönyörködne. Peabody egyszerűen csak a cipőjére meredt. 
- Ezt nemnek veszem. Peabody és McNab, ti lesztek  az 
egyik páros.  Feeney,  te gyere velem. A West Side-on kezdjétek mi majd megyünk az Eastre. Annyi helyet járjunk végig, 
ahol nyilvános számítógépeket üzemeltetnek, amennyit csak 
tudunk,  egészen... - pillantott az órájára, és  magában számolni kezdett. - Egészen este kilencig. Holnap reggel nyolckor találkozunk az   otthoni irodámban, ahol mindenki elmondja, hogy mire jutott. Feeney, gyere. Kérjük meg Whitneytól a szükséges engedélyeket. 
Feeney fütyörészve követte Eve-t. 
- Másképp is beoszthattad volna a csoportokat. 
- Aha - nézett hátra Eve, miközben csak remélni tudta, 
hogy nem követett el végzetes hibát. - De remélem, így lesz 
alkalmuk tisztázni a helyzetüket, és végül az élet  visszatér a 
normális kerékvágásba. 
Miközben felszálltak a mozgójárdára, Feeney végiggondolta Eve szavait. 
- Egy húszast teszek Peabodyra. 
- A francba - vágta Eve zsebre a kezét. - Oké, de ha már 
nekem jutott McNab csontos segge, legyen három az öthöz. 
- Tartom. 
Miután Eve  és Feeney  távozott,  Peabody és McNab 
ugyanúgy ültek tovább, mint addig. 
- Nekem semmi bajom azzal, hogy veled kell dolgoznom 
- mondta McNab. 
- Miért is lenne? Nekem sincs. 
- Nagyszerű. 
- Nagyszerű. 
Ezek után még jó húsz másodpercig folytatták a plafon, illetve a cipő bámulását. A csendet McNab törte meg elsőként. 
- Különben is, te kerülsz engem. 
- Nem igaz. Miért kerülnélek? Köztünk már mindennek 
vége. 
- Ki mondta,  hogy nem így van? - pedig McNabnak nagyon fájtak Peabody rideg szavai, különösen azért, mert állandóan csak a lányra gondolt. 
- És  nem  kell arra gondolnod, hogy kerüllek. Hacsak 
nem te vagy az, aki igyekszik magára vonni a figyelmemet. 
- A fenét. Miért tennék ilyet? Nagyon sok a dolgom, Peacuki. Túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy egy olyan merev nyakú egyenruhás miatt aggódjak, aki a szabad idejében 
egy bárcással cicázik. 
- Ebből Charlest hagyd ki - pattant fel dühösen Peabody. 
De McNab kijelentése pontosan a szíve közepébe talált. 
-En nem szoktam profikra vadászni. Hiszen megkapok 
minden amatőrt, akit csak akarok - nyújtotta ki McNab a lábát, és gúnyosan elvigyorodott. - És nem csak olykor-olykor, 
igaz? Elvégezzük a munkát, amit ránk bíztak, és kész. Mármint, ha képes leszel rá. 
- Mindenre képes vagyok, amire te. Sőt még többre is. 
-Remek.  Azonnal összeállítom a listát, és már neki is 
foghatunk. 
Negyedik fejezet 
- Nem ismered az arcát. 
Eve  fenyegető  pillantást vetett Dickie Berenskire, a vezető 
labortechnikusra. Dickie behízelgően mosolygott, miközben 
azt gondolta magáról, hogy minden nő csak rá vár, de ennek 
ellenére zseninek számított a lombikok és kémcsövek világában. 
- Azért hívtál ide, hogy közöld velem, nem ismerjük az 
elkövető arcát? 
-Azt  hittem, tudni akarod - lökte el magát Dickie a 
pultjától, és székével az egyik monitor elé gördült. Hosszú ujjai 
táncolni kezdtek a billentyűzet fölött. - Látod ezt? 
Eve alaposan megszemlélte a színes képet. 
- Egy hajszál. 
- Ezért díjat érdemelnél. De felmerül a kérdés, hogy miféle haj, én pedig azért vagyok, hogy ezt eláruljam neked. Nem 
az embered fején nőtt, és nem is az áldozathoz tartozott.  Egy 
parókából hullott ki. Egy drága, emberi hajból készített parókából. 
- Le tudod nyomozni? 
-Azon dolgozom  - pördült  át egy másik terminál elé 
Dickie. - Tudod, mi ez? 
A monitoron színes alakok és  formák látszottak. Eve vett 
egy mély lélegzetet. Gyűlölte a találós kérdéseket, de tudta, 
hogy kell viselkednie, amikor Dickie-vel beszél. 
- Nem. De miért nem árulod  el? 
-Kozmetikum,  Dallas. Alapozókrém. A  száma 9054. 
A lepedőn találtak belőle egy keveset. És ilyen krém nincs a 
halott lány piperepolcán. De akad itt még más  is - váltotta át 
Dickie  a képet. Arckrémnyomokat is sikerült  begyűjtenünk. 
Általában kövér emberek használják, hogy elrejtsék vele az arcuk nemkívánatos részleteit. 
- A lány pedig egyáltalán nem használt arckrémet. 
- Kiérdemelted a második díjat! A fickó feltett egy parókát és alaposan kikente magát. Ezért nem ismerheted az arcát. 
- Nos, ezek csodálatos hírek, Dickie. Akarsz még valami 
mást is mondani? 
- Találtunk néhány szálat a szeméremszőrzetéből. Az eddigiekkel ellentétben ez igazi. A színe középbarna. Nemsokára 
sokkal többet is tudok mondani róla. Az ujjlenyomatát levettük a borospohárról, a palackról, a holttestről, az erkélyajtóról 
és a  korlátról, hogy csak a legfontosabbakat említsem.  Ha 
megtalálod, villámgyorsan bevarrjuk. 
- Küldd át a számítógépemre, amit eddig összeszedtél. És 
nyomozd le, hogy ki gyártja a parókát és a krémeket. Reggelre 
kellenek az adatok. 
- Hé! - kiáltott Dickie a kirohanó Eve után. - Annyit 
azért  mondhatnál, hogy köszönöm. 
- Aha. Köszönöm. Hogy a fene enné meg. 
Hazafelé Eve egész úton a hallottakon gondolkodott. Próbálta 
kitalálni, milyen ember lehet valójában a gyilkos. És végül már 
félt attól, amit maga előtt látott. Elég okos volt, és elváltoztatta a külsejét, hogy Bryna Bankhead és a biztonsági kamerák 
ne ismerhessék fel. Viszont egyáltalán nem azzal a szándékkal 
ment fel a lány lakására, hogy megöli. Eve ebben teljesen biztos volt. 
A gyilkos csábítani akart. 
De kicsúszott a kezéből az események irányítása,  és egyszer csak azt kellett látnia, hogy egy halott nő teste hever a rózsaszirmokon. Erre pánikba esett vagy feldühödött, és kilökte 
az erkélyről.  Pánikba esett.  Amikor  kilépett a lakás  ajtaján, 
semmiféle érzelmet nem lehetett látni az arcán. 
Elég sok pénze volt, vagy legalábbis könnyen hozzáfért 
valamiféle pénzforráshoz. Eve már  több mint egy  éve  élt 
Roarke mellett, ezért könnyen felismerte a vagyon jeleit. Megfigyelte, hogy a gyilkos méretre szabott öltönyt viselt,  és a cipője is ragyogóan csillogott. 
Ennek ellenére hagyta, hogy Bryna fizessen az elfogyasztott italokért. Kettőt egy csapásra, gondolta Eve. Ennek nem maradt nyoma, és szemmel láthatóan izgatta, hogy egy nő fizet 
neki. 
Alaposan ismerte a számítógépeket, és a kémiában is elmélyült. De itt is előfordulhat, hogy csak hozzá tudott férni a 
megfelelő forrásokhoz. 
Szexuálisan viszont ferde hajlamú. Normális körülmények 
között talán még impotens is. Biztosan egyedülálló, gondolta 
Eve a kapuhoz közeledve. És valószínűden, hogy a múltban 
lett volna akár csak egyetlen egészséges, hosszú távú kapcsolata. De ilyet valószínűleg nem is keresett. Teljesen ki akarja sajátítani a vezető szerepet. Annak ellenére, hogy ezzel  ejtette 
csapdába az áldozatát, nem szereti a romantikát. 
Illúzió, gondolta Eve. Fantáziavilág. Csak így tudja magát 
szeretőként elképzelni. 
És most, hogy elérte a célját, meg fog tenni egy-két dolgot. A félelem és a bűntudat arra kényszeríti, hogy elrejtőzzön. 
De az is elképzelhető, hogy újra vadászni kezd. 
Eve tapasztalatai szerint a ragadozók ritkán állnak meg az 
első áldozat után. 
A szeme előtt feltűnt a ház. Furcsa, mégis elegáns vonalait 
meglágyította az  alkonyat.  Rengeteg ablak mögött égett  a 
fény, össze sem tudta  számolni. A kertben olyan díszfák és 
bokrok virágoztak, melyeknek még a nevét sem ismerte. A levegő virágillattal telt meg. Az ember szinte elfelejtette, hogy 
városban jár. 
Időnként úgy gondolt erre az idegen és tökéletes, kőfalak 
és vaskapu mögé zárt világra, mint a saját országára. Amiben 
csak élveznie kell az életet. 
Kezdte megszeretni az épületet. Egy éve még el sem tudta képzelni, hogy ez egyáltalán lehetséges. Persze, csodálattal 
tekintett rá. Egyszerre  rémisztette és bűvölte el a szépsége, a 
rengeteg szoba és a felhalmozott kincsek. De utolérte és elragadta a szerelem. Mint ahogy utolérte és elragadta az a férfi is, 
aki ezt az egészet a magáénak vallhatta. 
Mivel Eve tudta, hogy  a férje nincs odahaza, csábította a 
gondolat,  hogy megfordítsa a kocsiját, és elhajtson. Ugy vélte, 
ennyi erővel akár bent a kapitányságon is eltöltheti az éjszakát. 
Halálos csábítás 
De ez az ötlet túlságosan is emlékeztette arra az életformára, amit akkor élt, mielőtt még megismerte volna Roarke-ot. A ház előtt erősen beletaposott a fékbe. 
Felmászott a patinás kőlépcsőn, kitárta a hatalmas bejárati 
ajtót, és az alkonyati  szürkületet maga mögött hagyva belépett az előszoba vakító fényözönébe. 
Ahol  szokásos, fekete öltözetét viselve várt rá a sovány 
Summerset. Rezzenéstelen arca remekül illett kemény hangjához. 
- Hadnagy. Maga az éjszaka kellős közepén elhagyta az 
épületet, és elfelejtett tájékoztatni a napi időbeosztásáról vagy 
a várható visszatérése időpontjáról. 
-Jaj, apuci, most szégyelljem el magam? - bújt ki Eve a 
dzsekijéből, és a ruhadarabot a lépcső korlátjára hajította. Tudta, hogy ez idegesíti Roarke inas-házvezetőjét, és a világ minden kincséért sem szalasztott volna el egyetlen alkalmat sem, 
hogy bosszantsa Summersetet. 
Summerset két ujja közé fogva felemelte a kopott bőrdzsekit, mivel tudta, hogy ez idegesíti Roarke szeretett rendőrnőjét, és a világ minden kincséért sem szalasztott volna el 
egyetlen alkalmat sem, hogy bosszantsa Eve-t. 
- Az elemi  udvariasság azt kívánja, hogy informáljon  az 
érkezéséről és a távozásáról. Természetesen ezt  képtelen felfogni. 
- Pontosan. Nagyszerűen értjük egymást. Mellesleg egész 
éjjel kicsapongtam. Tudja, ha nincs otthon a macska... 
Eve  legszívesebben megkérdezte  volna,  hogy mikorra 
várható Roarke, de nem tudta rávenni magát. 
Pedig  Summerset tudja, gondolta  magában, miközben 
nekieredt az emeletre vezető lépcsőknek. Mindenről tud, ami a 
házban történik. Persze ő maga is felhívhatná Roarke-ot, de 
ezt szinte ugyanolyan ostobaságnak érezte, mint azt,  hogy 
Summersetnél érdeklődik. Hiszen  még csak huszonnégy óra 
múlt el azóta, hogy beszéltek egymással. Akkor a férje megemlítette, hogy belemerült az üzleti ügyekbe, és marad még 
néhány napig. 
Besétált a hálószobába, miközben egy zuhany és a vacsora 
jártak a fejében. De végül úgy döntött, hogy egyikhez sincs 
kedve. Jobb, ha egyenesen az irodájába megy, valószínűségszámítást végeztet a számítógépével, és átolvassa az ügy kapcsán felgyűlt jegyzeteit. Lecsatolta a fegyverövét, és megmozgatta a vállát. És rádöbbent, hogy nem a munkában kell keresnie a választ. 
Időre volt szüksége, hogy elgondolkozzon. 
Ritkán ment fel a tetőkertbe. Nem szerette a magasságot. 
De most a hatalmas, tágas házban rátört a bezártság. Remélte, 
hogy a friss levegő kitisztítja a fejét. 
Kinyitotta a kupola  ablakait. A csillagok leragyogtak a 
törpefákra és a buja virágokra,  melyek szinte kicsordultak a 
cserepekből. A szökőkút csobogó vizében  egzotikus  halak 
gyémántteste villant. 
A tündéreket ábrázoló domborművekkel díszített falhoz 
sétált, majd körbejárta a kertet. 
Emlékezett, hogy néha feljöttek ide Roarke-kal kikapcsolódni. Persze egy olyan embernek, akinek a pozíciója hasonló a 
férjééhez, a kikapcsolódás is munka. Annak ellenére, hogy ezt 
a részét különösen élvezte. 
Nem tudta felidézni, hogy járt-e már itt egyedül, vagy kizárólag  Roarke  társaságában, kettesben.  Most belegondolt, 
hogy vajon ki gondozza a növényeket, ki eteti a halakat, vagy 
ki súrolja tisztára a székeket, asztalokat és a szobrokat! 
A házban  csak ritkán lehetett szolgálókat vagy  szolgadroidokat látni, eltekintve Summersettől. De azt már megtanulta, hogy a gazdagok és  hatalmasok könnyedén mozgathatnak egy csöndes hadsereget, amelyik elintézi helyettük az 
élet kellemetlen részleteit. 
Viszont gazdagsága és hatalma ellenére Roarke személyesen intézte el egy jó barátja temetésének a legapróbb részleteit 
is. 
Ő pedig azzal  tölti az idejét, hogy egy ismeretlen halálának a részleteit próbálja tisztázni. 
Megtisztította a tudatát, majd hagyta, hogy elméjét megtöltse Bryna Bankhead. 
Fiatal volt, mohó és romantikus. Rendszerető. Aki igyekezet minél kellemesebbé tenni az életét. A szekrényét takaros 
rendben függő, divatos ruhák töltötték meg. 
A végzetes randevúra új ruhát és cipőt vásárol. A kiadást 
pedig szokás szerint feljegyezte. Manikűrbe és kozmetikába 
nient, és azt a fülbevalót viselte, amit a halálos találka napjának délutánján vett. 
Nagyon nőiesen festett, gondolta Eve. Aki szerette a verseket. 
Ami annyit tesz, hogy a gyilkos egy fiatal, romantikus, és 
szemmel láthatóan nőies áldozatra vadászott. 
A konyhában két üveg bort tartott, egy fehéret és egy vöröset.  De a minősége és az ára egyiknek sem közelítette meg 
azét, ami az asztalon állt. Vajon a gyilkos hozta magával a fekete bőrtáskájában a kábítószerek,  a  rózsaszirmok és a gyertyák mellett? 
A lány az éjjeliszekrény fiókjában tartotta az óvszereket, 
de a gyilkos nem használt közülük egyet sem. Bryna túlságosan kábult volt már ahhoz, hogy ragaszkodjon a védekezéshez, 
amiből az következik,  hogy a gyilkost  nem érdekelte vagy 
nem zavarta, hogy DNS-mintát hagy a helyszínen. 
Azért, mert tudta: úgysem tudja azonosítani a későbbiekben. Még akkor sem lett volna erre képes,  ha életben marad. 
Mi több, gondolta Eve, még az sem biztos, hogy visszaemlékezett volna bármire is a történtekből. Nyilvános helyen ittak 
egy  italt. A pincér szerint, akit Eve délután hallgatott  ki, 
Bryna jól érezte magát. Egymás kezét fogták, csókot váltottak, csendesen nevetgéltek, és  hosszan, sokatmondóan néztek 
egymás szemébe. Két szerető benyomását keltették. 
A biztonsági kamerák felvételei csak megerősítették ezt az 
állítást. Bryna nem csak behívta, hanem valósággal berángatta 
a lakásába a gyilkosát. 
Eve most arra gondolt, milyen okos húzás volt ez a férfitől. Megvárta, hogy a lány mozduljon meg elsőként. A felvétel 
kedvéért. 
Ha Bryna túléli azt  az éjszakát, senki sem vádolhatta volna semmivel. 
Arra gondolt: vajon korábban is megtörtént? 
Nem, nem. Eve tovább sétált a fal mellett. Akkor miért 
követte volna el azt a  hibát, hogy túladagolja a kábítószert? 
Olybá tűnt, mint az első alkalom. Ennek ellenére megéri a fáradságot, hogy a  számítógéppel megvizsgáltassa ezt a lehetőséget. 
Ha korábban is megtette,  akkor egy újabb nyomon is elindulhat. Nyomozhat utána. És végül megfékezheti. 
Eve előhúzta az elektronikus jegyzettömbjét, és begépelte 
a kulcsszavakat. 
Csevegőszobák 
Költészet 
Ritka, drága kábítószerek 
Paróka, kozmetikumok 
Rózsaszín rózsa 
49-es Pinot Noir 
Szexuális deviancia 
Az informatika alapos ismerete 
Kémiai ismeretek 
Miután visszaolvasta a szavait, a  zsebébe süllyesztette a 
jegyzettömböt.  Úgy döntött, mégis lezuhanyozik és megvacsorázik, mielőtt leül dolgozni. 
És amikor megfordult, szembe találta magát Roarke-kal. 
Nem  számított,  hogy már több mint egy  éve élnek 
együtt. Eve-nek minden egyes alkalommal erősen megdobbant a szíve, amikor megpillantotta a férjét. És úgy vélte, az 
évek folyamán ez mit sem fog változni. 
Már azt is haladásnak fogta fel, hogy nem szégyelli magát 
miatta. 
Roarke úgy nézett ki, mintha egy  képeskönyvből lépett! 
volna ki.  A magas, karcsú, fekete öltönybe öltözött férfi egyaránt természetesnek látszott egy hullámok ostromolta partfokon állva, vagy patinás páncélba öltözve. 
Az arca, melyet selymes, fekete haj keretezett, egyaránt illett egy költőhöz  és  egy harcoshoz. Vadul csillogó, de mégis 
Halálos csábítás 
elbűvölően kék szeme olyan erőt sugárzott, hogy mindenkinek megremegett a térde, aki belenézett. 
Nem, döbbent rá Eve, mindig is zavarba fog jönni, amikor megpillantja. 
Egész életében beleborzong ebbe a pillantásba. 
- Hamarabb jöttél haza, mint vártalak. 
- Nem sokkal. Hello, hadnagy. 
Ez a hang, a lágyan hullámzó ír akcentus, teljesen felkavarta Eve-t. Roarke halványan elmosolyodott, mire Eve tett 
egy lépést feléje. De egy pillanat múlva már rohanni kezdett. 
Roarke félúton kapta a karjai közé, felemelte a levegőbe, 
és szenvedélyesen megcsókolta. 
Roarke-ot  egy villanásra a csontja velejéig ható forróság 
öntötte el. 
Hazaértem, gondolta, miközben érezte a felesége minden 
bánatát és fáradtságát, ami az elmúlt néhány napban rakódott 
rá. Végre hazaértem. 
- Elfelejtettél tájékoztatni a napi időbeosztásodról - szólalt 
meg Eve, és egészen jól sikerült utánoznia Summerset hanglejtését. - Azt hiszem, most le kell mondanom azt a randevút a 
tüzes csődörikrekkel. 
- Ó, Lars és Sven. Már hallottam róla, milyen ötletesek 
szorította Eve  arcához az arcát  Roarke, miközben letette a 
földre. - Mit csinálsz idefent? 
- Pontosan magam sem tudom megmondani. Nem találtam a helyemet, és egy kis levegőre vágytam - hajolt hátra 
Eve, és alaposan megvizsgálta a férje arcát. -Jól vagy? 
-Igen. 
Eve  oldalt hajtotta  a  fejét,  és két  tenyere közé fogta 
Roarke arcát. 
-Jól vagy? - ismételte meg a kérdést. 
- Nagyon nehéz.  Sokkal nehezebb, mint ahogy azt előre 
elképzeltem. De azt hiszem, már túljutottam rajta. 
- A barátod volt. Akárhogy is legyen, a barátod volt. 
- Aki meghalt, hogy élhessek. Ezzel tartoztam neki - hajtotta Eve fejéhez a fejét Roarke. - Legalábbis szerintem tartoztam. Brian virrasztást szeretett volna, és sokan összegyűltünk, 
akik régen ismertük egymást. Aztán végignéztem, hogy földelik el Micket... Nehéz volt. 
- Veled tarthattam volna. 
Roarke halványan elmosolyodott. 
- A  gyászolók  közül  többen is  kényelmedenül  érezték 
volna magukat a tudattól, hogy egy nyomozó ül közöttük, 
Még akkor  is, ha a kérdéses nyomozó történetesen hozzám 
tartozik.  Brian mégis üzent neked valamit. Miközben a Penny 
Pig pultja mögött állt, megkért, hogy mondjam el neked, bármikor szívesen lát, mert megjött az eszed, és olyanokért áldoztad fel magad, mint amilyen én is vagyok. 
- Egyedül nem  mindig kellemes. Kérsz vacsorát? 
- Nem, egyelőre még nem. 
- Miért nem fordítjuk meg a szokott szerepeket? Készítek 
neked valamit enni, belecsempészek valami nyugtatót, utána 
pedig ágyba duglak. 
- Karikás a szemed. Szerintem inkább neked lenne szükséged vacsorára és alvásra. Summerset elárulta, hogy házon kivül töltötted az éjszakát. 
-Summerset egy pletykafészek.  Gyilkossághoz riasztottak az éjszaka. 
Roarke  beletúrt a felesége hajába,  majd hagyta, hogy a 
barna és  szőke tincsek kicsússzanak az ujjai közül. 
- Akarsz beszélni róla? 
Eve  a  legszívesebben nemet mondott volna,  de tudta, 
hogy akkor  Roarke úgyis kihúzza belőle a részleteket. 
- Később - felelte ehelyett, miközben szorosan a férje karjaiba simult. 
- Hiányoztál, Eve. Hiányzott, hogy nem tarthadak a kar 
jaim között  éppúgy, mint most. 
- Ezt könnyedén pótolhattad volna - simított végig ajkaval a férje arcán Eve. 
- Akartam is. 
- Akarni könnyű - és Eve immár a fogait használta. - De 
a magam részéről előnyben részesítem a tetteket. Itt és most. 
- Mi a helyzet Larsszal és Svennel? - érdeklődött Roarke, 
miközben a puha dívány felé húzta a feleségét. 
Halálos csábítás 
- Rájuk majd később lesz gondom. 
Roarke elvigyorodott, majd megpördítette a feleségét, így 
Eve érte el először a díványt. 
- Szerintem akkor már túl fáradt leszel egy következő menethez. 
- Nem  is tudom. Úgy érzem, majd szétvet az energia 
mocorgott Eve addig, amíg a combjai között nem tudhatta 
Roarke-ot, majd felvonta a szemöldökét. - Hé, úgy érzem, te 
is. 
- Szerintem is megszállt valami - mozdultak Roarke ujjai, 
majd megállt. - Hé, ez nem az én ingem? 
Eve összerezzent. Olyan váratlanul érte a kérdés, hogy 
nem tudott uralkodni magán. 
- Micsoda? 
-Ez a csoda - gombolta  végig  Eve  ingét jókedvűen 
Roarke. - De attól tartok, vissza kell vennem. 
- Aha, mintha nem  lenne a szekrényben ezen kívül legalább ötszáz... - harapta el Eve a mondatot, mert Roarke ujjai 
megcirógatták a mellét. - Oké, ha így akarod, hát legyen. 
- így akarom - csókolta meg lágyan Roarke a feleségét. 
Rétegről  rétegre  hámozta ki a ruháiból a feleségét. Erezte 
az ajka, a bőre ízét,  és ez egyszerre  izgatta  fel és nyugtatta 
meg. Eve alakja - hosszú lábai, sovány teste, feszes melle 
végtelen gyönyört ígért. 
Eve lerángatta magáról az inget,  amit a férjétől vett kölcsön. Test találkozott a  testtel. A gerince ívben megfeszült, 
ahogy Roarke szorosan hozzásimult. 
Hiába hűtötte őket az esti szellő, tüzelt a vérük. Eve felsóhajtott, amikor sürgető, izgató, heves csókot váltottak. 
Majd a sóhaj boldog nyögésbe váltott, ahogy Roarke ajkai 
egyre lejjebb merészkedtek a testén. 
Még. Többet. Mindent,  gondolta Roarke. Ezt követően viszont már nem gondolkodott tovább. 
Valósággal falta Eve  torkát, vállát,  testének a hajlatait. 
Utána mohón  rábukott a mellére, amíg úgy nem érezte, hogy 
sikerült jóllakatnia a szívét. 
Eve reszketve hajolt Roarke-ra, felkínálta magát, miközben a kezével ő is igyekezett kivenni a részét az örömből. 
Roarke érintése nyomán még többet akart, mint amenynyit eddig kapott. És amikor a férje a szájával és a kezével lecsapott rá,  a heverő szélébe markolt, és meglovagolta a vad 
gyönyörhullámot. 
Látta, hogy örvénylenek a csillagok a feje felett, miközben 
érezte, hogy valami felrobban  benne.  Elernyedt, valósággal 
szétfolyt az ágyon, majd hullámzó testét a férjének nyomta. 
A sürgető vágy érzékiségbe váltott. Eve és Roarke egymás ,1 
bőrét cirógatták,  miközben szerelmes  szavakat suttogtak a 
másik fülébe. 
Eve beletúrt a férje hajába. Ajkaival rátalált a nyakára, és 
miközben hozzádörgölőzött, érezte az érte dobogó szív lüktetését. Amikor Roarke belehatolt, Eve kinyitotta a szemét, és 
észrevette, hogy a párja őt figyeli. 
Senki, gondolta, miközben remegett az  ajka,  eddig még 
senki sem nézett így rá. Ebből  a tekintetből azonnal tudta, 
hogy Roarke számára rajta kívül senki más nem létezik. 
Nekifeszült a férje testének, visszakozott,  majd újból megemelte a csípőjét. Tánca egyszerre volt tisztán szűzies és türelmes. Amikor egy selymes csókban ismét találkoztak az ajkaik, 
már teljesen lelassult a ritmus. 
Hallotta, érezte, ahogy a férje a nevén szólítja. 
- Eve. 
Szorosan megölelte Roarke-ot, egészen közel húzta magahoz, és egyszerre tudta, hogy a férje valóban hazaért. 
Roarke kerített valahonnan két fürdőköpenyt. Eve néha arra 
gondolt, hogy a férje selyemhernyókat nevel a ház egy eldugott zugában, mivel mindig elő tudott húzni néhányat, még a 
legváradanabb pillanatokban is. Most két feketét hozott, melyek leheletfinom anyaga éppen csak hogy melegen tartotta a 
testet a kora nyári éjszakában. 
Eve nem tudott ellenállni a tetőkertben,  gyertyafény mellett felszolgált véres steaknek és a testes vörösbornak. Ráadásul 
mindezt egy elképesztően fantasztikus együttlét után. 
- Remekül időzítetted - jegyezte meg két falat között. 
-Mit? 
- A visszatérésedet. Ráadásul nem kezdtél rögtön vacsorát 
készíteni magadnak. 
- Arra mindig itt van Summerset. 
- Ne emlegesd. Még elveszed az étvágyamat. 
Roarke figyelte, milyen jóízűen birkózik Eve a tányérján 
heverő hússzelettel. 
- Nem hinném. Ettél már ma egyáltalán? 
- Egy fánkot. Mi a véleményed a negyvenkilences évjáratú Pinot Noir-ról? 
-Milyen címkéjű? -  kérdezett vissza Roarke éppolyan 
könnyedén, mint ahogy Eve érdeklődött. 
- Ö, a francba - hunyta le Eve a szemét, és maga elé idézte az áldozat konyhájában látott üveget. - Maison de Lac. 
-Kitűnő választás. Úgy  ötszáz dollárba kerülhet  belőle 
egy üveggel. Persze ennek utána kell néznem, de szerintem 
nem sokat tévedek. 
- Te palackozod? 
- Igen. Miért? 
- Mert egyike volt a gyilkos fegyvereknek. Tiéd az a ház a 
Tizedik utcában? 
- Melyik? 
Eve  sziszegve végignyálazta  az emlékezete noteszét, és 
megadta a pontos címet. 
- Nem hinném - mosolyodott el Roarke könnyedén. 
Különben nem feledkeztem volna meg róla. 
- Nagyon vicces vagy.  Nos, mindenesetre jó tudni, hogy 
végre nem a te egyik házadban ölték meg azt, akinek igyekszem elkapni a gyilkosát. 
- Hogy lehet egy ötszáz dolláros, igen finom bort gyilkos 
fegyvernek használni?  Méreg? 
- Úgy is lehet mondani - vívódott  Eve öt másodpercig, 
niielőtt mindent elmesélt volna a férjének. 
- E-mailen keresztül udvarolt  - mondta Roarke. - Költészetről beszélt, majd belecsempészte  a lány italába a két legaljasabb kábítószert, amit ember valaha is feltalált. 
 
- Az italaiba - javította ki Eve. - Egész este folyamatosan 
adagolta a narkotikumot. 
- Berendezte a színpadot...  romantika, csábítás... Utána 
pedig kihasználta.  Elhasználta - javította ki  magát Roarke 
halkan. - És le merném fogadni, közben azzal áltatta magát, 
hogy a lánynak is tetszik, amit csinál. Hogy nem megerőszakolja, hanem elcsábítja. Egyáltalán nem vad, hanem erotikus, 
és kölcsönösen kielégítik egymást. 
Eve letette a villáját. 
- Miért mondod ezt? 
- Mondtad,  hogy álarc mögé rejtőzött. Ha már egyszer 
bejutott a lakásba, és a lány tényleg a kábítószerek hatása alatt 
volt, azt csinált vele, amit csak akart. Ha bántani akarta volna, 
ha ez is szerepet kapott volna a tervében, akkor minden bizonnyal meg is teszi. De ehelyett gyertyát gyújtott, zenét tett 
fel és virágot szórt az ágyra. És  olyan szert adott az áldozatának, amitől az vadul kívánni kezdte  a szexet. Ezzel illúziót teremtett magának. Annak az illúzióját, hogy a lány is szenvedélyesen akarja őt. Vajon minderre az egója miatt volt szükség? 
- Remek gondolatmenet. Remek - bólintott Eve. - Úgy 
látszik, még mindig nem tudom magam elég  jól beleélni egy 
férfi bőrébe. Az álarc is része volt a színjátéknak. Mint ahogy a 
drága ruhák, a paróka és a kozmetikai szerek. Úgy akart kinézni... - hallgatott el Eve, és meredten bámulni kezdte a vele szemben ülő, kivételes embert. - A fenébe is, pontosan úgy 
akart kinézni, mint te. 
- Hogy mondod? 
- Nem, mint te...  Hiszen hosszú, göndör  parókát választott, hozzá pedig zöld szemeket. De az a férfitípus, mint amihez te is tartozol. A tökéletes álomkép. 
- Kedvesem, egészen zavarba hozol. 
-Persze. Mintha az olyan könnyű lenne. Azt akarom ezzel  mondani, hogy a gyilkos kinézete része volt a saját álomképének. Úgy akart festeni, mint egy nagyszerű szerető, akinek képtelenség ellenállni. Azt az alakot vette  fel, amilyennek mindig is  láttatni szeretné magát.  Egy  gazdag,  világlátott, 
művelt, kifinomult, de mégis reménytelenül romantikus férfi 
alakját. Bizonyos nők pont az ilyen férfiakra buknak. 
- De nem te, hadnagy - mosolygott Roarke. 
- En csak a szex miatt mentem hozzád - emelte fel Eve 
ismét a villáját. - Es  a rendszeres, kiadós vacsorákért. Ezért 
még mindig egy kicsit kívülállónak érzem magam ebben a 
házban. Mellesleg Louise Dimatto is abban a  házban lakik, 
mint a halott lány. 
- Valóban? 
- Es pont odalent állt a járdán, amikor Bankhead lezuhant. 
Roarke bort töltött a poharakba. 
- Sajnálattal hallom. 
- Tegnap beugrottam a kórházba, hogy tájékoztassam a 
fejleményekről. Sok minden megváltozott azon a helyen. 
-Hmm. 
-Aha,  hmm. Miért  nem mondtad, hogy hárommillió 
dollárt ajándékoztál nekik? 
Roarke felemelte a poharát, és belekortyolt. 
-Sokat  jótékonykodom. Te  a  töredékéről  sem tudsz 
mosolygott Eve felé. - Ezentúl szeretnéd  írásban megkapni a 
neveket és a címeket? 
- Ne szellemeskedj, nagyfiú. Szeretném tudni, hogy miért 
játszottál ki,  és miért utaltál a számlájára ötször annyi pénzt, 
mint amennyiben megegyeztünk.  Miért titkoltad el, hogy 
megkérted,  a támogatásért cserébe adjon helyet egy  menedéknek? 
- Tetszik a munka, amit végez. 
- Roarke - fogta meg Eve határozottan a férje kezét. 
Azt  a menedéket miattam hoztad létre. Gondolod, hogy ideges lettem volna vagy megharagszom rád, ha elárulod az igazságot? 
-Már hónapokkal  azelőtt felmerült  bennem egy efféle 
hely  gondolata. És valóban miattad - fordította meg Roarke a 
felesége kezét, és az ujjaik összekapcsolódtak. - Es magam 
miatt is. Annak  idején sehová sem menekülhettünk, igaz, 
Eve? De a magam részéről  akkor sem mentem volna, ha megtehetem. Túlságosan kemény voltam és túlságosan haragos. 
Még akkor sem, amikor egy-egy verést követően folyt a vér a 
fülemből. De a gyengébbeknek szükségük van erre a helyre 
emelte fel a kezét, és elnézte, ahogy az ujjaik összefonódnak. 
Ennek ellenére szerintem nem tettem volna meg, ha nem találkozom veled. 
- De nem árultad el. 
-A menedék még  nincs  teljesen  befejezve  - kezdte 
Roarke. - Már megnyitotta a kapuit, és fogadja az úgynevezett vendégeket. De bizonyos részleteket még be kell fejezni, 
és a program néhány pontját is meg kell valósítani. Olyan 
lesz... - hallgatott el hirtelen. - Nem, nem árultam el neked. 
Nem tudtam, hogy megnyugtat-e a létezése vagy inkább aggodalommal tölt el. 
- A neve megnyugtat. 
-Jó-Az viszont aggodalommal tölt el, hogy nem árultál el 
valamit, ami miatt igazán büszke lehetek rád. Amúgy én sem 
menekültem volna annak idején egy ilyen helyre - folytatta, 
amikor Roarke ránézett. - Annyira féltem az apámtól, az 
apám  történeteiről, ahol sötét lyukként festette le  a kórháza-:, 
kat. Én pedig éppúgy rettegtem a sötétségtől, mint tőle. Tehát nem mentem volna. De mások megtehetik. 
Roarke az ajkaihoz emelte Eve kezét. 
- Igen- Tudod, kit látok, ha rád nézek, dublini rosszfiú? A társadalom pillérét, egy filantrópot, városunk élő lelkiismeretét. 
- Ne kezdd. 
- A kemény külső érző szívet takar. 
- Ne akard, hogy pofon vágjalak, Eve. 
- Hallod? - billentette félre Eve a fejét. - Vacog a fogam 
a félelemtől - dőlt hátra elégedetten Eve, mert látta, hogy az 
érkezésétől látható szomorúság eltűnt Roarke arcáról. Lassan, 
kezdett rájönni, mi is  a dolga egy feleségnek. - Oké. Hagytam, hogy lefeküdj velem, hagytam, hogy megetess. De most 
már dolgoznom kell. 
Halálos csábítás 
- Ne haragudj, de szeretném az emlékezetedbe idézni azt 
az ígéretedet, hogy ágyba dugsz. 
- Az még várhat, nagyfiú. Le akarok futtatni a számítógépen néhány valószínűség-számítást, és utánanézni a gyilkos 
fedőnevének, hátha  rábukkanok valamire. Valami francia 
akármi. La Belle Dame. 
- Keats. 
- Az meg mi? 
- Nem mi, hanem ki. John Keats. Egy klasszikus költő a 
tizenkilencedik századból. A vers teljes címe: La Belle Dame 
Sans Merci. A könyörtelen, gyönyörű nő. 
- Honnan tudsz te efféléket? 
- Ugye,  mennyire elképesztő? - nevetett fel Roarke, miközben felsegítette Eve-t. - Előkeresem neked a verset, utána 
együtt nekiláthatunk a munkának. 
- Nincs szükségem... 
Roarke egy gyors, szenvedélyes csókkal hallgattatta el. 
- És ehhez mit szólsz? Tegyünk úgy, mintha vitatkoztunk 
volna arról, hogy nincs szükséged semmiféle  civil segítőre, 
utána rámutattam volna,  hogy minden épelméjű, racionálisan 
gondolkodó ember elfogadná az előnyt. Húsz percen keresztül 
vitatkoztunk, majd kénytelen  voltál beismerni, hogy sokkal 
gyorsabban meg tudom találni nálad a neked kellő adatokat, 
két fej sokkal több, mint  egy, és így tovább. Tehát lássunk 
végre neki. így megspórolunk egy kis időt. 
Eve sziszegett dühében. 
- Oké, de ha még egyszer meglátom a képeden ezt az önelégült vigyort, szétrúgom a segged. 
- Kedvesem, ezt anélkül is  tudom, hogy felhívnád rá a figyelmem. 
Ötödik fejezet 
Nem ismerik az arcát. Amikor a félelem dühös vöröshangyaként 
mart a bőre alá, ezt az egyszerű, de annál lényegesebb tényt 
ismételgette magában. 
Nem ismerik az arcát, tehát nem is találhatják meg. 
Sétálhat az utcán, beülhet egy taxiba, vagy egy étterembe 
ebédelni, eljárhat a bárokba. Senki sem fog kérdezősködni, ujjal mutogatni rá, és nem kiabálnak rendőrért. 
Gyilkolt, mégis biztonságban érezheti magát. 
Ennek ellenére  nem változott meg az  élete. Félni viszont 
félt. 
Persze, valójában baleset történt. Mindössze rosszul számította ki a dózist, és túladagolta a kábítószert. Ha valaki a teljes 
képet vizsgálja, kiderül, hogy az egész nem is az ő hibája, hanem a nőé. 
Legalábbis nagyrészt. 
Miközben a körmét rágta, a társa felsóhajtott. 
- Kevin, ha mindenáron fel-alá akarsz járkálni, akkor csináld máshol. Nagyon idegesítő. 
Kevin Morano, egy magas,  ápolt, huszonkét éves fiatalember ledobta magát egy fotelbe, és dobolni kezdett a karfán 
az  ujjaival. Az arcát nem barázdálták  ráncok, a szeme  nyugodt, kék színben tündökölt. Barna haját közepesen hosszúra 
hagyta nőni. 
Kellemes látványt nyújtott, attól eltekintve,  hogy a kritika 
legkisebb jelére azonnal duzzogni kezdett. 
Mint ahogy most is, miközben egyik legrégibb barátját figyelte. Legalább tőle elvárt volna némi megértést és támogatást. 
- Azt hiszem, okkal idegeskedem - nyűgösködött Kevin. 
- Hirtelen minden  olyan rettenetes lett, Lucias. 
- Ostoba - de ez nem valami ártadan megjegyzésként hatott, hanem parancsként. Lucias Dunwood hozzászokott,  hogy 
BW 
Halálos csábítás 
parancsolgat Kevinnek. Meglátása szerint együtt csak így juthattak valamire. 
Majd folytatta a számításokat és a méréseket a gazdagon 
felszerek laboratóriumban,  melyet úgy  tervezett és épített, 
hogy megfeleljen  a szükségleteinek és  a kívánságainak. Mint 
mindig,  most is magabiztosan tevékenykedett. 
Hajdan csodagyereknek tartották. A göndör, vörös fürtökkel megáldott kisfiú rendkívüli tehetséget mutatott a matematika és a tudományok iránt. 
Dédelgették, kitanították és közben folyamatosan dicsérték. 
Mindeközben  a benne lakozó alattomos gonosz türelmesen várakozott. 
Akárcsak Kevin, ő is jómódban, kiváltságok között nevelkedett. Testvérként nőttek fel. De úgy érezték,  még a vér kötelékénél is több feszül közöttük. 
Kezdettől fogva, már  csecsemőkomkban megismerték 
egymást. Rádöbbentek, mi lakozik a másik törékeny testében. 
Ugyanazokat az iskolákat járták ki. És mind a tanulmányi 
eredményeiket, mind pedig a társadalomban elért helyzetüket 
tekintve folyamatosan versenyeztek. Kölcsönösen fejlesztették 
egymás képességeit, míg végül rádöbbentek, hogy fölötte állnak a közönséges emberek, a társadalom törvényein. 
Miután Kevint megszülte az anyja,  elfordult tőle, hogy a 
saját  karrierjével  törődjön. Lucias anyja viszont saját fiaként 
szerette. Ő a gyermeknevelésben  találta meg az élete értelmét. 
Mindkettejüknek teljesítették a hóbortjait. A tanulásban 
pedig a legjobb eredményeket várták el. 
És most, hogy  felnőttek, Lucias  adta  az  utasításokat, és 
mindent úgy csinált, hogy az neki a lehető legjobb legyen. 
Egyikőjük sem  a megélhetésért dolgozott, erre nem volt 
semmi szükségük. Támogatni akarták az  általuk olyannyira 
lenézett társadalmat. A városi  házban, amit együtt vásároltak, 
megalkották a saját világukat,  a saját szabályaikkal. 
És az első számú szabály az volt, hogy soha, de  soha nem 
szabad bosszantani a másikat. 
Lucias az egyik monitor felé fordult, a képernyőn végigfutó komponensek és egyenletek vizsgálatába merült. Igen, gondolta, igen. Hibátlan. Tökéletes. Elégedetten sétált az 1940-es 
években készített, antik bárpulthoz, és kevert egy italt. 
- Whisky és szóda - mondta. - Ez majd helyrehoz. 
Kevin legyintett, és sóhajtott egy nagyot. 
- Unalmas vagy, Kev. 
- Ó, bocsáss meg nekem. Egy kicsit rossz a hangulatom, 
mert megöltem valakit - vitte át Lucias a poharat nevetve a 
szoba másik végébe. - Nem számít. Ellenkező esetben nagyon 
dühös lennék rád. Elvégre  én jól választottam,  és a dózist is 
pontosan számítottam ki. Neked viszont nem kellett volna belekeverned a lány italába a második adagot. 
- Tudom - vette el a poharat ingerlékenyen Kevin, és az 
italba bámult. - Még sohasem sikerült ennyire a hatalmamba 
keríteni egy nőt. Nem gondoltam rá, hogy baj lehet belőle. 
- Épp ez adta a játék izgalmát, igaz-e? - emelte fel Lucias 
mosolyogva a poharát, és kortyolt egyet. - A nők sohasem azt 
teszik,  amit akarunk tőlük. Krisztusom, nézd meg a szüleinket. Az én anyám gerinctelen volt, a tiéd pedig halvérü. 
- A tiédet legalább érdekelted. 
- Nem is tudod, milyen szerencsés vagy - intett Lucias a 
poharával. - Az a kurva le  nem szállt volna rólam, állandóan a 
nyakamra járt. Menekülnöm kellett előle. Néha elgondolkodom rajta, hogy apa, Isten  nyugosztalja, miért töltött olyan 
sok időt más városokban - nyújtotta ki a lábát Lucias. - Úgy 
látom, visszajutottunk oda, ahonnan elindultunk. A nők. Akiket érdekeltünk, azok vagy szörnyen buták voltak, vagy csak a 
pénzre hajtottak.  De  mi ennél sokkal  jobbat  érdemlünk, 
Kevin. Pontosan  azt a nőt  érdemeljük, amelyiket akarjuk, 
annyit, amennyit csak akarunk, és pontosan úgy, ahogy nekünk tetszik. 
- Persze. Természetesen ez így igaz. De Istenem, Lucias, 
amikor rádöbbentem, hogy meghalt... 
- Igen, igen - ült le Lucias az egyik fotelbe, és türelmetlenül előrehajolt. - Meséld el újra. 
Halálos csábítás 
- Nagyon szexi volt. Gyönyörű, egzotikus és magabiztos. 
Mindig is ilyen nőre vágytam. És el nem engedte volna a kezemet. Megkaphattam volna a taxiban, vagy akár a liftben is. 
Még mielőtt elértünk  volna a  lakására, begyűjtöttem egy 
csomó pontot. 
-Nemsokára felírjuk - türelmetlenkedett Lucias. - De 
most inkább folytasd. 
- Még nekem kellett visszafognom. Nem szerettem volna 
túl hamar túlesni rajta. Romantikus együttlétre vágytam, amit 
mindketten élvezünk. Lassan akartam elcsábítani. És természetesen. ..  - suhant át arcán a jókedv - Minél több pontot 
begyűjteni a rendelkezésemre álló idő alatt. 
- Ez érthető - helyeselt Lucias. 
- A szer bevált. Hagyta, hogy azt csináljak vele, amit csak 
akarok. És még élvezte is. 
- Igen, igen. És azután? 
- Mondtam neki, hogy várjon egy kicsit, amíg előkészítem a hálószobát. Pontosan úgy, ahogy előre elterveztem. Tökéletes volt. Minden tökéletes volt. A fények,  a zene, még az 
illatok is. 
- És megadta magát neked. 
- Igen  - sóhajtott Kevin, miközben visszagondolt arra a 
bizonyos estére. - A karjaimba emeltem, és bevittem a hálóba. 
Lassan levetkőztettem, miközben egész idő alatt értem reszketett. Könyörgött, hogy kezdjük már el. De aztán hirtelen letargiába esett. 
Lucias megcsörgette a jégkockákat a poharában. 
- Túladagoltad. 
- Tudom, de még ennél is többet akartam, hogy a fene 
enné meg - görbült le Kevin szája  széle, és a hangja remegett 
a haragtól. - Nem volt elég, hogy ott hevert  előttem, mint 
egy droid. Szenvedélyt vártam tőle.  Azt, hogy elveszítse a fejét. 
Ügy véltem, azok után, amit tettem, ez jár nekem. 
- Persze. Ezért adtad be neki a Nyulat. 
- Tudom, hogy fel kellett volna hígítanom.  De azt hittem, elég óvatos vagyok. Qak pár cseppet ejtettem a nyelvére. 
Lucias...-nedvesíte 
: meg Kevin az ajkát. - Erre egész 
egyI 
szerűen megvadult.  Sikoltozni kezdett.  Könyörgött,  hogy 
másszak rá. Úgy dugtunk, mint az állatok. Minden romantika 
nélkül.  Mint a primitív  állatok. Még soha  életemben nem 
éreztem ilyet. Amikor elmentem, mintha újból megszülettem 
volna - remegett meg a  teste, és ivott egy kortyot a pohara- , 
ból. - Utána pedig csak feküdtem a lányon,  aki rám bámult. 
Csak bámult és bámult.  Először nem értettem, de azután... 
Már tudtam, hogy halott. 
- Megszülettél - jelentette ki Lucias. - 0 pedig meghalt. 
Ez a legvégső tapasztalat - merengett egy kicsit. - Gondolj 
csak bele, Kevin. Úgy végezte, ahogy elképzeltük. Egy hatalmas, vegyszerekkel segített egyesülésben. Mintha csak egy 
magasabb szintű kísérlet végeredménye lenne. Kigondolni 
sem lehetett volna szebben. 
- Ahogy mondod - helyeselt nevetve Kevin. 
- Most pedig térjünk rá a játékra. A játékra, amit kezdettől fogva szabályosan játszunk. És most én következem. 
- Miről beszélsz? - pattant föl Kevin, miközben Lucias is 
talpra állt. - Ezt nem gondolhatod komolyan. Nem ismételheted meg. 
- Dehogynem. Miért? Csak te szórakozhatsz? 
- Lucias, az Isten szerelmére... 
- Ostobaság volt tőled, hogy kidobtad a  testét az ablakon. 
Ha egyszerűen csak ott hagyod és kisétálsz, sokkal több időbe 
került  volna, amíg felfedezik. Rossz stratégiát követtél, ezért 
pontot veszítesz. Én nem fogom elkövetni ugyanezt a hibát. 
- Mit értesz ez alatt? - ragadta karon Kevin a barátját. 
Mire készülsz? 
- Kev, együtt keveredtünk ebbe. Együtt terveltük ki, éí, 
együtt is hajtottuk végre. Amikor belevágtunk,  úgy véltük, 
csak egy kis kikapcsolódásban lesz részünk. Bővítjük a szexuális tapasztalataink körét. És nem utolsósorban, hogy a versengéssel szórakoztassuk magunkat. 
- De nem akartunk senkit sem bántani. 
- Neked nem is esett semmi bajod - mutatott rá Lucias. 
Mással meg miért törődsz? Ez a mi játékunk. 
Halálos csábítás 
- Igen - higgadt le Kevin, mivel Lucias higgadt, logikus 
érvelése meggyőzte. - Ez igaz. 
- És most gondolj bele - pördült meg Lucias, és kitárta a 
karját. - A maga módján ez a legbűvösebb kör. A születéstől a 
halálig vezető út. Nem veszed észre benne az iróniát? Nem látod a szépségét? Ugyanaz a  drog, ami életet adott nekünk, 
mást a halálba küldött. 
- Igen... - és Kevin érezte, hogy egyre kevésbé borzong. 
Igen, de... 
- Magasabbra került a mérce, és a játék is sokkal izgalmasabbá vált - fordult Kevin felé Lucias, és keményen, férfiasan 
megszorította a kezét. - Kevin, gyilkos lett belőled. 
Kevin elsápadt, de Lucias szemének a csillogása arra késztette, hogy kihúzza magát. 
- Baleset volt. 
- Gyilkos vagy. És hogy lehetnék én kevesebb nálad? 
-Ezzel azt akarod  mondani, hogy... - szorította össze 
Kevin gyomrát az izgalom. - Szándékosan? 
- Nézz rám. Tudod, hogy nekem képtelen vagy hazudni. 
Áruld el, nem töltött el kellemes borzongás, amikor rádöbbentél, hogy a lány meghalt? Áruld el: nem  ez volt a legkellemesebb része az együttléteteknek? 
- Én...  - ragadta meg Kevin a poharát, és mohón belekortyolt a whiskybe. - De igen. Istenem, igen. 
-Megtagadnád tőlem, hogy  hasonló élvezetben legyen 
részem? - ölelte át Kevin vállát Lucias, és a felvonóhoz vezette. 
- Elvégre, Kevin, ezek csak nők. 
Grace-nek hívták.  Kedves, régimódi név. A New York-i Városi Könyvtárban  dolgozott, diszkeket és értékes könyveket 
adott ki a látogatóknak, akik az olvasóteremben művelődtek, 
kutattak, vagy  egyszerűen csak el  akarták ütni valamivel az 
időt. 
Szerette a költészetet. 
Huszonhárom  éves volt,  csinos, szőke hajú, félénk természetű, aki nagyon tudott szeretni. Ami azt illeti, most is  bele82 
habarodott egy férfibe, aki a biztonságos cybertérben tette ne-S 
ki a szépet, és Doriannak nevezte magát. 
Senkinek sem beszélt az udvarlójáról. Sokkal különlegesebbnek, sokkal romantikusabbnak érezte a kapcsolatot úgy, 
hogy az emberek nem tudnak róla. Az első találkozójuk alkalmával új ruhát,  egy  hosszú, lobogó  szoknyát vásárolt, 
amely szivárványszínekben tündökölt. 
Amikor elhagyta aprócska lakását, hogy felszálljon a külváros felé tartó metróra, nagyon merésznek és felnőttnek érezte magát.  Elképzelte, ahogy megisznak egy italt a Starviewfl 
Lounge-ban azzal a férfivel, akihez már így, látadanban is fele- ségül akart menni. 
Biztosra vette, hogy szemrevaló lesz. Egyszerűen szemrevalónak kell lennie. Azt már eddig is sikerült megtudnia, hogy 
gazdag, sokat utazott, és éppen úgy szereti a könyveket és a 
költészetet, mint ő maga. 
Úgy érezte, rátalált a lelki társára. 
Túlságosan nagy boldogság töltötte el ahhoz, hogy izguljon, és annyira bízott az este végkimenetében, hogy szemernyi 
kétely sem merült fel benne. 
Éjfél előtt már halott volt. 
Grace-nek hívták, őt ölte meg először. Nemcsak az első áldozata volt, hanem egyben az első nő is, akinek elvette az életét. 
Eddig még Kevin sem tudta, hogy sohasem sikerült beteljesítenie semmiféle aktust. Egészen mostanáig. 
Istennek érezte magát a szánalmasan apró lakás ágyán. Istennek, aki arra késztette az alatta fekvő nőt, hogy üvöltsön, 
zokogjon,  és  könyörögjön a folytatásért.  Elgagyogta, hogy 
mennyire szereti, és minden kívánságát azonnal teljesítette. És 
mindeközben le nem vette volna az arcáról drogtól üveges tekintetét, bármit is tett vele. 
Először túl hevesen rohamozott, és meglepődött, amikor! 
észrevette, hogy Grace még szűz. De a lány csak annyit nyögött, hogy gyönyörű volt, és egész életében csak rá várt. Hogy 
kizárólag neki tartogatta magát. 
Ettől Ludas hirtelen gyűlölni kezdte magát. 
Amikor elővette táskájából az utolsó üvegcsét, felmutatta 
a lány előtt. A folyadék megcsillant a gyertyafényben. Amikor 
megkérte, hogy nyissa ki a száját,  Grace úgy engedelmeskedett, mint egy madárfióka, ami a táplálékára vár. 
Amikor belehatolt, érezte, milyen hevesen dübörög Grace 
szíve. És azonnal tudta, hogy Kevin igazat beszélt. Olyan érzés 
fogta el, mintha újra megszületett volna. 
Miután végzett, végignézett a lány gyűrött lepedőkön és 
rózsaszirmokon heverő, egyre hűlő testén. És még valamire 
rádöbbent. Mindezt joga volt megtenni. Grace testesített meg 
minden lányt, aki élete folyamán visszautasította vagy elfordult tőle, amikor az ágyban nem tudott teljesíteni. Mindenkit, 
aki megtagadta vagy kigúnyolta. 
És most lényegében már nem volt senki. 
Ludas felöltözött, majd végigsimított a zakója ujján. Kifelé menet olyannyira sietett, hogy el sem oltotta a gyertyákat. 
Alig várta, hogy eldicsekedhessen Kevinnek. 
Eve csodálatosan érezte magát.  Szex és egy kiadós alvás. Ezt a 
párosítást nehéz felülmúlni. Majd ébredés után úszással, egy 
hatalmas csésze igazi kávéval kezdeni a napot, ami olyan erős, 
mint a méreg. 
Tombolt benne az energia. Úgy vélte, a rosszfiúk jobb, ha 
kivesznek egy szabadnapot. 
- Kipihentnek látszol, hadnagy - dőlt neki Roarke az ajtónak, ami elválasztotta kettejük irodáját. 
- Mindenre készen állok - felelt Eve, miközben a csésze 
karimája felett a férjét figyelte. - Nem kell elintézned a távollétedben felgyűlt ügyeket? 
- Tegnap már el is kezdtem. 
Eve felhorkant. 
- Aha, és nem is rosszul, de én most speciel a  munkára 
gondoltam. 
- Ó. Az igazat megvallva már azt is elkezdtem  - lépdelt 
át a szobán, és Eve fölött áthajolva megsimogatta a linken heverő macskát. 
84 
- Nagyon ideszorítottál, pedig már elkezdődött a munka 
időm. 
- Csak öt perc múlva fog elkezdődni. 
Eve oldalt fordította a fejét, és megnézte a férje karóráját. 
- Igazad van. Még öt perc - karolta át Roarke derekát. Talán jut még időnk egy kis... - de amint beleharapott a férje 
felső ajkába, közeledő lépteket hallott. El sem lehetett téveszteni a kincstári cipő kopogását. - Peabody korán kelt. 
- Tegyünk úgy, mintha nem hallottuk volna - csókolta 
meg Roarke. - Mintha nem  látnánk.  Mintha nem is ismernénk. 
- Egész jó terv, kivéve... - és amikor Eve érezte, hogy 
Roarke nem akarja abbahagyni  a  csókolózást, egészen ellágyult.  - Higgadj le - suttogta, éppen abban a pillanatban, 
amikor Peabody beviharzott. 
- Ó. Hmm. Izé. 
Roarke megfordult, felemelte Galahadet, és megvakarta ajj 
füle tövét. 
- Hello, Peabody. 
- Szia. Isten hozott újra itthon. Kimehetek a konyhába, 
hogy főzzek magamnak egy csésze kávét... Vagy valamit. 
De amikor indult volna, Roarke egyik ujjával megemelte 
az állát, és alaposan megvizsgálta  az  arcát. Peabody sápadt 
volt, a szeme alatt sötét karikák ültek. 
- Fáradtnak látszol. 
- Azt hiszem, nem aludtam túl jól - dünnyögte Peabody. 
- Innom kell egy kávét - sietett ki. 
- Eve. 
- Ne - emelte fel az egyik ujját Eve, amikor  meghallotta 
Roarke fojtott hangját. - Erről most nem akarok beszélni. És 
ha hallgattál volna rám,  amikor  azt mondtam, hogy baj lesz 
Peabody és McNab románcából, most nem lenne miről beszélnünk. 
- Javíts ki, ha tévednék,  de szerintem most is te  beszélsz 
róla. 
- Ó, fogd már be. Csak annyit tudok mondani, hogy nem, 
csak  Peabody egészsége  sínyli meg a kialakult helyzetet, de 
Halálos csábítás 
fliár a munka rovására is megy - rúgott bele Eve dühösen az 
íróasztalába, majd megkerülte. - Most pedig menj ki. 
- Aggódsz miatta. 
- A francba, azt hiszed, nem veszem észre, hogy mennyire 
megbántották? Hogy nem érzem a saját bőrömön is? 
- Tudom, hogy látod és érzed. 
Eve szóra nyitotta a száját, de ekkor újabb lépteket hallott 
az előszoba felől. 
- Most  hagyjuk abba - súgta. - Peabody - kiáltotta el 
magát.  - Megjött Feeney. Főzz egy gyenge, de jó édes kávét 
neki. 
- Honnan tudtad, hogy én vagyok az? - kérdezte Feeney, 
amikor belépett. 
- Csoszogsz. 
- A fenét. 
-A fenét nem. Te csoszogsz, Peabody csörtet, McNab 
pedig táncol. 
- Ha nekem is  olyan cipőim lennének, mint neki, én is 
táncolnék. Hé, Roarke, nem is tudtam, hogy visszajöttél. 
- Nemrég érkeztem. Itt leszek a szomszédban még nagyjából egy órán keresztül - fordult Eve felé Roarke. -  Utána 
bemegyek a  belvárosi irodámba. De a könyv itt marad - tette 
hozzá. - Azt  választod ki diszken, amelyiket csak akarod. 
- Miféle  könyv? - érdeklődött Feeney. 
- Egy verseskötet.  A gyilkos minden jel szerint egy olyan 
versből választott magának álnevet, amit egy Keats nevű fickó 
írt több száz évvel ezelőtt. 
- Lefogadom, hogy az még nem is rímel. Bárcsak inkább 
Springsteen,  McCartney vagy Lennon érdekelte volna. Ezek 
aztán tudták, mi az a rím. Klasszikus baromság. 
-Nemcsak, hogy  nem  rímelnek,  de  hátborzongatóak, 
depresszívek és többnyire ostobák. 
-Ezt a  nyugtalanító elemzést hallva jobb, ha hagylak 
benneteket dolgozni - indult el az irodája felé Roarke, kezében 
a macskával. - Azt hiszem, hallom McNab tánclépéseit. 
Hiába viselt cseresznyepiros cipőket, McNab semmivel 
sem tűnt  vidámabbnak  Peabodynál. Eve igyekezett úgy tenni, 
mintha ebből mit sem venne észre. Felült az íróasztala sarkára, 
és tájékoztatta a többieket a legújabb fejleményekről. 
- Ez megmagyarázza, miért nem  jártunk szerencsével a 
cyber-cafékban - szúrta közbe McNab. -  így  persze hogy 
senki sem emlékszik a fickóra. 
-Megpróbálkozhatunk az arc számítógépes elemzésével 
és átalakításával - tűnődött Feeney. - Figyelembe véve az arc 
legvalószínűbb alakját. De lényegében ez után sem lenne a kezünkben egy valamirevaló fénykép. 
- Én magam is végeztem valószínűség-számításokat. Annak az esélye a legnagyobb, hogy egy egyedülálló, huszonöt és 
negyven év közötti férfit keresünk, aki jól szituált, gazdag, 
művelt, viszont perverz, vagy nincs rendben a szexuális élete. 
Több mint valószínű, hogy itt él a városban. Feeney, hol szerezhette ezeket a drága kábítószereket? 
- Azok a dílerek,  akik Nyúllal  foglalkoznak, csak egy 
szűk vevőkört szoktak ellátni. A városban csak egy ilyen kereskedőről tudok, de ha akarod, erről megkérdezhetem az ezzel foglalkozó kollégákat. Lotyóval viszont  tudtommal senki 
sem kereskedik. Egyszerűen olyan drága, hogy nem éri meg 
árulni. 
- De egy időben szexuálterapeuták és bárcások szedték. 
- Igen, de túl költségesnek bizonyult, ráadásul a mellékhatásait sem lehetett előre megjósolni. 
- Oké - de Eve úgy érezte, hirtelen több lehetséges szál is 
a kezébe került. - Egyelőre  térjünk vissza a cyber-cafékhoz. 
McNab, láss hozzá a meglévő arckép retusálásának. Feeney, te 
érdeklődj a drogellenes alosztálynál. Én addig próbálom megsürgetni Dickie-t. Jó lenne, ha minél hamarabb azonosítaná a 
azt a talált ragacsot és a parókából kihullott hajszálat. Akkor 
legalább valamin  el tudnánk indulni. Megtudtam valamit a 
borral kapcsolatban. Ilyen címkével háromezer-ötven palack 
került forgalomba, és az egész termést ebben a városban értékesítették. Ezt Peabodyval ketten majd lenyomozzuk, közben 
pedig meglátjuk, tudunk-e kezdeni valamit a rózsaszín rózsaszirmokkal. A fickó rengeteg pénzt költött borra, virágra, s 
kozmetikumokra és drogra. Vagyis  nyomot hagyott maga 
után. Ezt kell megtalálnunk. Peabody, gyere velem. 
Amikor már bent ültek a kocsiban, Eve felsóhajtott. 
,- Ha nem tudsz aludni, vegyél be valami tablettát. 
Tőled nem ezt a tanácsot vártam volna. 
- Akkor ne tanácsként kezeld. Vedd  úgy,  hogy parancsot 
kaptál. 
- Igen, hadnagy. 
- Ez nagyon idegesít - taposott rá a gázpedálra. A jármű 
valósággal kilőtt az útra. 
Peabody olyan nagyot nyelt, hogy Eve már-már azon csodálkozott, hogy az ádámcsutkája miért nem ugrott ki a szélvédőn. 
-Ne haragudj, hogy a magánügyeimmel  bosszantalak, 
hadnagy. 
- Ha csak gúnyolódni tudsz, akkor jobb, ha hallgatsz 
süvített át Eve a kertkapun, majd beletaposott a fékbe. - Szeretnél szabadságra menni? 
- Nem, hadnagy. 
- Ne hadnagyozz engem,  Peabody, legalábbis ne ilyen 
hangsúllyal, különben itt és most szétrúgom a valagad. 
- Nem tudom, mi bajom - fordult sírósra Peabody hangja. - Még csak nem is kedvelem McNabot. Idegesítő és roppant 
ostoba. Na és, ha jó volt vele az ágyban? És elképzelhető, hogy 
sokat nevettünk együtt. Nagy ügy. Nem olyan, mintha bármi 
is komolyra fordult volna közöttünk. Nincs joga ultimátumokat adni nekem, vagy bántó megjegyzéseket tenni. Ráadásul 
mindenből ostoba következtetéseket von le. 
- Lefeküdtél már Charlesszal? 
- Micsoda? - pirult el Peabody. - Nem. 
- Talán le kellene. Talán, de most magam sem hiszem el, 
hogy belebonyolódtam ebbe a beszélgetésbe, szóval talán, ha a 
magánéleted nem lenne ennyire stresszes, akkor tisztább fejjel 
tudnál gondolkodni. Vagy valami ilyesmi. 
- Mi... Charlesszal csak barátok vagyunk. 
- Aha. Összebarátkoztál egy hivatásos bárcással, aki  ráadásul még csak nem is az olcsóbbak közül való. Nekem úgy 
tűnik, mintha csak segíteni szeretne rajtad. 
- Ez nem olyan, mintha kölcsönadna egy húszast fizetésig 
- sóhajtott fel Peabody. - De lehet, hogy el kellene gondolkodnom rajta. 
- Akkor gondolkodj el, de gyorsan. Épp hozzá indultunk. 
Peabody összerezzent ültében. 
- Micsoda? Most? 
- Meglátogatjuk, de  hivatalos minőségben - indította el 
Eve a kocsit.  - Charles mestere a szexnek, igaz? Kíváncsi  va-! 
gyök, mennyit tud az ezzel kapcsolatos drogokról. 
A szex mestere álmos szemekkel nyitott ajtót. Mindössze egy 
selyemből varrt, kék pizsamaalsót viselt. 
Női szemmel  nézve  nagyszerű teste  volt.  Eve maga elé, 
képzelte, milyen könnyedén nyílnak meg a magányos nők 
pénztárcái, hogy belekóstolhassanak. 
-Hadnagy, Delia. Öröm ilyen gyönyörű látványra  ébredni. 
- Ne haragudjon, amiért kivertük az ágyból - kért elnézést Eve. - Tudna szánni ránk egy percet? 
- Magára, kedves hadnagy, akár hosszú órákat is - lépett 
félre az útból Charles.  - Nem reggeliznének velem? Tele az 
AutoSéfem. 
- Remélem, nem csak most áll a meghívása - felelt gyorsan Eve, mielőtt  Peabody akár csak  bólinthatott volna. 
Egyedül van, vagy az egyik ügyfele még ott alszik az ágyában? 
- Teljesen egyedül - tűnt el Charles szeméből az álom. 
Hivatalos minőségben látogattak meg? 
- Úgy gondoltuk,  tudna segíteni abban  az ügyben, amiben éppen nyomozunk. 
- Talán ismernem kellene valakit? 
-Mond  magának valamit  az a név, hogy Bryna Bankhead? A külvárosban lakik. 
- Az a nő, aki kiugrott az ablakon? Ezek szerint nem  öngyilkosság történt? 
- Gyilkosság történt - javította ki Eve. - Ezt a médiával is 
közölni fogjuk a délelőtt folyamán. 
- Miért nem foglalnak helyet? Azonnal főzök egy kávét. 
- Inkább te készítsd el, Peabody - ült le Eve a szépen berendezett nappaliban. Látszott, hogy a tisztességesen végzett 
lepedőakrobatika jól jövedelmez. - Arra kérem, hogy minden 
kérdésemet kezelje bizalmasan. 
- Értem - foglalt helyet Eve-vei szemben Charles.  - Ebből arra következtetek, hogy ezúttal nem került szóba a nevem a gyanúsítottak között. 
- Civil  szakértőnek szeretném felkérni - vette elő  Eve a 
felvevőjét. - Hivatalosan. 
- Akkor felteszem, a szex felütötte valahol az ügyben a 
ronda fejét. 
- Beszélgetés Charles Monroe bárcással - jelentette ki Eve 
a felvevőnek. - Kezdeményezte Eve Dallas, mint a H-78926 
aktaszámú gyilkossági ügy vezető nyomozója. Jelen van még 
Delia Peabody. Mr.  Monroe, beleegyezik abba, hogy együttműködjön velünk ebben az ügyben? 
Monroe igyekezett higgadt maradni. 
- Bármit megteszek, ami kötelessége egy  törvénytisztelő 
állampolgárnak. 
- Mit tud arról a kábítószerről, amit az utcán csak Lotyó 
néven emlegetnek? 
Monroe arckifejezése hirtelen megváltozott. 
- Valaki Lotyót adott annak a szerencséden lánynak? 
- A kérdésre válaszoljon, Charles. 
- Krisztusom - állt fel Monroe, és miközben egy tálcával 
a kezében belépett Peabody, járkálni kezdett.  - Köszönöm, 
drágám - vette el az egyik csészét, és lassan belekortyolt. - A 
Lotyó már akkor szerepelt a tiltott szerek listáján, amikor elkezdtem a szakmát - folytatta. - Ennek ellenére rengeteget 
hallottam róla. Fiatalkoromban elvégeztem egy kurzust. Szexuális eltévelyedések: mit szabad és mit tilos. És mindenféle illegális szer mellett ott állt, hogy tilos, nagyon, de nagyon tilos. 
Ezért bevonhatják az  ember engedélyét.  Természetesen ez 
nem azt jelenti, hogy bizonyos... ügyfelek, vagy bárcások 
nem szednek valamit, ami segíti az élvezeteket. De akkor sem 
effélét. 
- Miért? 
- Először is mert néhányan kipróbálták, és meglehetősen 
rossz hírét keltették. A szado-mazo nem rossz, mint szerepjáték, de elképzelheteden, hogy ádépjen a valóságba. Profi társalkodók vagyunk, akik szexuális szolgáltatásokat is nyújtanak, Dallas. Nem pedig kurvák vagy bábok. 
- Nem ismer személyesen senkit, akiUpróbálta? 
- Csak néhány idősebb prosti élt vele. Az ember hall ezt 
meg azt, és az egyik történet durvább, mint a másik. Kísérleteztek velünk. Odaadták a szert néhányunknak, utána elvetették az ödetet. Mintha csak nyavalyás tengerimalacok lennénk. 
- Ennek ellenére az anyag az elithez kötődik. Nem ismer 
olyan ínyenceket, akik a híre ellenére beszedték? 
- Nem, de körbekérdezhetem az ismerőseimet. 
- Csak óvatosan - figyelmeztette Eve. - És mi a helyzet a 
Nyúllal? 
Monroe elegánsan vállat vont. 
- Csak az amatőrök vagy a perverzek szednek vagy szedetnek a partnerükkel Nyulat. Az én köreimben ez felér egy 
sértéssel. 
- Veszélyes? 
- Ha a fogyasztója ostoba, vagy nem elég óvatos, akkor 
igen. Nem szabad alkohollal vagy egyéb stimulálószerrel keverni. Na  meg  természetesen túladagolni. Persze ez csak ritkán fordul elő, mert olyan drága, mint az arany. 
- Ismer olyan dílereket,  akik árulják?  Vagy embereket, 
akik rendszeresen szedik? 
Monroe rémülten nézett Eve-re. 
-Jézusom,  Dallas. 
- Nem fogom megemlíteni a nevét. 
Monroe megrázta a fejét, majd az ablakhoz lépett és felhúzta a sötétítőt. A szobát elárasztotta a napfény. 
-Charles, ez nagyon fontos  - lépett mellé Peabody,  és 
megérintette a karját. - Különben nem kérdeznénk. 
- Nekem semmi közöm a tiltott szerekhez, Delia. Ezt te is 
tudod. 
- Tudom. 
-És  nem  az én dolgom  elítélni  azokat az ügyfeleimet, 
akik mégis. Nem vagyok bíró, aki mások erkölcse fölött őrködik. 
Eve előrehajolt, és kikapcsolta a felvevőt. 
- Nem kerül bele  a jegyzőkönyvbe, Charles. És a szavamat adom, hogy egyeden ügyfele ellen sem emelünk vádat tiltott szer használatáért. 
- Nem fogom elárulni a nevét - fordult vissza Monroe. 
Nem élek vissza az ügyfelem bizalmával. Inkább majd személyesen beszélek vele. És kiszedem belőle, hogy  kitől szerzi az 
anyagot. És felhívom, ha megtudtam valamit. 
- Nagyon köszönöm - folytatta volna Eve a beszélgetést, 
de ebben  a pillanatban jelezni kezdett a kommunikátora. 
Kimegyek a konyhába. 
-Charles - masszírozta meg  Monroe karját Peabody, 
amikor Eve elhagyta a szobát. - Köszönöm. Tudom, hogy 
most kellemetlen helyzetbe hoztunk. 
- Én vagyok a kellemeden helyzetek specialistája - vigyorodott el Monroe. - Fáradtnak tűnsz, Delia. 
- Aha. Ezt mintha már hallottam volna. 
- Nem vacsoráznál velem valamikor a héten? Összehozunk egy szép, csendes  estét. Mindjárt  megnézem a naptáramat, mikor vagyok szabad. 
- Az nagyszerű lenne. 
Amikor Charles előrehajolt, hogy megcsókolja, Peabody 
lehunyta a szemét, és várta a borzongást. És legszívesebben sikoltott volna, amikor elmaradt. Olyan volt,  mintha a bátyját 
csókolta volna meg. Mármint ha a testvére hajlandó lenne efféle szörnyűségre. 
- Mi bánt, gyönyörűségem? 
- Sok minden - nyögte Peabody. - Egy csomó ostobaság. 
De igyekszem túltenni magam rajtuk. 
- Ha el akarnád mondani valakinek, bármikor meghallgatlak. 
- Aha, tudom. 
Eve kilépett a konyhából, és egyenesen az ajtó felé indult. 
- Indulás, Peabody. Maga pedig szerezze meg azt a nevet 
minél hamarabb, Charles. 
-Dallas?  -  vetett egy gyors, mentegetőző pillantást 
Charles felé Peabody, és már rohant is Eve után. - Mi történt? 
- Egy újabb gyilkosság. 
Hatodik fejezet 
A gyilkos az ágyon hagyta az áldozatát. A fiatal lány lábai 
szemérmetlen terpeszbe nyíltak, üres tekintete a mennyezetre 
meredt. Néhány rózsaszín szirom  a bőrére tapadt. Fagyott viasztócsák száradtak a gyertyatartók körül, de bőven jutott a 
fehér pettyekből az éjjeliszekrényre, a padlóra, és a színes, olcsó 
szőnyegre is. 
A fiatal lány - Grace Lutz - fodros függönyökkel és olcsó 
keretbe foglalt olcsó képekkel igyekezett kedvessé és otthonossá varázsolni az apró lakást. 
Most  viszont minden a halál, az  olcsó szex és a leégett 
gyertyák szagát árasztotta. 
Ezúttal egy csaknem üres, cabernetes palack állt az asztalon. A kihúzható ágy mögött felállított filléres hifiből szólt a 
zene. 
Nem volt videoképernyő, csak egy egyszerű link. Viszont 
az egyik falat beborító polcot teljesen betöltötték a könyvek. 
Egy fényképen Grace egy idősebb férfi és nő társaságában volt 
látható. Eve feltételezte, hogy a szülei lehetnek. Egy alacsony 
vázában tavaszi margaréták hervadtak. Szirmuk az öltözőasztalra hullott. 
A konyha nem volt több egy saroknál, ahol egy kétégős 
tűzhelyet, egy picike mosogatót és egy miniatűr hűtőt találhatott a figyelmes szemlélő. A jégszekrény egy doboz tojáspótlót, 
egy doboz tejet és egy kis üveg eperlekvárt rejtett. 
Itt nem volt bor, csak a szobában az  az  egyetlen üveg, 
amelyik végül megölte a lányt. 
Grace nem sokat költött tárgyakra, gondolta Eve. És a 
szekrénye tartalmából ítélve  a divattal  sem igazán törődött. 
Mivel könyvtárban dolgozott, inkább a könyvekre fordította 
minden felesleges pénzét és idejét. 
Amikor figyelmesen megvizsgálta a padlóra hajított rongyot, rájött,  hogy egy új ruhát lát maga előtt. 
- A gyilkos ezúttal pontosan tudta, hogy mit csinál. Nem 
esett pánikba. Mindent előre eltervezett. 
- A két nő teljesen más típusba tartozik. Nem is hasonlítanak egymásra - mutatott rá Peabody. - Ez a lány olyan fehér, mint a kenyér. A körmei rövidek, gondozottak, de nem 
festettek. Nincs benne semmi kihívó. 
- Aha. A vagyoni vagy társadalmi helyzetüket nézve sem 
egyeznek. Ez itt igazi, otthon ülő alkat volt - pillantott Eve a 
lepedőn és  az áldozat belső combjain száradó vérfoltokra. 
Szerintem szűz volt, és ezt az MT is meg fogja erősíteni - hajolt előre. - A combján, a csípőjén és a mellén horzsolások láthatóak. A gyilkos  ezúttal  durva volt. Peabody, ellenőrizd a 
biztonsági rendszert,  hátha találsz  valamit, amin elindulhatunk. 
- Igen, hadnagy. 
Miért kellett bántania?, tűnődött Eve, miközben a halott 
lány testét vizsgálta. Miért akarta bántani? 
Hirtelen önmagát látta, ahogy gyermekként, félve a sarokba kuporodik. 
Azért, mert megtehetem. 
Miközben felegyenesedett, elhessegette magától ezt a 
rémképet. A fájdalom is lehet a csábítás egyfajta eszköze. De 
ez egyáltalán nem  romantikus. Ennek ellenére a gyilkos most 
is rózsaszirmokkal borította a helyszínt, gyertyát gyújtott, bort 
töltött és feltett valami zenét. 
De akkor miért  tűnik mindez inkább a romantika torzképének? Túl sok bor fogyott, és az ital egy része az asztalra és 
a  szőnyegre ömlött.  A gyertyákat is hagyták csonkig égni. 
A lány új ruhájának pedig letépték az egyik ujját. 
Itt az erőszak uralkodott, és olyan nagymérvű középszerűség, ami teljesen távol állt az első helyszíntől. Vajon a gyilkos 
elveszítette az önuralmát? Vagy úgy találta,  hogy ölni még 
magánál az aktusnál is izgalmasabb? 
Ekkor tért vissza Peabody. 
-Csak a főbejárathoz szereltek fel biztonsági kamerát. 
Megszereztem a múlt éjjel képeit rögzítő diszket. A folyosókat 
vagy a lifteket nem figyelte semmi. 
 
Halálos csábítás 
- Oké. Menjünk, és beszéljünk a szomszédokkal. 
A legközelebbi hozzátartozók  értesítése sohasem ment 
könnyen. Sohasem vált rutinná. Eve és Peabody egy apró, 
szögletes tornácon álltak, amely egy kicsiny, szintén szögletes 
épülethez csadakozott. A bejárat mindkét oldalát piros és fehér muskádik szegélyezték. A nyitott ablakban csipkés, fehér 
függöny lebegett. 
Maga a ház nyugodt, csendes környéken állt. A keskeny 
utcák apró kertek és magas, zöldellő fák között futottak. 
Eve sohasem értette meg,  hogy  miért akar valaki kertvárosban lakni,  a katonásan  rendezett, zsinóregyenes  utcák, 
szögletes kertek és teljességgel felesleges sövények között élni. 
Mint ahogy azokat  sem, akiknek minden vágyát teljesítette 
volna egy efféle házacska. 
Mindig arra gondolt, hogy így vagy úgy, de az összes ember egyszer majd egy koporsóban végzi. 
Megnyomta a csengőgombot, és nyomban  megütötte a 
fülét az  odabentről  kiszűrődő  hármas harangjáték. Amikor 
nyílik az ajtó, és elmondja, amit el kell mondania, itt  többé 
már semmi sem lesz ugyanolyan, mint régen volt. 
Egy csinos, szőke asszony sietett eléjük. Ugyanaz, akit az 
öltözőasztalon álló fényképen  is látott.  Minden  bizonnyal 
Grace anyja. Eve azonnal észrevette a kettejük közti hasonlóságot. 
- Mrs. Lutz? 
- Igen - mosolyodott el reflexszerűen a nő, majd zavartan 
végigmérte a látogatóit. - Miben lehetek a segítségükre? 
- Dallas hadnagy vagyok - mutatta meg Eve a jelvényét. 
- NYPSD. Ő pedig Peabody. Bemehetünk? 
- Miről van szó? - túrt bele a hajába a nő, és idegességében megrándult az arca. 
- A lányáról, Mrs. Lutz. Grace-ről. Bemehetünk? 
- Gracie-ről?  Ugye nem keveredett bele semmibe, amibe 
nem lett volna szabad? - próbált mosolyogni, de nem sikerült 
vidámságot  erőltetnie az arcára.  - Az én Gracie-m sohasem 
keveredne bele semmibe. 
Tehát itt kell megtörténnie. A bejáratnál, a katonás rendben álló virágok előtt. 
- Mrs. Lutz, nagyon sajnálom, de a lánya meghalt. 
A nő szemeiből eltűnt az élet. 
- Az nem lehet - és a hangjából ki lehetett érezni némi 
ingerültséget. - Hát persze hogy nem. Micsoda szörnyűségeket hord maga itt össze. Azt akarom, hogy most, azonnal tűnjön el innen. Most, azonnal. 
Mielőtt a házigazda az arcába vághatta volna, Eve az aj 
egyik kezével megtámasztotta az ajtót. 
- Mrs. Lutz, Grace-t tegnap éjjel meggyilkolták. Rettenetesen sajnálom,  de ez az igazság. Én vezetem a nyomozást. 
Most pedig kérem, engedjen be minket. 
- Az én Grace-emet? A gyermekemet? 
Eve erre már semmit sem felelt, csak átölelte a házigazda 
derekát. A bejárati ajtó  a nappaliba nyílt, melyet egy kék dívány és két hatalmas fotel uralt. Eve a díványhoz vezette a házigazdát, leültette, és maga is helyet foglalt mellette. 
- Van valaki,  akit idehívhatunk magához? Esedeg a fér- George. George az iskolában van. A gimnáziumban tanít. Grace - nézett körül üres tekintettel, mintha csak azt várná, hogy a lánya hirtelen belép a szobába. 
- Peabody azonnal felhívja. 
- Ugye tévednek?  - szorította meg Eve karját kétségbeesetten Mrs. Lutz. - Ennyi az egész. Egyszerűen csak tévednek.  Grace a városban  dolgozik, a Fifth Avenue-i könyvtárban. Mindjárt felhívom, tisztázzuk ezt  a félreértést, és máris 
mindenki megnyugodhat. 
- Mrs. Lutz. Sajnos nem tévedünk. 
- Pedig ez nem lehet más, csak tévedés.  Vasárnap Georgedzsal meglátogattuk, és meghívtuk ebédre.  Jól érezte magát tört ki  könnyekben Mrs. Lutz. -Jól érezte magát. 
- Tudom. Nagyon sajnálom. 
- Mi történt a kislányommal? Valami baleset? 
- Nem baleset. Grace-t meggyilkolták. 
Halálos csábítás 
- Ez leheteden - rázta meg Mrs. Lutz a fejét. - Ez egyszerűen leheteden. 
Eve hagyta sírni a nőt. Tudta, hogy a bánat első hulláma 
nem hagy helyet másnak. 
- Elindult - súgta Peabody. 
-Jó. Hozz egy pohár vizet. 
Miközben a zokogó nő mellett ült, Eve alaposan megnézte a nappalit. Itt is könyveket látott a polcokon, amelyeket 
szemmel láthatóan kincsként őriztek. Minden  a határozott, 
középosztálybeli élet nyugalmát árasztotta. Azt asztalon Grace 
bekeretezett hologramja  állt. 
- Mi történt a kislányommal? 
Eve kényelmedenül mocorgott, és Mrs. Lutz szenvedő arcába nézett. 
- Tegnap este Grace találkozott egy férfivel, akivel eddig 
e-mailen tartotta  a kapcsolatot.  Úgy véljük, ez a  személy 
csempészett az italába olyan kábítószert, amelyet a nemi erőszakkal végződő randevúknál szoktak használni. 
- Ó, Istenem - szorította a gyomrára a kezét Mrs. Lutz, és 
remegni kezdett. - Ó, Istenem. 
- A  bizonyítékok arra  utalnak, hogy együtt mentek fel 
Grace lakására, ahol addig  tömte kábítószerekkel, míg végül 
túladagolás lépett fel. 
- Grace sohasem szedett volna be semmiféle tiltott szert. 
- Nem hisszük, hogy tudta, mi kerül be a szervezetébe, 
Mrs. Lutz. 
- Azért adta neki,  mert meg akarta... - szorította össze a 
száját Mrs. Lutz, hogy végül csak egy keskeny, fehér vonal látszott belőle. Majd remegve felsóhajtott. - Mert meg akarta 
erőszakolni. 
- Gyanítjuk, hogy ez lehet az igazság. Én... - meddig 
mehet el az ember?, tűnődött Eve. Mennyit  áruljon el, hogy 
azzal még segítsen, de ne ártson? - Mrs. Lutz, ha ez megnyugtatja, Grace egyáltalán nem érzett fájdalmat. Sem pedig félelmet. 
-Miért akarta valaki  bántani? Miféle ember képes ilyet 
tenni egy ártadan gyermekkel? 
- Ezt nem tudom, azt viszont igen, hogy megtalálom az 
elkövetőt. Ehhez viszont szükségem lenne a segítségére. 
Mrs. Lutz hátrahajtotta a fejét. 
- Mit tehetnék én most, hogy Grace már elment? 
- Volt valaha barátja? 
-Robbie. Robbie Dwyer. Középiskolás korukban találkozgattak, és egy darabig még akkor is, amikor elsőéves egyetemisták voltak. Robbie csinos fiú. Ugyanabba a könyvklubba 
járok, mint az anyja - remegett meg Mrs. Lutz hangja. - Biztos csak mi vártunk többet ettől, de így utólag be kell ismernem, hogy ez inkább volt barátság, mint szerelem.  Grace be 
akart költözni a városba, Robbie pedig itt kapott tanári állást. 
Ezért eltávolodtak egymástól. 
- Ennek mennyi ideje? 
- Ha arra gondol, hogy Robbie áll a gyilkosság mögött, 
akkor téved. Gyerekkora óta ismerem. Különben is, nagyon 
csinos a barátnője. 
- Grace nem említette, hogy megtetszett neki valaki a városban? Vagy azt, hogy ő tetszett meg valakinek? 
-Nem,  nem igazán.  Nagyon keményen dolgozott,  és 
közben tovább is tanult. Az igazat megvallva az én Grace-em 
meglehetősen félénk volt. Éppen ezért bátorítottam, hogy költözzön. .. -  tört meg a hangja. - George azt akarta volna, 
hogy maradjon itthon, a családi fészekben. Én javasoltam neki, 
hogy költözzön el, mert azt akartam, hogy repüljön. Most pedig elveszítettem. Elvinnének hozzá? Ha George hazaér, elvinnének minket a kislányunkhoz? 
- Persze. Elvisszük magukat. 
Whitney kapitány épp a linkjén beszélt, amikor megpillantotta az irodájába belépő Eve-t. Nem intett  a fotel felé, és Eve 
sem tett kísérletet  arra, hogy  leüljön. Whitney széles  arcát 
ezernyi ránc barázdálta. Ezen a térképen nyomot hagytak az 
utcai szolgálattal töltött évek, a megvívott csaták, és a vállán 
nyugvó roppant  felelősség.  Kávészín öltönyt viselt, csaknem 
olyan sötétet, mint a bőre. Ebben az öltözékben még a valóságosnál is nagyobbnak  és izmosabbnak látszott. Eve arra gon 
Halálos csábítás 
dőlt, hogy az íróasztal mögött is épp olyan természetesen fest, 
mint amikor még odakint szolgált a terepen. 
Az íróasztala jobb sarkán egy hasas, átlátszó  üvegedény 
állt, tele égszínkéken csillogó vízzel. Az alján színes kövek szórták a fényt. Miközben Eve ezen töprengett, a szeme sarkából 
vörös villanást vett észre. 
- A féleségem - adta meg Whitney a magyarázatot, amikor befejezte a beszélgetést. - Szerinte feldobja az iroda hangulatát. És megnyugtat. De  mi a fenét kezdjek egy nyavalyás 
aranyhallal? 
- Fogalmam sincs, uram. 
Egy pillanatig mindketten  a köröző, vörös  csillámlást figyelték. Mivel Eve ismerte a kapitány feleségét, és tudta, hogy 
a lakberendezés  a szenvedélye, valami udvarias megjegyzésen 
törte a fejét. 
- Gyors. 
- A nap legnagyobb részében mást sem csinál, csak úszik 
körbe-körbe. Mint aminek  elment az esze. Már  a nézésébe is 
belefáradok. 
- Ilyen sebesség mellett valószínű, hogy néhány héten belül belepusztul. 
- A próféta szóljon magából. Hol a segítője, hadnagy? 
- Megbíztam, hogy vesse egybe a két áldozat adatait, és 
keressen egyezőségeket. Eddig még nem találtunk olyan bizonyítékot,  ami  szerint  kapcsolatban  álltak volna egymással. 
Mindketten szerették a könyveket, különösen a versesköteteket. És sok időt töltöttek számítógépes csevegőszobákban. De 
pillanatnyilag nem erősíthetem meg, hogy ugyanazt a virtuális 
találkahelyet látogatták volna. 
Whitney hátradőlt. 
- Mit találtak eddig? 
-Egy bizonyos Angéla Nicko talált rá a holttestre  ma 
reggel. Ö a szemközti szomszéd. Minden reggel együtt kávéztak az áldozattal. Amikor Lutz nem jelent meg, és a kopogásra 
sem felelt, Ms.  Nicko összeszedte a bátorságát, és kinyitotta 
Lutz lakása ajtaját a nála lévő  pótkulccsal.  Mellesleg ez a 
Nicko egy  kilencvenes éveiben járó, nyugdíjas könyvtáros 
100 
aki súlyos, néma könnycseppeket sírt, miközben vallomást 
tett, folytatta Eve gondolatban a mondatot. - Pillanatnyilag 
az egyetlen, akiről tudjuk, hogy  az épületben élt, és az áldozat 
rendszeresen  találkozott vele. Lutzot csendes, udvarias fiatal 
lánynak ismerték, aki csak ritkán változtatott a napi időbeosztásán. Mindennap eljárt dolgozni, majd hazajött. Hetente kétszer bevásárolt a közeli áruházban. Nicko kivételével nem volt 
közeli barátja vagy szeretője. A szabad idejében otthon tanult, 
hogy megszerezze a könyvtárosi  diplomáját. 
- Mi a helyzet a biztonsági kamerákkal? 
- Csak egyet szereltek fel, az épület bejáratához. Az első 
eset alapján feltételezzük, hogy a gyanúsított most is elmaszkírozta magát. Jelenleg épp a laborjelentésre várok. De a tettes 
megjelenése alapvetően eltért attól, amit az első helyszínen készült felvételeken láthattunk. Rövid, egyenes, szőke paróka, 
előreugró állkapocs,  vastag  szemöldök, sötétbarna szem, sápadt bőr - nézte Eve a halat. Kicsit már szédült tőle, mégsem 
tudta elfordítani a tekintetét. - A testtartásán is változtatott. 
Ráadásul  kimondottan ölni  akart, és örömét lelte az erőszakban. Ezt  az első gyilkosság  esetében nem tapasztaltuk. Most 
próbáljuk lenyomozni az első helyszínen  talált, parókából kihullott hajszálat és a kozmetikai szereket. A cyber-nyomon is 
elindultunk,  és  igyekszünk kapcsolatot  találni az áldozatok 
között. Szeretnék konzultálni dr. Mirával, de ehhez tájékoztatnom kell minden  részletről. 
- A média  még nem szimatolta ki, hogy a két haláleset 
kapcsolatba  hozható, de  sajnos már nem sokáig  tarthatjuk 
fenn ezt a helyzetet. 
- Uram, az ügy  megoldásában a média még a hasznunkra 
is lehet. Ha a nők tudatára ébrednek, hogy mekkora veszély 
fenyegetheti őket, a gyanúsított a jövőben sokkal kevesebb potenciális  áldozat közül válogathat. Szeretnék kiszivárogtatni 
néhány információt Nadine Furstnak, a 75-ös csatorna sztárriporterének, 
- De előtte biztosítson, hogy valóban szivárgásra gondolt, 
nem pedig információözönre. Legalábbis addig, amíg nem készültünk fel a következményekre. 
- Értem, uram. A drogok területén is akad néhány kapcsolatom, és Feeneyt szintén megkértem,  hogy szimatoljon 
körül. Egyik felhasznált drog sem elterjedt. De ha megtalálom 
a dűert, mozgástérre lesz szükségem, hogy tárgyalhassak vele. 
- Ezt majd megbeszéljük a maga idejében. Amikor valóban szükség lesz rá. De  annyit már most mondhatok, hogy 
nem fog túl nagy játékteret kapni. A politikusoknak ezek a 
drogok jelentik a vörös posztót. Ha túlságosan kesztyűs kézzel 
bánunk a dílerrel, máris  ránk veti magát a nőszövetség és a 
többi erkölcsvédő csoport. 
- És ha ezzel a bánásmóddal életeket menthetünk meg? 
- Néhányuknak még ez sem számít. Ők nem élő  személyekben, hanem csak  statisztikai adatokban  gondolkodnak. 
Lásson munkához, hadnagy, gombolyítsa fel  a szálakat, mielőtt lesz még  egy áldozatunk.  Az nagyon nem  használna a 
szervezet jó hírének. 
Eve ezzel az utóbbival semmit sem törődött. Mivel az ügy 
nem volt hétpecsétes titok, Nadine némi meglepetést mutatott, amikor Eve felkínált  neki néhány információmorzsát. 
- Miféle dumával akarsz már megint boldogítani, Dallas? 
Eve szándékosan kivárt, amíg haza nem ért,  és csak otthonról hívta fel Nadine-t, nem pedig az irodájából. Jobb szeretett volna személyes hangnemet megütni a hivatalos helyett. 
- Épp most akarok tenni neked egy szívességet. 
Nadine felvonta  az egyik,  tökéletesen  kozmetikázott 
szemöldökét, és mosolyra húzta korallvörös  rúzzsal kikent ajkait. 
- Csak nem? Maga Lakat a Számon hadnagy kíván megosztani velem néhány apróbb titkot az egyik, jelenleg is folyó 
nyomozással kapcsolatban? 
- Pontosan, ahogy mondod. 
- Egy pillanat - tűnt el Nadine arca a link képernyőjéről 
tíz másodpercre. - Csak megkérdeztem a meteorológusunkat. 
De minden erre mutató jel ellenére a pokol még nem fagyott 
be. 
- Bocsáss meg, hogy még erre az elképesztő humorra sem 
tört ki belőlem a kacagás. Akarod az infót vagy sem? 
- Aha, naná, hogy akarom. 
- Vezető rendőrségi hírforrások megerősítik, hogy Bryna 
Bankhead és Grace Lutz halála összefügg. 
-Várj egy kicsit -  élesedett ki Nadine hangja, ahogy  a 
hallottakra azonnal kitört  belőle a riporter. - Eddig még azt 
sem hozták nyilvánosságra, hogy Bankheadet baleset érte, öngyilkos lett vagy gyilkosság áldozatává vált! 
- Gyilkosság történt. 
- Értesüléseim szerint Lutz halála egy kéjgyilkos számlájára írható - élénkült fel  Nadine. - Ezek szerint a  Bankheadgyilkosság is? Ismerték  egymást az áldozatok,  és  most tulajdonképpen ugyanarról a gyilkosról beszélünk? 
- Most ne  csinálj velem riportot, Nadine. Nem alkalmas 
sem a hely, sem pedig az idő. Mindkét áldozat fiatal, egyedülálló nő volt, akik a haláluk estéjén találkoztak  egy olyan  személlyel, akivel  addig csak e-mailen és csevegőszobákban  tartották a kapcsolatot. 
- Miféle csevegőszobákban? És hol találkoztak? 
-Fogd be, Nadine. A  bizonyítékok arra  utalnak, hogy 
mindkét áldozat nagy mennyiségű tiltott szert fogyasztott. Elképzelhető, hogy ezt a tudtukon és akaratukon kívül adták be 
nekik. 
- Drogos randi? 
- Gyors a felfogásod.  De a forrásod ezt nem erősíti meg, 
habár nem is tagadja. Vesd rá magad az ingyenkajára, Nadine, 
és rágódj el rajta egy kicsit. Pillanatnyilag többel nem szolgálhatok. 
- Kilencven perc múlva elszabadulok a stúdióból. Találkozzunk valahol. Ahol csak akarod. 
- Ma este nem. De majd adok egy időpontot. 
- Várj még! - és ha lehetséges lett volna,  Nadine akár a 
link  képernyőjén is keresztülfurakodik. - Mondj valamit a 
gyanúsítottról. Van személyleírásotok? Esedeg felmerült már 
néhány név? 
- A nyomozás teljes gőzzel folyik. Bla-bla-bla - bontotta 
Nadine átkozódása közepette a vonalat Eve. Majd elégedetten 
Icivonult a konyhába, és rendelt egy kávét az AutoSéftől. Ezt 
követően megállt az ablak előtt, és kinézett az egyre növekvő 
homályba. 
A gyilkos most is valahol odakint van. Vajon már megbeszélte a következő randevúját? Vajon most  is reményteli álmokat sző róla egy magányos nő? 
És holnap, vagy holnapután egy másik család élete is darabokra törik? 
Lutzék sohasem fogják kiheverni az őket ért veszteséget. 
Folytatják majd mindennapi életüket, és egy idő elteltével már 
nem gondolnak minden nap, minden pillanatban a lányukra. 
Újra megtanulnak majd nevetni, dolgoznak, vásárolnak, lélegeznek. De a lelkükbe vágott lyuk örökre megmarad. 
Hiszen család voltak. Egy egység. Ezt  világosan érezte, 
amikor a házukban járt. Ezt sugallta az otthonos berendezés, 
az ajtó elé ültetett virágok és a kényelmes heverő. 
A szülők viszont hirtelen túlélőkké váltak. És az ilyen emberek sohasem felejtik el azt, ami velük történt. 
Eve, miközben egyre inkább  kihűlt kávéját  szorongatta, 
arra gondolt, hogy meg fogják őrizni a lányuk szobáját. Amikor ott járt, és próbált keresni valamit, ami teljesebbé teheti a 
Grace Lutzról alkotott képét, végighaladt egy élet állomásain, 
a gyermekkortól a kamaszkoron át egészen a fiatal nőig. 
A polcokon gondosan elrendezett babák  ültek. Most már 
inkább dísznek, mintsem játéknak számítottak, ennek ellenére 
látszott, milyen nagy becsben tartják őket. Könyvek, fényképek, hologramok.  Szív vagy virág alakú ékszerdobozkák. Az 
ágy fölé baldachin borult, a falakat pedig szűzies fehérre festették. 
Eve nem tudta elképzelni a gyermekkorát egy efféle kedves, lányos szobában. Az ablakokat csipkés függönyök takarták, az asztalon álló, olcsó miniszámítógépet pedig margarétákkal díszítették,  hogy a színe menjen az ágy mellett álló 
lámpához. 
A lány, aki egykor ebben az ágyban aludt, a lámpa fényénél olvasott, boldog volt, biztonságban érezte magát, és nagyon szerették. 
Eve-nek sohasem  volt babája,  és az ablaka előtt sem lógtak függönyök. Sem bármilyen lányos csecsebecséje, amit szív 
alakú dobozkákban őrizgethetett volna. Amennyire vissza tudott emlékezni, a gyerekszobáját,  ami valójában egy szálloda 
névtelen szobája volt,  csak az imádság tartotta össze, és a túl 
vékony falak árnyékából gyakran másztak rémségek feléje. 
Áporodott levegő vette körül, és nem tudott hová rejtőzni, nem tudott elmenekülni, amikor az apja nem részegedett 
le napközben eléggé ahhoz, hogy megfeledkezzen róla. 
Az a lány, aki kétségbeesetten remegett az árnyaktól, elveszettnek érezte magát. 
Összerezzent, amikor egy kezet érzett a vállán, és miközben megfordult, a keze ösztönösen a fegyvere után nyúlt. 
- Nyugalom, hadnagy - simított végig a karján Roarke, 
és a keze egy pillanatra megtorpant Eve pisztolyán. - Merre 
kalandoztak el a gondolataid? 
- Próbáltam bejárni egy kört - húzódott el Eve a férjétől, 
majd kinyitotta az AutoSéf ajtaját, és kivette a kávéját. - Nem 
is sejtettem, hogy már hazaértél. 
- Nem túl régen érkeztem - masszírozta ki Eve vállától 
Roarke a feszültséget. - Már megint eszedbe jutott egy rossz 
emlék? 
Eve megrázta  a fejét, belekortyolt a kihűlt kávéjába, és továbbra is az ablakon kívül mindent elborító sötétséget bámulta. De tudta, hogyha nem szabadul meg a bensőjét mardosó 
érzéstől, az egyre rosszabb és rosszabb lesz. 
- Amikor elmentél - kezdte -, álmodtam. Valami rémségeset. Az apám nem halt meg. Tetőtől talpig vér borította, 
mégsem halt meg. Beszélt hozzám. Azt mondta,  hogy sohasem tudom elpusztítani. És nem menekülhetek előle - figyelte 
Roarke tükörképét az üvegben. - Azt is mondta, hogy meg 
kell engem büntetnie. Utána felállt. Annak ellenére, hogy a 
testéből ömlött a vér. És felém indult. 
- Az apád halott, Eve - vette ki a felesége kezéből a csészét Roarke, majd félrerakta, és feléje fordult. - Nem bánthat 
téged. Hacsak az álmaidban nem. 
- Figyelmeztetett, hogy emlékezzek a szavaira, de én képtelen voltam.  Nem tudom, hogy mire gondolt. De megkérdeztem, hogy miért bánt állandóan. Azt felelte, mert senki és 
semmi vagyok,  de  legfőképpen azért, mert megteheti. És 
minden jel szerint nem tudtam megfosztani az erejétől. Még 
most sem. 
- Minden egyes alkalommal, amikor kiállsz egy áldozatért,  az apád  egyre  inkább veszít a hatalmából. Talán már 
nincs messze az idő,  amikor fölébe tudsz kerekedni. Nem tudom - túrt bele Eve hajába Roarke. - Beszélsz erről Mirával? 
- Nem tudom. Nem - javította ki Eve gyorsan saját magát. - Semmi olyasmit nem mondana, amit már ne tudnék. 
Vagy amire még nem készültél fel, gondolta Roarke, de hangosan nem mondta ki. 
-Amúgy mindenképpen  konzultálnom kell vele a gyilkosságokkal kapcsolatban. 
- Történt egy másik is? 
- Aha. Pár napig kicsit tovább maradok bent. 
- Ugyanaz a férfi követte el? 
Eve nem felelt, csak visszasétált az irodájába. Hisz végül is 
nem kívánta annyira azt a kávét. Helyette inkább mozgott. 
Fel-alá sétálva mesélte el  Roarke-nak a második gyilkosság 
részleteit. 
- Ha valami helyi forrásból szerezték be a kábítószert, szívesen lenyomozom neked. 
Eve a férjére  pillantott, aki roppant elegánsan festett sötétkék üzleti öltönyében. De még ez sem feledtette, hogy milyen veszélyes ember, aki gyakran tárgyal más, szintén veszélyes emberekkel. 
A Roarke Iparvállalat lehet, hogy a világ legnagyobb üzleti egyesülése, de nem szabad elfelejteni, hol született. Dublin 
sötét sikátorainak  a mélyén, akárcsak a tulajdonosa. 
- Nem akarom - közölte Eve kereken. - Legalábbis egyelőre még nem. Ha Charles és Feeney zsákutcába jutnak, akkor talán igénybe veszem a segítségedet. De addig inkább ne 
keresd a kapcsolatot az efféle alakokkal. 
- Az én kapcsolataim sem alávalóbbak  a tiednél. Mindössze gyorsabbak. 
- Aha, de akad egy óriási különbség. Nekem van egy jelvényem. Viszont sok nőt ismersz. 
- Hadnagy. A múltamnak ez a része már lezárult. 
- Aha, pontosan. Arra akarok  kilyukadni, hogy a legtöbb 
férfi egy bizonyos típusba tartozó nőket kedvel. Az okosakat, 
az alázatosakat, esedeg a keményeket, és így tovább. 
Roarke közelebb lépett a feleségéhez. 
- És szerinted nekem melyik a zsánerem? 
-Neked elég volt  összeszedni azokat, akik a lábaid elé 
omlottak. Változatos gyönyörökben lehetett részed. 
- Én nem úgy emlékszem, mintha a lábaim elé hullottál 
volna. Sőt, egészen máshogy történt. 
- Mindenesetre voltak olyan  sokan, hogy  nem kellett  a 
cyber-térben hajszolni a randevúkat. 
- Ez nem hangzik túl hízelgőén. 
- Csak azt akarom mondani, hogy az embereknek általában vannak elvárásaik, vagy egy állandó fantáziaképük. Nézzük az első esetet. Az áldozat egy okos, kifinomult ízlésű, 
nagyvárosi nő, aki szerette a romantikát. Gondosan válogatta 
a ruhatárát, és jól nézett ki. A lakását ízlésesen rendezte be, aktív szexuális életet  élt. Sokszor elment szórakozni, és barátságosan viselkedett az emberekkel. Szerette a divatot, a költészetet és a zenét. Ruhákra, jó éttermekre és kozmetikusra költötte 
a fizetését. Lehet, hogy nem ismerte meg Mr. Tökéletest, de 
addig is élvezte Mr. Pillanatnyilag Tökéletes társaságát. 
- És - szúrta közbe  Roarke - elég vakmerő volt ahhoz, 
hogy egy pohár ital fölött ismerkedjen. 
- Pontosan. És most vizsgáljuk meg a második áldozatot. 
Szolid, középosztálybeli lány, kertvárosi háttérrel.  Visszahúzódó, csöndes, intellektuális. Minden pénzét könyvekre költötte, 
a lakását  inkább a hatékonyságot, mintsem a cicomát szem 
előtt tartva rendezte be. Ritkán evett étteremben, és minden 
reggel tizenöt-húsz percet töltött  az egyik idősebb szomszédjával, aki a nagyanyja lehetne. Rajta kívül nem is akadt a városban közelebbi barátja. Fiatal volt, és még szűz. Lelki társat 
keresett. A nagy Ő-nek tartogatta magát. 
-És elég naiv volt ahhoz, hogy  azt  higgye, megtalálta 
anélkül, hogy előtte találkoztak volna. 
- Az egyik áldozat introvertált, míg a másik extrovertált. 
A testalkatuk is jelentősen különbözött.  Az első esetben  a 
gyilkosságot látszólag nem  tervezték el előre, és a gyilkos pánikba esett. A testen nem  találtuk nyomát erőszaknak, és  a 
közösülés is kizárólag vaginális maradt - emelt ki  Eve egy 
diszket az aktából, és a számítógépébe csúsztatta. - A második 
esetben a gyilkos tudatosan készült a kivégzésre. A testen horzsolásokat,  zúzódásokat,  apró  harapásnyomokat találtunk, 
melyek közvedenül a halál  beállta előtt keletkeztek. Az áldozatot  többször is  brutálisan  megerőszakolták,  análisan és 
vaginálisan  is. Elképzelhető, hogy az első alkalom után... Felbátorodott,  és elhatározta, hogy ezúttal sokkal agresszívebben 
ismétli meg azt, ami első alkalommal annyira felizgatta. 
Roarke bólintott. 
- Ez valóban lehetséges. 
- Kérem  a képet a fali képernyőre - adta ki Eve a parancsot. - Mindkét áldozat házának a bejáratához felszereltek egy 
biztonsági kamerát. Ezeknek a felvételeit látod.  Bankheadét a 
jobb oldalon. Tudjuk, hogy a gyilkos parókát tett a fejére, az 
arcát pedig kisminkelte. így akarta magára ölteni Dante alakját, ugyanis ezt a nevet használta. Balra látható a Lutz házában 
készült felvétel. Itt  Dórianként jelent meg. A smink egész jó 
munka. A testalkat, a magasság nagyjából egyezik. De ezeket 
is  meg lehet változtatni egy vastag  talpú cipővel vagy egy jól 
megválasztott válltöméssel. 
Eve már többször is végignézte a felvételeket.  Nagyon jól 
tudta, hogy mi következik. 
- Figyeld meg, hogy emeli fel a lány kezét Dante, és hogy 
csókolja meg az ujjait. Még  az ajtót is kinyitotta a lány előtt. 
A  tökéletes randevú, amiről  minden lány álmodik. Dorian átöleli Lutz derekát. A lány csillogó szemmel felnéz rá, miközben a bejárathoz közelednek. De a férfi nem viszonozza a pih 
lantását, nem teremt szemkontaktust. Nem számít neki, hogy 
a választottja kicsoda. Már halottként gondol rá - váltott Eve 
a képek között. - Itt láthatod, ahogy Dante  távozik. Rémült 
és erősen verejtékezik. Krisztusom, arra gondol, hogy történhetett meg mindez! Hogy fog kikeveredni ebből az egészből? 
De most nézd meg a  másik felvételt. Dorian szinte teljesen 
fesztelenül sétál ki az épületből, majd visszanéz és elvigyorodik. Arra gondol:  micsoda hecc volt. Mikor ismételhetem 
meg? 
- Az első teória lehet, hogy megállja a helyét - jegyezte 
meg  Roarke. - A tettes önbizalmat merített, és rádöbbent, 
hogy élvezi a gyilkolást. Második esetben más külsőt válasz-,, 
tott egy, az előzőtől teljesen eltérő nő számára.  De van egy 
harmadik feltevésed is  - fordította el a tekintetét a képernyőről Roarke, és a feleségére pillantott. - Arra gondolsz, hogy 
két férfit kell üldöznöd. 
- Ez így talán  túl egyszerű. Talán azt várja  tőlem, hogy 
gondolkodjak - ült le Eve. - Nem tudok belelátni a fejébe. Lefuttattam egy valószínűség-számítást, és  feltettem  a kérdést, 
mi az esélye  annak, hogy két gyilkossal  állunk szemben. Az 
eredmény alig haladta meg a negyvenhárom százalékot. 
-A számítógépeknek nincsenek ösztöneik - ült fel Eve 
íróasztalának a szélére Roarke. - Mit vettél észre? 
- Különbözik a testbeszédük, a stílusuk, nem is ugyanabba a típusba tartoznak. De ez még szerepjáték eredménye is 
lehet. Lehet, hogy a fickó színész. Nem mocskolja össze a saját 
fészkét. Gyertyák,  bor, zene és  rózsák. A DNS-teszt eredménye még nem érkezett meg, de a takarítók nem találtak idegentől származó ujjlenyomatokat, csak amelyek Grace  Lutztól és  az idős barátnőjétől származnak. Sem a borospalackon, 
sem a poharakon, sem pedig a testen. A  tettes ezúttal nagyon 
vigyázott.  De miért,  ha tudnia kell, hogy az első helyszínről 
már úgyis begyűjtöttük az ujjlenyomatait? 
- Ha ketten vannak... Valóban ketten, vagy egy hasadt 
tudatú emberrel kerültél szembe, akkor bensőséges kapcsolatHalálos csábítás 
ban állnak egymással. Egyfajta testvérek - tette hozzá Roarke, 
amikor Eve feléje fordult. - Partnerek. Ez pedig egy játék. 
- És számolják a pontokat. Külön-külön. És kell valaki, 
aki szétszakítja a köztük feszülő köteléket. Én most leülök, és 
megnézem  magamnak azokat a csevegőszobákat,  ahol  felbukkant a nevük. 
- Csináld inkább az én irodámból. Az én gépen gyorsabb. 
Ráadásul - tette hozzá Roarke, mert tudta, hogy a felesége 
máris valami kifogáson töri a fejét - közben megmutathatom 
neked azoknak a kiskereskedőknek a listáját, akik kaptak a 
borból. 
- Nem  tudnád megnézni, hogy kik azok, akik negyvenhármas Castillo di Vechio Cabernetet is árulnak? 
- Dehogynem - húzta fel Roarke a székről Eve-t. - De 
csak akkor, ha valakinek a társaságában  megihatok belőle egy 
pohárral. 
- De csak eggyel - indult el Roarke irodája felé Eve. 
-Csak add meg, hogy melyik csevegőszobákat akarod 
nyomon követni. 
Eve megkerülte a hosszú, fekete konzolt, és egy pillanatra 
megállt a sima, csillogó gépek előtt. 
- A nevüket meg kell néznem a fájlban. 
- Számítógép, a hatos egységet állítsd Eve szolgálatába 
tanulmányozta Roarke gondosan az állványon fekvő borospalackok címkéit. -  Csak gépeld be a fájl nevét, és  máris kapsz 
róla egy másolatot - magyarázta Eve-nek. 
- Volna valami haszna, ha megjegyezném, hogy nem férhetnél hozzá az itthoni gépemen tárolt  rendőrségi anyagokhoz? 
-Egyáltalán semmi. Úgy vélem, most valami könnyűt 
kellene innunk. Ó, már meg is találtam - emelt fel  Roarke 
egy palackot, majd megfordult, és amikor megpillantotta Eve 
fenyegető tekintetét, elnevette magát. - Miért nem harapunk 
közben valamit? 
- Majd emlékeztess rá, hogy ronggyá verjelek. 
Roarke kinyitotta a palackot. 
- Fel fogom írni valahova. 
Hetedik fejezet 
Eve a borát kortyolgatta, kaviárt ízlelgetett, és mindeközben 
próbált nem gondolni arra, mennyire nevetséges ez a helyzet. 
Nem élné túl, ha a kapitányságon megtudná valaki. 
Roarke is csatlakozott hozzá, de Eve-vei ellentétben ő nagyon is élvezte. 
- Gépeld be a neveket, amiket figyelni akarsz. 
-DanteNYC - közölte Eve. - Es DorianNYC.  Feeney 
már vizsgálja a NYC-vel végződő neveket, de... 
- Elindíthatunk egy másik keresést. Persze milliónyi találatot fogunk kapni, de akár szerencsével is járhatunk. 
- Mi a helyzet a felhasználói névvel? Vajon mindig más 
néven jelentkezik  be, vagy ugyanazt használja? 
- Mindjárt megvizsgáljuk - lökte odább a székét Roarke, 
és Eve mellé gördült. - Számítógép, folyamatos keresést kérek. Jelezz minden aktivitást, ami a La Belle Dame felhasználói név alatt történik. 
Keresés megkezdve. .. 
- Feeney azt  mondta, hogy át kell törni a személyes védelmeken,  ha... - hallgatott el Eve, és Roarke felé emelte a 
poharát. - Ne is törődj vele. 
- Számítógép, jelezd, ha aktivitást észlelsz a megadott felhasználói név alatt. És jelentsd a helyét is. 
A KERESÉS FOLYAMATBAN. TALÁLATJELZŐ AKTIVÁLVA. Feldolgozás. .. 
- Ez nem lehet ennyire egyszerű. 
- Nem, általában nem is az - hajolt előre Roarke, és megcsókolta a feleségét. - Hát nem tartod szerencsésnek magad, 
hogy rám találtál? Csak költői kérdésnek szántam, kedvesem 
r. 
Halálos csábítás 
- tette hozzá gyorsan Roarke, és egy falat kaviárt tömött Eve 
szájába. - Mindjárt átadom a borkereskedők listáját. 
Roarke ujjai villámgyorsan végigszaladtak a billentyűzeten. Eve a képernyőn sorjázó neveket figyelte, és felsóhajtott. 
- Rosszabb is  lehetne - jelentette ki. - Egy olcsóbb bor 
esetén százszor ennyi kereskedőt kellene ellenőriznünk. 
- Szerintem még annál is többet. Az egyedi rendeléseket 
és az éttermeket kihúzva lejjebb faraghatjuk a listát. Most pedig lássuk, mit találunk a Cabernetteí kapcsolatban. 
- Azt is te palackozod? 
- Nem, hanem a vetélytársam. De megvannak a módszereim. Viszont beletelik néhány percbe. 
Mivel Eve úgy  vélte, nem méltó tétlenül néznie, hogy egy 
civil végzi a munkáját, felállt és a faliképernyő elé lépett. 
- Számítógép, kérem a négyes képernyőre az egyedülálló 
férfivásárlók listáját. 
Ezzel sikerült még tovább kurtítania a névsort. Kihagyta a 
felsorolásból az éttermeket, a nőket, de még így is kétszáz magányos férfi maradt. 
- Számítógép. Az ötös képernyőre kérem azoknak a magányos férfiaknak a névsorát, akik többször is vásároltak ebből 
a borból. így már jobb - motyogta, amikor újabb nyolcvanhat 
név tűnt el. - Elkészültél már? 
- Türelem, hadnagy - nézett fel Roarke, és a pillantásától 
Eve-nek bizseregni kezdett a bőre, az izmai pedig elernyedtek. 
- Mi az? 
-Nagyon  tanulságos figyelni, ahogy  ott állsz. Messziről 
látszik, hogy rendőr vagy. Rideg a tekinteted, vigyorogsz, miközben a válladon ott lóg a fegyvered. Csorog a nyálam - fordult vissza a munkájához Roarke félig nevetve. - Eltereled a 
gondolataimat. Már meg is vagyok. Az eredményt láthatod a 
hármas képernyőn. 
- Fel akarsz izgatni, azért mondasz ilyeneket? 
- Nem, ez  csak egy kellemes mellékhatás. Olyankor  nagyon aranyos vagy. Az elmúlt tizenkét hónapban  a vörösborom kitúrta a konkurencia néhány termékét. 
- Micsoda meglepetés - jegyezte meg Eve gúnyosan. Számítógép, kérem azoknak a listáját, akik az adott időszakban mindkét  megadott borból vásároltak. Kevesebb mint 
harminc - vigyorodott el. - Az igazat megvallva többre számítottam. 
- Márkahűség. 
- Ezekkel fogjuk kezdeni. Szabályos utánkeresés, kezdetnek húzzuk ki a névsorból az ötven év feletti férfiakat. Akit, 
vagy akiket keresünk, fiatalabbak. Utána új fontossági sorrendet kell felállítanom. Lehet, hogy apuci vette a bort, vagy egy 
nagybácsi,  esedeg  az idősebb testvér. Vagy - tette hozzá, miközben hátrapillantott a képernyőre - apuci és anyuci. De ezt 
nem hiszem - kezdett járkálni. - Ennek eldöntéséhez szükségem lesz Mira profiljára, de magánvéleményem  szerint igen 
kevéssé valószínű. Egyáltalán nem  romantikus, ha  az ember 
szülei  veszik meg ezt a bort. Akkor a gyilkos  gyermeknek 
érezné magát, márpedig férfi, aki alig várja, hogy ezt be is bizonyítsa. Az emberünk  kiválaszt egy nőt - folytatta. - A hulladék legjavát. A költők szerint a nők amúgy is könyörtelenek. 
Csak esélyt kell adni nekik, és máris szíveket törnek apró darabokra. Az emberünk  ezt nem hagyhatja. Ezúttal ő akar felülkerekedni - bámulta Eve a neveket, közben elsétált a képernyő elől, majd visszatért. - Nők. Szajhák, ringyók, istennők. 
Vágyik a testükre, de még inkább arra, hogy uralkodjon felettük. Abszolút hatalmat akar. Ezért terveket sző, vadászik, válogat. Megfigyeli  a lehetséges áldozatait, de azok nem veszik 
észre. Márpedig először látnia kell,  akit meg akar  ölni.  Meg 
kell bizonyosodjon felőle, elég vonzó ahhoz, hogy az álmaiban 
szerepelhessen.  A zsákmánynak értékesnek kell lennie. Nem 
vesztegetheti  kevesebbre az idejét annál, mint arnit érdemel. 
Roarke hátradőlt és lebilincselve hallgatta a feleségét. 
- Tehát mit tesz a gyilkos? 
- Válogat.  Tervez.  Szavakkal és képekkel igyekszik csábítani. Utána felkészül. Kiválasztja a bort. Mégpedig a saját, és 
nem  a másik ízlése szerinti bort.  Ami illik a hangulatához. 
A gyertyákkal is ez a helyzet. Előkészíti a kábítószereket, hogy 
segítségükkel a választott nő fölé kerekedhessen.  Nem engedHalálos csábítás 
heti meg, hogy visszautasítsák. Mi több, az áldozatnak is meg 
kell őt kívánnia. Méghozzá reménytelenül, végzetesen. 
- Tehát ez az egész a szexről szól? 
Eve, miközben  még  mindig  a neveket tanulmányozta, 
megrázta a fejét. 
- Nem, hanem a vágyról. Ez egészen más. Az áldozatnak 
vágynia kell rá. Ez éppen olyan lényeges, mint az, hogy uralkodjon felette.  A nőnek akarnia kell őt. Nagyon  sokat tett 
ezért. Ha csak a hatalomról szólna a játék, nem kellett volna 
ilyen sok energiát befektetnie. A figyelem középpontjába akar 
kerülni, hiszen ez az ő játéka. Az ő győzelme. 
- Az ő gyönyöre - tette hozzá Roarke. 
- Igen, az ő gyönyöre. De közben azt szeretné, ha az áldozata is hasonlóképpen élvezné az aktust. Sok időt tölt a tükör 
előtt, hogy olyanná formálja magát, mint akit szerinte a nők 
akarnak. Fess, szexi, és lehengerlő akar lenni, de  egyben elegáns is. Aki verseket idéz és rózsacsokorral udvarol. Aki  elhiteti a  nővel, hogy számára ő az egyetlen. Talán az adott pillanatban maga is ezt hiszi. Vagy az első alkalommal hitte. Talán 
azzal áltatja magát, hogy romantikus lélek. De a felszín alatt 
rideg és számító. Egy igazi ragadozó. 
- Mint minden férfi. 
Eve visszafordította a tekintetét a férjére. 
- így  igaz. Minden ember ilyen, de a férfiak  különösen. 
Ők sokkal inkább hajlamosak funkcionálisan szemlélni  a szexet, míg a nők inkább érzelmi alapon gondolnak az aktusra. 
így tettek az áldozatai is, és a gyilkos ezt nagyon jól tudta. Rászánta az időt, hogy megismerje őket, feltérképezze a gyenge 
pontjukat, megtudja a vágyaikat, és eljátszadozzon  ezekkel. 
Utána az uralma alá hajtotta őket.  Mint a droidokat.  Qak 
húst és vért látott bennük, semmi többet. De a droidokkal ellentétben élő emberekkel játszott, így valódi borzongást érzett. 
És amikor  végzett, már a hálójában  tudhatta a vadat. Ismét 
szajhává alacsonyítva megfosztotta őket az értéküktől. És miután végzett, már el is kezdte keresni a következő áldozatát. 
- Tévedtél, amikor azt mondtad, hogy nem látsz a fejébe. 
Sokszor azon  csodálkozom, hogy  vagy képes ilyen tisztán, 
ilyen hűvösen szemlélni a világot egy bűnöző szemével. 
- Úgy,  hogy nem  szeretek  veszíteni. Nem veszíthetek, 
mert akkor ők fognak nyerni. Az apámig bezárólag. 
- Tudom - állt fel Roarke, a felesége mellé lépett és szorosan átölelte a derekát. - Szerintem sohasem fogsz veszíteni. 
Jelentés a La Belle Dame felhasználói név aktivitásáról. .. 
Eve lerázta magáról a férje kezét, és megpördült 
- Kérem a nevét, amit jelenleg használ, és a bejelentkezés 
helyét. 
A név: OberonNYC. Hely:  Cyber Perks, a Fifth 
AVENUE, AZ ÖTVENNYOLCADIK UTCA... 
Eve rohanva indult  az ajtó felé. Roarke követte. 
- Én vezetek. 
Eve nem  vesztegette vitatkozásra az idejét. Hiszen a férje 
bármelyik kocsija gyorsabb, mint az övé. Miközben lefelé száguldott a lépcsőn, előkapta a kommunikátorát. 
- Központ, itt Eve Dallas hadnagy. 
Miközben felkapta a dzsekijét és kilépett a házból, részletes utasításokkal látta el a diszpécsert. 
A számítógép jelzésétől számítva hat perc és huszonnyolc 
másodperc  telt el addig, amíg Roarke lefékezett a Cyber Perks 
előtt. Eve pontosan lemérte. És mielőtt elhalt volna a fékcsikorgás, már ki is ugrott a járműből. 
Futás közben megpillantotta  a helyszínre rendelt feketefehér rendőrautót és az egyenruhás erősítést. 
- Senki sem hagyhatja el a helyiséget - csattant fel, miközben elővillantotta a jelvényét, majd egy hirtelen ötlettől vezérelten a nadrágszíjára akasztotta. 
Amint belépett az ajtón, a fülére azonnal lecsapott az odabent uralkodó hatalmas zaj. A hangszórókból dübörgő cyberHalálos csábítás 
punk zene összekeveredett a vendégek kiabálásával. A hangzavar fájdalmasan püfölte a dobhártyáját. 
Ezt a világot eddig egyáltalán nem ismerte. A könyökével 
tört utat a színes tömegben. A vendégek a pultnál vagy apró, 
elkerített asztalok mellett ültek. De Eve még ebben a zűrzavarban is felfedezte a rendet. 
Az asztalokat színkódokkal különböztették meg egymástól. Festett hajú, a nyelvükben karikát viselő csodabogarak 
foglalták el az egyik sarkot. A komoly arcú, hanyag ruházatú 
egyének az elkerített asztalokat részesítették előnyben.  A vihogó tinilányok  csoportokba tömörülve tettették, hogy nem 
veszik észre a fiatal fiúkat, pedig minden vágyuk az volt, hogy 
egyet-kettőt elcsábítsanak közülük. 
Akadtak diákok is, főleg a bárpult környékén.  Ok igyekeztek komoly arcot vágni, mintha épp a világ megváltásán 
töprengenének. Köztük néhány fekete egyenruhát viselő forradalmár álldogált, akiket az előbbiek valósággal imádtak. 
A tömegben elszórtan akadtak turisták, aki bele akartak 
kóstolni ebbe a légkörbe, vagy  egyszerűen csak újfajta szórakozást kerestek maguknak. 
De hol lehet az a férfi, akit keres? 
Eve végighordozta a tekintetét  a helyiségen, majd határozott léptekkel egy üvegfalú fülke felé indult,  melyen a Központ felirat díszelgett. Odabent három, vörös egyenruhát viselő férfi ült a forgószékeken és dolgozott a konzolokon. Közben 
minden jel szerint buzgó beszélgetést folytattak a gégemikrofonjaik segítségével. 
Eve kiválasztotta az egyiket, és megkopogtatta az üveget. 
A fiú, akinek friss pattanás díszelgett az állán, felpillantott. 
Majd megrázta a fejét, és miközben igyekezett komoly és szigorú maradni, a gégemikrofon felé intett, ami Eve oldalán lógott, az üvegfal mellett. 
Eve felvette a szerkezetet. 
- Ne érintse meg az üveget - dörrent rá a fiatalember, és 
a hangján lehetett érezni, hogy  mindjárt robban.  - Mindig 
maradjon a zöld vonal mögött. A kávéházban jelenleg vannak 
szabad gépek. Ha kívánja, pillanatnyilag az egyik elkerített 
gépünk is szabad. Ha lefoglalna egyet... 
- Kapcsolja ki a zenét. 
- Micsoda? - vágott idegesen Eve felé a tekintetével a fiú. 
- Maradjon a zöld vonal mögött, különben hívom a biztonságiakat. 
- Kapcsolja ki a zenét - ismételte meg Eve, és az üveghez 
csapta a jelvényét. - Azonnal. 
- De... De azt nem tehetem. Nincs rá felhatalmazásom. 
Mi a baj? Charlie? - pördült meg a székén. És ekkor elszabadult a pokol. 
A tömeg sokkal hangosabban üvöltött fel, mint ahogy korában a számítógépes zene szólt. Az emberek felpattantak a 
helyükről,  kiugrottak az elkerített  asztalok  mellől, visítottak, 
kiáltoztak,  ordítottak és átkozódtak. Úgy indultak az üvegfalú 
helyiség felé, mint egy paraszdázadás résztvevői a királyi várhoz. Félve, haragosan, vérszomjasán. 
Abban a pillanatban, amikor Eve a fegyvere után nyúlt, 
valaki könyökkel állon ütötte. A feje nekicsapódott az üvegfalnak,  a szemei előtt milliónyi fehér csillag robbant. 
És ez komolyan felbosszantotta. 
Beletérdelt egy zöldre festett hajú csodabogár ágyékába, 
erősen megtaposta egy jajgató alak lábfejét, majd háromszor a 
mennyezetbe lőtt. 
Ettől nagyjából  elült a nyüzsgés, habár néhány embert a 
tömeg még mindig a központi iroda felé nyomott. 
- New York-i Rendőrség! - kiáltott Eve, miközben  magasba emelte a jelvényét és a pisztolyát. - Kapcsolják  ki ezt a 
kibaszott zenét. Azonnal! Mindenki lépjen hátra, és térjen viszsza a géphez, amin dolgozott, különben le lesznek tartóztatva 
zavargásért, hivatalos közeg megtámadásáért és vandalizmusért. 
Nem  minden szava jutott célba, a parancsainak egy rés 
elveszett a lármában. De a legtöbben valóban kezdtek vissza 
szállingózni a gépeikhez. 
Az egyik tinilánynak összegabalyodtak a légkorcsolyái, 
elterült Eve előtt. Vérző orral zokogott. 
- Minden oké - lökte meg Eve a lábával olyan gyengéden, ahogy csak tudta. - Ülj föl. 
A  sarkokból ismét egyre hangosabb kiabálás hallatszott. 
A gyávaság vagy az állampolgári kötelesség nem sokáig tudott 
ellenállni a lázadó hangulatnak. 
- Nem kapcsolják vissza a zenét, amíg nem adok rá utasítást. Amíg nem lesz csend. 
-Ez szavatoltan vírusmentes övezet -  kiáltott  valaki. 
Tudni akarom, mi történt. Tudni akarom, ki ezért a felelős. 
Mint  ahogy szemmel láthatóan a legtöbben tudni akarták. 
Roarke utat tört magának a vendégek között. Mint forró, 
éles penge a vajban, gondolta Eve, miközben a férjét figyelte. 
- Egy vírust töltöttek fel a rendszerbe - közölte udvariasan. - Megfertőzték a számítógépeket. Az összest. És a fertőzés folyamatosan terjed. Szembekerültél egy csomó, nagyon 
ideges emberrel. 
-Aha, ezt már magamtól  is  észrevettem. Kifelé innen. 
Hívok erősítést. 
- Ne vesztegesd az időd, úgysem hagylak  itt. Hadd beszéljek velük. Közben idehívhatod a csoportodat. 
És mielőtt Eve tiltakozhatott volna, Roarke  máris beszélni 
kezdett. Fel sem emelte a hangját. Remek technika, gondolta 
Eve, miközben előhúzta  a kommunikátorát. Rengetegen abbahagyták az üvöltözést, hogy megpróbálják kivenni a szavait. 
Ő persze  tisztán hallotta, de a felét sem értette  annak a 
cyber-zagyvaságnak, amit a férje előadott. 
-Itt Dallas  hadnagy. Nehéz helyzetbe kerültem a  Fifth 
Avenue-n, a Cyber Perksben. Azonnali segítséget kérek. 
Miközben részletesen leírta a körülményeket, azt  figyelte, 
hogy a lassan  megnyugvó emberek hogy foglalják el ismét a 
helyüket az asztalok mellett. Eve gyors fejszámolást végzett, és 
úgy  találta, hogy csupán nagyjából  ötven nehézfiú  maradt, 
akik minden  idejükben  forradalomról,  cyber-háborúról  és 
kommunikációs terrorizmusról beszélgettek. 
Elhatározta, hogy ismét eljött az ideje a taktikai váltásnak. 
Kiszúrta magának az egyik fekete ingbe és fekete farmerbe öltözött, torzonborz alakot, és eléje állt. 
- Talán nem hallotta, amikor  azt mondtam,  hogy üljön 
vissza az asztalához? 
- Ez nyilvános hely. Jogom van bárhol megállni, és beszélni. 
-Nekem pedig kötelességem  korlátozni ezt  a jogát, ha 
úgy találom, hogy lázadást akar vele szítani.  Amikor maga 
vagy a haverjai azt állítják, hogy joguk van összetörni a berendezést és sérülést okozni másoknak - intett a fiatal lány felé, 
aki hüppögve tűrte, hogy egy  barátja törölgesse az arcáról a 
vért. - Maga szerint úgy fest az a szerencséden, mint egy terrorista? Vagy ő? - bökött hüvelykujjával egy fiú felé, aki rémülten, falfehér arccal tapadt az üvegkalitka falának. 
- A mór megtette kötelességét, a mór mehet. 
- Aha, a kölyköket pedig megverik, mert a magához hasonló idióták nyilvánosan bizonyítani akarják, hogy  milyen 
remek fickók. 
- A NYPSD csak mocskos eszköz a jobboldali bürokraták 
és félistene kezében, akik rákényszerítik az akaratukat a polgárokra, és megnyirbálják a szabadságukat. 
- Rendben, akkor  maradjon.  Kiváló  célpontot  nyújt. 
Kommunikációs  terroristák, cyber-háború, vagy a bürokrata 
félistenek. Egyszerre nem állhat ott mindenütt. Mondok valamit. Üljön le a helyére, én pedig küldök valakit, aki hajlandó 
végighallgatni az elméleteit. De pillanatnyilag akad itt néhány 
ember, akik azonnali orvosi kezelésre szorulnak. És maga ezt 
akadályozza meg a viselkedésével.  Ráadásul gátolja a nyomozást is, amit folytatok. 
A férfi Eve-re vicsorgott. És ezzel már megint hibát követett el. 
- Miért nem  hagyja már abba a jogaim megsértését,  és 
tartóztat le? 
- Oké - Eve már előre eltervezte ezt a lépést,  és olyan 
gyorsan megbilincselte a férfit, hogy még csak gondolni sem 
tudott az ellenállásra. - Ki lesz a következő? - tette fel udvariasan a kérdést ugyanabban a pillanatban, amikor az erősítés 
belépett az ajtón, miközben a megbilincselt alakot a legközelebbi egyenruhás karjai közé penderítette. 
- Nem rossz - jegyezte meg Roarke. - Legalábbis a jobboldali félistenek mocskos eszközéhez képest. 
-Kösz. Kell egy kis  idő, mire helyreállítom a rendet 
hordozta végig Eve  a tekintetét a vendégek arcán. - Akiért 
jöttünk, már nincs itt. 
- Nincs - értett egyet Roarke a feleségével. - Már nincs. 
Szerintem már azt megelőzően kisurrant, hogy megérkeztek 
az egyenruhásaid. Beszélhetnék néhány emberrel? Meglátom, 
mit tudok kiszedni belőlük, amivel segíthetem a munkádat. 
- Leköteleznél. 
Eve először a sérült lányt kérdezte ki és engedte el, majd a 
húsz év alattiakat és az ötven év fölöttieket. Ezután következtek azok, akik csak látogatóba jöttek a városba, majd azok a 
nők, akik még ezek  után  is ottmaradtak. Miközben egymás 
után felírta a neveket, gyűjtötte az adatokat és különböző benyomásokat alakított ki a beszélgetőpartnereiről, egyre inkább 
biztosra vette, hogy a madárkája kirepült a kalickából. 
Amikor végzett, otthagyta a többieket, és  csadakozott 
Roarke-hoz egy privát irodában. A férje egy monitor előtt ült, 
melyen kaotikus színkavalkádot, és  számára ismereden jelek 
áradatát látta. Mellette az asztalon egy fantáziadús lógóval díszített, magas kávésbögre állt. 
- Ez a forrás? - kérdezte. 
- Igen, ez. Szükségem lenne... 
-Ne nyúlj  semmihez!  - ragadta meg Roarke csuklóját 
Eve. - Ne. Nyúlj. Semmihez - ismételte meg, miközben magához intett egy egyenruhást. - Szükségem van a számítógépes felszerelésre. 
- A járőrkocsikat csak a minimumcsomaggal szerelték fel. 
- Az is megfelel. Utána pedig, Rinsky rendőr - olvasta le 
Eve az egyenruhás névtábláját - hirdesse ki, hogy a NYPSD 
további értesítésig bezáratja ezt a szórakozóhelyet. 
-Micsoda  móka lesz  - sétált  ki  meglepően  vidáman 
Rinsky, hogy behozza Eve-nek a kért felszerelést. 
- Nem fogok - közölte Roarke, amikor Eve visszafordult 
feléje  - semmihez sem hozzányúlni. Nem vagyok kezdő a 
szakmában, hadnagy. 
- Azért megsértődni sem kell.  Amúgy nem a te  hivatásodról beszéltem, hanem az enyémről. Honnan tudtad, hogy 
ez a forrás? - intett Roarke, és közben szemügyre vette tökéletesen  manikűrözött körmeit. - Ne haragudj - mosolyodott el 
szórakozottan. - Mondtál valamit? Én csak üldögélek, és várom, hogy a drága feleségem hazaérjen a munkahelyéről. 
-Jézusom. Oké. Oké. Ne haragudj, hogy neked ugrottam.  Egy kicsit feszült vagyok. Mivel olyan bátor,  erős és 
ügyes vagy, elmondanád, miből jöttél rá, hogy ez itt a forrás? 
- Sokkal jobban hangzana, ha nem húznád közben a szádat, ennek ellenére elárulom. Onnan, hogy követtem a vírust 
a rendőrség rendszerén keresztül egészen a kiindulási helyéig. 
Először ez az egység fertőződött meg. A vírust arra programozták, hogy sokszorosítsa önmagát, terjedjen, és egy adott 
időpontban megbénítsa a gépek működését. 
- Nagyszerű. 
Rinsky jelent meg Eve mögött. 
- A felszerelése, hadnagy. 
- Köszönöm - vette el Eve a táskát, és kinyitotta.  Először 
folyékony kesztyűt fújt a kezére, majd Roarke felé nyújtotta a 
flakont. - Még mindig ne nyúlj semmihez - húzott  elő egy 
pálcát, bekapcsolta, mire a ceruzalámpa hidegkék fénysugara 
végignyalta  a kávésbögrét. - Remek ujjlenyomatok.  Aha, a 
mutatóujj részlete.  Magaddal hoztad a kéziszámítógéped? 
- Mindig nálam van. 
- Hozzá tudsz férni az ügy fájljaihoz? Össze kell hasonlítanom azokkal, amit az első helyszínen rögzítettünk. 
Miközben Roarke teljesítette a felesége  kérését, Eve  tovább  futtatta a fénysugarat az asztal lapján. De túl sok ujjlenyomatot talált, ráadásul a legtöbb el is kenődött. 
- Hadnagy? - nyújtott feléje Roarke egy apró képet, rajta 
a kért ujjlenyomattal. 
Eve felmordult, majd összevetette a kapott képet azzal, 
amit a csészén talált. 
- Itt járt az emberünk. Nahát - emelte fel a ceruzalámpával a csészét. Először az egyik ujjával megtámasztva az alját 
egyensúlyozta, majd a belsejében talált kávés löttyöt beleöntötte egy műanyag zacskóba. - Vajon miért rontanak el az 
emberek egy tökéletesen jó kávét  mindenféle ízesítőkkel és 
habbal? - zárta le a zacskót, majd  elővett egy másikat, és a 
csészét is biztonságba helyezte. - Kérdeznék valamit. 
- Rajta, kérdezz. 
- Vajon honnan tudhatta, hogy jövünk? Mert tudnia kellett. Éppen  ezért töltötte fel a vírust a számítógépre. Percekkel 
a bejelentkezését követően ideértünk, de kiszúrt bennünket, és 
elszelelt. 
- Van egy elméletem, de mielőtt elmondanám, szeretnék 
utánanézni néhány dolognak. 
Eve egyik lábáról a másikra állt. 
- Hogy akarsz itt utánanézni bárminek is? 
- Fel kell nyitnom ezt a számítógépet. 
Eve tiltakozott. A szigorú szabályzat megkövetelte, hogy 
csak Feeney vagy  McNab nyúlhasson a géphez.  És ha őket 
nem tudná  elérni, akkor kérhetne az ENyÜ-től egy másik 
technikust. 
De Roarke-ra nem kellett várni. 
Ha annak idején rendőrnek áll, mára már ő vezethetné az 
ENyÜ-t. 
- Tekintsd magad civil szakértőnek. 
- Mindig is kedveltem ezt a szerepet - húzott elő Roarke 
egy apró dobozkát a belső zsebéből, majd megmozgatta az ujjait. - Tovább már nem ígérhetem, hogy nem nyúlok semmihez. 
Egy mikrofúró  segítségével pillanatok alatt eltávolította a 
gép burkolatát. Majd hümmögött egy kicsit, és nekiállt a kutatásnak. 
- Ebben  a klubban három biztonsági osztály létezik - közölte társalgási hangnemben. - Ez itt a harmadik, a legmagasabb, és percenként egytől  tíz dollárig kell fizetni érte, attól 
függően, hogy a felhasználó hány folyamatot aktivizál. 
Eve-nek forogni kezdett a gyomra. 
- A tiéd ez a cyber-café? 
- Igen, az enyém - folytatta a munkát Roarke. Egy hajszálvékony kábellel összekötötte a kéziszámítógépét a szétszedett asztali egységgel. - De ez most mellékes. Hacsak nem 
akarsz egész éjjel siránkozni, hogy a tulajdonos szétszerelt egy 
bizonyítéknak számító eszközt - pillantott fel Roarke.  - így 
legalább kevesebb papírmunkát kell végezned. 
-Te is  tudod, milyenek azok a jobboldali bürokraták. 
Csak papírmunkával lehet csillapítani az étvágyukat. 
- Szereztél egy horzsolást az álladra. 
- Aha - húzta végig a hüvelykujját Eve a sebhelyen. - A 
francba. 
-Fáj. 
- A nyelvemet is elharaptam. Az jobban fáj. És veled mi a 
helyzet? 
- Semmi  különös. Ebbe  a számítógépbe belepiszkáltak, 
méghozzá  nagyon körültekintően. Ügyes fiú - töprengett 
Roarke. - Méghozzá nagyon, nagyon ügyes. Majd el kell végezned egy teljes diagnosztikai ellenőrzést, de minden jel szerint egy remek szakemberrel kerültél szembe, aki szeret mindenre előre felkészülni. Nem egyszerű felkészíteni egy nyilvános számítógépet, hogy jelezze, ha valaki a bejelentkezett felhasználó után kutat. Szerintem  egy igencsak érzékeny, hordozható szkennerrel felszerelve mászkál a fickó. Nagyon óvatos. 
- Meg tudod kerülni? 
- Történetesen meg. Ezeket a számítógépeket úgy tervezték, hogy azonnal kapcsoljanak ki, ha valaki belepiszkál a 
szerkezetbe. Beléjük építettek egy detektort és egy szűrőt is, 
ami megakadályozza az illetéktelen felhasználást. Ennek ellenére az emberünknek sikerült feltöltenie egy  vírust, ami letörölte a kávéház összes számítógépét. Méghozzá percekkel azután, hogy észrevette: keresik. 
- Egészen úgy hangzik, mintha lenyűgözne ez a teljesítmény. 
Halálos csábítás 
- Ó, le is nyűgöz. Nem is kicsit. Az embered csodálatos 
tehetség. És nagyon sajnálom, hogy épp olyan romlott és fertőzött, mint ez a számítógép. 
- Aha. Most összetörted a szívemet - állt fel Eve. - Megsürgetem egy kicsit a csapatot. Ezt a gépet pedig lefoglalom és 
beküldőm az ENyÜ-re. És ha mindezzel végeztünk, szeretnék 
vetni egy pillantást a biztonsági kamerák által rögzített felvételekre. Kíváncsi vagyok,  mit vettek fel ma este. 
Eve  véleménye szerint a  gyanúsított roppant elégedetten vigyorgott maga elé. Látta, ahogy a tekintete lenézően végigsöpör a vendégeken, miközben mindvégig ártatlan, megnyerő 
mosoly ült az arcán. 
Keresztülvágott a tömegen,  miközben igyekezett minél 
kevesebbszer hozzáérni az emberekhez. Nem üdvözölt senkit, 
szemmel  láthatóan nem ápolt a többiekkel közelebbi kapcsolatot. Egyenesen a különhelyiségben felszerelt számítógép felé 
tartott. Odabent leült, nekivetette a hátát a falnak, és úgy helyezkedett, hogy mindent jól lásson, ami odakint történik. 
- Már korábban is  járt a kávéházban - állapította meg 
Eve. 
De az ott dolgozók ezt nem tudták megerősíteni. A vezető annyira izgatottan viselkedett - nem a rendőrség jelenléte 
miatt, nem is azért, mert kis híján lázadás tört ki a vendégek 
között, hanem azért, mert rádöbbent, maga Roarke látogatott 
el a kávázóba -, hogy még  a saját nevére is alig emlékezett. 
A számítógépet  W. Emerson néven foglalták le. Eve 
nem kételkedett benne,  hogy ez is csak egy álca, és egy villámgyors kereséssel meggyőződött róla,  hogy valóban.  Egy 
rég halott költő viselte valaha ezt a nevet. 
A férfi fejét ezen az estén simára fésült, barna haj fedte, és 
szögletes, borostyánsárga szemüveget viselt.  Eve  feltételezte, 
hogy  az öltözékét úgy választotta  meg, hogy ne  lógjon ki a 
többi vendég közül. Fekete nadrágot,  bakancsot, hosszú,  a 
szemüvege színével megegyező, a dereka  alá  érő inget viselt. 
A jobb csuklóján arany karkötő fityegett, a fülcimpájába kagyló alakú fülbevalót tűzött. 
Először kávét rendek, majd felhívott valakit a maroklinkjén. Utána ivott egy keveset, és közben folyamatosan figyelt. 
-Meggyőződött róla,  hogy biztonságos  a környezet 
mondta Eve. - És csak utána kezdett vadászni. Kutat a nők 
után, felméri a kínálatot. Ugye belülről bárhonnan lehet üzenetet küldeni a klub gépeire? Épp ezért járnak ide az emberek 
ahelyett, hogy otthonról kényelmesen  böngésznék a hálózatot? 
-így is lehet  társadalmi életet  élni -  erősítette  meg 
Roarke. - Izgatóan anonim, már-már kukkolásszámba megy. 
Az ember küld egy üzenetet a terem másik végébe, megnézi a 
címzett reakcióját, és ennek alapján dönt, hogy megteszi-e a 
következő lépést, ami nem más, mint a személyes kapcsolatteremtés. Persze a gépeket  felszerelték személyi védelemmel 
azok kedvéért, akik nem szeretnék, ha bárki is háborgatná 
őket. Vagy rájuk akadjon. 
Eve figyelte, ahogy  a  gyanúsított bejelentkezik a rendszerbe. Szóbeli parancsok helyett inkább a manuális módszert 
választotta. 
- Figyeld - érintette meg Roarke  a felesége karját, majd 
utasította a gépet,  hogy nagyítson ki egy részletet. - Ott a 
szkenner. 
Eve alaposan megnézte az apró, sima, ezüstösen csillogó 
névjegyhez  hasonlatos eszközt. A férfi egy visszahúzható kábellel kötötte hozzá a számítógép egyik oldalsó csadakozójához. 
- Ó, nagyon, de nagyon jó a fickó. Még sohasem  láttam 
effélét ilyen apró kivitelben - magyarázta Roarke.  - Lefogadom, hogy saját maga készítette. - Arra gondoltam... 
- Hagyd egy kicsit későbbre a kutató és fejlesztő cégedet 
- figyelmeztette Eve. - Bumm. Már ki is szúrt bennünket. 
A felvételen látható alak teste megfeszült. Abban a pillanatban egyáltalán  nem látszott elégedettnek, sem pedig felsőbbrendűnek.  Inkább döbbentnek és rémültnek.  Miközben 
felpattant a helyéről, tisztán látszott, milyen rémülten csillog a 
szeme a színes üveg mögött. 
Halálos csábítás 
Kihúzta a szkennert, majd olyan elszántsággal és gyorsasággal kezdett gépelni, mint egy klasszikus számítógépőrült. 
- Most tölti fel a vírust - kommentálta halkan Roarke. 
Izzad, de pontosan tudja, hogy mit csinál. 
A férfi remegett. A kézfejével folyamatosan dörgölte a száját. De visszaült a székére, a szemét pedig le nem vette volna a 
monitorról. Majd egyszer csak felpattant, otthagyta a kávéját, 
amibe alig kóstolt bele, és olyan sebesen sietett ki  az ajtón, 
hogy közben néhány asztalnak és embernek is nekiütközött. 
Mire elérte a kijáratot, már csaknem rohant. Eve még látta, hogy jobbra fordul, mielőtt becsukódott volna az ajtó a háta mögött, és eltűnt a kamera látóteréből. 
- Vége. Két perc alatt eltűnt. Jó egy perccel azelőtt, hogy 
az első egyenruhások megérkeztek volna. 
- Az  óra szerint kilencvennyolc másodperc alatt - helyeselt Roarke. - Gyors. Nagyon gyors. 
-Aha,  valóban gyors, de azért  megrázták a történtek. 
A belváros felé indult. Rémülten rohant... Egyenesen hazáig. 
Nyolcadik fejezet 
Közel egy órájába került, mire abba tudta hagyni a remegést. 
De egy óra, két whisky, és a higgadtabb Lucias segítettek. 
- Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Ez lehetetlen. 
- Szedd össze magad, Kevin - vett elő Lucias egy cigarettát, amit korábban meghintett egy leheletnyi Zonerrel. Miután meggyújtotta, keresztbe tette a lábát. - És  gondolkozz. 
Hogy történt? 
- Bejutottak a felhasználói név mögé. A védett felhasználói név mögé. 
Lucias idegesen szívta be a füstöt. 
- Azt mondtad, hogy ez hetekig is eltarthat. 
- Nyilvánvalóan  alábecsültem őket  -  kerekedett  felül 
benne a bosszúság. - Viszont hozzánk még ebben az esetben 
sem juthattak volna el. A felhasználói név ismeretében hogy 
voltak képesek  megtalálni ilyen gyorsan?  A rendőrségnek 
nincs elég embere  és megfelelő felszerelése ahhoz, hogy megvizsgálja minden cyber-café minden egyes számítógépét a városban.  Ráadásul áttörtek a védőgátakon. A szabványosakon, 
és azokon is, amelyeket én állítottam. 
Lucias lusta füstfellegeket eregetett. 
- Mekkora az esélye annak, hogy csak szerencsések voltak? 
- Semmi - sziszegte Kevin.  - Egyszerre remek a technikájuk, és jók az embereik - rázta meg a fejét. - De az Istenért, 
egy ilyen jó szakember miért dolgozik rendőrfizetésért? A magánszektorban az  ilyen  emberek  sokkal többet kapnak,  és 
könnyebben hírnevet szerezhetnek. 
-így megváltoznak a játékszabályok, ugye? Nos, ez izgalmas. 
-Izgalmas? Majdnem elfogtak. Letartóztattak. Gyilkossággal vádoltak. 
A Zoner, mint mindig, most is elvégezte a dolgát. 
- De nem fogtak el - hajolt előre Lucias, és megveregette 
Kevin térdét, hogy kiengesztelje. - Bármilyen okosak és ügyesek  is legyenek, minket nem múlnak felül. Előre láttad ezt a 
lehetőséget, és felkészültél rá. Megfertőztél egy egész cybercafét. Nagyon édes. Ezzel már megint címlapra fogsz kerülni 
sóhajtott fel. - Neked jár a több pont. 
-Ki fognak szúrni a biztonsági felvételeken - sóhajtott 
mélyet Kevin. Neki Lucias jelentette a kábítószert, a jelenlétével nyugtatta meg az idegeit. - Ha egy távolabbi kávéházat 
választok a jövőben,  talán nem kell majd  elváltoztatnom a 
külsőmet. 
- így hozta a sors - nevetett fel Lucias,  és a barátja is elmosolyodott. - így hozta a sors, igaz-e? Igazán, Kev, ez egyre 
jobb  és jobb lesz. Most mit akarsz  csinálni a felhasználói neveddel? Készítesz egy  újat? 
- Igen. Igen, az nem gond - rázta meg magát Kevin. Az 
elektronikában nem létezett olyasmi, amire ne lett volna képes. - Rengeteg apró részletet nyilvánosságra hoztak, Lucias. 
Például a csevegőszobákat is.  Egy időre abba kellene hagynunk. 
- Épp amikor kezd izgalmassá válni? Nem hinném. Minél 
magasabb a kockázat, annál édesebb a borzongás. Most legalább  megtudtuk, hogy hozzánk méltó ellenféllel  kerültünk 
szembe. Ez különleges  ízt ad mindennek. 
-Tovább is használhatnám a régi felhasználói nevem 
gondolkodott hangosan  Kevin. - Elküldhetnék  róla néhány 
hamis  üzenetet, ami eltereli az ellenfeleink figyelmét. 
- Ó! - csapott rá Lucias a fotel karfájára. - Végre  újra felvetted a játék fonalát. Csak gondolj bele. Gondolj a holnap esti 
randevúdra. Miért ne beszélhetnéd meg ezeket a szörnyűségeket egy ital mellett azzal a kedves hölggyel. Még mindig reszket, mert megtudta,  hogy mi történt a társaival. És még csak 
nem is sejti, hogy  hamarosan ő is csadakozik hozzájuk. Istenem, ez gyönyörű. 
- Igen. Ez még tovább fokozza az izgalmakat. 
- Egy biztos. Nem unatkozunk. 
Kevin szórakozottan kivette a barátja kezéből a kábítószeres cigarettát, és beleszippantott. 
- És valószínű, hogy egy darabig nem is fogunk. Már tudom,  mit fogok holnap  felvenni.  Hogy fogok kinézni. 
Moniqua nagyon szexi. Még a neve is - tétovázott, mert gyűlölte a csalódást. -  Nem  tudom,  képes leszek-e befejezni, 
Lucias. Nem tudom, képes leszek-e megölni. 
- Képes leszel. És meg is ölöd. Nem szabad, hogy a történtek visszavessenek minket - mosolygott beszéd közben. 
Erre gondolj, Kevin. Miközben simogatod, az járjon a fejedben, hogy te vagy az utolsó férfi az életében. Hogy a farkad 
lesz az utolsó, amit érezni fog. 
Kevin elgondolkodott. 
- Felteszem, boldogan fog meghalni. 
Erre Lucias  olyan hangosan nevetett fel, hogy visszhangzott a szoba. 
Mivel Peabody folyton fogyni próbált, hat sarokkal hamarabb 
leszállt a metróról, és gyalog tette meg Eve házáig a hátralévő 
utat. Egészen feldobta a gondolat, hogy ismét Eve otthoni irodájában dolgozhat, ahol az AutoSéf valóságos kincseket rejtett 
magában. 
Ez még egy ok  a gyaloglásra, ismerte el magában. Egyfajta vezeklés, még mielőtt bűnbe esne. Amivel megnyugtathatja a lelkét. Persze a hippiközösségben, ahol felnőtt, egyáltalán 
nem hittek a bűnben és a feloldozásban, inkább az egyensúlyban, illetve az egyensúly hiányában. 
De ez tulajdonképpen csak játék a szavakkal. 
Kiterjedt családban nőtt fel, ahol mindig arra sarkallták, 
hogy igyekezzen megvalósítani önmagát, tisztelje a természetet, a művészeteket, és mindig igaz emberként éljen. 
És egyszer csak rájött, noha a lelke mélyén mindig is sejtette, hogy csak úgy valósíthatja meg önmagát, ha egy  nagy 
városba  költözik,  ahol  rendőr lesz  belőle,  aki  megpróbálja 
fenntartani... Nos, az egyensúlyt. Legalábbis Peabody így vélekedett. 
Gyakran hiányzott neki a családja. A túláradó szeretet és a 
rengeteg meglepetés, amiben régebben része volt. És a pokolba, az egyszerűség is. Arra gondolt, hogy talán ki kellene vennie néhány nap szabadságot,  elüldögélni az édesanyja konyhájában, cukros süteményt rágcsálni és eltelni szeretettel. 
Mert az Istennek sem tudta volna megmondani, hogy mi 
a baja. Miért szomorú, zavart és elégededen. Hiszen megkapta 
a sorstól, amire egész életében a leginkább vágyott. Rendőr 
lett belőle,  méghozzá nem is akármilyen, és az a nő parancsolt 
neki, akit a legnagyobb példaképének tekintett. 
Nagyon sokat tanult az elmúlt egy év  folyamán. És nemcsak a szakma fortélyairól, hanem arról is, hogy mi a különbség a jó zsaru és a ragyogó között. 
Az választotta el a kettőt, hogy az egyik csak meg akarta 
oldani az ügyet, míg a másik mélyebbre hatolt, és az áldozattal 
is törődött.  Emlékezett rájuk. 
Tudta,  hogy napról napra egyre jobb lesz, és ezért büszke 
volt magára. Szeretett New Yorkban élni,  szerette figyelni az 
arcokat, az embereket az utcán. 
Sokszor gondolt  arra, hogy a város  televan. Emberekkel, 
energiával,  tettekkel. Haza tudna látogatni, és  elüldögélni a 
szülei konyhájában, de már nem tudna ott élni. Szüksége volt 
New Yorkra. 
Apró lakásában boldognak érezte magát, mert  a magáénak tudhatott benne mindent. Hűséges barátokat szerzett, és 
a karrierje alakulásával is elégedett volt. 
Sokat randevúzott az egyik legcsinosabb, legfigyelmesebb, 
legműveltebb férfival, akit eddigi életében sikerült megismernie. A barátja kiállításokra, operába és elegáns éttermekbe vitte. Charles segítségével nem csak a város, de az élet egy másik 
oldalát is megismerte. 
Esténként viszont egyedül bújt ágyba, és  miközben a 
mennyezetet bámulta, azon gondolkodott, miért ilyen magányos. 
Ezen mindenképpen változtatnia kell. A depresszió egyáltalán nem fordult elő  a családjában, és Peabody nem szándékozott az első lenni. 
Talán valami hobbira lenne szüksége. Mint az üvegfestés 
vagy virágládák beültetése. Holografikus fényképezés. Horgolás. 
Bassza meg. 
Efféle gondolatok jártak a fejében, amikor beleütközött a 
metrófeljáróból kirohanó McNabba. 
- Hé - hátrált McNab egy lépést, akárcsak Peabody, miközben zsebre vágta a kezét. 
- Hé - kiáltott  fel Peabody is, miközben arra gondolt, 
hogy ennél rosszabbul nem  is időzíthette volna az érkezését. 
Nem sétálhatott volna egy kicsit gyorsabban vagy lassabban? 
Vagy nem jöhetett volna el otthonról öt perccel hamarabb 
vagy később? 
Egy pillanatig mozduladanul meredtek egymásra, de aztán lépniük kellett, különben elsodorja őket a föld alól áramló 
tömeg. 
- Nahát - húzta elő McNab a kezét a zsebéből, és megigazította apró,  kerek lencséjű  napszemüvegét. - Dallas az 
otthoni irodájába rendelt. 
- Engem is. 
- Úgy hallottam, tegnap este felpörögtek az események 
folytatta McNab, miközben igyekezett nyugodtan, természetesen viselkedni. - Kár, hogy az a csúszómászó nem tegnapelőtt járt a Cyber Perksben, amikor mi is ott voltunk. Talán 
kiszúrtuk volna. 
- Ez nem túl valószínű. 
-Próbálj egy  kicsit  optimistábban gondolkodni,  PeaCuki. 
- Próbálj realistább lenni, nagylegény. 
-Bal lábbal keltél fel? 
Peabody hallotta, hogy megcsikordulnak a fogai. 
- Charles ágyából képtelenség bal lábbal kelni - közölte 
kedvesen. - Olyan, mint egy hatalmas, kerek járóka. 
-Ó, valóban? - kérdezett vissza McNab, miközben az 
agyának a fele valósággal megsült, amikor próbálta elképzelni 
Peabodyt, ahogy meztelenül csintalankodik a plüsspárnák között. Valaki mással. 
- Tőled pontosan ilyen villámgyors válaszra számítottam. 
Meg kéne élezned az elmédet, mert eltompították a kislányok, 
akikkel mostanában randevúzgatsz. 
- Az utolsó kislány az MIT-n doktorált. Olyan volt a teste, akár egy istennőé, az arca alapján pedig akár egy angyallal 
is össze lehetett volna téveszteni. De nem a szellemünk pallérozására vesztegettük az időnket. 
- Disznó. 
-Lotyó -  ragadta meg  a Roarke  kapuja felé  igyekvő 
Peabody karját McNab. - Kezdem unni, hogy minden egyes 
alkalommal nekem esel,  amikor csak találkozunk. Kettőnk 
közül te vagy az, akinek fékeznie kellene magát, Peabody. 
-Nem  hinném  - rántotta  meg  Peabody a karját,  de 
McNab szorítása cseppet sem enyhült.  Erre hirtelen az eszébe 
jutott, hogy mindig is alábecsülte az erejét. - Mint rendszerint, 
most is te tévedsz, és te viselkedsz ostobán. És különben is, te 
voltál  az, aki véget vetett a kapcsolatunknak. 
- Aha. Bocs, hogy rávilágítok arra a tényre, te ugrottál ki 
az ágyamból, hogy belevesd magad egy bárcáséba. 
Peabody ököllel esett McNab mellkasának. 
- Ne nevezd így.  Semmit sem tudsz róla. Ha csak a tizede 
lenne benned Charles előzékenységének és vonzerejének, talán 
még emberszabásúnak is nevezhetnélek. De ennek hiányában 
életem legnagyobb tévedése volt, amikor megengedtem, hogy 
egy ujjal is hozzám érj. Köszönöm! 
- Szívesen. 
Lihegve fordultak szembe egymással,  az orruk  is csaknem 
összeért. Majd vadul nyögve csókolózni  kezdtek. Utána hirtelen szétváltak, de továbbra is tágra nyílt szemmel bámulták a 
másikat. 
- Ez még nem jelent semmit - nyögte két ziháló lélegzetvétel között Peabody. 
-Ahogy mondod. Nem jelent semmit. Ezért  ismételjük 
meg - rántotta vissza McNab Peabodyt, és a felső ajkába mélyesztette a fogait,  akit olyan szédítő érzés kerített hatalmába, 
mintha ágyúval lőttek volna rá. Csengett  a füle, elakadt a lélegzete, és elveszítette az egyensúlyát. És hirtelen azon kapta 
magát, hogy legszívesebben vadul végigsimítana McNab szikár, magas testén. 
De  megelégedett a csontos  fenekével is. Olyan erővel 
markolt bele, mintha le akarná szakítani. 
McNab megpördítette Peabodyt, miközben minden erejével igyekezett benyúlni szorosan gombolt zubbonya alá. Már 
jól ismerte az  alatta rejtőző test  lágy hajlatait, és  a  selymes 
bőrt. Miközben reménytelenül küzdött, nekiszorította a lányt 
a kapu egyik szenzorának. 
-Ó. 
- Bocs. Engedj, hogy... Istenem - tapadt rá a szájával 
Peabody nyakára, és arra gondolt,  hogy legszívesebben úgy 
szürcsölné fel, mint egy adag fagylaltot. 
- Elnézésüket kérem - hallatszott egy hang a semmiből, 
ami mégis mintha  mindenünnen  szólt  volna.  Ezt hallva 
Peabody és McNab szétváltak, és kidülledt szemmel bámulták 
egymást. 
- Mondtál valamit? - kérdezte Peabody. 
- Nem. És te? 
- Közrendőr. Nyomozó. 
Abba sem hagyva egymás tapogatását mindketten jobbra 
fordították a tekintetüket, és együtt bámulták az egyik betonoszlopba épített panelt. A képernyőről Summerset kifejezéstelen arca nézett vissza rájuk. 
- Úgy vélem, a hadnagy már várja önöket - folytatta hűvös udvariassággal a hangjában a komornyik. - Ha hátrébb 
lépnének, nem zuhannának át a kapun, amikor az kinyílik. 
Peabody érezte, hogy ég a szégyentől az arca. 
- Ó, ember. Ó, a francba - lökte félre McNabot,  majd oldalt lépett, és igazgatni kezdte az egyenruháját. - Roppant ostobán viselkedtünk. 
- De egyben nagyon jól is éreztük magunkat - lépett be 
bizonytalanul  a kapun McNab, mert a heves ölelkezésben valamikor alaposan beverte a térdkalácsát. - Mi a fene, Peabody. 
- Az, hogy ez a... Ez a kémiai reakció megtörtént, még 
nem jelenti, hogy be is kell fejeznünk. Csak bonyolítja a dolgokat. 
McNab Peabody előtt  táncolt. Hosszú, csillogóló  farka 
egyik oldalról a másikra csapódott. Pipacsszín dzsekije  valósággal hullámzott a térde körül. És bárhogy is erőlködött, erre 
a látványra még Peabodynak is mosolyognia kellett. 
- Mekkora ökör vagy. 
- Nem rendelünk este egy pizzát? Megesszük, és közben 
meglátjuk, hogyan tovább. 
- Mindketten tudjuk, hogy ez hová vezetne - emlékeztette Peabody. - Most nincs időnk erre, McNab. Még csak arra 
sincs, hogy elgondolkozzunk rajta. 
- Márpedig nekem folyamatosan csak ez jár a fejemben. 
Ezt hallva Peabody megtorpant. Hiszen nincs annál nehezebb, mint úgy sétálni előre, hogy a szíve majd kiugrik  a helyéről. 
- Csak össze akarsz zavarni. 
-Hallottad  a tervem? Csak egy pizzáról volt szó,  PeaCuki. Tudom, hogy imádod a pizzát. 
- Fogyókúrázók. 
- Mire fel? 
Peabodyt nagyon meglepte ez a kérdés. 
- Azért, mert a seggem lassan kezd akkorává nőni, mint a 
Plútó. 
McNab körbejárta Peabodyt,  miközben alaposan  megszemlélte. 
- Ugyan már. Nagyszerű a segged.  Szívesen töltenem a 
nézegetésével a fél életemet  - szorította  meg gyengéden, és 
amikor ezzel kiérdemelte  Peabody figyelmeztető pillantását, 
elvigyorodott. Tudta, mikor sikerült megtennie egy lépést előre. - Csak eszünk és beszélgetünk. Semmi szex. 
- Talán. Még gondolkodom rajta. 
McNab visszaemlékezett arra, amit Roarke tanácsolt neki 
a romantikával kapcsolatban. Gyorsan lemaradt, rálépett  a 
gyepre, és leszakított egy szál egzotikus dísznövényt.  És  amikor  a lépcsőnél utolérte Peabodyt, becsúsztatta a  virágot  a 
zubbonya egyik felső gomblyukába. 
-Jézusom - suttogta a  lány, de úgy lépett be  a házba, 
hogy nem vette le magáról az ajándékot. 
Nagyon vigyázott, hogy még véledenül se nézzen Summerset szemébe. De magán érezte a komornyik tüzes pillantását, amikor megkérte őket, hogy kövessék Eve irodájába. 
Eve a szoba közepén állt, és miközben ismét visszanézte a biztonsági szalagokat, lassan ingatta előre-hátra a testét. A felvételen látható férfi elégedettnek látszott, gondolta. És egyben 
zárkózottnak is. Elvezettel mustrálgatta a kávéház vendégeit, 
miközben valószínűleg arra gondolt,  hogy magasan a jelenlévők fölött áll. És tudta, hogy van egy nagy titka. 
Ennek ellenére úgy  öltözött, hogy felhívja magára a figyelmet. Hogy kivívja a többiek elismerését és irigységét. Tudatni akarta azokkal, akik megnézték, hogy több náluk. 
Előre gondolkodott. Biztosra vette, hogy  senki sem ér 
majd hozzá. De amikor elszabadultak az események, pánikba 
esett. Tisztán látszott rajta a félelem. 
Eve figyelte, ahogy az előtte álló monitort nézte, és közben kövér izzadságcseppek csorogtak az  arcán. És közben 
könnyedén maga elé képzelte a jelenetet, ahogy Bryna Bankhead élettelen testét átemeli az erkély korlátján. Szabaduljunk 
meg a problémától, élte magát bele a helyzetébe. A kellemetlenségtől, a fenyegetéstől. Utána futás. 
De azt már nem  látta tisztán, hogy tudta végigcsinálni a 
következő éjszakát a következő nővel. Előre megfontoltan és 
hidegvérrel. 
Amikor Peabody és McNab beléptek, feléjük fordult. 
- Futtasd végig ennek a fickónak a képét a rendszeren. 
Elölnézetből, hátulnézetből és profilból is - adta ki a parancsot. - Koncentrálj a koponya csontszerkezetére, a szemére, 
mármint az  alakjára, nem pedig a színére és a testalkatára. 
A haját felejtsd el. Fogadni mernék, hogy nem a sajátja. 
- Lehorzsolta az állát, hadnagy. 
- Aha, és neked pedig egy virág kandikál ki a  gomblyukadból. Ezek szerint mindketten ostobán festünk. Dickie végzett a parókából kihullott szál és a kozmetikumok  elemzésével, és elküldte a gyártók nevét. Peabody, nyomozd le a kiskereskedőket, és szerezd meg azoknak  a listáját, akik vásároltak 
ezekből a  termékekből.  Utána vesd össze azzal a  névsorral, 
amit a borokkal kapcsolatban készítettem. Roarke ad majd 
egy összesítést a város legelegánsabb üzleteiről, ahol a férfiak 
vásárolni szoktak. 
- Már meg is érkezett - lépett be Roarke az irodába, és 
Eve felé nyújtott egy diszket. -Jó reggelt mindenkinek. 
- Köszönöm - vette át Eve a lemezt, és  azon  nyomban 
tovább is adta Peabodynak. - Az emberünk szereti a minőséget. Egyedileg készült cipőt és öltönyt viselt, vagy hogy is 
mondják. 
- Mérték után  készült - segítette ki Roarke. - Lehet, 
hogy egyenesen Londonból vagy Milánóból hozatta. Az első 
felvételen látható öltözék minden kétséget kizárólag egy angol 
szabóság terméke -  tette hozzá. - A második esetben pedig 
olasz. Elképzelhető,  hogy előszeretettel látogatja New York 
legelegánsabb üzleteit. 
- Vegyük figyelembe,  amit a divattanácsadónk mond 
közölte Eve szárazon. - Ezt a vonalat is megvizsgáljuk, hátha 
rábukkanunk valamire. És hacsak az emberünk nem tart fenn 
saját üvegházat, azokat a rózsaszín rózsákat is meg kellett vásárolnia valahol. Nagy valószínűséggel azon a környéken, ahol 
lakik. Vagy az East Side-on, vagy a West Side-on. Tehát  ott 
nézünk először körül - pillantott végig Eve a társaságon, és 
meglepetten látta, hogy  Roarke egy csésze forró kávét nyújt 
felé. - Egy órán belül konzultálok dr. Mirával. Feeney a kapitányságon irányítja annak a számítógépnek a vizsgálatát, amit 
a Cyber Perksből gyűjtöttünk be. Válaszokat akarok kapni, és 
egy nyomot, amin elindulhatunk. Ráadásul még ma. Mert lehet, hogy este a gyilkos újra lecsap - fordult vissza Eve a képernyő felé. - Hiszen kiválasztotta a következő célpontját. 
A tábla elé  lépett, ahová már kitűzte az áldozatok fényképét, és a tettesét, ahogy a kamera rögzítette a gyilkosságok 
elkövetése után. 
- A következő is egy  fiatal nő lesz - folytatta Eve. - A húszas éveinek az elején, maximum a közepén járhat. Vonzó,  intelligens, és szereti a költészetet. Romantikus, és pillanatnyilag 
nincs komoly kapcsolata. Itt él a városban.  Itt is  dolgozik. 
A gyilkos már követte az utcán, és megnézte, hogy hol dolgozik. Talán  beszélt is vele, miközben az a szerencséden lány 
nem is tudta, hogy ez a férfi próbálja elcsábítani. Elképzelhető, 
hogy most is a ma estére gondol. A randevúra azzal a férfivel, 
akire egész életében várt. Hiszen néhány órán belül találkozik 
vele. És talán, talán...  - fordult el Eve a táblától. - Tartsuk 
életben. Nem akarok egy újabb fényképet is kitűzni ide. 
- Elorozhatok egy pillanatot az idődből, hadnagy? - intett 
Roarke az irodája felé, és mielőtt Eve bármit mondhatott volna, előre is lépett. 
- Nézd, én most szolgálatban vagyok. 
- Akkor miért nem várakoztatlak meg - csukta be az ajtót a felesége háta mögött Roarke. - Sokkal gyorsabban elvégzem a listák egybevetését, mint Peabody, ha rám bízod. 
- Nem kell neked is dolgoznod? 
- Történetesen kell. De még ezzel együtt is hamarabb végeznék - simított végig az ujja hegyével a felesége állán végighúzódó horzsoláson  Roarke. - Szerintem most  jobb lesz, ha 
nem forog minden  gondolatom a munka körül. És - tette 
hozzá - én sem látnék szívesen egy újabb arcképet a tábládon. 
Persze mindenképpen  megcsinálom, de úgy véltem, jobban 
fogod  érezni magad, ha előtte úgy teszek,  mintha az engedélyedet kérném. 
Eve összevonta  a  szemöldökét,  és összefonta a karját  a 
mellkasa előtt. 
- Úgy teszel? 
- Igen, kedvesem - csókolta meg Roarke a horzsolást. 
így  Peabody is  felszabadul, és elkísérhet a terepmunkára. 
Bármire is készülsz - és Roarke még folytatta volna, de ebben 
a pillanatban jelezni kezdett a belső kommunikációs egység. 
Igen? 
- Egy bizonyos dr. Dimatto szeretne beszélni Dallas hadnaggyal. 
- Küldje fel - rendelkezett Eve. - Csináld,  ahogy akarod 
- fordult a férje felé. - De ettől a pillanattól kezdve úgy teszek, 
mintha semmiről sem tudnék. 
!í.: 
-Ahogy tetszik. Csak egy percet kérek, amíg elintézek 
néhány dolgot. Utána azonnal neki is szeretnék fogni. 
- Csinálj, amit akarsz - nyitotta ki Eve az ajtót, de még 
visszanézett a válla felett. - Úgysem tudlak benne megakadályozni. 
- Éppen ettől vagyok ennyire elégedett ember. 
Eve felhorkant, majd átsietett az irodájába, hogy üdvözölje Louise-t. 
A doktornő sietve érkezett, de Eve eddig még szinte nem 
is látta nyugodtan járni-kelni. Egy pillantást vetett a csészére, 
amit Eve tartott a kezében, és elmosolyodott. 
- Igen, szívesen innék egyet. 
- Peabody, hozz egy kávét dr. Dimattónak. Megkínálhatom még valamivel? 
Louise a süteményt bámulta, amit McNab egyeden falással próbált eltüntetni. 
- Almás? 
McNab tele szájjal felnyögött. A hangjából egyszerre lehetett kihallani a helyeslést, a gyönyört és  a bűntudatot. 
- Köszönöm, abból is kérnék egyet. 
Eve végigmérte Louise élénkvörös ruháját. 
- Nem úgy fest, mintha éppen beteghez igyekezne, doktornő. 
- Tárgyalásra megyek. Megbeszéltem egy találkozót egy 
pénzügyi tanácsadóval - csendültek meg a fülébe akasztott 
gyémántok, amikor félrehajtotta a fejét. - Az ember még akkor  is hajlamos a pénzre hajtani, amikor látszólag nincs rá 
szüksége. És csak kalkulál. Mindenesetre...  Köszönöm, 
Peabody. Nem bánja, ha leülök? - foglalt helyet, és rögtön keresztbe vetette a lábait, miközben egyszerre egyensúlyozta a 
térdén gyakorlottan a süteményestálcát és kortyolt bele a kávéscsészébe. 
Mielőtt ismét ivott volna, mélyen felsóhajtott. 
- Honnan szerzi? Biztosan törvénytelen. 
- Roarke. 
- Hát persze - törte le Louise a sütemény egyik sarkát. 
- Van valami  különösebb oka,  hogy beugrott hozzám, 
Louise, vagy csak inni akart egy jó kávét? Az igazat megvallva 
nagyon sok a dolgom. 
- Ebben biztos vagyok - intett a fejével a tábla felé Louise. 
- Körbekérdeztem a házban Bryna Bankhead felől. Mindenki 
ismerte, aki egy emeleten lakott vele. és nem csak ők. Nagyon 
szerették. Három évvel ezelőtt költözött oda. Rendszeresen találkozgatott férfiakkal, de egyik kapcsolata sem volt komoly. 
- Ezt már magam is tudom.  Fel akarta dobni egy kicsit a 
rendőrség munkáját? 
- Bryna Bankhead három éve lakott a házban - ismételte 
meg Louise, és minden vidámság eltűnt a hangjából. - Én pedig kettő. Pontosan a lábam előtt csapódott neki a járdának. 
És sohasem beszélgettem vele. 
-Most  pedig bűnösnek érzi magát, hogy  nem tudta 
megváltoztatni a történteket. 
- Nem  - harapott bele Louise a süteménybe. - Csak elgondolkodtam. És arra jutottam, hogy igyekszek minél több 
információt  összegyűjteni,  amivel segíthetem a  nyomozást. 
A J. Forresterben  folyik egy kutatóprogram.  Ez egy nagyon 
drága  magánklinika,  ami a szexuális zavarokra, elhajlásokra, 
kegyedenkedésekre specializálódott. Gyógyszerészeti kutatásról beszélek. Több olyan szert is tanulmányoznak, ami csillapítja ezeket a zavarokat, és fokozza a teljesítőképességet. A kutatóprogramban sok neves vegyész vesz részt,  és még náluk is 
több kutató került vele így vagy úgy kapcsolatba. 
- A helyszínen talált borban a labor  Lotyó és Nyúl  nyomait találta. 
- Ezeket, és más szereket is tanulmányoznak azon a klinikán. Igazság szerint kifejlesztettek egy Matigol nevű drogot, 
ami több mint a százszorosára növeli a férfiak potenciáját, és 
egy Compax elnevezésű anyagot, ami lehetővé teszi, hogy az 
ötven feletti  nők is  biztonságosan szülhessenek  - harapott 
Louise egy jóízűt. - A kísérletek során mindkét anyag sikeresnek bizonyult, de olyan drágák, hogy egy átlagos vásárló számára  gyakorlatilag megfizethetetlenek.  De  azoknak,  akik 
megengedhetik maguknak, valóságos csodaszer. 
- Tudna mondani néhány nevet 
- Még nem fejeztem be - fordította el a fejét Louise, és 
rámosolygott a belépő Roarke-ra. -Jó reggelt. 
-Louise - lépett mellé Roarke, és  az ajkához emelte a 
vendég kezét. - Maga mindig nagyon gyönyörű. 
- Aha, aha, bla-bla-bla. Mivel tudja még kiegészíteni? 
kérdezte Eve ellentmondást nem tűrő hangon. 
- A felesége viszont nyers és türelmeden. 
- Éppen ezt szeretem benne. Mellesleg, hadnagy, Charles 
Monroe felfelé tart az emeletre. 
-Mi folyik itt? Összeesküvés? - de Eve  beszéd közben 
egy  szigorú, figyelmeztető pillantást  vetett  McNab felé. 
McNab szeme haragosan villant, és jó öt másodpercig sikerült 
is állnia Eve tekintetét, mielőtt szégyenlősen lesütötte volna a 
pilláit. - Szedj össze néhány adatot a J. Forrester és Allegany 
Gyógyszerészeti Kutatóközpontról - szorította össze a száját, 
amikor észrevette Roarke érdeklődését. - A francba. 
- Nyolc, nem, inkább azt hiszem, tíz hónappal ezelőtt vásároltam ki Alleganyt. Milyen kapcsolatban áll az üggyel a 
cég? 
-Pontosan  nem tudom, mert a körünkben  tartózkodó 
doktornő túlságosan szemérmes. 
- Én sohasem vagyok szemérmes - javította ki Louise, 
majd elhomályosult a szeme és csaknem olyan elégedett arcot 
vágott, mint amikor először kóstolt bele a kávéjába. - Nocsak 
- jegyezte meg, amint Charles besétált. - Nocsak, nocsak. 
- Úgy vélem, maga is inna egy kávét - mondta Eve. 
Charles bólintott. 
- Erre egyszerűen nem mondhatok nemet. 
- Mindjárt hozom - menekült  ki a rákvörös Peabody a 
konyhába. 
-Roarke. McNab - de mintha a második üdvözlésnél 
Charles gyakorlott mosolya kissé megfakult volna. De rögtön 
felragyogott, amikor Louise felé fordult. - Nem hinném, hogy 
ismerjük egymást. 
- A nevem Louise. Louise Dimatto - nyújtotta Charles felé a kezét Louise. 
- Nehogy azt mondja, hogy maga is rendőr. 
- Orvos vagyok. És maga? 
Ha hallotta is McNab elsuttogott véleményét, Charles 
nem mutatta. 
- Hivatásos társalkodó. 
- Milyen érdekes. 
- Nem hagyhatnánk későbbre a formaságokat? Úgy érzem magam, mintha valami átkozott partit rendeztem volna, 
ahová mindenki hivatalos - csattant fel Eve. - Mindjárt foglalkozom magával - közölte Charlesszal. - De előtte szeretném, ha Louise befejezné, amit elkezdett. 
- Hol is tartottam? Ó, már emlékszem. A sikeres kutatás 
ellenére úgy húsz évvel ezelőtt a projektet lezárták, és a fejlesztők szétszéledtek. Elfogyott a pénz, csökkent az érdeklődés, és 
a szerek kipróbálása folyamán több nem kívánt mellékhatás is 
fellépett. Úgy határoztak, hogy a további kutatások nem érik 
meg a befektetett összegeket. Ezt a döntést nagyrészt dr. 
Theodore McNamara nyomására hozták, aki lényegében az 
egész kutatást vezette. Az ő érdemének tulajdonították mind 
a Compaxot, mind pedig a Matigolt. Beszélték, hogy munka 
közben lopott az anyagból, de ezt sohasem sikerült bebizonyítani. Mint ahogy azt sem, hogy nem csak a labor falain belül 
folytak kísérletek. A női alkalmazottak egy része azt állította, 
hogy tudtuk és beleegyezésük nélkül kaptak a kísérleti szerekből, miközben molesztálták és még arra is rábírták őket, hogy 
teherbe essenek. Ha mindez igaz - vonta le Louise a következtetést -, akkor senki sem fog megnevezni senkit. 
-Jó munkát  végzett. Majd ellenőrzöm a részleteket. Ha 
megbeszélésre igyekszik... 
- Maradt még egy kis időm. Ha magának is mindegy, 
akkor indulás előtt még meginnám a kávémat. Sőt, az igazat 
megvallva, épp most szerettem volna kérni még egy fél csészével - tűnt el Louise a konyhában. 
- Oké, Charles. Maga következik. 
Charles Eve felé  biccentett, miközben szívélyesen Peabodyra mosolygott,  aki épp ebben a pillanatban lépett be a kávéjával. 
- Az ügyfelem meg volt győződve róla, hogy egy másik 
ügyfelemnek akartam megszerezni tőle az információkat. Szeretném, ha ez így is maradna. 
- Megvédem a forrásaimat, Charles. 
- És én is szeretném azt hinni, hogy védem az ügyfeleimet 
- felelt Charles. - Adja a szavát, hogy nem esik semmi bántódása. 
- Engem egyáltalán nem érdekel az ügyfele, Charles.  És 
ha az minden bűne, hogy szereti szexuálisan felspannolni magát, akkor biztosíthatom, hogy a kábítószer-elleneseket sem 
fogja érdekelni. Ez elég becsületes? 
- A szex nem mindenkinek megy könnyen, Dallas. 
-Ha nem lennének szexuálisan szorult  helyzetben lévő 
emberek - acsarkodott McNab -, magának nem lenne állása. 
Charles elégedetten vigyorgott McNabra. 
- Pontosan. És ha az emberek nem akarnának lopni, csalni, hamisítani és gyilkolni,  akkor magának  sem,  nyomozó. 
Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hogy a gyarlóság ellát 
minket munkával. 
Eve közéjük  lépett, hogy még csak ne is láthassák  egymást. 
- Árulja el a díler nevét, Charles. Senki sem akar kellemetlenséget okozni az ügyfelének. 
- Carlo. Az effélék nem használják a vezetéknevüket. Az 
ügyfelem egy olyan csevegőszobában ismerte meg,  ahol azok 
beszélgetnek, akik fel akarják dobni a szexuális életüket. 
Eve feltelepedett az asztal sarkára. 
- Csakugyan? 
- Igen. Nagyjából egy évvel ezelőtt. Az ügyfelem állítása 
szerint Carlo megváltoztatta az életét. 
- Hogy zajlik közöttük egy üzletkötés? 
-Kezdetben  az  ügyfelem e-mailben leadta a rendelést. 
Elektronikus átutalással fizetett, az árut pedig a Grand Central 
egyik automata csomagmegőrzőjében találta. 
- Nem kerültek személyes kapcsolatba? 
- Egyáltalán nem. Most előre fizet, és ezért rendszeresen 
megkapja a havi adagját. Engedményt is kap. A pénzt pedig 
automatikusan leemelik a számlájáról. Havi ötezret egy negyed unciáért. 
- Beszélnem kell vele. 
-Dallas... 
-És el is mondom, hogy miért. Szükségem van Carlo 
számlájának az adataira, és mindenre, amit  csak tud. Mivel 
rendszeres vásárlója, biztos kialakított magában egy képet róla. Sőt mi több, a személyes biztonságáról is  gondoskodnunk 
kell. Ugyanis könnyen célponttá válhat. 
- Ez nem igaz - állt fel Charles, amikor Eve is leugrott az 
asztalról. - Ők az áldozatok, akiknek a gyilkosa után nyomoz? 
- intett a tábla felé. - Hány évesek lehetnek?  Húsz, huszonöt? 
Az ügyfelem már túl van az ötvenen is. Vonzó, sokat foglalkozik a testével, de már sohasem lesz belőle ilyen fiatal virágszál. 
A média szerint egyedül éltek. Ő viszont házas. Csak azért találkozgat velem, hogy egy kis változatosságot vigyen az életébe. Mint egy látogatás valamiféle szépségszalonban. A férjével 
és a tinédzser fiával él együtt. Ha kihallgatja, azzal csak megalázó helyzetbe hozza őt és a családját. 
- És valószínűleg összetöri az önbizalmát  is - szúrta közbe 
Louise, aki a második kávéját kortyolgatva épp ebben a pillanatban  lépett be az ajtón. - A droghasználat, és az, hogy 
rendszeresen  találkozgat valakivel,  arra utalnak, hogy ezen a 
téren nincs minden rendben vele. 
- Még mindig jobb, mint az  ő képét is feltűzni erre a táblára. 
-Hadd beszéljek vele még  egyszer  - kérte  Charles. 
Megtudok mindent, amire kíváncsi. De még jobb lesz, ha nyitok egy számlát, amivel lépre csalhatom ezt a Carlót. Csak 
utána kell néznie a személyazonosságomnak. Könnyedén ellenőrizheti az engedélyemet.  És  egy bárcásnak jó oka lehet 
szexdrogokat vásárolni. 
- Délután háromig  kap időt - döntött Eve. - De  ne csináljon semmi mást. Nem akarom, hogy az a díler megtudja a 
maga nevét. 
- Miattam nem kell aggódnia, hadnagy. 
- Csak azzal az információval törődjön, amire szükségem 
van, Charles. Most pedig menjen. 
- Nekem is indulnom kell. Köszönöm a kávét - tette le a 
csészét Louise, és Charlesra pillantott. - Ne hívjunk közösen 
egy taxit? 
- Az remek lenne - simított végig egyik ujjával Charles a 
Peabody gomblyukából kikandikáló virág szirmain, miközben 
az ajtó felé fordult. - Később majd látjuk egymást, Delia. 
-Nehogy megszólaljon, McNab - figyelmeztette Eve. 
Peabody, Roarke előkeresett néhány adatot. Menj át  az irodájába,  és segíts neki - és  Eve remélte, hogy ha elküldi, azzal 
megőrizheti egy darabig a békét. Majd eszébe jutott Mira, és 
az órájára nézett. - Nekem is találkoznom kell valakivei. 
Kilencedik fejezet 
Eve bevette magát a könyvtárba. Qendre vágyott, ráadásul 
ezt a szentélyt olyan helyen rendezték be, amely távol esett az 
irodájától. Többnyire nem törődött az érzelmekkel, hacsak 
nem valamelyik ügyével kapcsolatban. De most olyan sokan 
siránkoztak az irodájában, hogy szívesen elrejtőzött előlük. 
A kötetek között szelíd, nyugodt légkör vette körül. Miután belépett az ajtón, helyet foglalt az egyik asztal mögött, és 
az újonnan megtudott tényeket felvezette a gyilkossággal kapcsolatban nyitott fájlba. 
- Számítógép, az ismert adatok birtokában mekkora annak a valószínűsége, hogy Carlo követte el a gyilkosságokat? 
Feldolgozás. .. Carlo nyolcvanhat egész két 
tized százalékos  valószínűséggel jöhet  szóba, 
mint gyanúsított. 
- Aha, én is valami ilyesmire gondoltam. Második kérdés. 
Mekkora annak a valószínűsége, hogy Carlo saját maga állítja 
elő azokat a kábítószereket, amelyeket később elad? 
Feldolgozás. .. Kevés az adat. Nem lehet megválaszolni a kérdést. további adatokat kérek. 
- Ebben tévedsz - lökte el magát Eve az asztaltól, és sétálni kezdett az antik  szőnyeg kifakult rózsáin. - Egyszerre 
gyártja,  csomagolja, árulja és fogyasztja is. Hatalom.  Ez az 
egész a hatalomról szól. Évente hatezret zsebel be egyeden kliensétől,  mintegy három uncia szemétért? Átfésüli  a netet, lépre csal néhány tucat gazdag alakot, és máris sínen van. Ennek 
ellenére  mégsem a pénz a lényeg. 
Eve odasétált az egyik magas, boltíves ablaksorhoz, félrehúzta a  függönyt, és elnézte a hatalmas, virágba borult kertet. 
Halálos csábítás 
Még Roarke számára sem, aki pedig egyszer kétségbeejtően 
szegény sorban élt, még neki sem a pénzről szól mindez. Hanem a megszerzéséért folytatott játékról, a birtoklásáról, és arról, hogy még többet csináljon belőle. 
És arról, hogy kiaknázza a pénz biztosította hatalmat. 
Nem látott benne sem kapzsiságot, sem pedig szükséget. 
- Kétezerbe kerül egyeden uncia, te pedig negyedunciányit adtál be az első áldozatnak, miután kettesben, védtelenül 
maradt veled a lakásában? Miután már  belepumpáltál több 
mint két uncia Lotyót. Számítógép, tudni akarom az utcán 
csak Lotyóként ismert kábítószer piaci értékét. 
Feldolgozás ... Hormonibital-hat, közönséges 
nevén  Lotyó. Értéke az utcán hatvanötezer 
dollár per  uncia.  Folyékony  halmazállapoti    ban árulják. a forgalmát tekintve csak elhanyagolható mértékben szerepel a többi kábítószer között. az ebből készített exotica sokkal 
elterjedtebb. ezt  szintén cseppfolyós kiszerelésben árulják, egy uncia értéke ötven dollár. 
Felsoroljam a többi  elterjedt származékának 
alistáját? 
- Nem szükséges. A mi emberünknek nem elég jók a szer 
származékai. A másolatok, a pódékok, a gyenge utánzatok. 
A randija nagyjából százötvenezer dollárba kerülhetett. Ebből 
New York  tíz legjobb bárcását is meg lehetett volna hívni 
egyszerre egy buliba. De itt nem a pénz vagy a szex számított. 
Ezek csak a játék egyes elemei. 
-Ezek  után  egyáltalán miért  van rám  szükséged? 
kérdezte Mira az ajtóból. 
Eve megfordult. 
- Csak hangosan gondolkodtam. 
- Hallottam. 
- Köszönöm, hogy idejöttél - kezdte Eve. - Tudom, milyen sok a munkád. 
- Mint ahogy neked is. Mindig is szerettem ezt a szobát 
nézett körül Mira a kétemeletnyi magas könyvespolcok árnyékában. - Művelt luxus - jegyezte meg. - Felsértetted az 
arcod. 
- Ó - dörgölte meg Eve a sebhelyet. - Semmiség. 
Eve mindig is tökéletesnek vélte Mira arcát,  melyet folyamatosan derűs nyugalom uralt, és csillogó, fekete haj keretezett. Elegáns kosztümöt viselt, melynek a színe zöld citromot idézett. A nyakában vastag aranylánc függött, amin medálként egy krémszínű gyöngy lógott. 
Amikor megpuszilta az állát, Eve érezte, hogy barackillatú 
a bőre. 
-Megszokás -  magyarázta,  miközben könnyedén mosolygott  Eve   dühös ráncain.  - Állítólag így  gyorsabban 
gyógyul. Nem ülünk le? 
- De. Persze - és Eve arra gondolt, sohasem tanulja meg, 
hogy viszonyuljon Mira  anyáskodásához. Túl  sok részlet hiányzott, hogy egész képet alkothasson erről az érzésről. - Biztos kérsz teát. 
- Szívesen elfogadok egyet. 
Mivel Eve jól ismerte Mira szokásait, beprogramozta kedvenc, illatos teáját az AutoSéfbe. És élve a hazai pálya előnyével, saját magának kávét kért. 
- Hogy érzed magad, Eve? 
- Velem minden oké. 
-Még mindig  nem alszol eleget - jegyezte meg Mira, 
miközben Eve felszolgálta neki a teáját. 
- így is elvagyok. 
- Koffeinen és idegesen. Roarke? 
- Roarke... - és Eve már kezdte tréfára venni a kérdést, 
amikor hirtelen rádöbbent, hogy kivel beszél. - Még mindig 
nyomasztják  a Mick Connellyvel  történtek . De idővel túl  fog 
rajta jutni. Nem tudom... Egy kicsit levert. 
Utalás a szerző: Halálos árulás c. regényére. A ford. megjegyzése. 
-A gyász  mindenkire ugyanúgy mély hatást gyakorol. 
Továbblépünk, tesszük a dolgunkat, de árnyék marad a szívünkön. Viszont Roarke-nak ott vagy te, aki segít elűzni ezt az 
árnyékot. 
- Ebbe a nyomozásba is beleütötte az orrát, én pedig talán 
nem szidtam össze érte annyira, mint máskor szoktam. 
- Az élet számos területén remek csapatot alkottok - kóstolt bele Mira a teájába, majd helyeslően bólintott. - De el tudom képzelni,  mit  gondolhat most, hogy ilyen természetű 
gyilkosságok után nyomozol. 
- Mondjuk ki: kéjgyilkosságok után. Már korábban is volt 
ilyen ügyem, és most is meg fogom oldani. Kézben tartom a 
dolgokat. 
-Egyetértek. És a jelentéseidből, valamint a hangosan 
kimondott gondolataidból, amit véledenül meghallottam, úgy 
vélem, magadban már meg is alkottad az elkövető jellemrajzát 
- húzott elő Mira a táskájából egy diszket. - Most pedig megkapod mellé az enyémet is. 
Eve a kezében forgatta a kapott lemezt. 
- Egy profil? - kérdezte Eve, és figyelte, ahogy Mira hátradőlve a teáját kortyolgatja. 
- Kettő.  Vagy két külön személy, vagy egy,  de kettős 
személyiséggel. Ezt  teljes bizonyossággal nem tudom megmondani. Habár a regényeket leszámítva a többszörös személyiség meglehetősen ritka, de azért létező betegség. 
- Nem hinném,  hogy erről lenne szó. A múlt éjjel elolvastam néhány, a témába vágó írást - magyarázta Eve, mire Mira 
meglepve nézett fel. - Az elkövetés módszere és az indíték 
alapvetően mindkét  esetben ugyanaz. De  a  gyilkosságokat 
más-más stílusban követték el, ráadásul két, teljesen különböző típusú áldozat ellen. A  második esetben a tettes óvszert 
használt, a kezére pedig folyékony kesztyűt fújt,  míg az első 
helyszínről DNS-nyomokat is tudtunk gyűjteni.  Kettős személyiség esetén több különbség is lenne. A gyilkos egyik énje 
a vadász, a másik a gyilkos. Itt inkább két fickóról van szó, 
akik együtt dolgoznak, de közben versengenek is egymással. 
- Hajlok arra, hogy egyetértsek veled, de azért a többszörös személyiség lehetőségét egyelőre nem lehet kizárni - vetette keresztbe Mira a lábát, és kényelmesen elhelyezkedett, hogy 
így beszélgessen tovább gyilkosságról és  őrületről. - Az első 
eset balesetnek, vagy olyan véledennek tűnik, ami nem szerepelt a tettes tervei között.  Persze elképzelhető, hogy az ekkor 
érzett izgalom és feszültség szülte a másodikat, ahol már sokkal kegyedenebbül viselkedett. Ideülő kifejezés lehet  a versengés. A gyilkos, vagy gyilkosok nagy játékosok lehetnek. 
Vágyik rá, hogy uralkodjon a nők fölött és megalázza őket, de 
úgy, hogy közben stílusosak és vonzóak legyenek. Romantika 
és csábítás. A szexuális aktus teljes egészében önzés, de az áldozat drogokkal felkeltett szexuális vágyaival tökéletesen indokolható. 
- Ráadásul amikor ez  történt, már csak egy szexuális tárgyat, a vágyaik megtestesülését láttak a fickóban. Mert akárhogy is, de ő állt a középpontban. 
- Pontosan - helyeselt Mira. - Ez nem a hagyományos 
felfogás szerinti nemi erőszak, ami magában foglalja az erőfölényt, a brutalitást vagy a megfélemlítést. A gyilkos nem a rettegést, hanem a megadást keresi. Okos és türelmes. Időt szán 
arra, hogy megismerje az  áldozatait... Az álmaikat, a reményeiket és a gyenge pontjaikat. Majd játszani kezd velük, és 
eléri, hogy ő kerüljön a lányok fantáziáinak a középpontjába. 
Rózsaszín rózsa.  Nem vörös, ami a szenvedély jelképe,  nem is 
fehér, ami a tisztaságé. A rózsaszín a romantika színe. 
- Két, meglehetősen különleges, nagy  felkészültséget 
igénylő képzettség. Számítástechnika és kémia. Az új  adatok 
tükrében  elvégeztem egy valószínűség-számítást. Nagyon valószínű, hogy egy harmadik alak is képbe fog kerülni, mégpedig az, aki eladja nekik a drogokat.  És most csúcsminőségű 
drogokról beszélek. Az egyik fickó tudja, honnan kell beszerezni, vagy ami szerintem sokkal valószínűbb, hogyan kell előállítani. Talán árulja is, hiszen valamiből fenn kell tartania az 
életszínvonalát. De szerintem itt többről van szó. A veszély élteti. 
Halálos csábítás 
- Egyetértek - billentette félre Mira a fejét. - Szeret kockáztatni. De csak addig, amíg a kockázat egy bizonyos, kiszámított mértéken belül marad. 
-Nagyon magas szinten értenek  a számítógépekhez is. 
Roarke-ot is sikerült lenyűgözniük, és abban biztos lehetsz, 
hogy ez egyáltalán nem könnyű. Előfordulhat, hogy egy többszörös személyiségű ember több, egymástól ennyire különböző 
szakterületen is ilyen magas képzettségre tesz szert? 
- Újfent azt kell mondanom, hogy nem leheteden - intett 
Mira, mert  észrevette,  hogy Eve arca türelmetlenül megrándul. - Egyértelmű igent vagy nemet akarsz hallani, de sajnos 
ezzel nem szolgálhatok. Felsorolhatnék akár  tucatnyi esettanulmányt is, Eve, de azok nem  állnak meg a helyüket az ösztöneiddel szemben. De a vita kedvéért  tegyük fel, hogy valóban két elkövetőről van szó. Két személyről. Az egyik hóbortos, bogaras, és nagy terveket forgat a fejében. A feltűnő, szexi, 
mesterkélt nőket szereti. Épp annyira el akarja őket bűvölni, 
mint uralkodni és meghódítani őket. Ez az ember szereti, és ki 
is tudja élvezni a pillanatot. 
-Bankheadnek rózsacsokrot küldött  a munkahelyére 
mutatott rá  Eve. - Grace Lutz ellenben  nem kapott semmiféle 
virágot. 
- A  második gyilkosságot sokkal kiszámítottabban, sokkal eltökéltebben, és ha ez lehetséges, sokkal brutálisabban 
hajtották végre, mint az elsőt. A gyilkos egyáltalán nem igyekezett annyira meggyőzni önmagát, hogy romantikus, mint 
az első  alkalommal. Tudta,  hogy meg  fogja erőszakolni a 
lányt. És ezt el is fogadta. Fiatal és ártadan áldozatra vágyott, 
mivel a birtokláson kívül még valamit akart. Megsemmisíteni. 
- A második fickó lehet a párosban a domináns személyiség. 
- Igen,  ez csaknem teljesen biztos. De a  kapcsolatuk inkább a szimbiózisra emlékeztet. Szükségük van egymásra, de 
nem csupán a tudásra, hanem arra is, hogy kölcsönösen biztosítsák a másikat a nagyszerűségükről. Ez egy férfi-férfi kapcsolat, épp olyan, mint amikor az arena-ball játékosok pontszerzés után egymás fenekére csapnak, vagy megragadják a társuk 
fejét. 
- Csapatmunka. Lepasszolom, te pedig berúgod, és máris 
gólt lőttünk. 
- Igen. Számukra ez nem más, mint egy nagyszerű játék 
- tette le Mira a teáscsészét, és szórakozottan játszogatni kezdett a nyakláncán lógó gyönggyel. - És  szükségük van rá, 
hogy versenyezzenek. Az elméjük egyszerre fogyatékos és briliáns. Mint a rossz útra tért, fiatal fiúké. Befolyásolják egymást, 
de ez nem egyik napról a másikra alakult  így.  Gazdag és kiváltságos  környezetből  származnak. Mindig  elveszik, vagy 
megkapják, amit akarnak, méghozzá büntetlenül. Mert megérdemlik. 
- Régebben is versenyeztek - szúrta közbe Eve. - De nem 
ezen a szinten. Csak most jutottak el idáig. 
- Ó, ez igaz.  Akár kettős személyiségről legyen szó, akár 
két különböző emberről, nagyon jól és nagyon  régóta ismerik 
egymást, és együtt dolgozzák ki  az ötleteiket. Eredének, amiből arra következtetek, hogy hasonló korúak lehetnek, mint az 
áldozataik. A  húszas éveik elején. De legfeljebb huszonöt.  És 
nem csupán élvezik az újdonságot. Szükségük van rá. 
- A megjelenésük - tette hozzá Eve. - Elegáns ruha, drága borok és különleges éttermek. 
- Mmm. A státus és a különlegesség létfontosságú a számukra. Sőt mi több, szerintem hozzá is  szoktak. Ezt nem tagadják meg, és nem is  tűrnék, hogy más  ilyet tegyen. A romantika fénye mögött  a nőkkel szemben érzett félelem és 
gyűlölet rejtőzik.  Egy anyafigurát keresnek, aki egyszerre domináns, megalázza őket, de gyenge is, aki hagyja, hogy megalázzák. Hanyag, vagy túlságosan is féltő. Egy férfi, különösen 
egy fiatal férfi gyakran  olyasvalakit  keres a nőkben, mint aki 
felnevelte. 
Eve magára és Roarke-ra gondolt. Az anya nélkül felnőtt 
gyermekekre. 
- És mi a  helyzet akkor, ha nem is ismerték az anyjukat? 
Halálos csábítás 
- Akkor más hatott a jellemük fejlődésére. De egy olyan 
férfire, aki hőstettként tekint a nők bántalmazására és megalázására, biztosan hatott egy nő. Az áldozataiban is őt látja. 
- Ha sikerül megállítanunk az egyiket, a másik is  abba 
fogja hagyni? 
- Ebben az esetben a másik öngyilkos lesz. De nagyon valószínű, hogy valaki mást is magával visz a halálba. 
Eve azt tette, amit máskor is szokott, amikor túl sok adatot, 
túl sok nyomot és szálat kellett követnie és ellenőriznie. 
Visszatért az áldozathoz. 
Amikor a mesterkódjával letörte a rendőrségi pecsétet és 
kinyitotta Bryna  Bankhead lakásának az ajtaját,  kiürítette az 
elméjét, és kíváncsian várta, milyen benyomásai támadnak. 
Fülledt volt a levegő. Már nem érződött sem a gyertyaviasz, sem pedig a rózsák illata, csak valami homályos, poros 
szag, amit a takarítók hagytak maguk után. 
Nem szólt a zene. Nem égtek a fények. 
Eve felkapcsolta a világítást, ellenőrizte, hogy az ablakokat 
tökéletesen eltakarják-e a sötétítők, majd miközben az üveg 
mögött dübörögve elhúzott egy légibusz, sétálni  kezdett szobáról szobára. 
Eleven színek, kortárs műalkotások, melyek mind a határozott nőiességet sugallják. Egy stílusos, ízléses, magányos nő 
kellemesen berendezett lakása, aki szerette az életet és a munkáját. 
Aki elég fiatal volt ahhoz, hogy még  ne legyen komoly 
kapcsolata. Elég magabiztos ahhoz, hogy  folyamatosan  próbálkozzon. És elég kalandvágyó, hogy találkozzon egy arctalan 
ismeredennel, akit a neten ismert meg. 
Egyedül élt, ahogy manapság  divat, de barátságosan viselkedett a szomszédaival. 
Feltűnően eklektikus zenegyűjtemény, töprengett Eve, miközben végignézte a lejátszó mellé állított diszkeket.  Ráakadt 
Mavis: Kutyabaj című albumára, és a komor  helyzet ellenére 
elvigyorodott. 
Amikor a barátnőjére, Mavis Freestone-ra gondolt, szinte 
mindig nevetnie kellett. 
De visszaemlékezett, hogy a gyilkosság éjjelén komolyzene szólt.  Vajon az áldozat választotta vagy a gyilkos? A gyilkos, döntött Eve. Hiszen mindenről ő döntött. 
Az ujjlenyomatait megtalálták a borosüvegen. Ő hozta 
magával az italt, saját kezűleg nyitotta ki, és töltött. Az egyik 
poháron Bryna ujjlenyomatai mellett az övét is megtalálták, 
míg a másikon csak az övét. 
Átnyújtotta a bort a hölgynek. Tökéletes úriember. 
Belépett a hálószobába. A takarítók összeszedték a rózsaszirmokat. Az ágyat a matracig lecsupaszították, de Eve oda 
sem  pillantott. Az ajtóhoz lépett, kitárta, és  kilépett az erkélyre. 
A szél belekapott rövidre nyírt hajába, és  kifújta az arcából. Épp kezdett esni az eső, hangtalan hullottak a könnyű, 
lágy cseppek. 
Összerándult a gyomra, ennek ellenére a korlát mellé állt, 
és kényszerítette magát, hogy lenézzen. Hosszú zuhanás, gondolta. Egy hosszú,  utolsó lépés. 
De  miért jutott éppen az erkély a gyilkos eszébe? Semmi 
jele, hogy korábban is járt volna a lakásban. 
Eve a fejében visszajátszotta a biztonsági kamerák felvételét, és látta, ahogy a gyilkos és Bryna a főbejárat felől közelítették meg a házat. Nem, a férfi nem nézett fel a homlokzatra. 
A New York-iak amúgy sem szoktak felnézni. Teljesen elmerültek egymásban. 
Akkor mégis mitől jutott eszébe az erkély? 
Miért nem rohant el egyszerűen, pánikba esve, mint a kávéházban tette? Mert az  agyának egy  része mindkét esetben 
elég  józan maradt ahhoz,  hogy  gondoljon az önvédelemre. 
Nem jutott eszébe, hogy a kábítószereket a vérből  ki lehet 
mutatni? Vagy ennyire előre nem gondolkodott? 
Vagy ez nem volt más, mint egy kétségbeesett lépés, ami 
először az eszébe jutott? Mira említette, hogy a pillanatok embere. Márpedig itt rettenetes pillanatokban volt része. 
Meghalt, és rettenetes bajba kerültem. Mihez kezdjek? 
Öngyilkosságnak kell álcáznom. Ki kell löknöm.  El kell 
tüntetnem a lakásból, ki kell törölnöm az agyamból. Miért ne 
takaríthatnám össze a bizonyítékokat? Ha öngyilkosság látszatát keltem, több időm marad a menekülésre. 
Mindent összezavart, gondolta Eve, akárcsak a kávéházban. 
Kizárólag a saját gépére is feltölthette volna a vírust, ennek ellenére gondoskodott arról, hogy szétterjedjen. És mivel jól ismerte az efféle helyek törzsközönségét, tudta, hogy ki fog törni a zavargás. 
Egy  nő a járdára zuhan, a szemtanúk megdöbbennek 
vagy pánikba esnek. Vagy odarohannak a testhez, vagy elmenekülnek, de nem fognak azonnal gyilkost keresni az épületben - aki ezzel időt nyer a meneküléshez. 
De miért pont az erkély? 
Ahogy kezdett zuhogni az eső,  Eve gyomra is egyre inkább felkavarodott  a magasságtól,  ennek ellenére  alaposan 
szemügyre vette az utcát és a szomszédos házakat. 
- Mocskos gazember - káromkodta el magát, amikor észrevette a táblát. 
Kávé és Byte 
Alig volt több mint egy falba vágott lyuk. Tíz asztal, rajtuk  kis teljesítményű számítógépek. További hat ülőhely a 
pult mellett. De a kávé frissen illatozott, és a padlót is tisztára 
söpörték. 
A pult mögött egy új, görög arcvonásokkal forgalomba 
hozott droid állt. A hajából egy tincs a homlokára hullott. 
Két asztal mellett hasonló  emberek ültek, a fiatal pincérnő 
pedig túl csinosan és élénken mozgott ahhoz, hogy ember lehessen. 
- Hello! Üdvözlöm a Kávé és Byte-ban. Szeretne helyet 
foglalni az egyik asztalnál? 
Szőke volt a haja, a szája pedig olyan színű, mint a rágógumi. A mellei két érett dinnyéhez hasonlítottak, melyek rózsásan kandikáltak elő fehér topjának  a dekoltázsából. 
Eve maga elé képzelte, ahogy a magányos számítógépőrültek éjszakánként vele álmodnak és a nevét nyögik. 
- Fel kell tennem néhány kérdést. Mindkettejüknek. 
A pincérnő, aki a névtáblája szerint Bitsy névre hallgatott, 
azt felelte, hogy Minden szerepel az édapon, beleértve a specialitásainkat is, de Tad és én is szívesen elmagyarázunk bármit, amire kíváncsi. 
Bitsy és Tad. Eve megrázta a fejét. Jézusom, kinek a fejéből 
pattant ki ez az őrület? 
- Üljön le, Bitsy. 
- Ne haragudjon, de nekem nem szabad leülnöm. Szeretné megtudni, hogy ma milyen kávékülönlegességgel kedveskedünk a vendégeinknek? 
-Nem  - húzta elő Eve a jelvényét. - Rendőrnyomozó 
vagyok, és szeretnék feltenni néhány kérdést. 
- Úgy programoztak minket, hogy mindenben segítsük a 
rendőrség, a tűzoltóság, az orvosok és a mentők munkáját 
szólalt meg Tad, és egyik ujjával hátrasimította a homlokába 
lógó tincset. 
- Nagyszerű - jelentette ki Eve, miközben a szeme sarkából észrevette, hogy egy cingár alak mindenáron igyekszik eltűnni az asztala mögött. - Semmi gond - mutatott feléje. 
Csak felteszek néhány kérdést. Üljön vissza, és lazítson. Talán 
még felelni is tud. 
- Nem csináltam semmit. 
-Jó. Ne is csináljon - tanácsolta Eve. 
Visszafordult a droidok felé, de olyan testtartást vett fel, 
hogy az asztalnál ülőknek  szemernyi kétségük se maradjon 
afelől: szemmel tartja őket. 
- Tudják, mi történt a szemközti házban? Ismerték a nőt, 
aki meghalt? 
- Ó, hát persze - vidult fel Tad, mint egy kisdiák, akinek 
sikerült válaszolni a tanító néni kérdésére. - Kilökték az ablakon. 
- Ahogy mondja - húzta elő Bryna Bankhead fényképét 
Eve, és letette a pultra. -Járt itt? 
- Nem, asszonyom. 
Halálos csábítás 
- Ne hívjon asszonyomnak. 
A droid gyorsan pislogott, miközben próbálta feldolgozni 
a kapott utasítást. 
-Ügy üzemeltek  be,  hogy a  női vendégeinket asszonyomnak szólítsam. 
-Én viszont rendőr vagyok, nem pedig vendég. Hacsak. .. - szimatolt bele Eve a levegőbe. - Ez valódi kávé? 
- Ó, igen... - száguldtak át Tad arcán az érzelmek, míg 
végül csak a zavar maradt. 
- Hadnagy - segítette ki Eve. 
- Ó, igen, hadnagy. Mi csak és kizárólag első osztályú szójakávét szolgálunk fel, koffeinnel, vagy anélkül. 
- Nem fontos - emelte a magasba a fényképet, hogy az 
asztalok mellett ülő két férfi is megnézhesse. - Látták már itt 
ezt a nőt? 
Az,  aki  az imént  megpróbált eltűnni, kényelmedenül 
fészkelődni kezdett a székén. 
- Azt hiszem, én már láttam. De nem csináltam semmit. 
- Ezt már hallottam. Hol látta? 
- A környéken. Csak pár sarokra lakom innen. Épp ezért 
járok ide. Közel van, és nincs sem tömeg,  sem pedig zaj. És 
nem járnak ide furcsa alakok. 
- Furcsa alakok? 
- Tudja, akik azért  járnak efféle kávéházakba, hogy felcsípjenek valakit a neten. Én viszont komoly munkát végzek. 
- Beszélt is ezzel a nővel? 
- Dehogy. Az efféle nők sohasem beszélnek a magamfaj ,a 
pasasokkal. Csak láttam néha itt, ez minden.  A környéken. 
Alaposan megnéztem,  mert nagyon csinos volt. Nem csináltam semmit. 
- Mi a neve? 
- Milo. Milo Horndecker. 
Megátkozták, gondolta Eve. Vesztesnek született. 
- Milo, ha folyton  azt mondja nekem, hogy nem csinált 
semmit, kénytelen leszek arra gondolni, hogy talán mégis 
húzott elő Eve három fényképet,  melyeken a gyilkos három 
arca volt látható. - Felismerik valamelyiket ezek közül a férfiak közül? - tette ki a pultra, először Tad és Bitsy elé. De válaszul csak egyetértő fejrázást kapott. 
- De ők is nagyon csinosak - tette hozzá Bitsy. 
A vendégek ugyancsak tagadó válasza hallatán Eve kénytelen volt átértékelni a helyzetet. 
- Oké.  Valaki bejárt ide az  elmúlt néhány hét folyamán. 
Valaki, aki  nem  jött a gyilkosság óta. Az utcára néző ablak 
mellett szeretett ülni. Mindig reggelente érkezett, de tíz után 
soha, vagy  esténként, hat  után - pörgette át fejben Bryna 
munkabeosztását. - Csak keddenként térhetett el ettől. A legjobb kávét rendelte. Tejes presszókávét gesztenyével. 
- Két egymást követő kedden is megfordult nálunk - ugrott lábujjhegyre  Bitsy. - Elöl  akart ülni, és munka közben 
mindig két kávét ivott meg. Utána távozott. 
- Melyik asztalnál ült? 
- Az  egyes  állomásnál.  Mindig  - csücsörített  Bitsy 
rágógumiszínű ajkaival. - Onnan szép kilátás nyílik az utcára. 
Ér a házra, ahol Bryna Bankhead lakott, gondolta Eve, miközben előhúzta a kommunikátorát, és felhívta Feeneyt. 
-A Bankhead házával szemközti internetes kávéházban 
vagyok. Épp a gépet keresem,  amit a gyilkos használt. Szükségem lenne egy parancsra, ami lehetővé teszi, hogy lefoglaljam, valamint egy technikusra. 
Eve az  egyes  állomásnál ült, és eredeti, koffeinnel elegyített 
szójakávét szürcsölt. A koldusok ne válogassanak. 
Csak kicsit kellett oldalt fordítania a fejét, hogy lássa az 
utca túloldalán álló ház tizenkettedik emeletét. Bryna lakásának az ablakát. Az apró erkélyeket. 
- Gondosan, alaposan felkészült - mondta Feeneynek. 
Az adatok rabja, és éppen ezért szereti, ha minden a helyén 
van. Bryna az e-mailjeiben elmesélte, hogy munka után  mit 
szokott csinálni. Hogy a szabadnapjain első  dolga, hogy kinyissa az ablakot. Ebből állapította meg, milyen nap várható. 
Szeretem beszívni New York reggeli illatát, írta. Tudom, hogy vélekednek az emberek a város levegőjéről, de szerintem nagyon izgalmas 
és romantikus. Az illatok, az ízek és a színek. Szeretek sütkérezni bennük a szabadnapjaimon. 
-Talán  végignézte, ahogy a lány kilép az  erkélyre,  és 
megáll a korlátnál. Még egy csésze kávét is magával vihetett. 
Mivel a szokások rabja volt, ilyenkor takarított, felöltözött, talán elment egy kicsit vásárolgatni. Találkozott egy barátjával. 
Elképzelhető, hogy a gyilkos követte, hogy megbizonyosodjon 
róla, igazat ír-e az e-mailjeiben. Ellenőrizte a szokásait. Megbizonyosodott felőle,  hogy nincs  barátja, és egyedül él,  és minden másról is, amiről csak akart. Mi több, látni akarta, hogyan 
viselkedik, hogy néz ki, mégpedig akkor, amikor a lány egyáltalán nem számított rá. Meg  akarta ismerni annyira, hogy 
amikor végül találkoznak,  egyáltalán ne okozzon csalódást 
nézett hátra Feeneyre, aki varázslatos ujjaival épp az első ellenőrzést hajtotta végre a számítógépen. - A gyilkos is a szokások 
rabja - folytatta. - És ezek  a szokások jelentik a nyomot, amit 
követhetünk. Mihez tudsz kezdeni a géppel? 
- Ha valóban ezt használta, akkor kiderítjük, hogy mikor 
és hogyan. Mindez időbe kerül, de meglesz. 
Eve bólintott, ellépett az asztaltól, és megkereste a technikust, aki a droidokkal foglalkozott.  Bármilyen bosszantóak is 
tudnak néha  lenni,  gondolta, a szemük valójában egy fölöttébb megbízható karr fa. 
Már látta is az ártókat és a vonásokat, ahogy életre kelnek 
a technikus elektronikus ecsetje alatt. 
Lágy, nyájas arcok. A homlokánál már kezdett kopaszodni. Egy ilyen ember észrevétlenül el tud vegyülni a tömegben. 
Csak a szemei  nem  illettek a képbe.  A  rideg, fürkésző 
szemei. 
Bármit is művelt az arcával, amikor Eve belenézett ezekbe 
a szemekbe, tudta, hogy meg fogják ismerni egymást. 
Grace Lutz lakása közelében nem találtak olyan szórakozóhelyet, ahol nyilvános számítógépeket is felállítottak volna. Sem 
cyber-cafét, sem pedig valami kicsike éttermet. Egy apró kioszk állt az egyik hosszú, keskeny utcában, de Eve-nek aznap 
reggel itt véget ért a szerencséje. 
Szólt Peabodynak, és a segédje éppen akkor érkezett meg, 
amikor vásárolt magának egy szelet csokoládét. 
- Nagyon gyerekes ebéd - jegyezte meg Peabody, amikor 
meglátta. - Friss az a zöldségvagdalt? 
- Mit találtál? 
- Egy  hatalmas, tátongó lyukat a gyomrom helyén 
árulta el Peabody, miközben rendelt elvitelre egy adag vagdaltat. - Ezzel az új diétával kísérletezem, miközben te csak a tojásfehérjét eszed reggelire. Utána... 
- Peabody - csomagolta ki Eve gonosz tekintettel a csokóládét, és lassan, kéjesen beleharapott. - Csak nem kevertél 
össze valakivel, akit érdekelnek a fogyókúrás szokásaid? 
- Komolyan gondoltam. Azért viselkedsz így, mert csak 
cukrot, és... mit is eszel? Mi az ott? Karamell? 
- Azt lefogadhatod - nyalt el Eve, Peabody  irigy tekintetétől kísérve, egy barna csíkot a mutatóujjáról. - Kifelé. Sétálnom kell egy kicsit. 
- Ó, ha tornáztatni akarsz, akkor én is veszek magamnak 
egyet - jelentette ki Peabody ellentmondást  nem  tűrő hangon, és aprópénz után kezdett kotorászni a zsebében. 
Az utcán lassan villázta a vagdaltat,  hogy tovább tartson, 
miközben igyekezett nem lemaradni Eve mögött. 
- Ha lenyelted a falatot, Peabody, szeretném hallani a jelentésed. 
- Ez  nagyon jó. Szerintem kaprot is tettek bele. Tizenhat 
valószínű előfordulást találtunk - tette hozzá gyorsan. 
Roarke... Nem kellene azt mondanom, de a férjed valóságos 
számítógépes művész.  Gyors és nagyon ügyes. És amikor manuálisan keres... Figyelted már ilyenkor a kezét? - és Eve acélos pillantásától kísérve bekapott egy falat vagdaltat. - Aha, 
úgy látom, tudod, miről beszélek. Amúgy végül tizenhat  vásárló neve  maradt fenn a rostán, amit sikerült tízre  szűkítenünk. Ketten két hete nősültek. A május és a június ebből a 
szempontból nagyon  népszerű. Egyet néhány napja elgázolt 
egy maxibusz.  Olvastál róla? A fickó séta közben a marokszámítógépével volt elfoglalva, a tőzsdei jelentéseket olvasgatta,  és  amikor lelépett a  járdáról, pont  jött egy maxibusz. 
Placcs. 
- Peabody. 
- Oké. Kiemeltük a tíz legvalószínűbb vásárlót, és a listát 
összehasonlítottuk azzal, amit McNab gyűjtött az illatszerek 
vásárlóiról.  A paróka lenyomozása már  jóval több időt vett 
igénybe, mert két gyártót is talált, és azt mondta, hogy  akár 
kétezren is viselhetnek ilyen minőségű póthajat... Majd hirtelen meglett a gyártó és a márka pontos neve. Az első gyilkosságnál viselt darab nagyon népszerű, több márkanéven is fut 
dobta bele Peabody a vagdalt kiürült kartonját egy szemetesbe, és olyan lassú odafigyeléssel kezdte kibontani a csokoládét 
a papírjából, mintha csak a szeretőjét vetkőztetné. 
- Ma este pizzázni akar. 
- Micsoda? Roarke pizzát akar enni? 
- Nem. Nem Roarke, hanem McNab. Méghozzá velem. 
Állítólag csak beszélgetni szeretne, de ma reggel is elvihetett 
volna minket az erkölcsrendészet, mielőtt odaértünk hozzád. 
- A francba.  A francba - szorította Eve az ujját  a szeme 
alá, mert egy apró izom a hallottaktól azonnal rángatózni kezdett. - Megint kezdődik. Miért mondtad el nekem? Csak felidegesítettél. 
-  pizzát eszünk, akkor szex is lesz. Szerinted ez mit jelent? 
- Ez már nem csak ideg. Mindjárt agyérgörcsöt  kapok. 
Egy bomba ketyeg a fejemben, te pedig a detonátorral játszadozol. 
- Nem akarok megint összekeverni mindent. Ennek ellenére úgy érzem, sikerülni fog. 
Eve felsóhajtott. 
-Mit tudhatnék én erről  mondani,  Peabody?  Nekem 
magamnak több  mint egy évig  tartott, amíg összecsiszolódtam  Roarke-kal, és néha még most is fel tud húzni. A zsaruk 
nem túl jó társak - vágta zsebre a kezét. Az utca koszos volt, a 
forgalom zajos, és mindenre vastagon rátelepedett  a sarki 
mozgóárus kocsijáról felszálló zsíros füst- és hagymaszag. Közben észrevette, hogy félsaroknyira,  az utca túloldalán épp  kábítószer cserél gazdát. - Próbálom kettéválasztani a munkám 
és a magánéletem. Ti pedig össze akarjátok keverni, vagy nem 
is tudom. A fenébe - lehet, hogy a szíve ellágyult, de a tekintete tiszta és éles maradt. - Ebből semmi jó nem fog kisülni. 
Hívj erősítést, és fedezd a hátam - húzta elő a jelvényét és a 
fegyverét, amikor a szemközti járdán álló egyik férfi kezében 
kést látott. 
Egy ütés, egy ugrás, és a másik fickó is előrántotta a saját 
pengéjét. 
Körözni kezdtek egymás körül. A mellettük álló járókelők 
félrehúzódtak. 
- Rendőrség! Dobják el a fegyvereiket. 
A verekedők oda sem figyeltek Eve-re, aki látta, hogy az 
egyik kezd fölébe kerekedni  a másiknak. Ez semmi  jóra nem 
vezethetett. 
- Azonnal dobják a földre a késeket! 
Erre a tusakodók egy emberként fordultak feléje. Egyikük 
elszántan döfködni  kezdett a levegőbe. Eve sikoltást hallott. 
Ahogy a penge felemelkedett, térden rúgta a támadóját, aki 
feléje zuhant. 
Eve oldalt lépett, majd amikor a fickó földet ért, bakancsa 
sarkával durván rátaposott a kezére,  amelyikben a kést  tartotta. 
Miközben  az alak jajgatva vergődött, Eve látta, hogy a 
társa sem  tédenkedik. A kését  egy visító járókelő torkának 
szorította.  A szemében Zeus fénye  izzott, az anyagé, ami istenné változtatja az embereket. 
- Dobja a földre. Engedje el azt  a nőt, és dobja a kést a 
földre. 
- Baszd meg. És ő is megbaszhatja. Ez a sarok az enyém! 
- Ha csak egy apró vágást is ejt rajta, ezen a sarkon fog 
meghalni - a földön fekvő férfi eddigre már zokogni kezdett. 
Eve a szagból érezte, hogy össze is vizelte magát. 
- Ha nem teszi el a fegyverét, fültől fülig felhasítom a torkát - hajolt előre, és megnyalta a halálra rémült nő  arcát. - És 
megiszom a vérét. 
- Oké. Látom már, hogy legyőzött - eresztette le Eve a 
pisztolyát, miközben figyelte, ahogy a túszszedő a tekintetével 
követi a fegyvert. Majd  látta a rémült  tekintetet, amikor 
Peabody hátulról előlépett, és a tarkójához szorította a sokkolóját. 
Eve előreszökkent, megragadta a kést tartó kezet, és megcsavarta. A civilek hasra vetették magukat, és úgy hevertek a 
járdán, mint a krumpliszsák. 
- Adj neki még egyet! - kiáltott, mert a drogokkal felerősített kar egyre közelebb tolta a nyakához a pengét. Már a bőrén érezte a fém érintését. 
És mindketten érezték a vér szagát. 
A fickó megremegett, majd a levegőbe emelkedett, amikor Eve keményen beletérdelt a golyóiba. Majd tartást váltott, 
belépett a lábai közé,  és épp akkor pillantott hátra, amikor sikerült átdobnia a támadó testét a válla felett. 
Úgy  zuhant a földre, mint egy villámsújtott fa. A koponyája nagyot reccsent  a betonon, és nem mozdult többet. 
Eve zihálva lehajolt a késért, és úgy maradt, görnyedten. 
- Dallas? Jól vagy? Megvágott? 
- Igen, a fenébe is. Vele foglalkozz - mutatott az első támadója felé, aki még  mindig zokogva ugyan,  de megpróbált 
kúszva menekülni. 
Ő a második hátára ült rá, és a csuklójára kattintottá a bilincset. Közben észrevette, hogy a túsz is a földre került, de 
még most sem hagyta abba a sikítást. 
Eve a kézfejével törölte le a vért a torkáról, majd felnézett. 
- Hallgattassa már el valaki. 
Tizedik fejezet 
A hosszú, de szerencsére nem túl mély vágás a jobb füle alatt 
éktelenkedett, pontosan a nyaki artéria mellett. Az MT-s, akit 
Peabody hívott ki, kedvesen megjegyezte, hogy ha egy kicsit 
mélyebb és hosszabb, villámgyorsan elvérzett volna. 
De összességében nem is volt olyan csúnya. Habár így is 
kerültek vércseppek az ingére. 
- Egyes mosószerek azonnal kiveszik a vérfoltokat - biztosította Peabody, miközben a belváros felé hajtottak.  - Habár 
az anyám mindig sót és hideg vizet használt. Az is megteszi. 
Többnyire. 
- Lehet - maga elé képzelte a jelenetet,  ahogy Summerset 
elveszi, hogy valami házi vudu szertartást követően beakassza 
a szekrényébe. Olyan állapotban, mintha új lenne. 
- Nézz utána, hogy lehetne felvenni a kapcsolatot McNamarával. Szeretnék elbeszélgetni vele, és kíváncsi lennék, hogy 
vélekedik a társas viszonyról, a botrányról és a szexuális drogokról. 
Miközben Peabody intézkedett, Eve megnézte az üzeneteit,  és morogva konstatálta, hogy sem Feeneytől, sem pedig 
McNabtól nem érkezett semmi. 
-Dr. McNamara nincs a Földön, hadnagy. És  néhány 
napon belül nem is valószínű, hogy visszatér. Hagytam egy 
üzenetet a hangpostáján, hogy amint visszatért, vegye fel veled 
a kapcsolatot. 
- Oké, akkor addig jegeljük. Keresd elő az első fickó adatait. A neve Lawrence Q. Hardley. 
-Harminckét éves.  Egyedülálló,  fehér  férfi. A  családjai 
nagyot szakított a huszadik század végén,  amikor a Szilikonvölgyben fellendült a számítógépipar. A kartonja szerint nincs 
sem felesége, sem élettársa. Nem volt büntetve, nem szolgált 
katonaként. 
- És az aktájában nincs ujjlenyomat sem. 
- Egy darab sem. Negyvennyolc óta New York-i lakos. 
A családi vállalkozásban segít. A bevételei... Fizetéssel, befektetésekből származó jövedelmekkel, osztalékokkal és  kiadásokkal együtt nagyjából ötmillió-kétszázezer dollár évente 
nézte meg Peabody alaposan az írás mellé csatolt képet. - Ő is 
nagyon csinos. Talán belém szeret és  könyörögni fog, hogy 
menjek hozzá feleségül, így végre azon a színvonalon élhetek, 
amelyen mindig is szerettem volna. 
De nem vált be. Hardley nem mutatott túl sok érdeklődést Peabody iránt,  annál inkább szemezett a titkárával. Először izgalomba jött, amitől reménytelinek tűntek a dolgok, 
majd a kérdezgetés alatt bosszantóvá váltak, mert visszautasította, hogy az ügyvédje jelenléte nélkül bármire is válaszoljon. 
Húsz percig tartott megbeszélni a találkozót, és további 
húsz percig, amíg az ügyvéd holojelenléte mellett átvergődtek 
a szokásos kérdéseken. 
Egy elvesztegetett óra, gondolta Eve,  miközben  visszaült a 
volán mögé, és kipipálta Hardley nevét a listán. 
- Mért  nem árulta el egyszerűen, hogy meleg? - tűnődött Peabody. - És hogy mindkét gyilkosság idejére van  alibije? 
- Egyesek még mindig kellemedenül érzik  magukat, ha 
szc  a kerül a normálistól eltérő szexuális viselkedés, különösen 
akkir, ha saját magukról kell beszélni. Most pedig irány a második ember a listán. 
Mielőtt lement a nap, három embert sikerült kihúzni a névsorból. Mert  tudta a dolgát - habár egyáltalán nem élvezte 
lefékezett Peabody háza előtt, és feltette a kérdést. 
- Ezek szerint pizzázni fogtok, vagy mi? 
- Nem tudom - vont vállat Peabody. - Azt hiszem, talán 
nem. Egyszerűen csak borsódzik a hátam, és újra izgatott vagyok. McNab valójában egy seggfej - de Peabody ezt a seggfejet nagyon is vágyakozva mondta. - Rettentő ostobaságokat 
gondol Charlesról, és mindig felhúzza magát, ha szóba kerül a 
neve. 
Eve fészkelődött, és magában azt kívánta, bárcsak visszaszoríthatná valahogy azt az enyhe szimpátiát, amit McNab felé kezdett érezni. 
- Szerintem ez természetes egy olyan férfinál, aki azt hiszi, 
hogy olyan vetélytárssal kell versengenie, mint Charles. 
- Soha nem mondtuk ki, hogy csak és kizárólag egymással tarthatjuk a kapcsolatot. És ne higgye, hogy beleszólhat az 
életembe. Egyszerűen elkezdte sorolni, hogy kivel nem találkozhatok, és kik lehetnek a barátaim - fordult Peabody feltüzelve Eve felé. - És  ha  lefeküdtem volna Charlesszal,  ami 
ugyebár nem történt meg, még ahhoz sem lenne semmi köze. 
Hoppá, gondolta Eve. Az ember egy pillanatra megfeledkezik a 
munkájáról, és máris homlokon találja egy golyó. 
- Rendben. Tökéletesen  rendben. Ha egyszer seggfej, akkor egész életében seggfej marad. Ezt jó lesz észben tartani. 
- Ezért idegesítettem egy kicsit - fújt nagyot Peabody, és 
szemmel láthatóan  kezdte magát jobban érezni. - Még csak 
meg sem próbált követni, hogy meggyőződjön az állításai igazáról. Ezért próbáltam felhúzni. 
- Mára fejezzük be. A listán maradt embereket majd holnap kikérdezzük. 
- Micsoda? -  zökkent  vissza Peabody  a valóságba. 
Rendben. Igen, hadnagy. Holnap. 
Eve  úgy kormányozta vissza kocsiját a forgalomba, hogy 
úgy vélte, tapintatosan figyelmeztette Peabodyt. Ráadásul egy 
kis szerencsével félórán belül hazaérhet. 
Miközben a belváros felé igyekezett,  Roarke belekortyolt 
egy korsó sörbe, miközben ő  is a dolgát végezte. 
- Szerintem egy pizza   remek  kezdet  -  jelentette  ki 
McNab. - Peabodynak az a gyengéje. És olyan, mintha csak 
véledenül jöttünk volna össze. Baráti. 
- Én a  helyedben egy üveg vörösbort is vennék. Persze 
csak valami olcsóbbat. 
-Jó ödet - ragyogott fel McNab arca. - De semmi virág 
vagy ilyesmi. 
Halálos csábítás 
- Ezúttal nem kell. Ha azt akarod, hogy minden olyan legyen, mint régen, akkor ki kell várnod a megfelelő alkalmat, 
amíg Peabody figyelme lankad. Hadd találgasson csak. 
- Aha - helyeselt McNab, aki Roarke-ot a romantika gurujának  tartotta. Hiszen  Dallas  meghódításához  valóságos 
szívügyi zseninek kellett lenni. - De itt van ez a dolog Charlesszal... - kezdte. 
- Felejtsd el. 
- Felejtsem el? De... - hökkent meg McNab. 
- Feledkezz meg róla, Ian. Legalábbis ma estére. Peabody 
kedveli, és bármilyen is legyen a kapcsolatuk, fontos a számára. Minden egyes alkalommal, amikor Charlest piszkálod, őt is 
egyre távolabb taszítod magadtól. 
Együtt söröztek egy olyan bűnbarlangban, aminek a létezéséről McNabnak eddig fogalma sem volt. Középen egy biliárdasztal állt, a fal mellett régi stílusú bárpult, a szemközti falon képernyők,  alatta pedig mélyvörös, puha bőrkanapék és 
fotelek. 
A fennmaradó falat aktképek foglalták el. Klasszikus aktok - csinos, magas női testek, melyek valahogy külföldinek, 
mégis kifinomultnak tűntek. 
McNab úgy vélte, ilyen lehet egy igazi  agglegény lakása. 
Távol. munkától, távol a linkektől, ahol a nők is csak stilizált 
formában léteznek, így nem tudják megőrjíteni az embert. 
Mindent áthatott a fa, a bőr és a dohány illata. 
Vissza a minőséghez, gondolta McNab. 
Charles aztán tudta, mint jelent a minőség. 
Ha Peabody már megtapasztalta mindezt, akkor kudarcra 
ítéltetett, mielőtt még próbálkozna. 
-Tudod,  hogy  időnként  remekül  éreztük  magunkat? 
Úgy értem, nem csak jól, hanem egyenesen nagyszerűen. Valahogy rávettem magam, és követtem néhány tanácsodat. 
Tudod, elvittem szórakozni,  időnként pedig virágot, és efféle 
vackokat is vettem neki. De amikor összekaptunk... nagyon 
rossz volt - kortyolt nagyot a söréből. - Nagyon, nagyon 
rossz. Mellette megtudtam, milyen lehet a pokol. De ennek 
ellenére együtt  tudtunk dolgozni,  tehát elértünk valamit, 
nem? Talán ennyiben is hagyhatnám, mielőtt mindent újra 
összezavarok. 
- Ez is egy lehetőség - vett elő Roarke egy cigarettát, és 
elgondolkodva életre pöfékelte. - Én úgy látom, Ian, hogy te 
remek nyomozó vagy. Ráadásul egy érdekes ember, érdekes 
ízléssel. Ha nem lenne kitűnő agyad, sem Feeney, sem pedig 
Eve nem dolgozna veled. De mindezen tulajdonságaid ellenére 
egy fontos faktor hiányzik  a jelenlegi helyzetedet leíró egyenletből. 
- Micsoda? 
Roarke előrehajolt, és  gyengéden megveregette McNab 
térdét. 
- Beleszerettél. 
McNabnak leesett az  álla. Megbillent a kezében tartott 
söröskorsó, a habzó nedű vészesen közel löttyent a karimájához. Csak Roarke gyors kézmozdulata akadályozta meg, hogy 
kiömöljön. 
-En? 
- Attól tartok. 
McNab olyan tekintettel bámult Roarke-ra, mint akivel 
most közölték, hogy végzetes betegségben szenved. 
- A pokolba. 
Ötven perccel, két megállóval és egy hosszú metrózással később McNab bekopogott Peabody ajtaján, aki egy  elnyűtt 
tréningnadrágban, NYPSD feliratú pólóban nyitott ajtót. Az 
arcáról már lemosta a tengeri hínárból készített pakolást, ami 
garantáltan megfiatalítja a bőrt. McNab egy pizzásdobozt és 
egy üveg olcsó Chiantit tartott a kezében. 
- Úgy gondoltam, már megéheztél. 
Peabody csak nézte -  jóvágású arcát,  bolondos ruháját és megérezte a dobozból áradó illatot. 
-Én is. 
A randevúk éjszakája volt. A Roarke Palace elegáns bárjában, 
ahol egy trió éppen Bachot játszott, Charles köszöntőre emelte 
a ragyogó kristálypohárba töltött pezsgőt. 
- A pillanatra - jelentette ki. 
- És a következőre - koccintott vele Louise. 
-Dr.  Dimatto -  cirógatta  végig finoman  a kézfejét 
Charles, miközben ittak. - Hát nem nagyszerű véleden, hogy 
egyikünknek sem volt ma estére semmiféle elfoglaltsága? 
- Hát nem? És az is érdekes, hogy ma reggel Dallasnál 
összefutottunk. Említette, hogy több mint egy éve ismeri. 
- Igen. Az egyik ügye közben bodottunk egymásba. 
- Ez megmagyarázza, miért hagyja, hogy Cuki hadnagynak szólítsa. 
Charles felkacagott, kaviárt halmozott egy szelet pirítósra, 
és Louise felé kínálta. 
-Elismerem,  hogy  azóta izgat,  amióta  megismertem. 
Mindig is csodáltam az erős akaratú és intelligens nőket, akik 
tudják, hogy mit akarnak. És magát mi vonzza, Louise? 
- Azok a férfiak, akik nem próbálják megjátszani magukat. Látszat és szerepjátszás közepette nőttem fel. És  amilyen 
hamar csak tehettem, igyekeztem ettől megszabadulni. Belevetettem magam az orvostudományba, mert ez volt a szenvedélyem, de a magam módján csináltam. És ez egyáltalán nem 
tetszett a családomnak. 
-  Meséljen még a kórházról, ahol dolgozik. 
Louise megrázta a fejét. 
- Még nem. Maga  túl könnyedén kiszedi  a  személyes 
dolgokat az emberekből anélkül, hogy bármit is adna cserébe. 
Én azért lettem orvos, mert késztetést éreztem, hogy másokon 
segítsek, és a tehetséget is megtaláltam magamban.  De maga 
miért lett bárcás? 
-Mert késztetést éreztem,  hogy gyönyört  nyújtsak másoknak,  és ehhez  a  tehetséget is megtaláltam magamban. 
Nem csak a puszta szexualitásért - tette hozzá. - Ez a munkám legegyszerűbb, és  sokszor legelemibb része. De eltölteni 
valakivel az időt, felfedezni, hogy valójában mire van  szüksége, 
még akkor is, ha ő maga sem tudja... Ez az igú  kihívás. Ha 
sikerül, sokkal nagyobb élményt nyújt, mint a testi kielégülés. 
- És néha csupán szórakozásból is megteszi. 
Ezzel ismét sikerült  megnevettetni  Charlest. Hirtelen 
rádöbbent, hogy amióta találkoztak, szinte folyamatosan nevet. 
- Időnként. Ha az ügyfelem lenne... 
- De nem vagyok az - Louise ezt nem csípősen, hanem. 
meleg mosollyal jegyezte meg. 
- Ha az lenne,  talán javasolnék egy italt. Ettől mindketten megnyugszunk, flörtölünk egy kicsit, és igyekszünk jobban megismerni egymást. 
A pincér újratöltötte a poharaikat, de ezt egyikük sem 
vette észre. 
- És azután? - ösztönözte Louise. 
-Azután talán táncolhatnánl  egy kicsit, így érezhetné, 
milyen az, amikor a karjaimban tartom. És nem utolsósorban 
én is átélném ezt az élményt. 
- Szeretnék táncolni veled - tette le Louise a poharát. 
Charles felállt, és felkínálta a karját.  A táncparkett felé 
menet elhaladtak egy homályba borult boksz mellett, amelyben egy pár - pezsgőjükről megfeledkezve - szenvedélyesen 
csókolózott. 
Charles megfordult, és átkarolta Louise-t. Magához szorította,  miközben  minden mozdulatán látszott, hogy tökéletesen tudja, miként kell  bánni egy  nővel. Louise érzékisége és 
őszintesége teljesen felkavarta. 
Louise reggel a taxiban adott neki egy névjegyet, és megkérte, hogy hívja fel valamikor - amikor épp nincs más dolga. 
Nagyon közveden, gondolta Charles ismét, miközben beszívta a  haja illatát. Nagyon tiszta. Vonzó és érdekes. De nem 
mint egy ügyfél. 
Ő is vonzódott hozzá, és javasolta, hogy még ugyanaznap 
este igyanak meg valahol kettesben egy italt. 
- Louise? 
-Hmm? 
- Igazság szerint ma nem  értem  volna rá.  Lemondtam 
egy randevúmat, hogy eljöhessek. 
Louise hátrahajtotta a fejét. 
- Én is - hajtotta vissza a fejét Charles vállára. - Tetszik, 
ahogy ölelsz. 
- Amint megpillantottalak ma reggel, rögtön éreztem valamit. 
- Tudom - lazított Louise, és hagyta, hogy a zene ritmusa 
magával ragadja. Egy pillanatra. - Nincs időm komolyabb 
kapcsolatokra. Nagyon sok erőfeszítésembe kerülnek, és a végén úgyis tönkremegy minden. Önző vagyok,  Charles, a 
munkámnak élek, és gyakran, nagyon gyakran megsértődöm, 
ha valaki próbálja megakadályozni, hogy tegyem a dolgom 
simított végig Charles haján. - De én is éreztem valamit. Ara 
azt  hiszem, még szükségem van  egy  kis időre, hogy rájöjjek, 
valójában mit. 
- Nincs túl sok szerencsém. A munkám általában megakadályozza, hogy normális párra találjak - temette Louise hajába az arcát Charles, és belélegezte az illatát. - Én is szeretnék 
egy  kis időt. 
- Mesélj tovább - hajtotta Charles arcához az arcát Louise. 
Sima, gondolta, épp csak annyira borostás, hogy kellemesen 
beleborzongjon. - Mit tennél velem tánc után, ha  az egyik 
ügyfeled volnék? 
- Az attól függ, hogy mit kívánsz, felmennénk az emeletre, abba  a lakosztályba, amit addigra már lefoglaltam volna. 
Lassan - simított végig Louise csupasz,  forró hátán - levetkőztetnélek.  Miközben az ágyhoz vezetnélek, elmondanám, milyen  gyönyörű vagy. Hogy a bőröd olyan, mint a selyem. És 
rengeteg apró jelét adnám, hogy le  akarok feküdni veled. 
- Talán majd legközelebb - húzódott el kicsikét Louise, és 
Charles szemébe nézett. - De közel tökéletesen hangzik. Ha 
eljön ez a legközelebb, egymást fogjuk az ágyba vinni. És én is 
le akarok feküdni veled. 
Charles megszorította Louise kezét. 
- Még a foglalkozásom sem érdekel? 
-Miért kellene,  hogy érdekeljen?  - emelkedett  lábujjhegyre Louise, és leheletfinoman  Charles szájához érintette az 
ajkát. - Neked sem számít az  én munkán. Megbocsátanál egy 
pillanatra? Be kell púdereznem az orrom - indult el a női 
170 
mosdó felé, és amikor már biztosra vette, hogy Charles Monroe nem látja, remegő gyomrára szorította a kezét. Még sohasem volt rá férfi ilyen hatással. 
Persze máskor is akarta már őket. Élvezte a társaságukat, 
a szeretetüket, a humorukat, és a vágyat, amit feléje sugároztak. De sohasem érezte még mindezt egyszerre, ráadásul ilyen 
rövid ismeretség után. 
Kellett egy perc, hogy megnyugodjon. 
Belépett a gazdagon berendezett mosdóba, és egyenesen 
leült az egyik párnázott székre, szemben a tripla tükörrel. 
Elővette a púderszelencéjét, de ezt követően csak ült, és a 
tükörképét  aámulta. Nem hazudott Charlesnak.  Valóban 
nincs ideje a erfiakra. Különösen olyanra nincs, aki ilyen mély 
benyomást gyakorol rá, ráadásul ennyire bonyolult és összetett 
személyiség. Hiszen olyan sok mindent szeretne még megvalósítani az életében. 
Egy dolog, hogy időnként társaságba  jár.  Randevúzik, 
vagy részt vesz valamilyen partin.  Különösen, ha ekkor még 
pénzt is tud szerezni a klinikájának,  a menedéknek, vagy fejlesztheti az ingyenes mentőautó felszerelését,  amin dolgozni 
szokott. 
De a kapcsolata Charlesszal semmi mást nem szolgálna, 
csupán az élvezeteket. 
Fogalma sem volt, milyen messzire akar elmenni. 
Többször is kinyitotta, majd újra bezárta a kompaktját, 
majd púderezni kezdte az orrát, miközben folyamatosan önmagát  dorgálta, hogy nőjön már fel végre. Miközben a hajával 
fontoskodott, egy magas, barna szépség lépett ki az egyik fülkéből testhez tapadó, fekete ruhában. 
Miközben leült Louise mellé, és elővette a rúzsát, egy pattogós dalocskát dúdolt, ami jól illett eleven mozdulataihoz. 
-Oóó  - csapott le az egyik  parfümösüvegcsére.  Tedd 
meg.  -  spriccelt magára  bőkezűen az illatból, majd  Louise 
legnagyobb meglepetésére az üvegcsét  a retiküljébe süllyesztette. - Pontosan így terveztem -  dobta hátra fekete lófarkát, 
és Louise-ra mosolygott. - Gratulálhatsz - állt fel Moniqua, 
miközben végigsimított a mellén és a csípőjén. - Úgy érzem, 
nagyon, de nagyon szerencsés leszek. 
- Gratulálok - mondta Louise, és amikor Moniqua kisurrant a mosdóból, halkan felnevetett. 
Odakint egy férfi várta, akit Byron néven ismert, és feléje 
nyújtotta a kezét. 
- Elkészültél? 
Moniqua kihívóan hozzádörgölőzött. 
- Akarod hallani, hogy mire? 
Habár csak suttogott, mégis elég közel mentek el Charles 
mellett, hogy  a  férfi meghalljon egy hatalmas képzelőerőről 
valló elképzelést. Szórakozottan bámult a pár után, miközben 
azon járt az esze, hogy a férfi olyan kifinomultan tartja távol 
magától a nőt, mintha csak ő is hivatásos bárcás lenne. 
Majd felpillantott, mert jött Louise. És már nem gondolt 
másra, csak rá. 
Moniqua Cline  a város egyik közepes forgalmú ügyvédi irodájában dolgozott mint fogalmazó, miközben  fényes karrierről 
álmodott. De sokkal  titkosabb vágyakat  is dédelgetett, melyek középpontjában a tökéletes  társ állt,  akivel lehet beszélgetni  a  neoklasszicista művészetről,  trópusi utazásokról és a 
költészetről. 
Almai férfija csinos volt, izmos, és nagyvárosi. 
Úgy tűnt, mindezt megtalálta Byronban. 
Lesült bőrét és vállát verdeső, bronzbarna haját olyan csinosnak találta. Amikor meglátta, hogy a  megbeszélt helyen 
vár rá, vadul zakatolni kezdett a szíve. 
Amikor alig hallható brit akcentussal kimondta a nevét, 
csaknem  elolvadt. 
Az első üveg pezsgő hamar a fejébe szállt. Olyan izgatott 
lett, hogy csaknem viszketett a bőre. Amikor elment Byron 
mellett, nem tudta megállni, hogy ne simítson végig  a testén. 
És amikor boldogan megcsókolta, teljesen megrészegült. 
Most kettesben voltak a lakásán, és minden nagyon lágynak, szinte  már cseppfolyósnak tűnt.  Mintha csak langyos, 
fodrozódó vízfátyolon keresztül nézné a világot. 
Szólt a zene. Még több pezsgőt ivott. A buborékok táncot 
jártak a fejében, az ital megédesítette a nyelvét. 
Byron ajka selymesen simult az övére. A keze bárhol is 
érintette, lüktetni kezdett a bőre. Kibírhatatlanul. Szerelmes 
szavakat suttogott, habár az értelmük nehezen jutott el  az 
agyáig. Kissé zavart volt, és szédült. 
Majd Byron eltolta magától, Moniqua pedig tiltakozva 
felryögött. 
V- Fel akarok készülni - fogta meg a kezét a férfi, és végigcsókblta a csuklóját. - Fel kell állítanom a díszleteket. Romantikára vágysz, Moniqua. Én pedig megadom neked. Qak várj 
itt egy kicsit. 
Moniqua kóválygó fejjel figyelte, ahogy Byron talpra áll, 
és felemeli a táskáját. Nem tudott... Gondolkodni. 
-Azt akarom... Azt szeretném - állt fel  ő is  remegő 
lábbal, és a fürdőszoba felé  intett. - Felfrissítem magam. Érted. 
- Természetesen. De ne maradj túl sokáig. Veled akarok 
lenni. Olyan helyekre viszlek, ahol még sohasem jártál. 
-Nem  maradok  -  feszült neki testével  Byronnak,  és 
szenvedélyesen megcsókolta. - Ez olyan tökéletes. 
- Igen - vezette a férfi  a fürdőszoba ajtajához, és gyengéden betuszkolta. - Tökéletes. 
Meggyújtotta a gyertyákat. Majd az ágy felé fordult, és 
rózsaszirmokat szórt a lepedőre,  utána felrázta a párnákat. 
Jól választott, gondolta, miközben végignézett a  hálószobán. A falon lógó festmények, a színek és a berendezés megnyerték a tetszését. Kedvelte a Moniquához hasonló nőket. 
Végigsimított az éjjeliszekrényen heverő régimódi, vékony versesköteten. Ráadásul még okos is. 
Talán még szeretni is tudná. Ha létezne szerelem. 
Pezsgőt  töltött az asztalon álló két pohárba. Az egyikbe 
beleejtett három csepp kábítószert. Ezúttal, hogy hosszabb élvezetben legyen része, a megfelelő módon hígította. Lucias azt 
mondta neki, hogy így akár két órán keresztül is életben maradhat, talán még egy kicsit tovább is. 
Halálos csábítás 
És nagy tervei voltak Moniquával ez alatt a két óra alatt. 
Megfordult, amikor a lány megjelent a hálószoba ajtajában. És feléje nyújtotta a kezét. 
-Gyönyörű Moniqua. Szerelmem. Gyere, fedezzük fel 
egymást. 
Ezúttal jobb volt.  Sokkal  jobb.  Lucias igazat beszélt. Mint 
mindig. A tudat, hogy ő lesz a lány életében az utolsó, hogy őt 
fogja utoljára látni és érezni, csaknem kibírhatadanul erotikus 
élménynek bizonyult. 
Ó,  fáradhatadanul elégítette ki az  igényeit.  Zakatoló 
mellkasa a mellkasának feszült. És  egyre  csak könyörgött a 
folytatásért. 
Két órát adott neki. Két csodálatos órát. 
Amikor érezte, hogy haldoklik,  csaknem  gyengéden  figyelte. 
- Mondd ki a nevem - suttogta. 
- Byron. 
-Nem. Kevin. Azt  akarom, hogy  ezt mondd. Kevin. 
Hallani akarom, ahogy világgá sikoltod. 
Ezzel rávetette magát, és egy végső, végzetes  aktusban 
egyesült a lánnyal. És amikor Moniqua valóban a nevét sikoltotta, azonnal tudta, hogy ez életének legszebb pillanata. 
Éppen ezért lepedővel óvatosan letakarta a testet, és mielőtt kisétált a lakásból, finoman megcsókolta a homlokát. 
Alig várta, hogy hazaérjen, és mindenről beszámoljon Ludasnak. 
Moniqua egy órával később mozdult csak meg. Ujjai a lepedőt 
kaparták, szemgolyói görcsösen megrándultak lehunyt szemhéja alatt. Mellkasa dermesztően elzsibbadt, de odabent a bordái között rettentő, elmondhatadan fájdalom lüktetett. A feje 
pedig úgy égett, mint a nap. 
A szeméből könny szivárgott, és miközben küzdelmesen 
próbálta felemelni a karját, a cseppek végigcsorogtak az arcán. 
De kudarcba fulladt az igyekezete, mire halk, remegő hang 
hagyta el az ajkait. 
Tapogatózó ujjai beleakadtak az asztalon álló üvegpohárba, és a földre verték, ahol ezer darabra tört. De csak tompán 
hallotta a csörömpölést, mintha párnával fojtották volna el a 
zajt. 
Tovább tapogatózott, és végre ráakadt a linkjére. Kövér 
verejtékcseppek ültek  ki a homlokára,  miközben  az ujjait 
megpróbálta mozgásra, az agyát pedig számolásra kényszeríteni. Billentyűről billentyűre haladt, amíg el nem érte a memóriabillentyűk közül a legfelsőt. 
Miután lenyomta, a karja erődenül lehanyadott. 
- Milyen veszélyhelyzetbe került, Miss Cline? 
- Segítsen - bicsaklott meg a hangja, mintha valamilyen 
egzotikus nyelv szavait próbálná kiejteni. - Kérem. Segítsen 
nyögte suttogva, mielőtt elveszítette volna az eszméletét. 
Eve arra ébredt, amikor  megmozdul körülötte a világ. Kinyitotta a szemét, és egyenesen Roarke arcába bámult. 
- Miért viszel a karjaidban? 
- Azért, hadnagy, mert aludnod kell. De nem az íróasztalod mellett - tette hozzá, miközben belépett a felvonóba. 
Hanem az ágyban. 
- Csak a szememet pihentettem. 
- Pihentesd az ágyban. 
Eve elvből vitatkozhatott volna Roarke-kal, hogy tegye le, 
hadd menjen a saját lábán,  de  élvezte az utazást, különösen 
azért, mert csak egy kicsit kellett fordítania a fején, és máris 
beszívhatta Roarke illatát. 
- Mennyi az idő? 
- Nem sokkal múlt egy - vitte be Eve-t a hálószobába 
Roarke, majd fellépdelt az ágyhoz vezető néhány lépcsőn, és az 
ágy szélére ülve ringatni kezdte a feleségét. 
- Tudod, mire gondoltam? 
Eve szorosan hozzásimult. 
- Támadt egy remek ödetem. 
Roarke felnevetett, és megsimogatta Eve haját. 
- Ez az én gondolataim között is felmerült. Amikor beléptem az irodádba, és láttam, hogy sápadtan, az asztalodra hajolva alszol, ráadásul olyan kimerülten, hogy ha így folytatod, 
néhány hét, és képtelen leszel folytatni a munkád. Akkor az 
eszembe jutott, hogy nemsokára itt az egyéves házassági évfordulónk, és még mindig elbűvölsz. 
-Jól csináljuk, mi? 
- Igen, remekül - húzta meg Eve nyakláncát Roarke, mire a gyémántfüggő, amit valamikor régen még ő adott neki, 
kicsusszant az inge alól, ahol többnyire hordta. - Nagyon dühös voltál rám, amikor ezt kaptad. Ennek ellenére gyakrabban 
viseled, mint bármelyik ékszered, kivéve a jegygyűrűt. 
- Amikor átadtad, azt mondtad, hogy szeretsz. Ez teljesen 
összezavart. És meg is ijesztett. Szerintem azért hordom, mert 
többé már nem zavar. De néha még most is megrémít. 
Roarke ujjával végigsimított az Eve nyakán húzódó sebhelyen. 
- A szerelem rettenetes is lehet. 
Eve feléje fordult. 
- Miért nem ijesztjük halálra egymást? 
És már el is kezdtek csókolózni, amikor jelzett a link. 
- Ó, a francba, a francba - mászott le Eve az ágyról, hogy 
felvehesse. 
Eve kirontott a felvonóból, és  végigrohant a halálosan csendes 
folyosón. Még a hullaháznál is jobban gyűlölte a kórházakat. 
A nővérpulthoz érve előkapta a jelvényét. 
- Kerítse elő az ügyeletes orvost, bárki is legyen az. Látnom kell Moniqua Cline-t. 
- Dr. Michaels  épp bent van nála. Ha várna egy kicsit... 
- Arra? - bökött Eve az ujjával a vaskos üvegajtó felé, és 
mielőtt a nővér vékony hangján tiltakozhatott volna, már el is 
tűnt mögöttük. 
Tudta, kit keres.  Tökéletes személyleírást kapott a mentőstől, aki segített beszállítani az áldozatot a sokktalanítóba. 
Benézett egy üvegfalú szobába. A benti ágyon fekvő  nő 
legalább százötven évesnek nézett ki, és olyan sok cső lógott ki 
belőle, hogy már szinte teljesen elveszítette emberi formáját. 
Teljes erővel, egyenesen a szívbe, gondolta Eve, és többé már nincs 
miért aggódnom. 
A szomszéd szobában fekvő férfi sokkal fiatalabbnak tűnt, 
de a testét valamiféle adatszó sátor borította. 
Egy ajtóval kellett csak tovább mennie, hogy megtalálja Moniquát. Halottfehéren feküdt, miközben a mellette álló 
orvos épp az ágya mellé állított egyik készülék adatait olvasta le. 
Dühösen nézett fel, de arckifejezésének nagy részét elrejtette a sűrű, paprikavörös bajusz és szakáll. 
- Magának nem szabadna itt lennie. 
- Dallas hadnagy vagyok a  New York-i rendőrségtől 
mutatta fel Eve a jelvényét. - Ő az enyém. 
- Épp ellenkezőleg, hadnagy. Az enyém. 
- Túl fogja élni? 
- Nem tudom. De mindent megteszünk, ami csak tőlünk 
telik. 
- Nézze, nem szeretnék vacakolni a hivatalos magyarázattal. De két másik nő nem volt olyan szerencsés, hogy eljusson 
egy kórházig. Egyenesen  a hullaházba kerültek. Az  MT azt 
mondta, hogy beszállítás közben megállt a szíve, újra kellett 
éleszteni,  és egyéb komplikációk is adódtak.  Tudnom kell, 
rendbe jön-e annyira, hogy elmondja, ki juttatta ide. 
- Ez az, amit nem tudok megmondani. A szíve  súlyosan 
károsodott. És pillanatnyilag  nem  lehet megállapítani, hogy 
fellépett-e agykárosodás. Az életjelei gyengék, és mindegyik az 
alsó  értékhatár közelében  van. Kómába esett.  A szervezetét 
annyira kikészítették a drogok, hogy már az is csoda, hogy fel 
tudta hívni a kilenc tizenegyet. 
- De felhívta, és ebből arra következtetek, hogy nagyon 
erős  - nézett le Eve  Moniquára,  miközben erősen  kívánta, 
hogy bárcsak felébredne. - A beleegyezése nélkül adagolták 
neki a kábítószert. Maga tudott erről? 
-Még nem erősítették meg, de hallottam a média beszámolóit a két megtörtént gyilkosságról. 
Halálos csábítás 
-A tettes két illegális szerrel kábította el, mielőtt megerőszakolta volna. Egy nőgyógyásznak is meg kellene vizsgálnia. 
-Majd meghagyom az egyik asszisztensnek, hogy gondoskodjon róla. 
- És szükség lenne egy rendőri jelentésre is, amiben leírják, mi volt nála, amit esedeg fel lehetne használni bizonyítéknak, amikor beszállították. 
-Ismerem a  dörgést -  türelmetlenkedett  Michaels. 
Megkapja a jelentését és a bizonyítékait. De ez nem az én dolgom. Nekem életben kell őt tartanom. 
- Nekem  pdig el kell fognom azt a vadállatot, aki  ezt 
művelte vele.  És ettől még egyáltalán nem  lesz kevesebb a 
szememben. Maga vizsgálta meg? Személyesen? 
Michaels szóra nyitotta a száját, majd megpillantott valamit Eve arcán,  és bólintott. 
- Igen, én. 
- Valamilyen sérülés? Horzsolások, harapások, vágások? 
- Semmi ilyesmi. Semmi jele erőszakos közösülésnek. 
- Szodómia? 
- Nem - nyújtotta az orvos Moniqua elé a kezét, szinte 
már védőn. - Miről  van szó, hadnagy? 
- Egy fenyegető Don Jüanról. Ki tudja? Ha a média megszimatolja, hogy a lány életben maradt, talán megpróbálja befejezni, amit elkezdett. Folyamatosan állni fog  egy őr az ajtaja 
előtt, és nem fogadhat látogatókat. Senkit sem. Csak a kórházi 
személyzet és a rendőrök léphetnek be a szobájába. 
- A családja... 
-Majd tőlem megkapják az engedélyt, és bemehetnek. 
De személyesen csak tőlem - hangsúlyozta Eve. - Tudni akarom,  ha valami változás áll be az állapotában. És rögvest értesítsenek, ha magához tér. És nem kell a süket duma, hogy 
nem tud válaszolni a kérdésekre. A tettes azt hiszi, hogy meghalt,  de nem. Két másik lányt viszont sikerült elintéznie. És 
nem hinném, hogy most már magától abbahagyja a szórakozást 
- Eláruljam, mik az esélyei? Kevesebb, mint ötven százalék. 
- Nos, akkor akár fogadnék is rá - hajolt Eve az ágy fölé, 
,  és halkan, de határozottan folytatta. - Moniqua? Hallod, amit 
mondok? Fogadtam rád. Ha feladod,  ő nyer. Ezért nem szabad feladnod. Rúgd szét a tökét annak a szemédádának. 
Ezzel hátralépett, és Michaels felé biccentett. 
- Azonnal értesítsen, amikor felébred. 
Tizenegyedik fejezet 
Már csaknem hajnali négyre járt az idő, amikor Eve végre elhagyta a kapitányságot. Úgy burkolta be a kimerültség, mint 
egy puha takaró, amelyik tompítja az érzékeit. Annyira nem 
bízott a saját reflexeiben, hogy bekapcsolta a kocsija robotpilótáját. És csak remélni tudta, hogy a karbantartók nem eszeltek 
ki semmiféle durva viccet. 
De még azt sem bánta, ha esedeg Hobokenben7 kötne ki. 
Ott is akad talán egy ágy. 
A szemeteskocsik már dolgoztak, házról házra gördülve 
hallatták monoton huss-bang-bumm-vk.2, miközben a kezelőik, mint az árnyak, szorgalmasan ürítgették a járdán felállított 
hulladékgyűjtőket, hogy azok újra befogadhassák a  város 
egész napi szemetét. 
A szellemként mozgó, fehér fényvisszaverő mellénybe  öltözött csapat hidraulikus gyűjtőkocsijának a zúgása versenyre 
kelt Eve bal halántékának a lüktetésével. 
Néhány védőszemüveges fickó  vetett rá egy futó pillantást, miközben Eve a lámpánál várakozott. Egy alak a nadrágja elejére tette a kezét, és rávigyorgott. És miközben a csípőjét 
rázta, minden bizonnyal úgy vélte, nagyon csábító. 
A pantomimjátékot harsány röhögéssel kísérte. 
Eve legszívesebben kiszállt volna, hogy szétrúgja a tökét, 
miközben letartóztatja szexuális zaklatásért, és  ebből  tudta, 
hogy a tűrőképessége végére ért. 
De inkább az üléstámlának támasztotta a fejét, lehunyta a 
szemét, és várt. Amikor a kocsi érzékelői  észlelték, hogy a 
lámpa zöldre váltott, a jármű magától megindult. 
Képzeletben visszatért Moniqua lakásába. Pezsgő. Eve felismerte a címkét. Ezt is Roarke egyik cége gyártotta. És azt is 
tudta, hogy ezer dollárnál is többe kerül egy palack. VéleméVáros New Jerseyben. A ford. megjegyzése. 
ny? szerint rettenetes pazarlás egy kis sistergésért és pukkanásért cserébe. 
A tettes ezúttal a hálószobába is bevitte az üveget, de a 
helyszín elrendezése ettől eltekintve ugyanolyan volt, mint az 
előző két esetben. 
A szokások rabjai, gondolta. Felváltva gyilkolnak. 
Vajon feljegyzik a pontokat? Miért is ne? Hiszen a legtöbb 
játék egyben verseny is. De Moniquával nem érték el a célt. 
Megpróbálják befejezni, amit elkezdtek? Vagy hátradőlve várják, hogy a lány bevégezze, és csendben kihűljön? 
Eve  mocorgott,  és  próbált minél kényelmesebben  elhelyezkedni. 
Reggel fel kell hívnia Michaelst, hogy megtudakolja Moniqua állapotát. Meg kell szervezni, hogy az ajtaja elé állított 
őrök rendben váltsák  egymást. Az első váltásra Truehartot 
fogja kirendelni. Megbízható és  határozott. Közben tovább 
kell folytatni az Allegany és dr. Theodore McNamara vizsgálatát. És McNabot is zaklatnia kell, hogy ásson elő minél több 
adatot. 
A rózsákkal sem jutott eddig még semmire. Ennek a szálnak is érdemes alaposabban utánanézni. 
De előtte még vegyél be valami élénkítőt,  és egy fejfájás 
elleni tablettát, mielőtt szétrobban a fejed. 
Eve  gyűlölte a gyógyszereket. Ostobának, gyengének 
vagy túlterheltnek érezte magát tőlük. 
Pedig Moniqua szervezetébe most  is gyógyszereket adagolnak,  melyek erősítik a szívét,  tisztítják az agyát, és Isten 
tudja, mit művelnek még vele.  Ha sikerül a helyes irányba 
fordítani az áradatot, akkor felébred. És emlékezni fog. 
Persze rémült lesz és zavart. Mintha megszakadt volna a 
kapcsolat a teste és a tudata között, legalábbis először valószínűleg ilyesmit fog érezni. Az emlékei között lesznek fehér foltok, és a feltett kérdések egyike-másika nyilvánvalóan beleesik 
majd ezekbe. 
Eve tudta, hogy az emberi elme, amikor csak tudja, igyekszik megvédeni magát a rémségektől. 
Mihez kezdhet, ha ismereden arcokkal körülvéve, fájdalmasan eszmél egy kórházban? Nyilvánvalóan  visszavonul a 
gondolatai közé. 
Mi a neved? 
Tőle ezt kérdezték. Először ezt. A rendőrök és az orvosok 
is, akik körülállták a hordágyat, amin feküdt. 
Mi a neved, kislány? 
A kérdéstől  vadul  verni kezdett a szíve, összegömbölyödött, és megpróbált önmagába visszavonulni. Kislány. Rettenetes dolgok történnek a kislányokkal. 
Először talán azt hitték róla, hogy néma. Vagy fizikailag 
képtelen beszélni, vagy az átélt szörnyűségek hatására némult 
meg. De tudott beszélni. Egyszerűen csak nem ismerte a megfelelő választ. 
A rendőr egyáltalán  nem tűnt alacsony rangú, egyszerű 
egyenruhásnak. Az orvosok, és a többi  fehér vagy zöld köpenybe öltözött kórházi dolgozó után érkezett. 
Később megtudta, hogy a rendőrség hozta ki a sikátorból, 
ahol elrejtőzött. Emlékezni nem emlékezett rá, de így mesélték. 
Első emlékei között szerepelt a feje fölött lógó lámpa és a 
szemét égető, izzó fénysugarak. És a tompa fájdalom, ahogy a 
törött karját helyre tették. 
Izzadságban fürdött, koszos volt, és bőrén helyenként alvadt vér száradt. 
Miközben az idegenek tapogatták és döfködték, kedvesen 
beszéltek hozzá. De,  akárcsak a  rendőrnek, nekik  sem mosolygott  együtt a szemük a szájukkal. A tekintetük  komor 
vagy éppen tartózkodó maradt, telve szánalommal vagy érdeklődéssel. 
Amikor egyre lejjebb haladva odaértek a testén, ahol az 
apja bántotta, úgy küzdött ellenük, mint egy állat. A fogával, 
a karmaival, akárcsak egy sebzett vad. 
A nővér ekkor fakadt sírva, és könnyes arccal szorította az 
ágyra, amíg egy hideg injekciós tű meg nem hozta a kívánt 
enyhülést. 
Mi a neved?, kérdezte a rendőr, amikor ismét magához 
tért. Hol laksz? Kibántott? 
Nem tudta.  Nem  akarta tudni.  Lehunyta a szemét, és 
próbált visszasüllyedni az eszméledenség homályába. 
A nyugtatók néha segítettek. De amikor túl mélyre merült, a levegő hideggé, hideggé, hideggé vált, és a környezetét 
mocskos,  vörös foltok tarkították.  És  félt, sokkal jobban félt, 
mint  az idegenektől, akik ébren körülvették,  és folyton kérdeztek tőle valamit. 
Időnként nem volt egyedül, amikor elkerült erre a rideg 
helyre. Édeskés lehelet fújt az arcába, és ujjak siklottak a bőrén, mint a csótányok,  amelyek sietve kerestek menedéket, 
amikor felkapcsolták a villanyt. 
Amikor ezeknek az ujjaknak  az  érintését  érezte,  még a 
gyógyszerek sem tudták elnyomni a sikolyát. 
Azt hitték, nem hallja, nem érti őket, amikor egymás között suttogtak. 
Megverték és megerőszakolták. Nagyon bosszú ideig volt kitéve fizikai és lelki elnyomásnak. Alultáplált, kiszáradt, ráadásul erős fizikai és  lelki sérüléseket szenvedett el. 
Szerencsés, hogy egyáltalán túlélte. 
Apró darabokra kellene vágni a gazembert, aki ezt művelte vele. 
Még egy áldozat. Tele van velük a világ. 
Nem tudtuk azonosítani. Eve-nek neveztük el. Eve Dallasnak. 
Eve összerezzent, és felébredt, amikor megállt a kocsi. Vakon bámulta a ház sötét kőfalait, és az ablakok mögött égő fényeket. 
Remegett a keze. 
A kimerültségtől, áltatta magát. Csak a kimerültségtől. 
A fáradtság  okozhatta azt is, hogy Moniqua Cline helyébe 
képzelte magát. 
Immár világosan tudta, hogy valójában kicsoda. Eve Dallas lett belőle, és több volt ez, mint egy puszta név, amivel a 
rendszer  felcímkézte. Nem változtatott azon, hogy honnan 
jött és ki volt korábban. 
De azzal minden rendben,  ha a megfélemlített, összetört 
gyermek még mindig benne él. 
Mindketten túlélték a múltat. 
Nekieredt az emeletre vezető lépcsőknek, menet közben 
vette le a dzsekijét, és lazította meg a fegyverövet. Miközben 
az ágy felé tartott, egymás után hányta le a ruháit. Valósággal 
bezuhant a meleg takarók közé, és miközben összegömbölyödött, azt kívánta, bárcsak elhallgatnának a fejében visszhangzó 
hangok. 
A sötétben Roarke átölelte és magához szorította. Eve öszszerezzent, de tudta, hogy kicsoda és hol van. 
Érezte a férje szívének a dobbanását, ahogy a teste a hátának feszült. És a karja megnyugtató súlyát a dereka körül. 
Rémülettel töltötte el a torkát fojtogató sírás. Hol rejtőzhetnek?  Hirtelen jeges hullám öntötte el, és  figyelmeztette, 
hogy a reszketés folytatódhat. 
Roarke felé fordult, szinte belebújt. 
- Szükségem van rád - suttogta, miközben  ajkaival rátalált a szájára. - Szükségem van rád. 
Olyan kétségbeesetten vágyott a melegre, a férjére, hogy 
vadul a hajába markolt. 
A sötétség ellenére felismerte -  az ízét,  az illatát, a bőre 
tapintását.  Itt feküdt mellette, és többé már nem voltak kérdések. Csak válaszok.  Mindenre. Érezte, milyen nyugodtan 
lüktet Roarke ereiben a vér. 
Eddig nem ismert olyan embert, aki csak érte élt volna. 
- Mondd ki a nevem. 
- Eve - csókolta végig Eve arcán a sebhelyet, elűzve ezzel 
a fájdalmat. - Én kedves Eve-em. 
Nagyon erős,  gondolta Roarke. És rettenetesen fáradt. 
Bármilyen képek is bukkantak fel a fejében, melyek ellen felvette a harcot,  együtt fog vele  küzdeni. Nem gyengédségre 
vágyott, hanem egyfajta szánalmat nem ismerő vigaszra. A felesége teste alá csúsztatta a kezét, és az ujjaival,  a  szájával próbált enyhülést hozni a számára. 
Eve reszketett, de többé már nem a hidegtől. A testét már 
nem a kimerültség fájdalma tépte. Amikor Roarke keze rátalált a mellére,  nekifeszült a testének. Apró harapások töltötték 
el  villanásnyi  gyönyörfalatkákkal. Egy buzgó nyelv,  amely 
egyre hevesebb és hevesebb forrósággal töltötte el. 
Átfordultak egymás körül, összekuszálva  a lepedőt. Eve 
lihegett. Annyira akarta a férjét, hogy egész testét kiverte a ve-  fa 
rejtek. 
Roarke szerette Eve szikár, nyúlánk testét, most is csillapíthatatlan étvággyal esett neki.  Forró bőre,  melyet mindig 
különösen ízletesnek érzett, most  úgy csúszott, mint a nedves 
selyem. Az ajka visszatért hozzá, úgy égette, mintha láz fűtené, és mindkettejüket elborította az őrület. 
- Hatolj belém - fordult át Eve, és a lábaival szorosan átfogta Roarke testét. - Hatolj belém - húzta egyre közelebb. 
Roarke csípője olyan sebesen  mozgott fel és alá, hogy rózsaszín köd borította el az agyát. Látta Eve csillogó tekintetét a 
sötétben. 
Egyre inkább  közeledtek a  gyönyör felé, Roarke  csak 
adott és adott, míg végül érezte, hogy Eve-t valósággal letaglózza az orgazmus. 
Míg végül darabokra nem hullott. 
Ekkor hátrahajolt, és magához szorította a felesége remegő testét. És ő is elélvezett. 
Eve belezuhant  az  álom fenekeden kútjába, és ott is maradt 
három órán keresztül. 
Amikor felébredt, határozottan jobban érezte magát. Addig mondogatta magának, hogy  elmúlt a fejfájása, míg végül 
úgy érezte, valóban el is múlt. 
És biztosra  vette, hogy ha nap közben  sikerül egy kicsit 
szunyókálnia,  azzal sokkal többet ér,  mint bármilyen gyógyszerrel. 
Nem mászott  ki a takarók alól, mielőtt Roarke fel  nem 
kelt az ágy széléről, ahol teljesen felöltözve olvasgatta a képernyőn a tőzsdei  jelentéseket. Az  asztalon csábítóan illatozott 
egy csésze kávé. 
Amikor Roarke feléje fordult, Eve látta, hogy egy tablettát 
tart a tenyerén.  A másik asztalon egy gyanús kinézetű üveget 
is észrevett. 
-parancsolt rá a férje. 
- Nyisd ki a szád 
- M-mm. 
- Nem szeretnék még több horzsolást okozni neked, de 
ha kell,  akkor kell  - jelentette  ki, és mindketten tudták, 
mennyire élvezné, ha a nyers erő alkalmazásáig fajulna a helyzet. 
-Nincs szükségem semmire. Te sem  vagy különb egy 
dílernél. Állandóan valami vegyszert próbálsz belém erőltetni. 
- Kedvesem, ennél szebb bókot nem is  mondhattál volna 
- lendült előre Roarke, és két villámgyors kitérő mozdulatot 
követően a hüvelyk- és mutatóujja közé fogta Eve fülcimpáját. 
Amikor megszorította, Eve szája kinyílt, ő pedig a nyelvére ejtette a tablettát. - Eddig megvolnánk. 
Eve neki esett,  de mivel még mindig fuldokolt egy kicsit, 
elvétette  a  célzást.  A  következő, amire  emlékezett,  hogy 
Roarke a hajánál fogva hátrahúzza a fejét, és valami folyadékot 
tölt a szájába. 
Hogy meg ne fulladjon, Eve kénytelen volt kétszer is nagyot nyelni, mielőtt el tudta lökni magától a férjét. 
- Megöllek. 
-Az egészet - szorította le Roarke, és kérlelhetetlenül 
megitatta vele a folyadék maradékát is. - Ez is kész. 
- Halott ember vagy, Roarke - törölte le Eve a kézfejét, 
amire némi stimulálószer csöppent. - Még nem tudod, de már 
nem is lélegzel. íme egy sétáló hulla. 
- Mindketten megspórolhattuk volna ezt a kellemedenséget, ha vigyázol magadra. 
- És amikor végül a földre roskadsz... 
-Jobban érzed már magad? 
- .. .és ott  heversz, átlépek a kihűlt, élettelen testeden, kinyitom annak  az áruháznak az ajtaját, amit  egyszerűen  csak 
ruhásszekrénynek hívsz, és felgyújtom az egészet. 
-Na de darling.  Nem kell ennyire undoknak lenned. 
Igen, jobban - válaszolta meg Roarke bólintva a saját kérdését. 
- Gyűlöllek. 
- Tudom - hajolt előre, és finoman megcsókolta a feleségét. - Én is gyűlöllek téged. Miért nem zuhanyozol le? Reggeli közben pedig elmondhatnád a legújabb fejleményeket. 
- Nem beszélek veled. 
Roarke vigyorogva állt fel az ágyról. 
- Milyen sablonos, nőies szöveg. Le sem tagadhatnád magad - indult meg lefelé a lépcsőn.  És cseppet sem lepődött 
meg, amikor érezte, hogy Eve a hátára ugrik. 
-Ezt már jobban szeretem  - nyögte ki, miközben Eve 
behajlított karjával megszorította a légcsövét. 
- Legközelebb vigyázz, hogy kit nevezel nőiesnek - engedte el a férjét Eve, majd ahogy volt, meztelenül elindult a 
fürdőszoba felé. Amikor észrevette, milyen felháborodottan 
himbálja a fenekét, Roarke kuncogni kezdett. 
- Nem is tudom, mit kellene gondolnom. 
Eve csak azért reggelizett, mert nem akarta, hogy kárba menjen a felszolgált étel. És csak azért mesélte el a férjének a történteket, mert így saját magának is átismételhette a részleteket. 
Roarke lustán simogatta a macskát, miközben figyelt. 
- Az egyik mentős, vagy valaki a kórházból eddigre már 
biztosan értesítette a médiát - jegyezte meg. - Ezt akár még a 
hasznodra is fordíthatod. 
-Gondolkozom rajta. Ezek ketten  nem olyanok,  hogy 
bármit is félbe hagynának. Túlságosan önteltek ahhoz,  hogy 
megálljanak. Már rengeteg mindent megtudtam róluk. Tarán 
túl sokat is. Ez is gondot okozhat. Túl sok az adat, ezért nem 
tudok semmit sem fókuszba állítani. Ha egyszerre próbálom 
mozgatni a szálakat, csak összegabalyodnak - állt fel Eve, és 
felcsatolta a fegyverövét. - Racionalizálnom kell. 
-Miért  nem  hagyod rám az  Alleganyt?  Elvégre  az 
enyém. Az emberek sokkal  szívesebben mondanának el nekem olyasmit is, amit meg sem említenének olyasvalaki előtt, 
aki jelvényt visel. És  amit nekem  sem mondanak el - tette 
hozzá -, majd megtudom másképp. Másképp, és ráadásul 
még többé-kevésbé törvényesen is, ha már egyszer a testűiéi 
tagjának számítok. 
-Ez a többé-kevésbé arra utal, hogy sokkal lazábban kezeled a kérdést, mint én - de Eve arra gondolt, hogy ezzel id 
takaríthat meg, márpedig az idő életbevágóan fontos lehet. 
De próbálj belül maradni bizonyos határokon. 
- Miféle határokról beszélsz? A sajátjaidról vagy az enyi 
mekről? 
- Ha. Nekem most eligazítást kell tartanom a kapitám 
ságon a csoportnak. Hívj fel, ha rájöttél valamire. 
-Természetesen - állt fel Roarke kezében a macskával 
Eve elé lépett, és megcsókolta. - Vigyázz magadra, hadnagy. 
- Miért vigyáznék? - indult Eve az ajtó felé. - Hiszen n. 
gyón jól csinálod helyettem is. 
Roarke Eve bakancsának a távolodó kopogását hallgatt , 
és lenézett a kezében tartott állatra. 
- Egy null oda. 
A kapitányság egyik, előre lefoglalt tárgyalójában Eve lejár 
szotta a Moniqua házában készült felvételt tartalmazó diszkt 
amit a biztonsági rendszer rögzített. 
- Láthatjuk, hogy az eddigi áldozatok közül inkább Bryn. 
Bankheadre hasonlít. A testfelépítésük szinte  teljesen megegyezik, csak  a megjelenése és az életvitele kifinomultabb 
A tettes másmilyenre maszkírozta magát, mint az első alkalommal, ami arra utal,  hogy nem szereti  ismételni önmagái 
Az elkövetés módja ugyanaz, de egy másik irányból megközelítve rendezte el a helyszínt. Feeney? 
Feeney könnyedén felvette Eve ritmusát. 
- Az áldozat számítógépét átvizsgálva sikerült megállapítani, hogy a tettes a Byron nevet használta, amikor vele levelezett, így hívták azt a költő gyereket is, valamikor régen. A 
e-maileket két hétre visszamenően sikerült rekonstruálni. 
- Ismét megfigyelhető az eddigiekben megismert elkövetési mód. A tettes elég  időt szánt  az áldozat megismeréséi 
A való életben  is követte, figyelte. Ehhez találnia kellett eg 
helyet a lakása vagy a munkahelye közelében. Ezt leellenőriz 
zük - pillantott fel Eve, mert kinyílt az ajtó. A fiatal, vasalt 
egyenruhájában frissen megjelenő  Truehart elpirult, amikor 
minden fej feléje fordult. 
- Elnézést. Bocsásson meg a késésért, hadnagy. 
- Nem, épp úgy érkezett, ahogy elterveztem. Jelentsen. 
- Hadnagy, Cline állapotában  nem állt be semmiféle változás. A szobájába nem lépett be senki, akinek erre nem volt 
felhatalmazása. Amíg a váltás meg nem  érkezett, ott őrködtem az ajtaja előtt. 
- Nem érdeklődött senki sem az állapota felől? 
-De többen is, hadnagy, körülbelül hat órától kezdve, 
amikor a híradóban először elhangzott, hogy mi történt. Öt 
riporter is megpróbált információhoz jutni az állapotáról. 
- Ez semmi. Az irodai linkemen legalább kétszer ennyien 
próbálkoztak. Leléphet, Truehart.  Adja le a szolgálatot,  menjen haza, és aludjon egy keveset. Tizennyolc órakor ismét foglalja el a kórházban az őrhelyét. A beosztását majd egyeztetem 
a közveden felettesével. 
-Igenis,  hadnagy.  Hadnagy, szeretném  megköszönni, 
hogy név szerint engem kért fel erre a feladatra. 
Amikor Truehart mögött bezárult az ajtó, Eve megcsóválta a fejét. 
- Köszönetet mond, mert a lehető legunalmasabb posztra 
rendeltem, ami a világon csak létezik. Oké, Roarke beleásta 
magát az Allegany viselt dolgaiba. Minden vonatkozó adatot 
tudni akarok aj. Forresterről, és erről a Theodore McNamaráról, aki folyamatosan kitér az elől, hogy személyesen találkozzon velem. És tovább kínlódunk  az online dílerrel. Koncentráljunk a kábítószerekre.  Hogyan, miért  és hol szerezheti be a 
tettes azt az adagot, ami kell neki. 
-A  kábszereseknél dolgozó  ismerősöm csupán egyeden 
lehetséges forrást jelölt meg - mondta Feeney. - Egy ismert, 
helybéli düert, aki a csúcsminőségű, szexuális drogokra specializálta magát. A neve Otis  Gunn. Úgy tíz éve kínálgathatta a 
drogjait. Elég szép forgalmat bonyolított le, de aztán kezdett 
elszemtelenedni, és saját gyártású Nyulat kínálgatott az összejöveteleken. 
Halálos csábítás 
- És most mivel foglalkozik? 
- Húsz évet kapott, most tölti le belőle a kilencediket 
húzott  elő  Feeney a zsebéből egy zacskó mandulát.  - A 
Rikerben. 
- Komolyan? Már régen látogattam el arrafelé. Szerinted 
hiányzom nekik? - hallgatott el Eve, mert jelezni kezdett a 
kommunikátora. Távolabb lépett a többiektől, és csak ekkor 
fogadta a hívást. - Épp most engedtem be Louise-t - közölte, 
amikor befejezte a beszélgetést. - Állítólag tud valamit a tegnap éjszakai esettel kapcsolatban. 
Eve elnézte a táblát, és a friss fényképet, amit nem régen tűzött ki 
rá. Moniqua arcképét távolabb tette a halottakétól. És azt akarta, 
hogy ott is maradjon. 
Amikor visszafordult, látta, hogy Peabody és McNab  sietve elhúzódnak egymástól. Gyorsan elfordította a tekintetét. 
- Peabody, miért nincs már a kezemben egy átkozott csésze kávé? 
- Nem tudom, hadnagy, de azonnal pótolom a mulasztást - pattant fel Peabody, de miközben az AutoSéfet programozta, valamit  morgott  maga  elé. És amikor Eve kezébe 
nyomta a csészét, furcsán villogott a szeme. 
-Jó volt tegnap a pizza? - kérdezte  súgva  Eve, mire 
Peabody tekintetében a dühöt nyomban felváltotta a szégyenkezés. 
- Talán... Egy szeletet... Vagy kettőt. 
Eve előrehajolt. 
- Az egészet egyedül etted meg, ugye? 
- Nagyon jó pizza volt. És tudod, valahogy nem is éreztem az ízét. 
- A továbbiakban kímélj meg attól, hogy morogsz a szolgálatban. 
Peabody előregörnyedt. 
-Igenis, hadnagy.  Azonnal  befejezek mindenféle morgást. 
- És a szemedet se villogtasd rám - tette hozzá Eve, majd 
egy hirtelen mozdulattal kinyitotta  az ajtót,  hogy megnézze, 
Louise megérkezett-e már. 
- Neked is villogna a szemed egy ilyen remek pizza után 
- morgott Peabody, majd Eve vicsora láttán úgy döntött, nem 
kísérti tovább a szerencséjét. 
- Dallas - közeledett a folyosón Louise futólépésben. Ma 
nem viselt semmiféle csinos ruhát, csak egy kopott farmert és 
egy elnyűtt inget, amit általában csak  a kórházban vett fel. 
Örülök, hogy  itt vagy. Nem szerettem volna mindent linken 
keresztül elmesélni. 
- Ülj le -  és mert Louise a kapitányság labirintusában való 
rohangálás ellenére feltűnően sápadnak látszott, Eve kézen 
fogta, és odavezette az egyik székhez. - Fújd ki magad, utána 
pedig mindent mesélj el, amit csak tudsz. 
- Tegnap este... Tegnap este randevúm volt. Megittunk 
egy italt a Royal bárban. 
- Roarke  szállodájában? A Palace-ban? 
- Igen. Láttam őket, Dallas. Láttam, ahogy ott ültek az 
egyik bokszban, nem  messze az asztalunktól. És amikor kimentem a mosdóba, beséltem is a lánnyal. 
- Ülj le. Peabody,  hozz egy pohár vizet. 
- Nem is nagyon figyeltem oda  rá - folytatta Louise. 
Különben lehet, hogy észrevettem  volna... Magam előtt látom  az  arcát, ahogy a tükör előtt ült. Nem csak a pezsgőtől 
dobódott fel.  Orvos vagyok, hogy a fene enné meg, észre kellett volna vennem, hogy drogokat fogyasztott. Utólag  már 
minden világos. 
-Mindnyájan  okosabbak vagyunk utólag. Idd  meg 
nyomta Louise kezébe a poharat Eve.  -  Idd meg, utána pedig 
mesélj el mindent, amire csak emlékszel. 
- Bocsánat - kortyolt nagyot Louise. - Csak akkor ismertem fel, amikor ma reggel láttam az esetről készített riportot. 
Hirtelen belém hasított a felismerés - ivott bele újra a pohárba. - Azonnal felhívtam a kórházat, és érdeklődtem az állapota felől. De  semmi javulás. Semmi.  És minden eltelt órával 
csökkennek az esélyei. 
- A tegnap este.  Koncentrálj a tegnap estére. Ott tartottál, hogy ittatok a bárban. 
- Igen - vett Louise egy mély lélegzetet, és némileg megnyugodott.  - Pezsgőztünk  és kaviárt ettünk mellé.  Olyan 
kedves volt. Beszélgettünk. Rajta kívül nem is figyeltem másra.  De a szemem sarkából láttam a párocskát a szomszédos 
bokszban. Ők is pezsgőt ittak és kaviárt ettek. Azt hiszem, 
már akkor ott voltak, amikor mi megérkeztünk. Majdnem 
biztos vagyok benne. Nagyon közel húzódtak egymáshoz. Figyelemre méltó párnak találtam őket. 
- Oké. És mi történt ezután? 
- Táncoltunk. Meg is feledkeztem róluk. De kimentem a 
mosdóba, hogy felfrissítsem és egy kicsit összeszedjem magam. 
Számomra elég elsöprő volt ez egy első randevúnak. A tükör 
előtt ültem,  amikor az a lány egyszer csak kilépett az egyik 
fülkéből. Valósággal szikrázott körülötte a levegő a szexualitástól. Azt mondta, gratuláljak neki, mert meg fogja csinálni a 
szerencséjét. Magamban mosolyogtam rajta, miközben azt kívántam,  bárcsak félig lennék annyira  magabiztos, mint ő. 
Utána elmentek, és én többet nem  is gondoltam rájuk - sóhajtott fel. - Túl piros volt az arca, a szeme pedig üvegesen 
csillogott. Most már tisztán emlékszem. 
- Mennyire emlékszel a férfire? 
-Csinos volt és elegáns. Természetesen viselkedett, úgy 
lépdeltek egymás mellett, mintha az Isten is egymásnak teremtette volna őket. Bárcsak többet is észrevettem volna. De 
talán Charles jobban megfigyelte. 
Eve érezte, hogy  összerándul  a gyomra, és látta, hogy 
Peabody válla is megremeg. 
- Charles? 
-Igen.  Charles  Monroe.  Reggel próbáltam elérni, de 
hangpostára állította a linkjét. 
- Oké - ó, ember. - Lehet, hogy később majd megint el 
kell beszélgetnünk. 
- A klinikán egész nap megtalálsz - állt fel Louise. - Bárcsak többet segíthettem volna. 
- Minden apróság sokat segíthet. 
192 
Eve vezetés közben semmiféle megjegyzést nem fűzött a történtekhez. Nem is akart erről beszélni, bármeddig éljen is. De 
Peabody szódansága nagyon letörte. 
- Minden rendben? 
- Még gondolkodnom kell. Ez nem munka volt. 
- Micsoda? 
- Tegnap este nem a munka miatt találkoztak. Ez valóban randevú volt. De minden oké - döntött végül. - Úgy értem,  mi valójában csupán barátok  voltunk.  Csak hirtelen 
megdöbbentem, ennyi az egész - pillantott Charles házának a 
bejáratára, amely előtt Eve lefékezett. És szemmel láthatóan 
valóban nem érezte magát túlságosan rosszul. 
Charles Monroe épp a felvonó felé tartott, amikor Eve és 
Peabody kiléptek a kabinból. 
- Dallas. Épp magához indultam. Csak most láttam... 
- Tudom. Menjünk be. 
- De hát honnan... Louise. Ideges volt? Fel kell hívnom. 
Eve felvonta a szemöldökét,  amikor látta, hogy Charles 
milyen ügyedenül nyitja ki a saját lakásának az ajtaját. A rendítheteden Charles Monroe határozottan megrendült. 
- Majd később felhívja. Amúgy vele minden rendben. 
- Nem tudok tisztán gondolkodni - vallotta be Charles, 
és szórakozottan végigsimított a melléje lépő Peabody vállán. 
- Ma reggel egy órát lazítottam a fürdőkádban. Csak pár perce kapcsoltam be a képernyőt. A riport egyenesen az arcomba 
vágott. Tegnap este láttuk őket.  A férfit, és a nőt, akit megpróbált megölni. 
- Mondja el, amire emlékszik. 
Charles elbeszélése  szinte pontosan megegyezett Louiseéval, kivéve természetesen azt, ami  a női mosdóban történt. 
De a feltevése, miszerint a férfi akár hivatásos bárcás is lehet, 
felcsigázta Eve-t. 
- Ezt meg miből gondolja? 
-Egy kicsit, de tényleg csak egy kicsit, kívülállónak  festett. Nehéz ezt elmagyarázni. Nagyon törődött a partnerével, 
udvariasan viselkedett, de mindezek mögül kitűnt a rideg  számítás. Mintha hagyná, hogy a nő minden előnyét kihasználja, 
mielőtt aláírja a csekket. Elfogult vagyok - vallotta be -, de 
észrevettem,  milyen tekintettel bámult  utána, amikor  a nő 
kiment a mosdóba. Megint csak azt kell mondanom, hogy 
számító volt.  És önelégült. Csak pillanatnyi benyomás, de sok 
bárcás gondolkozik így az ügyfeleiről. 
- És mi a helyzet az ügyfelekkel? 
- Micsoda? 
- Néhány ügyfél hasonlóképpen gondolkodik a bárcásokról. 
Charles hosszan nézte Eve arcát, majd bólintott. 
- Igen. Ebben tökéletesen igaza van. 
Eve az ajtó felé fordult. 
-Megtenné nekem,  Charles, hogy  megkérdezi néhány 
társát? Egy olyan ügyfelet kellene keresni, aki szereti a komolyzenét, a rózsaszín rózsát és a gyertyafényt - pillantott hátra a válla fölött. - És a költészetet. Maguk előnyben részesítik 
az ilyen embereket, igaz? 
- Persze, erre szükség van, ha az ember a szakmában akar 
maradni. Majd körbekérdezem  a  többieket. Delia, volna egy 
perced? 
Eve meg sem állt. 
- A liftnél várlak. 
-Tudom, megbeszéltük, hogy ma este együtt vacsorázunk - kezdte. 
- Emiatt ne aggódj - csókolta arcon Charlest Peabody, és 
maga is meglepődött, hogy milyen könnyen ment. Ilyen puszit adnak egymásnak a barátok. - Kedvelem Louise-t. 
- Köszönöm - szorította meg Peabody kezét  Charles. 
Én is. 
Tizenkettedik fejezet 
Minden vállalatánál aggodalommal töltötte el az alkalmazottakat, ha Roarke váratlanul megjelent. Ő viszont úgy gondolta, hogy a legmagasabb teljesítmény eléréséhez  nem árt néha 
izgulni egy kicsit. 
Jól fizetett, és minden vállalatában, gyárában, leányvállalatában és irodájában kimagaslónak számítottak a munkakörülmények. 
Tudta, milyen érzés szegénynek lenni. Egyeseket - például őt is - éppen ez motiválta, hogy minél többet és többet érjen el az életben. Mindent, ami csak lehetséges. De a legtöbb 
embernek csak alacsony fizetés és egy levegőtlen lyuk jutott, 
ami csak fokozta a tehetedenségüket és a haragjukat. Annyira, 
hogy még kisebb lopásokat is elkövettek. 
Ő sokkal inkább kedvelte a tágas tereket, ahol a dolgozói 
is sokkal jobban érezték magukat, hűségesek voltak a munkaadójukhoz, és sokkal jobban teljesítettek. 
Átsétált az Allegany előcsarnokán, közben magában megjegyezte, mit kellene változtatni a dekoráción és a biztonsági 
szabályokon. De a kommunikációs rendszerben nem talált hibát, a kérését követően, miszerint szeretne beszélni a vezető 
vegyészmérnökkel, azonnal a  harmincadik emeleti irodájába 
kísérték. Az izgatott recepciós kétszer is megkínálta kávéval, 
és mielőtt elérték volna a céljukat, háromszor is elnézést kért, 
hogy nem találták meg azonnal. 
- Biztosra veszem, hogy nagyon elfoglalt - nézett körül 
Roarke a hatalmas, és valahogy rendezetlennek ható irodában, 
ahol még most sem húzták fel az ablakok elől a sötétítőket. 
Olyan sötét volt, mint egy barlangban. 
-Ó, hát  persze,  uram. Ebben teljesen biztos  vagyok, 
uram. Iszik egy kávét, miközben a mérnök úrra vár? 
Három a magyar igazság, gondolta Roarke. 
Halálos csábítás 
- Nem, köszönöm. Ha dr. Stiles az egyik laborban van, 
akkor esedeg... - hallgatott el, amikor besétált egy komor, 
laborköpenyes férfi. 
- Épp egy kutatási projekt kellős közepén járok. 
- Gondolom - felelt Roarke udvariasan. - Ne haragudjon, hogy félbeszakítottam a munkáját. 
- Maga meg mit keres itt? - förmedt rá a rémült recepciósra. - Nem megmondtam, hogy nem akarok idegeneket látni az irodámban? 
- Igen, de... 
- Kifelé, kifelé - lökdöste az ajtó felé a szerencsédent, miközben úgy csápolt a karjával, mint  a farmer felesége, amikor 
a tyúkokat hajkurássza. - Mit  akar? - kérdezte Roarke-tól, 
amikor becsapta az ajtót. 
- Örülök, hogy újra találkoztunk, Stiles. 
- Nincs időm sem fecsegésre, sem pedig politikára. Épp 
egy új szívregeneráló szérumon dolgozunk. 
- Hogy halad a munka? 
-Egész jól haladt, amíg ki nem rángatott a laborból 
zökkent bele az egyik fotelbe. Esedenül mozgott, mint a 
nagydarab emberek általában, neki pedig akkora volt a válla, 
mint egy arena-ball játékosnak. Az arcát az orra uralta, amely 
úgy osztotta ketté, mint fejszecsapás  a gránitot. Fekete szeme 
merengőn tekintett a világba, a szája mintha mindörökre kellemeden fintorba dermedt volna. A haja borzas acélgyapjúként meredezett a fejéről. 
Faragatlan, összeférhetetlen, goromba és gúnyos ember 
volt. 
Roarke éppen ezért kedvelte olyan nagyon. 
-Már akkor is itt  dolgoztál, amikor az Allegany neve 
kapcsolatba került aj. Forresterrel. 
- Hah - vett elő Stiles  egy  pipát, amit már tizenöt éve 
nem gyújtott meg, és  rágcsálni kezdte a szopókáját. - Én már 
akkor is itt dolgoztam, amikor te még a hüvelykujjadat szoptad és nyál csorgott az álladon. 
-Szerencsére  ezeket a rossz  szokásaimat már kinőttem. 
Az általam említett kapcsolat egy különleges projektet takart. 
- Szexuális zavarok. Az emberek nem szoktak aggódni a 
szex miatt, kivéve, hogy egyre többet és többet akarnak belőle. 
- De ez lett volna a végső cél? - emelt fel Roarke egy dobozt a földről, melyben látszólag évtizedes  kutatási eredményeket őrző diszkek lapultak. 
-Ugye, azóta feleségül vettél valakit?  A szexnek pedig 
lőttek. 
Roarke a sötétben föléje tornyosuló Eve alakjára gondolt. 
- így kellett volna történnie? 
Ezt olyan meglepve kérdezte, hogy Stiles felhorkant, amit 
akár nevetésnek is lehetett gondolni. 
-Mindenesetre - folytatta Roarke  - mindent tudnom 
kell erről a kapcsolatról, a projektről és a kapcsolatokról. 
- Szerinted úgy festek, mint egy kibaszott adatbank? 
Roarke figyelmen kívül hagyta ezt a megjegyzést. Sőt mi 
több, még a körítés sem érdekelte,  pedig ezt nem mindenki 
kedvéért tette volna meg. 
- A fontosabb adatokhoz már hozzáfértem, de sokat segítene,  ha elmesélnéd  a személyes benyomásaidat. Theodore 
McNamara. 
-Seggfej. 
- Ha jól sejtem, csaknem minden ismerősödre ezt a szeretetteljes kifejezést használod. A többieknél pedig tovább részletezed. 
- Sokkal jobban érdekelte a haszon, mint az elért eredmények. A megdicsőülés, mint a nagy összefüggések. Halálra ugráltatta az embert, csak azért,  hogy megmutassa, ki a főnök. 
Nevet akart szerezni magának. Ő volt itt akkoriban a nagykutya, és  mindenkit gyakran oldalba vizelt csak azért, hogy ezt 
ne felejtsük el. Úgy  csalogatta a médiát,  mint egy reklámkurva. 
- A szavaidból úgy veszem ki, hogy ritkán ugrottatok be 
valahová együtt egy pofa sörre a nehéz, petricsészék fölött töltött nap után. 
- Ki nem állhattam a mocskos gazembert. Es még csak 
fel sem értem a tudásához. Abban a hájas primadonnában egy 
Halálos csábítás 
lángelme ragyogott - szortyogtatta meg elgondolkodva a pipáját. - A legtöbb embert saját maga válogatta be a csoportjába. Mint például egy lábtörlőjének a lányát. Mi a fene volt a 
neve... A, kit érdekel! Értelmes volt, húzta az igát, mint egy 
barom, és saját magának sohasem kért semmit. 
-Ebből feltételezhetem, hogy ez  a projekt  különösen 
kedves volt McNamarának? 
- Ő hozta a döntések nagy részét, ő készítette a terveket, 
egyszóval egy személyben irányította a munkát. Céges projekt 
volt, de McNamara állt a reflektorfényben. Rengeteg pénzt 
nyomtak ebbe a fejlesztésbe. Vállalati pénzt, magántőkét. 
A szex iránt nagy a kereslet. És bizonyos területeken nagy szerencsénk is volt. 
- Figyelemre méltó. 
- Egy százkét eves férfinak is garantálni tudtuk, hogy nőfaló maradjon, és egy nő biológiai órája sem állt meg egy fél 
évszázados ketyegés után - csóválta meg a fejét Stiles. - Persze 
a pénz és a média sohasem fértek meg jól egymással. A legtalálóbb eredményünket, amit elértünk, vagyis a meddőség 
gyógyítása anélkül, hogy a beteg átesne a ló másik oldalára, és 
egymás után szülje az ikreket, nem találták említésre méltónak. Sokkal többet akartak, McNamara pedig egyre nagyobb 
nyomást gyakorolt ránk, hogy  megadhassuk nekik, amire 
vágynak.  Veszélyes, labilis anyagokkal  dolgoztunk. Qábító 
anyagokkal. A költségek egyre emelkedtek, a kísérletek pedig 
olyan gyorsan követték egymást, hogy nem maradt időnk az 
alaposabb vizsgálatokra. A kémia visszaütött. Jelentkeztek a 
nem várt mellékhatások. Ezek között persze akadtak kellemesek is. Lassan halomba gyűltek a perek, és végül leállították a 
kutatást. 
- És McNamara? 
- Sikerült elintéznie, hogy ne érje utol a büdös - utálkozott Stiles. - Tudta, mi folyik körülötte. Senki sem tudta befeketíteni. 
-És mi volt  a helyzet a kutatócsoportjával? Emlékszel 
olyasvalakire, akit feltűnően érdekeltek az általad kellemesnek 
nevezett mellékhatások? 
- Úgy nézek én ki, mint egy patkány? - hördült fel Stiles. 
- Történetesen... Ö,  átvitt értelemben gondoltad, nem 
szó szerint. 
- Még ötven év, és te sem leszel ennyire magabiztos. 
- Van itt még valami, aminek nem fogsz örülni, Stiles 
hajolt előre Roarke, és váratlanul komolyra fordította a szót. 
Ez most nem csak valami gondtalan, felesleges szócséplés. Két 
nőt már meggyilkoltak, egy harmadik  pedig kómában fekszik. Ha elképzelhető, hogy ennek  az ügynek a szálai a fent 
említett kutatáshoz nyúlnak vissza... 
- Miféle nő? Milyen gyilkosságok? 
Roarke  csaknem felsóhajtott.  Hogyan is feledkezhetett 
meg róla, hogy kivel beszél? 
- Időnként ki kellene dugnod az orrod a laborból, Stiles. 
- Miért? Odakint csak emberek vannak. És semmi sem 
képes mindent elbaszni gyorsabban, mint az emberek. 
- Odakint van valaki, vagy valakik, akik nagyon is hasonló hatású drogokkal tömik a nőket,  mint amikkel ez a labor is 
kísérletezett. És nem egyszerűen csak beadják nekik, hanem 
addig adagolják, amíg azok bele nem halnak. 
-Ez  alig hihető. Tudod, mennyibe kerülne egy ekkora 
adag? Mennyibe kerülnek az előállításához felhasznált anyagok? 
- Efelől már tájékozódtam, de  azért köszönöm, hogy felhívtad rá a figyelmem. De ebben az esetben minden jel szerint 
nem számítanak a költségek. 
- Ez még akkor is pokolian sok pénz, ha az a bizonyos illető házilag kotyvasztja össze. 
- Ebben az esetben mennyibe kerülne? 
Stiles elgondolkodott egy pillanatra. 
- Egy jó laboratórium, diagnosztikai és mérőeszközök, valamint egy  első osztályú vegyész. Légmentesen zárható helyiség, hogy a stabilizációs szakasz alatt ne szökhessenek ki a gázok.  És  mindezt a  feketepiacról kellett beszerezni. De ha 
nagyban gyártanák, akkor biztosan  tudnék róla. 
Halálos csábítás 
- Tartsd nyitva a füled - javasolta Roarke. - És azonnal 
szólj, ha megtudtál valamit. Bocsáss meg - kért elnézést, mert 
jelezni kezdett a maroklinkje. 
Felvett egy fülhallgatót, és úgy fogadta a hívást. 
- Roarke. 
Eve gyűlölte, ha sokáig váratták. Különösen egy olyan helyen, 
ahol talán többre ment azzal, hogy Roarke felesége, mint a jelvényével. És a Palace egyike volt az efféle helyeknek. 
És ez a kellemeden érzés alig csökkent valamit, amikor 
Roarke irodájába kísérték, hogy ott hallgassa ki a pincért, aki 
kiszolgálta Moniquát és a támadóját. 
Sokkal jobban élvezte a Rickersben tett látogatását, habár 
szerényebb  körülmények, mogorva  börtönőrök és veszélyes 
bűnözők fogadták. Még akkor is kellemesebbnek találta ezt a 
környezetet, ha a Gunn-nal  folytatott beszélgetése zsákutcának bizonyult. 
-Intézkedek, hogy azonnal  küldjék fel Jamalt,  amint 
megérkezik - intett a kínosan elegáns hosztesz, amikor kinyílt 
a felvonó ajtaja. - Ha rajta kívül mással is szeretne beszélni, 
vagy bármit kívánna, ami elősegíti a nyomozást, csak kérnie 
kell. 
Az iroda ajtaját ujjlenyomattal és a megfelelő kód begépelésével lehetett kinyitni, és Eve-nek ehhez igénybe kellett vennie a szálloda igazgatójának a  segítségét. 
Roarke szállodáiban és vállalatainál sokszor a legmagasabb 
fokú biztonsági előírások is kevésnek bizonyultak. 
- Addig is - mosolyodott el melegen a hosztesz - hozhatok valami frissítőt? 
- Egy gyöngymangót kérek - kapott az alkalmon villámgyorsan Peabody, mielőtt Eve határozottan elzárkózhatott 
volna mindenféle kínálás elől. A szigorú tekintet láttán még 
hozzátette: - Nagyon szomjas vagyok. 
- Máris hozom - siklott a hosztesz egy faragott szekrénybe rejtett AutoSéfhez, és beprogramozta a kért italt. - És ön, 
hadnagy? 
- Csak a pincért. 
- Hamarosan itt lesz - nyújtotta Peabody felé egy karcsú, 
magas pohárban a mangót. - Ha mással nem szolgálhatok, 
akkor magukra is hagynám önöket - hagyta el az irodát, és 
diszkréten becsukta maga mögött az ajtót. 
- Ez nagyon jó - élvezett ki Peabody minden kortyot. 
Te is ihatnál egyet. 
- Nem azért jöttünk, hogy drága italokat kóstolgassunk 
járkált Eve föl és alá a szobában, amely az itt-ott megtalálható 
irodabútorok ellenére inkább luxuslakosztálynak tűnt. - Mielőtt beszélek dr. McNamarával, szeretném felvenni a pincér 
vallomását. Iszogatás helyett te is inkább beszólhatnál a kórházba, és megkérdezhetnéd, hogy van Moniqua. 
- Egyszerre is megy a kettő. 
Miközben Peabody felhívta a kórházat, Eve beszélt Feeneyvel. 
- Voltál már a Rickersben? 
- Csak jöttem és  mentem. Elviccelődtünk  egy  kicsit 
Gunn-nal. Azt javasolta, hogy csináljak magammal bizonyos 
nemi aktusokat, de ezek a leleményes ödetei vagy anatómiailag lehetedenek, vagy szimplán törvénytelenek. 
-A jó öreg Gunn még mindig a régi - jegyezte meg 
Feeney, némi szeretettel a hangjában. 
- Amúgy  teljesen felesleges volt a látogatásom. Annyira 
felhúzta, hogy amíg odabent poshadt, valaki betört a területére,  és most jól megszedi magát, hogy elhittem, nem tud semmit. Ennyire jutottam. 
- Mondtam előre, hogy csak az idődet vesztegeted. 
-Ami vészesen fogy.  Lehet, hogy  épp most készül egy 
lány az esti randevújára. 
- Dallas, tudod, hogy  mennyi moslék keresztülment ezen 
a számítógépen? Hiszen nyilvános terminálként használták, az 
Isten szerelmére. Nem olyan könnyű megtalálnom egyeden 
felhasználót, mintha egy nyomorult nyulat rántanék elő a cilinderből. 
- Megkaptad  Cline gépét is. Nem egyeztetheted össze a 
kettőt? 
- Úgy nézek ki, mint aki az első munkanapját tölti a cégnél? A  tettes nem  hagyott nyomot rajta. Semmi olyasmit, 
amit megtalálhatnék. El akarod magyarázni, hogy mit csináljak, vagy hagysz dolgozni? 
- Hagylak dolgozni - akarta Eve bontani a vonalat, de 
hirtelen  meggondolta magát. - Ne haragudj - kért gyorsan 
bocsánatot, majd valóban letette. 
- Nem változott semmi -  közölte Peabody.  - Moniqua 
még mindig nem ébredt fel a kómából. Az állapota továbbra 
is kritikus. 
Nyílt az ajtó. Eve magában arra gondolt, nem kellene 
ennyire meglepődnie, ha Roarke-ot látja besétálni. 
- Mit keresel itt? 
-Eddig  azt hittem, ez az én irodám -  nézett körül 
Roarke. - Igen, biztos vagyok benne, hogy az enyém. Jamal, 
hadd mutassam be Dallas hadnagyot és Peabody rendőrtisztet. Szeretnének feltenni magának néhány kérdést, és arra kérik, hogy működjön együtt velük. 
- Értem, uram. 
- Nyugodjon meg, Jamal - szólította meg  Eve. - Nem 
maga került bajba. 
- Tudom. Amiatt a nő miatt jöttek, aki kómában fekszik. 
Láttam a híradóban,  és gondolkoztam is rajta, hogy bejöjjek 
dolgozni, vagy egyenesen menjek a rendőrségre - sandított 
Roarke-ra. 
-Itt  valamivel jobbak a körülmények  - kedélyeskedett 
Roarke. 
- Ahogy mondod - dörmögte Eve maga elé. 
- Foglaljon helyet, Jamal - kérte Roarke. - Nem inna valamit? 
- Köszönöm, nem, uram. 
- Nem bánnád - szakította félbe Eve -, ha én vezetném a 
kihallgatást? 
- Egyáltalán nem - sétált Roarke az íróasztala mögé, és 
előhúzott egy széket. - És nem, nem megyek ki. Jamalnak joga van hozzá,  hogy jelen legyen valaki, aki képviseli az érdekeit. 
- Szeretnék segíteni - ült le egyenes háttal Jamal. A kezét 
az ölébe fektette, ahogy illik. - Még akkor  is segítenék, ha 
nem kaptam volna rá utasítást. 
- Ezt  örömmel hallom, Jamal. Szeretném felvenni a beszélgetést. Peabody? 
- Igen, hadnagy. Rögzítő bekapcs. 
- Jamal Jabar kihallgatása a Moniqua Cline elleni gyilkossági kísérlet ügyében, ügyiratszám H-78932C. A kihallgatást 
Eve Dallas hadnagy  vezeti. Jelen vannak továbbá Delia 
Peabody, mint a kihallgatás vezetőjének a segédje, és Roarke, 
mint Jabar választott képviselője. Jamal,  maga a  Roarke 
Palace Hotel Royal nevű bárjában dolgozik mint pincér. Igaz 
ez? 
- Igen. Már három éve. 
- És tegnap este kiszolgált egy párt, akik az ötös bokszban 
ültek. 
- A műszakom alatt négy párt szolgáltam ki, akik az ötös 
bokszban ültek. 
Eve elővett néhány fényképet, és Jamal elé tolta. 
- Felismeri ezeket az embereket? 
- Felismerem. Tegnap este az ötös bokszban ültek. Egy 
palack 56-os Dom Perignont és belunga kaviárt rendeltek. Az 
úr kevéssel kilenc előtt érkezett, és nagyon pontos utasításokat 
adott arra nézve, mit szolgáljunk fel, és hogyan. 
- Ő jött meg elsőként. 
- Ó,  igen, csaknem félórával a hölgy előtt. De a pezsgőt 
azonnal akarta. Ki kellett nyitnom, de tölteni már ő maga töltött. A kaviárt csak azután vittem ki, miután a hölgy is megérkezett. 
- Nem volt nála egy táska? Fekte bőrtáska, hosszú szíjjal. 
- De igen. Nem akarta leadni a ruhatárba, egész idő alatt 
maga mellett tartotta. Egyszer a linkjét is használta, felhívott 
valakit. Felteszem, a hölgyet,  mert igen sokat várt rá. De egyáltalán nem látszott türelmetlennek, és amikor egy pillanatra 
megálltam  mellette,  hogy meggyőződjek,  minden a legnagyobb rendben, megkérdeztem, hogy késik-e a vendége. Mire 
azt felelte, hogy nem. 
- Mikor töltötte ki a pezsgőt? 
-Nem láttam pontosan, fél  tíz előtt még tele volt az 
üveg. A hölgy nem sokkal ezután érkezett. El nem tudtam 
képzelni, az úr miért jött ilyen hamar, ha a vendége állítólag 
nem késik. Úgy véltem, talán ez lehet az első, személyes találkájuk. 
- Hát ezt meg honnan tudta? 
- Abból találtam ki, hogy némileg izgatottak voltak, de 
kezdetben érződött közöttük némi formalitás is. Igazán csak 
akkor bizonyosodtam  meg felőle,  amikor elcsíptem a hölgy 
egyik mondatát, amelyben közli, hogy milyen boldog, amiért 
végre személyesen is megismerhetik egymást. 
- Miről beszélgettek? 
Jamal Roarke felé fordult. 
- Nem szabad kihallgatnunk a vendégek beszélgetését. 
- Van füle, vagy nem? Meghallani valamit nem ugyanaz, 
mint hallgatózni. 
-Nem,  valóban nem  ugyanaz - és Jamal látta, hogy 
Roarke  helyeslően bólint  a  megkülönböztetés  hallatán. 
Amikor felszolgáltam nekik a kaviárt, akkor a művészet és az 
irodalom volt a téma. Úgy viselkedtek, mint akik nagyon kellemesen beszélgetnek és jól érzik magukat egymás társaságában. Az úr nagyon figyelmes volt, mint ahogy az egy úriemberhez illik. Kezdetben. 
- De ez hamarosan megváltozott. 
- Inkább úgy mondanám, hogy... Hogy ez nagyon hamar közvetlenségbe ment át. Megfogták egymás kezét és csókolóztak. A viselkedésükön látszott a hajlandóság.  Ha érti, 
hogy mire gondolok, hadnagy. 
- Igen, tudom követni. 
- Amikor kivittem a számlát, a hölgy fizetett a kaviárért. 
Számomra ez eléggé visszatetszőnek tűnt, mivel a férfi rendelte 
meg - nézett fel félénken. - De nagy  borravalót kaptam. 
A bor fölött sokáig üldögéltek. A hölgy pedig, legalábbis nekem úgy tűnt, egy kicsit agresszívvé vált.  Egy ízben... - mocorgott Jamal a fotelben,  és összefűzte  az  ujjait - láttam, 
ahogy elindul a keze az asztal alatt. Izé... A férfi nadrágja felé. 
Ez ellenkezik a szabályainkkal, meg is beszéltem a  felettesemmel az esetet. De utána a hölgy rögtön fel is állt, és kiment 
a mosdóba. Amikor pedig visszaért, távoztak. 
- Látta már őket régebben is? 
- Nem emlékszem a hölgyre, de rengeteg ember megfordul nálunk. Elvégre a Royal bár a város egyik nevezetessége. 
De a férfire emlékszem. 
Eve önkéntelenül is felkapta a fejét.  Igaz, alig egy hüvelyknyire. 
-Mikor? 
- Már máskor is ült ugyanabban a bokszban, és akkor is 
én szolgáltam ki. Csak egy hete történt, vagy talán valamivel 
régebben. Egy másik úr társaságában. Nem pontosan  ugyanúgy nézett ki, mint tegnap este, ennek ellenére felismertem. 
Tegnap hosszabb és világosabb volt a haja. És valahogy az arca 
is megváltozott. Nem tudnám pontosan megfogalmazni. 
- Akkor miről ismerte fel? 
- A gyűrűjéről. Már korábban is megcsodáltam. A feleségem ékszerész, ezért felismerem a mívesebb darabokat. Széles, 
fehér és sárga aranyból font szalagok alkották, a közepén pedig egy szögletes kő ült. Egy rubin, amibe sárkányfejet véstek. 
Nagyon jellegzetes. A társának is volt egy, de zafírból. Akkor 
arra gondoltam, hogy talán házastársak voltak, és ez  a jegygyűrűjük. 
- És tegnap este azt látta, amelyik a rubingyűrűt viselte. 
- Igen. Csaknem tettem is rá egy megjegyzést, de mivel 
nem úgy nézett ki, mint korábban, úgy véltem, nem szeretné, 
ha felismernék. És a viselkedéséből az is világosan kitűnt, hogy 
nem akar beszélgetni a pincérével. 
Eve felállt és körüljárta a szobát. 
- Meséljen arról az alkalomról, amikor először látta. Öt és 
a másik férfit. 
- Csak annyira emlékszem, hogy nagyjából egy hete lehetett. Arra már nem, hogy pontosan melyik este. Azt hiszem, 
nem sokkal azután, hogy elkezdtem a műszakomat. Hét óra 
körül. Bort ittak és vegyes zöldségtálat ettek - mosolyodott el 
halványan Jamal. - És nem adtak túl nagy borravalót. 
Halálos csábítás 
- Mivel fizettek? 
- Készpénzzel. 
- Miről beszélgettek? 
- Nem hallottam belőle túl sokat. Mintha azon vitatkoztak volna, hogy melyikük kezdett valamilyen játékot, de csak 
békésen. Jókedvűek  voltak. És amikor a hatos bokszban felvettem a rendelést, meglepetten láttam, hogy egyikük feldob 
egy érmét. 
Bryna Bankhead halálát, gondolta Eve, egy repülő pénzdarab döntötte el. 
- Szeretném, ha találkozna az egyik rajzolónkkal, Jamal. 
- Attól tartok, nem tudnám igazán jól leírni azt a férfit. 
- Emiatt ne aggódjon, az a mi dolgunk. Köszönjük. Nagyon sokat segített. A rajzolók közül pedig valaki majd felveszi magával a kapcsolatot. 
-Rendben -  pillantott Roarke felé Jamal,  és  amikor 
megkapta a beleegyező biccentést, amire várt, felállt a helyéről. - Remélem, azzal, amit elmondtam, meg  fogja akadályozni, hogy ez az ember másokat is bántson. 
-Jamal - emelkedett fel Roarke is a székéről. - Beszélni 
fogok a közveden főnökével. Annyi szabad időt kap, amennyit 
csak akar, hogy segítse a rendőrség munkáját. A kiesést nem 
fogja anyagilag megérezni. 
- Köszönöm szépen, uram. 
- Lenyomozzuk a gyűrűt - csapott le Eve abban a pillanatban, amint az ajtó bezárult Jamal mögött. - Ellenőrzünk 
minden ékszerboltot New Yorkban, ahol vállalják egyedi darabok készítését. És kérek egy rajzolót. Sürgősséggel. 
- Intézkedem -  felelt Peabody. 
- Hadnagy? - állította meg Roarke hangja Eve-t, ahogy 
az ajtó felé indult. 
- Mit akarsz? 
- Hová mész? 
-A kapitányságra,  hogy újra megnézzem  a biztonsági 
diszkeket. Hátha sikerül  kiszúrnom a gyűrűt. 
-Azt itt is megteheted. Ezzel a számítógéppel  ráadásul 
sokkal gyorsabban is.  Számítógép, játszd le a Royal bár biztonsági diszkjét. A felvétel dátuma június hatodika, az időpont 
huszonkét óra negyvenöt perc. 
Feldolgozás...  Melyik   képernyőre  kéri  az 
eredményt? 
- Várj csak egy percet. Odalent is működött egy kamera? 
- Hiszek az alaposságban. 
Eve elmorzsolt egy átkot az orra alatt. 
- Megemlíthetted volna. 
-Sokkal hatásosabb, ha megmutatom. Egyes faliképernyő. 
A képernyőt megtöltötte a bár zajos, színes  forgataga. 
Elegánsan felöltözött emberek ültek az asztalok mellett, vagy 
forogtak a táncparketten, miközben pincérek cikáztak az asztalok és a bokszok között, mielőtt eltűntek volna egy ajtó mögött, ami Eve feltételezése szerint a konyhát rejtette. 
A lejátszás - Roarke szóbeli utasításának  megfelelően 
felgyorsult. 
- Nagyjából ilyentájt kellett megérkeznie... Itt is van 
merevítette ki a képet. 
Eve  közelebb lépett, és megvizsgálta a képernyőn látható 
alak kezét. 
- Ebből  a szögből nem látom jól a gyűrűt. Játszd le tovább - várt, miközben figyelte, ahogy a férfi néhány szót vált 
az esti hosztesszel. Majd végignézte, ahogy az előre  lefoglalt 
bokszhoz vezetik. Amikor Jamal belépett a képbe, hogy üdvözölje, az  asztal alatt, takarásban tartotta a kezét. 
- Gyerünk, gyerünk, gyerünk már - sürgette Eve. - Vakard meg az orrod, vagy csinálj valamit. 
Jamal egy üveg pezsgővel  és poharakkal tért vissza,  és 
mindent az asztalra helyezett. De amikor felajánlotta, hogy kitölti az  italt, a férfi egy türelmetlen kézmozdulattal elhessegette. 
-Merevítsd ki  a képet -  kiáltott rá Eve  a  férjére,  de 
Roarke eddigre már meg is tette. - Ötvenszázalékos nagyítást 
kérek a huszonkettestől a harmincas négyzetig. 
Halálos csábítás 
Amikor Roarke megismételte az utasítást, Eve megértette, hogy a számítógép kizárólag az ő hangjának engedelmeskedik. De bosszúságát elnyomta a diadal, amikor teljes részletességében megcsodálhatta a rubingyűrűt. 
- Erről nyomtatott képet kérek. 
- Hányat? 
- Mondjuk egy tucatot. És a felvételt küldd át az irodai 
gépemre, valamint Peabody kéziszámítógépére is. 
Peabody szóra nyitotta a száját, majd úgy gondolta, bölcsebb, ha nem kérdez rá, vajon hogy képes a megfelelő kódok 
és jelszavak ismerete nélkül egy civil adatokat küldeni egy hivatalos számítógépre. 
-Lássuk,  mennyi időt  tudunk  megspórolni.  Peabody, 
hívd fel linken sorra  az ékszerészeket. Mutasd meg nekik a 
gyűrű fényképét. Lehet, hogy kideríthetjük, melyik üzletben 
vagy aranyművesnél vásárolták. Akad itt valahol egy nyugodt 
hely, ahol Peabody berendezkedhetne, mondjuk egy órára? 
fordult Roarke felé Eve. 
-Természetesen  - és Roarke a  belső kommunikációs 
rendszeren azonnal szólt az igazgatónak. - Ariel, Peabody rendőrtisztnek szüksége lenne egy szobára, ahol nyugodtan dolgozhat. A főrecepciónál fogja várni - pillantott Peabody felé. 
Csak menj végig a folyosón, amíg a pulthoz nem érsz. A többit majd Ariel elintézi. 
- Remek - indult el Peabody, és gondolatai már a következő pohár gyöngymangó körül forogtak. 
- Szerintem a felvétel további része is érdekelni fog - folytatta Roarke, és normál sebességre lassította a lejátszást. 
A képernyőn a gyilkos egymás mellé állította  a pezsgőspoharakat. Mindkettőt félig töltötte, körülnézett, majd a kezét 
az egyik pohár fölé emelte. 
- Merevítsd ki a képet. Nagyítást! 
Eve egészen közel ment a képernyőhöz, és látta, hogy víztiszta folyadék cseppen a markából a pohárba. 
- Ha elkapom a gazembert, és megmutatom ezt a felvételt az államügyésznek, cigánykereket fog hányni. Folytasd a 
lejátszást, de csak a normális sebesség negyedével, és maradjon 
a nagyítás. Ez az, ez az, ezt nézd meg. Egy fiolát rejtett el a tenyerében. Majomsegg legyek, ha nem számolta ki előre az 
adagot. 
- És biztosíthadak, hogy nem vagy az. Az időbélyegből 
folytatta Roarke - világosan kiderül, hogy adott magának néhány percet. Arra az esetre is felkészült, hogy a lány a megbeszéltnél korábban érkezik. Mind a két poharat megtöltötte, és 
azt, amelyikbe belecsempészte a kábítószert, az asztal távolabbi végébe tolta. 
- Kapcsold ki a nagyítást. Nézz rá. Nézd meg az arcát. 
Rohadtul elégedett önmagával.  Most pedig felhív valakit. 
A társát. Mindent elrendezett, és nem bír várni a dicsekvéssel, 
amíg hazaér.  Majd meg kell kérnünk valakit, aki tud szájról 
olvasni, hogy fejtse meg, miről beszél. 
- Már jön is - jegyezte meg Roarke. 
Moniqua lépett be  a bárba, és tétovázva megállt. Majd 
mosolyra húzta a száját. 
- Ő lesz  az, gondolja - kommentálta Eve halkan a látottakat. - És éppen olyan csinos, mint ahogy elképzelte. Tökéletes úriember, aki feláll, ha egy hölgy lép az asztalához. És kezet 
is csókol. Pezsgőt? Milyen elragadó. Összecsendülnek a poharak. Tökéletes kép. Ha nem tudná az ember, hogy micsoda 
szörnyeteg, észre sem venné azt  az apró villanást a tekintetében. Mint egy ragadozó, amelyik a prédájára les. Legszívesebben azonnal ölne. 
- Sohasem tudom felfogni, hogy vagy képes napról napra 
szembenézni ezzel - szólalt meg Roarke, a felesége mögé lépett, és masszírozni kezdte a vállát. 
- Csak azért, mert a lelkem mélyén tudom,  hogy el fogom  őt kapni. Őket.  Mindkettejüket.  Azt hiszik, minden 
irányból fedezik magukat, de mindenki elkövet egyszer valami 
hibát. Biztonságban érzi magát. Azt hiszi, nagyon ügyes.  Ha 
valaki rájuk  nézne, csak annyit látna, hogy egy nő nyomul egy 
férfira. Hiszen Moniqua csúszik hozzá egyre közelebb, ő érinti 
meg a kezét, ő simítja végig a haját, és ő is kapaszkodik beléje. 
Kinek jutna erről eszébe az erőszak? 
-Látom, mennyire megvisel. Ne mondd, hogy nem 
emelte fel Roarke kissé a hangját. - Próbálod elfojtani, ennek 
ellenére bánt. 
- Csak arra ösztönöz, hogy keményebben dolgozzak.  Ó, 
Jézusom, itt jön Charles és Louise. 
- Ezért küldted ki Peabodyt? 
- Semmi szükség rá, hogy felzaklassa magát, de nem gondolok a plátói szerelmére Charlesszal, és arra sem, hogy lefeküdt McNabbal, mert az engem zaklatna fel. Mi ez, az egyes 
számú csábítási hadművelet? Pezsgő és kaviár? 
- Ha jól emlékszem, te jobban kedveled a kávét és a vörös 
húsokat. 
-Nem adnék egy fia  haltojást sem egyeden  szelet... 
Odanézz! Még egy adagot ad neki. Ugyanúgy a tenyerébe rejtett üvegcséből. Ezek szerint Moniqua két dózist is kapott, mielőtt elhagyták volna a bárt. Elképesztő. A labor Lotyót mutatott ki a nappalijában talált üvegben, és Nyulat a hálószobában. Nagyon magas  lehet a  szervezetének az ellenálló képessége. Talán ezért nem halt még meg. 
- Folyadékban oldva kapta - mutatott rá Roarke. 
- Aha, és miközben benyakalta, kézimunkázott egy kicsit 
a fickóval az asztal alatt. A harmadik adagot a lakásán kapta. 
Hogy bírhatott  ki ennyit? Persze, nem is bírta.  Kihányta az 
egészet.  Karcsú, de nem betegesen sovány - gondolkodott 
hangosan Eve. - Nem olyannak tűnik, mint a mai,  étkezési 
komplexusban szenvedő lányok. Talán túl kényes a gyomra. 
Vagy  a bár mosdójában, vagy otthon kihányta  a pezsgőt,  a 
kaviárt és a kábítószer nagy részét. Ezért nem lépett fel nála 
azonnal a halálos túladagolás.  A gyilkos hibázott - folytatta. 
Ezt a  lehetőséget nem vette  számításba. Egy mozduladanul 
fekvő lányt hagyott maga mögött, akiről azt hitte, hogy halott. Ebből le lehet vonni a következtetést, hogy nem orvos, de 
még csak kapcsolatban sem áll az egészségüggyel. Az inkább 
a társa lehet. Ő csak  egy egyszerű számítógépbuzi. Nézzük 
végig a második gyilkosság helyszínén készült felvételt.  Szeretném tudni, azon is ilyen tisztán látszik-e a gyűrű. 
- Kevin, komolyan kezdesz unalmas lenni - hallatszott egy 
gépies hrssss, és hideg párafelhő csapott fel, ahogy Ludas kinyitotta  a hűtő ajtaját, és kiválasztott egy oldatot. - Első ízben 
csaknem hisztériáztál, mert meghalt a nő. Most pedig idegességedben tövig rágod a körmöd, hogy ez még él. 
- Az elsőt nem akartam megölni. 
- A másodikat viszont igen - csúsztatta be Lucias egy csipesz segítségével a fiolát egy erre kiképzett üvegtál nyílásába. 
- Ha a játék nyelvén akarnék fogalmazni, öreg barátom, akkor alaposan mínuszba kerültél. 
- A te feladatod a főzőcske - és Kevin hangjában keveredett a gyanú a haraggal és a félelemmel. - Mi a garancia, hogy 
jó minőségű anyagot tettél a táskámba? 
- Természetesen a fair play szellemében játszom. A csalás 
megkeseríti  a győzelem mámorát. Megegyeztünk, hogy becsületesen játszunk, Kev. 
-Jó eséllyel ez a lány is meg fog halni, tehát hagyjuk későbbre a pontozást. 
- Micsoda küzdőszellem. És újra csak a fair playre gondolva azt javaslom, hogy öt  pontot érjen a kórház, a halál pedig 
teljes  tízet. Ha a kis nőcskéd meghal, mielőtt ma este hazaérnék a randevúmról, megint vezetni fogsz. Ennél becsületesebb 
már igazán nem lehetek. És ha mégsem... - vonta meg a vállát, miközben a tálcát és a fiolákat becsúsztatta egy keskeny 
rekeszbe,  és beprogramozta a megfelelő időt és hőmérsékletet -, akkor én kerülök az élre. De megnövelhetnénk a tétet 
egy dupla randival. 
- Egy nap kettőt? -  borzongott Kevin a rémülettől és az 
Ödet nagyszerűségétől egyszerre. 
- Ha elég férfinak érzed magad hozzá. 
- Nem  készültünk fel. A terv szerint a mai este után három nap pihenő következik. A jövő hét elejéig egyeden áldozattal sem tudunk találkozni. 
- Csak az amatőröknek és az ostobáknak kellenek tervek 
- kevert Lucias mindkettejüknek egy kis pohár koktélt. Tiszta 
scotch, egy  egész kevés Zonerrel. - Pörgessük fel a dolgokat, 
Kev. Sok pontot  kell elérnünk Amerikában,  mielőtt áttennénk Párizsba a székhelyünket. 
- Egy piknik a parkban - gondolkozott el Kevin. - Egy 
délutáni randevú. Igen, ez biztosan remek lene. És a legjobb 
alkalom, hogy keverni kezdjük a módszereinket. Nagy pofont 
kapna  a rendőrség a  profilalkotóikkal  és  a valószínűségszámításaikkal egyetemben. 
- Nappal. Ennek is megvan a maga varázsa, nem gondolod? 
Tizenharmadik fejezet 
- Nem akadtunk a gyűrű nyomára - közölte Eve a csoportjával. 
Amellett,  hogy előhozakodott a rangjával, amit  pedig 
gyűlölt, és felemelte a hangját, még egy tábla svájci csokoládéval is meg kellett vesztegetnie az ügyeletest, de végül sikerült 
lefoglalnia egy tárgyalót a megbeszéléshez. 
Roarke remekül választotta ki a megfelelő édességet, és 
nem is vigyorgott túlzottan, amikor látta, hogy a felesége lekenyerez valakit. 
- Tételezzük fel, hogy nem  régi, családi ékszerekről van 
szó.  Minden ékszerész, akivel Peabody felvette a kapcsolatot, 
egyetértett abban, hogy ezek nem régiségek. Ha a kövek valódiak, az értékük egyenként kétszázötvenezer lehet. 
- Az a fickó, aki negyedmilliót visel az ujján, egyszerűen 
puccos - mondta ki Feeney kereken a véleményét. - Magamutogató. 
-Egyetértek. Jó  eséllyel puccosak  és  magamutogatók. 
Globális keresést akarok,  ezért átdobom a labdát az ENyÜnek - és magában eltökélte, hogy kikérdezi a saját szakértőjét 
is. Ugyan Roarke nem viselt semmiféle ékszert, de Eve tudta, 
hogy jó üzleti érzékkel vásárol meg minden szépet, csak azért, 
hogy később ráaggassa. - A rajzolók és a pincér már munkához láttak, de lassan haladnak. A gyűrűvel sokkal többet segített.  Megnézzük a Palace-ban az elmúlt  héten vagy hetekben 
felvett biztonsági diszkeket, de ez hosszú idő, és ráadásul még 
szerencse is kell hozzá, hogy észrevegyük az emberünket. Ezt 
személyesen fogom elvégezni, de közben, ha reggelre nem kerül elő semmi, megkérem a szemtanúnkat, hogy egyezzen bele egy hipnózis alatti emlékfelidézésbe. 
- Nincs rá garancia, hogy nem viseltek sminket, amikor 
találkoztak - mutatott rá McNab, amivel kiérdemelte Eve elismerő fejbólintását. 
- így igaz, de ennek ellenére mégiscsak elkészítjük a fantomképet. Addig építjük a kalickát, amíg nem sikerül rájuk 
csukni az ajtaját. Hogy halad a munka a nyilvános számítógéppel? - sandított Feeney felé Eve. - És légy szíves, ne hantázz. 
- Vicces, hogy pont ezt kéred. A rögzített anyag nagy részét már letisztáztuk. Nem is hinnéd, mennyi szart képesek az 
emberek elküldeni egy nyilvános, bárki által kibérelhető gépről. A pomóoldalak tíz egy arányban győztek. 
-Örömmel hallom, milyen tisztességes polgárokkal van 
tele ez a város. 
-A  szórakozás és  az  élvezet után  következnek a pénzügyek, és csak ezek után a magánlevelezés. Az előfordultak 
között a legígéretesebb  bejelentkezési  név a  Wordsworth. 
A gépen minden műveletet  titkosított. Amikor sikerült keresztültörnünk a kód első rétegén, azonnal átirányított minket 
egy másik, madridi címre. Amikor ezt is megpiszkáltuk, máris 
a Delta Kolónián találtuk magunkat. Utána... 
- Értem. Mit találtál? 
Feeney duzzogva ropogtatta a manduláit, mert nem fejezhette be. 
- Eddig egyeden üzenetváltást sikerült visszafejtenem. És 
még további három, esedeg négy vár megfejtésre. Amiről lehámoztam a kódot, azt  egy bizonyos Stefanie Finchnek küldték. Elég szirupos anyag. 
- Irányítsd át ezt a szirupos  anyagot, valamint  ennek a 
Stefanie-nak a címét a gépemre.  Valóságos számítógépes mágus vagy, Feeney. 
Ezt hallva Feeney kidüllesztette a mellkasát. 
- Aha, mintha eddig nem tudtam volna. De most aludnom kell néhány órát. Utána mágusnyomozó azonnal folytatja 
a munkát. 
- Peabodyval kint leszünk a terepen. Oszolj - adta ki a 
parancsot, miközben megindult  kifelé,  az  egyik mozgójárda 
irányába. - Szerezz nekem egy szelet csokoládét, vagy valami 
ilyesmit, és tíz perc  múlva találkozunk a garázsban.  Még be 
kell ugranom az irodámba. 
- A legénységi pihenő mellett van egy automata. 
- Gyűlölöm az itteni automatákat. Lenyelik a pénzemet 
és a képembe röhögnek. 
-Ugye már megint rugdostad az egyiket, és megtiltották, hogy automatából vásárolj? 
- Nem rugdostam, hanem az öklömmel ütöttem. Hozd 
már azt a nyavalyás csokoládét - ugrott fel Eve a mozgójárdára, meg sem várva Peabody válaszát. Menet közben előhúzta a 
kommunikátorát, hogy ellenőrizze, hol tartanak a grafikusok. 
Peabody  felsóhajtott, és megadóan a legközelebbi ételkiadó automatához ballagott. Gondosan végigolvasta a választékot, és amikor McNab hirtelen feltűnt mögötte, éppen azon 
gondolkodott, hogy mesterséges vagy természetes édesítőszert 
tartalmazó csokoládét vegyen. 
Az együtt töltött este után legalább arra számított, hogy 
megcsípi vagy tapogatni kezdi, de McNab csak bedugta a kezét tucatnyi zsebe közül kettőbe, és csak állt. 
- Minden oké? 
- Aha, csak veszek valamit, ami megdobja az agyunkat 
és mivel úgy  vélte, hogy Dallasszal akár órákat is a kapitányságon kívül töltenek majd, mindkétfajta édességből vásárolt. 
- Úgy gondoltam, a tegnap este után elragadtatod magad. De ne tedd. Az ilyesmi semmit sem jelent. 
Peabody  a pizzára gondolt,  majd eszébe jutott, milyen 
fergetegeset szeretkeztek a nappalija padlóján, majd később az 
ágyban is, és érezte, hogy összerándul a gyomra. 
- Igazad  van. Ki mondta, hogy jelent bármit is? 
- Csak azért mondtam, nehogy idegeskedj vagy szégyelld 
magad. 
Peabody  McNab felé fordult, és igyekezett, hogy az arca 
beszéd közben rezzenéstelen maradjon. 
- Úgy látod, mintha ideges lennék vagy szégyellném magam? 
- Nézd,  ha nem akarsz  beszélni róla, nekem úgy is jó 
égette McNab torkát a sértés. Charles épp most mutatta meg 
az új  nőjét, és  Peabody még most sem  hajlandó észrevenni, 
hogy  kicsoda is valójában. - Mindenki tudja, hogy ez úgysem 
vezetne sehová. Ha másképp gondoltuk volna, akkor csak azt 
kaptuk, amit megérdemeltünk. 
- Köszönöm a  kommentárt.  Te  pedig...  - keresgélt 
Peabody a szavak között, míg végül eszébe jutott Eve egyik 
kedvenc kifejezése - Kapd be - lökte félre McNabot a könyökével, és megindult a legközelebbi mozgójárda felé. 
-Remek - rúgott  bele McNab az automata oldalába, 
majd amikor a gép eldörögte az ilyenkor szokásos figyelmeztetést, gyorsan kereket oldott. Elvégre ha Peabodyt nem idegesíti, hogy szeretett bárcása egy másik nővel mászkál, akkor mién izgassa magát? 
Mire Peabody leért a garázsba, már megette az egyik szelet csokoládéját,  és éppen nekilátott a másiknak. És közben 
majd felrobbant a dühtől. A kocsiban ülő Eve feléje nyújtotta 
a tenyerét, és felszisszent, amikor Peabody  olyan erővel csapta 
bele a csokoládéját, hogy szinte megégette a bőrét. 
- Szét kellett volna rúgnom a seggét. Vagy feltörölni vele 
a padlót. 
- Krisztusom - lőtt ki Eve a parkolóból. - Ne kezdd már 
megint. 
- Nem kezdem, épp, hogy befejeztem. Az a szemét disznó csak állt ott, és azt mondta, hogy nem kell szégyellnem magam, és nem kell idegeskednem, mivel a tegnap este nem jelentett 
semmit. 
Nem hallgatom végig, nem hallgatom végig, nem hallgatom végig, 
ismételgette Eve magában. 
-Finch a Riverside  Dríve-on lakik. Egyedül.  Pilóta az 
Intercommuter Airnél. 
- Ő kopogtatott az én ajtómon a szánalmas pizzájával és a 
nyálas mosolyával. 
- Huszonnégy éves  - folytatta Eve  reménytelenül. 
Egyedülálló. Tökéletesen illik az egyes számú gyilkosról  készített jellemrajzhoz. 
- És mit értett az alatt, hogy mindenki? Ki a fene lehet az 
a mindenki? 
-Peabody, ha egyetértek abban, hogy McNab valóban 
egy szemét disznó, és szét kellett volna rúgnod a seggét, sőt ha 
megígérem, hogy ha megfelelő alkalom kínálkozik,  segíteni 
fogok ebben, akkor nem tehetnénk úgy, mintha a nyomozásra 
koncentrálnánk? 
- Igenis, hadnagy - sipákolt Peabody. - De megkérnélek, 
hogy a jelenlétemben soha többé ne mondd ki annak a szemétládának a nevét. 
-Megegyeztünk. Most pedig  irány Finch.  Talán még 
csaléteknek is fel tudjuk használni, vagy  ha szükséges, akkor 
rendőri védelmet biztosítunk a számára. A listán McNamara a 
következő. Ma mindenképpen beszélünk vele, még akkor is, 
ha elhagyta a bolygót. Ha McNab... Az a szemét disznó - javította ki saját magát, amikor Peabody felkapta a fejét - több 
áldozat nevét is visszafejti, azonnal felkeressük őket. A civilek 
védelme a legfontosabb. 
- Megértettem, hadnagy. 
- Hívd fel a Moniqua szobája előtt álló őrt. Jobb, ha első 
kézből értesülünk  róla, ha változás állt be az állapotában, 
mintha a médiából tudjuk meg. 
- Igen, hadnagy. Mondhatok még valamit arról a szemét 
disznóról? Ez lesz az utolsó alkalom, hogy szóba hozom. 
- Az utolsó? Ebben az esetben alig várom, hogy halljam. 
- Remélem, úgy összeszáradnak a golyói,  mint az aszalt 
szilva, mielőtt lepotyognak. 
- Kellemes látvány lenne. A képzelőerőd tapsot érdemelne. Most pedig hívd a kórházat. 
A pilótáknak, tűnődött Eve, igencsak magas lehet a fizetésük, amikor lefékezett egy elegáns, ezüstszínű épület előtt. 
Az elektronikus portás  ellentmondást nem tűrő  hangon 
érdeklődött a látogatása célja  és a neve felől, valamint azt is 
tudni akarta, hogy kit keres. 
- Rendőrségi  ügyben jöttem. A nevem Eve Dallas hadnagy a segítője társaságában, és találkozni szeretnénk Stefanie 
Finchcsel - emelte Eve  a jelvényét a biztonsági leolvasó elé, és 
hallgatta,  ahogy a rendszer halkan zümmögve letapogatja és 
ellenőrzi. 
Halálos csábítás 
-Sajnálom, Dallas hadnagy, de Ms. Finch pillanatnyilag 
nem tartózkodik a lakásában. De hagyhat üzenetet a hangpostáján. 
- Mikor jön vissza? 
- Sajnálom, hadnagy, de megfelelő felhatalmazás nélkül 
erre nem adhatok választ. 
- Lefogadom, hogy ez a ház is Roarke-é - jegyezte meg 
Peabody, miközben körülnézett a hatalmas, feketére és ezüstszínűre festett előcsarnokban. - Ráismerek a stílusára. Szerintem ha elárulod, hogy a felesége vagy... 
- Nem - és Eve-t már a gondolat is bosszantotta. - Találkozni akarok a 3026-os lakás lakójával vagy lakóival. 
- A szomszédja. Jó ödet. 
-Egy pillanat, Dallas  hadnagy. Mrs. Hargrove otthon 
tartózkodik. Értesítem, hogy látni szeretné. 
-Aha,  tedd  csak  azt.  Hogy élhetnek így az emberek? 
Összezsúfolva egy kaptárban, mint a hangyák... 
- A méhek élnek kaptárban. A hangyák... 
- Fogd be, Peabody. 
- Igen, hadnagy. 
-Mrs.  Hargrove  beleegyezett, hogy találkozik  Dallas 
hadnaggyal és a segítőjével. Kérem, fáradjanak az ötös számú 
felvonóhoz.  Remélem, kellemesen telik majd a látogatásuk, és 
további kellemes napot kívánok. 
Alicianne Hargrove  nemcsakhogy beleegyezett, hanem 
egyenesen izgatottan várta, hogy Eve-ék megérkezzenek. 
- Rendőrség - és valósággal bevonszolta Eve-t a lakásba. 
- Ez olyan izgalmas. Betörés történt? 
-Nem,  asszonyom.  Ami  azt illeti,  eredetileg Stefanie 
Finchcsel szerettem volna beszélni. 
- Steffel? - sápadt el Alicianne. - Ó, Istenem. Ugye, nem 
történt semmi baja? Amikor ma reggel munkába ment, még 
nem látszott rajta semmi. 
- Amennyire tudom, jól van. Maguk barátnők? 
-Igen,  méghozzá  nagyon jó barátnők. Ó, bocsássanak 
meg. Kérem, foglaljanak helyet - intett a fájdalmasan modern 
nappali felé, ahol három zselatinheverő állt. Eve szerint olyan 
nagyok, hogy háziállatokat is elnyelhettek volna. 
- Köszönöm, de nem maradunk sokáig. Nem tudja, hogy 
kivel szokott randevúzni Ms. Finch? 
- Stef rengeteg férfit ismer. Szeret a társaság középpontjában állni. 
- Mondd magának valamit a Woodsworth név? 
- Ó, a költő. E-mailen keresztül tartják a kapcsolatot. Azt 
hiszem, készülnek a személyes találkozásra, csak meg kell várniuk, amíg Stef holnapután hazajön. Úgy emlékszem, említette, hogy próbaképpen találkoznak a jövő héten. Megisznak valamit a Top of New Yorkban. De amilyen ütemben Stef cserélgeti a barátait, ebben egyáltalán nem vagyok biztos. 
-Ha felhívja, vagy  a vártnál hamarabb ér haza, kérje 
meg, hogy vegye fel velem a kapcsolatot. Sürgősen. Adj egy 
névjegyet, Peabody. 
Peabody elővette Eve egyik névjegykártyáját, és átnyújtotta. 
- Elárulhatom Stefnek, hogy miről van szó? 
-Csak annyit mondjon neki, hogy hívjon  fel. Azonnal. 
Köszönöm, hogy fogadott minket. 
- Ó, még egy kávét sem ittak meg, vagy... - ügetett reménykedve a kifelé siető Eve után. 
- Nyomozd le, Peabody -  és ebben a pillanatban jelezni 
kezdett a kommunikátora. - Itt Dallas. 
- Hadnagy - töltötte be Truehart arca az apró képernyőt. 
- Azt hiszem, éppen történik valami. Három orvos, köztük dr. 
Michaels, épp most mentek be a célszemély szobájába. Méghozzá sietve. 
- Maradjon a helyén, Truehart. Már indulok is. 
Mivel az ügyeletes nővér egyszerűen elállta az intenzív osztály 
bejáratát, Eve hatvan másodpercet adott neki, hogy előkerítse 
dr. Michaelst. Az orvos zaklatott arccal  surrant ki Moniqua 
szobájából, fehér köpenye lobogott a teste körül. 
- Hadnagy, ez itt egy kórház, nem pedig rendőrőrs. 
- Amíg Moniqua Cline a maga betege, addig el kell fogadnia ezt a helyzetet. Változott valamit az állapota? 
- Eszméletére tért, de nagyon zavart. Az életjelei erősödtek, de még mindig életveszélyben van. Még nem jutott túl a 
krízisen. 
- Ki kell kérdeznem. Nem ő az egyetlen, akinek veszélyben az élete. 
- Lehet, de rá most én vigyázok. 
Mivel  két  erős akarat villámgyorsan felismeri egymást, 
Eve bólintott. 
-Nem gondolja,  hogy megkönnyebbülést  jelentene  a 
számára, ha tudná, hogy az, aki ezt művelte vele, hamarosan 
lakat alá kerül? Nézze, nem akarom kihallgatni. Nem fogom 
erőszakosan faggatni. Nagyon is jól ismerem az áldozatok lélektanát. 
- Elhiszem, hogy fontos ügyben nyomoz, hadnagy, de ez 
a nő élő ember, nem csupán valami eszköz. 
Eve igyekezett, hogy a hangja nyugodt maradjon. 
- Én sem így értettem.  De a férfi szerint, aki ide juttatta, 
még egy eszköznél is kevesebb. Csak egy gyalog a sakktáblán. 
Bryna Bankheadnek és Grace Lutznak nem maradt esélyük, 
hogy bárkinek is elmondják, mi történt velük. 
Bármit is vett észre dr. Michaels Eve arcán,  kinyitotta 
előtte az ajtót. 
- Csak maga - figyelmezette. - És én is ott akarok lenni. 
- Nekem megfelel. Peabody, várj meg idekint. 
Bent egy nővér ellenőrizte a műszereket, miközben megnyugtató  hangon beszélt Moniquához. És  annak  ellenére, 
hogy Moniqua nem felelt, Eve úgy vélte, hallja, amit mondanak neki. A tekintete fel és alá vándorolt,  mintha csak az 
üvegkalickát próbálná felmérni, ahol feküdt. Eve-en is átsiklott, míg végül megpihent Michaels arcán. 
- Nagyon fáradt vagyok - csak ennyit mondott. A hangja 
olyan gyengén rebegett, mint egy kismadár szárnya. 
- Pihennie kell - lépett Michaels az ágy mellé, és a tenyerébe fogta Moniqua kezét. 
A  gesztus megszilárdította  Eve bizalmát Michaelsben. 
Moniqua nem csupán a betege volt. Hanem személy, egy élő 
ember. 
- Itt van Dallas hadnagy. Fel szeretne tenni magának néhány kérdést. 
-Nemis tudom... 
- Én is itt maradok. 
- Ms. Cline - foglalta el Eve  az ágy másik  oldalát, így 
Moniqua közé és az orvos közé került. - Tudom, hogy most 
egy kicsit zavart és fáradt, de bármit mond, azzal nagyon sokat segít. 
- Nem emlékszem semmire. 
-E-mailben levelezett egy bizonyos személlyel, aki Byronnak nevezte magát. 
-Igen. Egy  csevegőszobában akadtunk egymásra. A tizenkilencedik század költői volt a téma. 
- Beleegyezett, hogy tegnap este találkozik vele, és együtt 
megisznak egy italt a Palace Hotel Royal bárjában. 
Moniqua összeráncolta falfehér homlokát. 
- Igen. Kilenc... Fél tízkor. Ez tegnap este történt volna? 
Hetekig csak számítógépen keresztül beszélgettünk, és... Találkoztam vele. Most már emlékszem. 
- Mire emlékszik még? 
- Elő... Először kicsit ideges voltam. Számítógépen keresztül alaposan megismertük egymást, de a valóság azért teljesen más. Ennek ellenére csak  egy italról volt szó, ráadásul 
gyönyörű környezetben. Mi baj lehetne, ha mégsem jön össze? 
De összejött. Minden pontosan úgy történt, ahogy számítottam. .. Baleset történt? Haldoklóm? 
- Nagyon szépen javul - nyugtatta meg Michaels. - Maga erős lány. 
- Tehát ivott vele egy italt - folytatta Eve, hogy Michaelsről magára vonja Moniqua figyelmét. - Miről beszélgettek? 
Moniqua ismét elbizonytalanodott. 
- Beszélgettünk? 
- Byronnal. Tegnap este. 
- Ó, hát költészetről. És művészetekről. Utazásról. Mindketten szeretünk utazni, habár Byron sokkal több helyen járt 
már, mint én. Pezsgőt ittunk és kaviárt ettünk. Eddig még 
sohasem  ettem kaviárt. De  nem  hiszem, hogy jól tettem. 
Émelyegni kezdett tőle a gyomrom. 
- Hol? Még a hotelben? 
- Nem, én... Nem, nem hiszem... Biztosan túl sokat ittam. Általában vigyázok, hogy csak egyetlen pohárral igyak. 
Emlékszem,  emlékszem már. Furcsán  éreztem  magam, de 
egyáltalán nem kellemetlenül. Hanem boldogan.  Byron olyan 
tökéletes  volt,  olyan  vonzó.  Megcsókoltam. Csókolgattam. 
Legszívesebben ott helyben kivettem volna egy szobát. Egyáltalán nem szoktam így  viselkedni - markolta meg Moniqua 
gyenge ujjakkal a lepedőt. - Biztosan túl sokat ittam. 
-Javasolta, hogy vegyenek ki egy szobát a hotelben? 
- Igen. De Byron  csak nevetett. Nem vidáman, de olyan 
részeg voltam, hogy egyáltalán nem törődtem vele. Miért ittam olyan sokat? Azt mondta... Azt mondta, hogy hazakísér, 
és a lakásomon mindent megcsinálunk, amiről a költő írt 
hunyta le a szemét. - Giccses.  De akkor egyáltalán nem tűnt 
annak. Megkért, hogy  fizessek. Nem lepődtem meg, és sértőnek sem találtam, pedig ő akart találkozni velem. Kimentem 
a mosdóba, hogy felfrissítsem  magam, de közben csak arra 
tudtam  gondolni, hogy mekkora élményben lesz  részem  ennek a tökéletes férfinak a karjaiban. És alig vártam, hogy rátehessem a kezem. Taxiba ültünk. Azt is én fizettem. A kocsiban pedig... - tért vissza Moniqua arcába halványan a szín. 
- Szóval a kocsiban azt hittem, hogy mindezt  csak álmodom. Nem lehet más. Byron mindenfélét sugdosott a fülembe. Hogy mit  akar tőlem - nyitotta ki a szemét. - A taxiban 
vetettem rá magam. Nem tudtam kivárni, amíg hazaérünk. 
Ugye, ez nem csak álom volt? 
- Nem. Egyáltalán nem volt álom. 
-Mit  adott be  nekem? - szorította meg  Eve  kezét 
Moniqua, de gyenge ujjai alig engedelmeskedtek az akaratának. - Mit kevert az italomba? 
A keze folyamatosan reszketett. Eve megfogta, és próbálta 
megnyugtatni. 
-Ugye, nem csak azért viselkedtem így,  mert túl  sok 
pezsgőt ittam? Olyan volt, mintha hipnotizált volna. 
-Nem volt  részeg, Moniqua, és egyáltalán nem felelős 
azért, amit tett. Az a férfi kábítószert kevert az italába. Mondja 
el, mi történt, amikor megérkeztek a lakására. 
- Most már pihennie kell - pillantott Michaels az Eve háta mögött álló monitorokra. - Már eleget beszélt. Távoznia 
keli. 
- Nem - nyúlt  Eve keze után Moniqua. - Adott nekem 
valamit, amitől mindent megtettem neki, amit csak akart? És 
ugye majdnem megölt vele? 
- Nagyon közel állt hozzá - bólintott rá Eve. - De maga 
sokkal, de sokkal erősebb, mint ahogy számította. Segítsen elkapni. Mondja el, mi történt a lakásában. 
- Minden olyan ködös. Szédültem és kavargott a gyomrom. Byron feltett valami zenét és gyertyákat gyújtott. A táskájában hozta magával, egy második üveg pezsgő mellett. 
Nem kívántam, de  erősködött, hogy igyak. Én pedig pontosan azt csináltam, amit mondott. Minden egyes alkalommal, 
amikor megérintett, azt kívántam, hogy bárcsak újra megtenné. Azt mondta, tökéletesnek kell lennem. Hogy berendezi... 
Berendezi a színpadot. Várnom  kellett.  Rosszul éreztem magam. De  nem akartam bevallani, mert féltem, hogy akkor elmegy. Ezért amikor eltűnt a hálóban, kimentem a fürdőszobába.  Hánytam, és utána egy kicsit jobban éreztem magam. 
Nyugodtabban. Byron után mentem. Az  ágy mellé tette a 
pezsgőt, és tucatnyi gyertyát is meggyújtott. Az ágyat pedig 
mindenfelé rózsaszirmok borították. Rózsaszínűek, mint az a 
csokor, amit pár napja küldött a munkahelyemre. Mert csak 
lehetett. Nem akarom, hogy más is ekkora bajba kerüljön 
eredtek el a könnyei.  - Gyönyörű volt, csaknem fájdalmasan 
romantikus.  Abban a pillanatban beleszerettem, amikor beléptem a bárba  és megpillantottam. És vadul, fáradhatatlanul 
szeretkeztem vele. Amikor levetkőztetett, megjegyezte, hogy 
gyönyörű a testem. Először nagyon gyengéd, nagyon kedves 
Halálos csábítás 
és érzelmes volt velem. Egy valóra vált álom. Egy kis idő múltán a kezembe nyomta a poharat. Nem akartam több pezsgőt, 
de amikor rám nézett, és azt mondta, hogy igyam meg, engedelmeskedtem. Ezt követően  már  csöppet sem viselkedett 
gyengéden. Inkább  rettenetesen. Mintha megőrült  volna. 
Akár egy  állat. Nem kaptam levegőt,  és gondolkodni sem 
tudtam. Forróságot éreztem, és a szívem is nagyon dobogott, 
mintha fel akarna robbanni. Ő pedig csak nézett. Emlékszem 
a szemére. Csak figyelt. És rám parancsolt, hogy mondjam ki a 
nevét. De az nem az ő neve volt. 
- Milyen nevet kellett mondania? 
- Kevin. Azt mondta, hogy az ő neve Kevin. Majd mintha meghasadt volna bennem valami. És minden megállt. 
Nem  tudtam  mozogni, nem  láttam, és nem  is hallottam 
semmit. Mintha elevenen temettek volna  el - és Moniqua 
immár hangosan zokogott. - Elevenen eltemetett. 
- Nem, ez  egyáltalán nem igaz - hajolt előre Eve, mielőtt 
Michaels megmoccanhatott volna. - Hiszen életben maradt, 
és most biztonságban van. Az az ember soha többé nem árthat 
már magának. Érti, Moniqua? Soha többé. 
Moniqua a párnába temette könnyes arcát. 
- Engedtem, hogy belém hatoljon. 
-Nem, egyáltalán nem  engedte.  Erőszakkal kerekedett 
felül magán. 
- Nem, hagytam... 
- Erőszakkal kerekedett felül magán - ismételte meg Eve. 
- Nézzen rám, és figyeljen ide. Nem hagyott választási lehetőséget. Egyszerűen megerőszakolta. Nem késsel vagy az öklével 
kényszerítette, hanem  kábítószerrel, de ez  ugyanaz.  Attól, 
hogy rózsaszirmokat hintett az ágyra, még bűnöző marad. De 
maga jól megadta neki. Én pedig le fogom csukni. Ismerek 
valakit, akivel elbeszélgethet, és átsegítheti ezen az időszakon. 
-Nem  is próbáltam megállítani.  Mert  nem akartam, 
hogy abbahagyja. 
- Nem terheli semmiféle felelősség. A tegnap este nem a 
szexről szólt. Az erőszak sohasem a szexről szól. Az a fickó 
uralkodni akart maga felett.  Tegnap este ezt nem tudta megakadályozni, most viszont igen. Ne hagyja, hogy a jövőben is 
uralkodjon magán. 
-Megerőszakolt, utána pedig magamra  hagyott, hogy 
egyedül haljak meg. Azt  akarom, hogy megfizessen.  Hogy 
ugyanazt érezze, amit én éreztem. 
- Ezt nyugodtan rám bízhatja. 
Amikor Eve kilépett Moniqua szobájából, némileg ő is betegnek érezte  magát. Kegyeden, mindig szörnyen kegyeden 
kihallgatni egy nemi erőszak áldozatát. Rájuk nézett,  és önmagát látta. 
- Hadnagy? 
Eve kihúzta magát, és Michaels felé fordult. 
- Nagyon jól csinálta. Attól féltem, hogy még több részletet akar kicsikarni belőle. 
- Legközelebb meg is teszem. Előbb elő kell keresnem a 
gumibugyim. Csak nem emlékszem, hol hagytam. 
Michaels lassan, alig láthatóan elmosolyodott. 
-Most már  bevallhatom, nem reméltem, hogy életben 
marad. Az esélyei, orvosi értelemben, gyakorlatilag megegyeztek a nullával. Az én szakmámban az ilyen győzelmek jelentik 
a munka igazi jutalmát.  Az ilyen apró csodák. Hosszú utat 
kell még bejárnia, amíg felépül, mind fizikailag, mind pedig 
lelkileg. 
- Hívja fel dr. Charlotte Mirát. 
Michaels  ámulva hajtotta oldalt a fejét. 
- Dr. Mirát? 
- Még ha nem is vállalja személyesen  Moniqua kezelését, 
a legjobb szaktekintélyt fogja ideküldeni hozzá. Maguk foglalkozzanak csak az egészségével. Én pedig igazságot szolgáltatok neki - nyomakodott át az ajtón Eve, és odaintett Peabodynak, de közben meg sem állt. Olyan gyorsan ki akart kerülni a kórházból, amilyen gyorsan ez csak lehetséges. 
- Hadnagy - kocogott mellette Peabody, mert csak így 
tudta tartani  a lépést. - Minden rendben? 
-Moniqua él, beszél, és megadta a  tettes keresztnevét. 
Kevinnek hívják. 
-Ez tömör volt. De most rád céloztam. Úgy nézel ki, 
mint akit felkavart ez a látogatás. 
- Remekül érzem magam. Qak gyűlölöm ezeket a kibaszott kórházakat - dörmögte Eve. - Továbbra is őrizni  kell 
Moniqua szobáját, és az állapotát is folyamatosan ellenőrizzük. 
És fel kell hívni Mirát, hogy beszélje meg dr. Michaelsszel a terápiát. 
- Nem hiszem, hogy Mira magánbetegekkel  is foglalkozik. 
- Csak jegyezd meg, hogy fel kell hívni - tartotta vissza 
Eve a lélegzetét, amíg ki nem léptek a kórház épületéből. 
Krisztusom! Hogy  bírják elviselni az emberek az ilyen helyeket? Valamit még el kell intéznem. Odébb mennél pár lépést? 
Addig hívd fel a parancsnokot, számolj be néki Moniqua állapotáról, és nyugtasd meg, hogy hamarosan megkapja a jelentésem. 
- Igen, hadnagy.  Ott van néhány pad. Ülve  sokkal kényelmesebb lenne -  ráadásul falfehérre sápadtál, tette  hozzá 
gondolatban Peabody. De okosabb volt annál, hogy ezt hangosan is kimondja. 
Eve leült az apró,  várostervezők álmodta parkban. A parkolóhelyek közti keskeny szigeten három  törpe fa  és néhány 
szál virág zsúfolódott össze. De végül is a szándék a fontos. 
Ennek ellenére azt kívánta, bárcsak valami olyat is  ültettek volna, aminek erős az illata. A kórház legapróbb nyomát is 
ki akarta űzni a szervezetéből. 
Nem tudta, hol találhatná meg Roarke-ot. Először a személyi vonalán próbálta elérni, de csak a hangposta kapcsolt 
be, ezért  bontotta a vonalat.  Másodjára a belvárosi irodáját 
próbálta, és sikerült is beszélnie a férje titkárával. 
- Tudnom kell, hogy hol van. 
-Természetesen,   hadnagy.  Egy  holotárgyaláson  vesz 
részt. Várnia kell egy pillanatot. Hogy érzi magát? 
Remekül, gondolta Eve. Udvarias fecsegés. Ezt világéletében gyűlölte. 
- Köszönöm, jól. És maga, Caro? 
- Nagyon jól. Örülök, hogy visszatért a főnök, annak ellenére,  hogy mindnyájan sokkal elfoglaltabbak vagyunk, amióta megint személyesen irányít mindent. Jelzek neki, és megmondom, hogy ön keresi. 
Eve várakozás közben a nap felé fordította az arcát. Arra 
gondolt, hogy a kórházakban mindig hideg a levegő. Méghozzá annyira, hogy a csontjai is beleborzongnak. 
- Hadnagy - vonta  magára Eve figyelmét a képernyőn 
megjelenő Roarke. - Mi a baj? - érdeklődött. 
- Semmi. De szeretnék kérni egy szívességet. 
-Eve. Mi a baj? 
- Semmi. Komolyan. Moniqua Cline felébredt. Épp most 
kérdeztem ki. Túl fog rajta jutni, de kemény megpróbáltatások várnak rá. 
- És rád is. 
- Tudom, mi jár most a fejében. Tudom, mit érez majd, 
ha felriad az éjszaka közepén - rázkódott meg Eve. - Éppen 
ezért hívtalak ki a tárgyalásról. 
- Az várhat. Már minden sínen van. Mit tehetek érted? 
- Kérdés. Ha lehetséges, hogy figyeljünk egy bejelentkezési nevet, vagy egy e-mail címet, akkor az is lehetséges, hogy 
blokkoljunk egyet? 
- Az egyszerű állampolgárok, akik ezt megteszik, komoly 
pénzbírságra vagy akár börtönbüntetésre is számíthatnak. 
- Ezek szerint képes lennél rá. 
- Ó, szerintem ezt a kérdést te is csak költőinek szántad 
mosolyodott el Roarke. - Kit szeretnél megfigyelni? 
-Stefanie Finchet. Ő az egyik lehetséges célpont. Pillanatnyilag valahol az Államok és Anglia között vezet egy siklót. Amikor leszáll, el akarom árulni neki, hogy csak játszanak 
vele. És remélem, segíteni fog csapdába csalni a gazembereket. 
De nem tudom előre, milyen reakciót vált majd ki belőle, ha 
megtudja az igazságot. És azt sem sejtem, mennyire fűzték be. 
Nem szeretném, ha elvakultan tippet adna a cyber-barátjának. 
- Ezek szerint azt kéred tőlem, hogy blokkoljam minden 
elektronikus üzenetváltási kísérletét? 
- Nyertél egy piros hangszórót. Azt akarom, hogy semmiféle üzenetet ne tudjon elküldeni, amíg nem beszéltem vele, 
és nem szereztem felhatalmazást, hogy megszűrjük a leveleit. 
De ezt csak akkor kapom meg, ha már visszatért New Yorkba. 
-Tudod, mennyire felizgat, ha ezt várod tőlem,  hogy 
sértsem meg a törvényt. 
- Később majd figyelmeztess, hogy egy perverzhez mentem feleségül. 
- Boldogan - mosolyodott el szélesen Roarke, mert látta, 
hogy Eve arcába visszatért a szín. 
- Mikorra készülsz el vele? 
- Még be kell itt fejeznem néhány dolgot. Legjobb lesz, 
ha ezt a kis akciót otthon hajtjuk végre, a nem regisztrált gépről. Adj nekem két órát.  Ó, hadnagy? Ugye nem kell megemlítenem ezt a kis közjátékot a jelentésemben, amit civil szakértőként teszek? 
- Csókold meg a valagam. 
- Amikor csak akarod, kedvesem. 
Tizennegyedik fejezet 
Eve-t egy csacsogó nő vezette be Theodore McNamara irodájába, aki nem győzte hangsúlyozni, milyen szoros a doktor úr 
időbeosztása. 
- A doktor úrnak ma igazán nincs ideje egy előre nem 
megbeszélt találkozóra.  Mint ahogy azt  maga is tudja, dr. 
McNamara nemrég tért vissza a Taurus II-ről,  ahol egy igen 
fontos megbeszélésen vett részt. 
- És most a Földön is egy igen fontos megbeszélés vár rá 
vágott vissza Eve. Úgy döntött, megnyújtja a lépteit, és élvezte, hogy a kísérőjének szinte már futnia kell, ha tartani akarja 
vele a  lépést, miközben McNamara irodája felé vezette a J. 
Forrester főépületében. Az  üvegen keresztül éppen egy helikopter látszott, ahogy balra dőlve megközelíti a kutatóközponthoz tartozó klinika leszállóhelyét. 
Eve látta, hogy fél tucat orvos várja, és elképzelte a hatalmas zajt. De idebent csend uralkodott, a hűvös levegőt pedig 
enyhe virágillat tette kellemessé. 
Dr.  McNamara  minden  jel szerint elszigetelte magát 
azoknak az embereknek a szenvedéseitől és gondjaitól, akiket 
a kutatóközpontja szolgált. 
A folyosó  egy  tágas,  fehérre  festett csarnokba  futott, 
ahonnan az irodák nyíltak. A falak, a szőnyegek, a pultok,  a 
székek, de még az alkalmazottak is,  akik hallgatagon siettek a 
dolguk után, mind-mind egyhangú fehérben pompáztak. 
Eve arra gondolt, ilyen látvány  fogadná egy tojás belsejében. 
Egy sor üvegajtón  haladtak keresztül, melyek közeledésükre hangtalanul tárultak fel, majd lefordultak egy következő 
folyosóra. Végül egy csillogóan fehér ajtó elé értek. Eve kísérője félelemmel vegyes tisztelettel kopogtatott. 
Az ajtószárnyak félrehúzódtak, de a nő maradt, ahol állt. 
- Dallas hadnagy és a kísérője, dr. McNamara. 
Halálos csábítás 
-Igen,  igen. Gondoskodjon  róla, hogy  ne zavarjanak 
minket. Tíz percig.  Fáradjon be, hadnagy. Nagyon drága az 
időm. 
Dr. McNamara egy hatalmas üvegfal előtt ült. Hatalmas, 
fehér íróasztaláról Eve-nek egy úszó jégtábla jutott az eszébe. 
Maga az asztal egy három lépcső magas emelvény tetején foglalt helyet, ahonnan McNamara úgy tekinthetett le a halandókra, mint egy sas az ülőrúdjáról. 
Ősz haját nagyon rövidre nyírta, és ettől olyan lett a feje, 
mintha hófehér sapkát viselne.  Megnyúlt,  beesett arcát - bozontos, fehér szemöldöke alatt - egy sötét,  türelmedenül villogó szempár uralta. Fekete öltönye merészen dacolt a személyét 
minden irányból körülvevő fehérséggel. 
- Az iskoláját - suttogta Peabody. - A hatalmas Óz. 
-Mondják, miért jöttek  - jelentette ki  ellentmondást 
nem tűrően. - Nagyon elfoglalt ember vagyok. 
Ráadásul olyan, aki szereti megfélemlíteni a többieket, 
tette hozzá Eve gondolatban. Nem kínálták hellyel, de még 
állva is felfelé kellett fordítania a fejét,  hogy McNamara szemébe nézhessen. 
- Mindkettőnknek időt takarított volna meg, ha válaszol 
az üzenetre, amit a Taurus Il-re küldtem. 
- Számomra a megbeszéléseim sokkal fontosabbak voltak. 
Nem vagyok a NYPSD orvos konzultánsa. 
- Tehát civil, ami azt jelenti, hogy ezt a beszélgetést a kapitányságon is folytathatjuk, és ezt akár erővel is kikényszeríthetem, ha úgy látom jónak. És  most: folytatjuk ezt az ostoba 
szópárbajt, vagy hajlandó segíteni nekem? 
- Itt áll az  irodámban. Ez azt jelenti,  hogy hajlandó vagyok együttműködni. 
Eve bosszankodva mászta meg az íróasztalhoz vezető lépcsőfokokat. Látta, hogy rideg düh suhan végig McNamara arcán, amikor kénytelen volt hátrahajtani a fejét. 
- Peabody,  a képeket. 
Habár tudta, hogy vajmi kevés benne a része, Peabody élvezettel figyelte, ahogy Eve megváltoztatta a szobában uralkodó hatalmi viszonyokat. 
- Igen, hadnagy - nyújtotta fel a fotókat. 
Eve az asztal patinás lapjára fektette a fényképeket. 
- Felismeri valamelyiket ezek közül a nők közül? 
- Nem ismerem őket. 
- Bryna Bankhead, Grace Lutz és Moniqua Cline. Megszólaltatnak magában ezek a nevek valamilyen csengőt? 
-Nem. 
- Vicces, mert napok óta tele a képükkel és a nevükkel a 
média. 
McNamara szeme meg sem rebbent. 
- Mint ahogy azt maga is tudja, nem voltam a Földön. 
- Úgy hallottam, a friss hírek a Taurus II-re is eljutnak. 
- Nem jutott időm a média ostobaságaira. Sem pedig kicsoda-micsodára. És most, Miss Dallas, ha elmondaná végre, 
miről is beszélünk... 
-Hívjon Dallas hadnagynak.  Maga  a J.  Forrester és 
AUegany Gyógyszerészeti Kutatóintézettel karöltve bekapcsolódott egy kutatási programba, ahol olyan anyagokkal dolgoztak, melyekkel nagyon kellett vigyázni. 
- Arról a kutatásról beszél, amelyik a szexuális zavarokkal 
és a meddőséggel foglalkozott. Méghozzá sikeresen - tette 
hozzá  McNamara. - A  végére sikerült kifejlesztenünk két 
alapvető gyógyszert. 
-A projektet költségtúllépés, pereskedés és  a dolgozók 
körében elterjedt szexuális tartalmú pletykák miatt felfüggesztették. 
-Az információi meglehetősen  hézagosak. Semmit sem 
sikerült bebizonyítani. A projekt fontos eredményekkel szolgált, és egyszerűen véget ért. 
- Minden jel arra mutat, hogy akad valaki, aki még most 
sem hagyta abba a kísérletezést. Két nő már meghalt, és a 
harmadiknak is válságos az állapota. Végzetes adagot kaptak a 
közönségesen csak Lotyónak és Vadnyúlnak  nevezett anyagokból. Összekeverve. Valaki vagy feltöltötte velük a raktárát, 
vagy saját maga állítja elő ezeket a szereket. 
- A gyógyszerek, melyek az emberiség hasznát szolgálják, 
átokká válhatnak, ha nem megfelelő kezekbe kerülnek. De 
nem az én feladatom megtalálni a tetteseket. Hanem a magáé. 
- Ki lehet az, akinek a maga szóhasználatával élve rossz a 
keze, és tagja volt a kutatócsoportjának? 
- Minden orvost és technikust gondosan átvilágítottak és 
megszűrtek. 
- Ennek ellenére a kutatási eredmények kikerültek a feketepiacra. Most nem ostobaságokról fecsegünk - jelentette ki 
Eve, mielőtt McNamara félbeszakíthatta volna. - Gyilkossági 
ügyben nyomozok. A hatalom és a szex roppant csáberővel 
bírnak. 
-Abban a programban  tudósok dolgoztak, nem pedig 
szexiparosok. 
- Miért titkosítottak a projekt összes anyagát? És miért 
nem oldották fel, még akkor sem, amikor beperelték magukat? 
- Egyetlen kereset sem jutott el a bíróság elé. És még akkor sem tudták volna bizonyítani, hogy helytelenül jártunk el. 
Csak azért volt szükség az adatok titkos kezelésére, nehogy sérüljenek azoknak az embereknek a jogai, romba dőljön a magánéletük, akik kapcsolatba kerültek a kutatással. Vagy csorbuljon a méltóságuk. 
Eve közelebb tolta a fényképeket McNamarához. 
- Valaki betört a magánéletükbe, doktor. Méghozzá nem 
is akárhogyan. És megfosztotta őket a méltóságuktól is. 
- Ehhez nekem semmi közöm. 
- A projekt vezetői és azok a befektetők, akik a kezdetektől fogva támogatták, rengeteget kerestek. Hatalmas nyereségre tettek szert, pedig  tulajdonképpen törvénytelen anyagokkal játszadoztak. Két embert keresek, akik  vásároltak belőle, vagy megtanulták az előállítását. Akik magas szinten értenek a kémiához és az elektronikához. Akik eldobható játékszereknek tekintik a nőket. Ezek szexuális ragadozók, dr. McNamara. Kik dolgoztak a csoportjában, akikre illik ez a leírás? 
- Nem segíthetek magának. A maga ügyének semmi köze ehhez  a  hajdani  kutatáshoz,  mint  ahogy hozzám sincs. 
A projekt révén olyan gyógyszereket sikerült kifejlesztenünk, 
amely sok ember életét megváltoztatta. És nem hagyom, hogy 
bemocskolja a munkámat vagy a jó híremet csak azért, mert 
képtelen rendesen elvégezni a feladatát - lökte vissza McNamara a fényképeket Eve felé. - Sokkal valószínűbb, hogy ezeket a nőket rábeszélték a drogok használatára.  Ha egyetértettek azzal, hogy találkoznak valakivel, akivel addig csupán emailen tartották a kapcsolatot, valósággal kikövetelték, hogy 
lefeküdjenek velük. 
-Egyesek szerint már azzal kikövetelik, hogy mellekkel 
születtek - söpörte be Eve a képeket. -  Nekem nagyon úgy 
tűnt, hogy az előzetes kijelentése ellenére mégiscsak elcsípett 
ezt-azt a hírekből. Ugyanis sohasem  említettem, hogyan ismerkedtek meg a támadójukkal. 
- Lejárt a magára szánt időm - nyomott meg McNamara 
egy gombot az asztal alatt, mire kinyílt az ajtó. - Ha újra beszélni kívánna velem, fel kell keresnie az ügyvédeimmel. De 
ha a fülembe jut, hogy nyilvánosan megemlítette a nevemet, 
ezt az  intézményt vagy a projektet,  amit kapcsolatba akar 
hozni a nyomozásával, ők fogják felkeresni magát. 
Eve legszívesebben nyomban vitatkozni kezdett volna vele, majd arra  gondolt, jobb az egyenes út. A média vérszemet 
kapna, és a nyilvánossággal csak ártana az ügynek. 
- Mindig is csodálkoztam, hogy egyes orvosok milyen kevéssé tisztelik az emberi életet - lépett le az emelvényről, és 
visszaadta Peabodynak a fotókat. - Még beszélünk - közölte 
McNamarával, majd kisietett. 
- Ez egy csúszómászó - jelentette ki Peabody. - Egy nőgyűlölő félisten. 
- Ráadásul tud valamit. Fontos lehet,  tehát kénytelenek 
vagyunk a szabályok szerint játszani vele. Vedd fel a kapcsolatot az ügyvédeivel, és idézd be a kapitányságra egy hivatalos 
kihallgatásra.  Közben megpróbálunk nyomást  gyakorolni a 
megfelelő helyekre, hogy oldják fel  a kutatási anyagok titkosítását. Menj vissza, és láss neki a papírmunkának. 
- Küzdeni fog. 
- Aha, de végül úgyis veszít. Én  majd otthon dolgozom. 
Amint megszerzem az adatokat, át fogom küldeni. 
Amikor Eve hazaérkezett, Roarke természetesen már otthon 
volt, ennek ellenére nem nyitotta ki az irodáikat elválasztó ajtót. Inkább leült az íróasztala mögé, és nekikezdett jelentéseket írni. Eleget tudott a politikusokról és a félistenekről, hogy 
tudja, alaposan fedeznie kell magát, mert McNamara nem  a 
levegőbe beszélt. A hozzá hasonló emberek nem csupán hívják 
az ügyvédeiket. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy ugyanezzel a lendülettel értesíti  a felettesét, a rendőrfőnököt, a polgármestert talán még a kormányzó fülébe is hamarosan belesúgja valaki a nevét. 
Bírta a hőséget, de nem akarta, hogy miközben megperzselődik, lángba boruljon az egész ügy. 
Csak akkor dőlt hátra elégedetten, amikor az írásait elküldte a megfelelő helyekre.  Ezután következett  a kérvény, 
amelyben leírta, hogy egy kettős gyilkosság  megoldásához 
szeretné, ha feloldanák a titkosított anyagokat. Furfangosan 
kellett fogalmaznia, és még akkor is értékes napokba kerülhet 
az elbírálása, ha átmegy a szűrőn. 
De létezett egy gyorsabb módszer is. Eve az ajtóra pillantott, ami a munkahelyét Roarke irodájától elválasztotta. Gyorsabb, ravaszabb, és ha Roarke-ra bízza a feladatot, akkor még 
csak nyomot sem hagynak maguk után. 
Már korábban is áthágta ily módon a törvényt, és készen 
állt újra megtenni, ha szükséges. De végül úgy döntött, előbb 
a hivatalos úton próbálkozik. 
- Számítógép - masszírozta meg elgondolkodva a tarkóját. - Kérek minden fellelhető adatot dr. Theodore McNamaráról a fali képernyőre. 
Feldolgozás. .. Adatok a képernyőn. 
Eve felállt, és  olvasás közben kimozgatta elgémberedett 
vállából a fájdalmat. McNamara  nyolcvanhat  éves volt, és 
szemmel láthatóan nagy gondot fordított az arcára és a testére. 
A tanulmányairól és a munkahelyeiről lenyűgöző lista készült. 
Egyszer nősült, és házasságából csupán egyeden gyermek született - egy lány. 
Eve összeszorította a száját, és gondolkodott. 
Amikor meghallotta, hogy a háta mögött nyílik az ajtó, 
úgy szólalt meg, hogy közben hátra sem fordult. 
- íme egy ember,  aki úgy véli, a nők alacsonyabb rendűek. Nos, hogy hű maradjak az igazsághoz, szerinte mindenki 
alacsonyabb rendű nála,  de találtam egyet,  akit különösen 
mélyre helyez a rangsorban. Missnek nevezett - zsörtölődött. 
- És túlélte? - lépett mögé Roarke, és masszírozni kezdte 
a vállát. Eve agyán ködösen átfutott a gondolat, hogy a férje 
valami különleges képességgel rendelkezik, mert mindig egyből megtalálja a fájó pontokat. 
- Legszívesebben helyben lecsaptam volna, de majdnem 
kilencvenéves. Különben is, csak egyeden gyereke született, és 
a sors fintorából az is  lány. Ez hatalmas csalódás lehet neki, 
ugye? 
- Felteszem, van akkora seggfej, hogy valóban csalódásként élte meg. 
- Aha, jól mondod, valóban seggfej. De felmerül a kérdés, 
hogy miért nem próbálkozott újra, egészen addig, amíg sikerül összehoznia egy fiút? Ha a feleségének támadt valamilyen 
gondja, mondjuk nem esett teherbe, vagy valami más történt, 
azt lehetett volna kezelni. Még negyven, vagy akár ötven évvel 
ezelőtt is. De az is elképzelhető, hogy nem volt elég aprócska 
katonája, akik elvégezték volna a feladatot. Kiábrándító alak. 
- Erre csak annyit tudok mondani,  hogy egy férfinek nehéz megemészteni, ha a saját hibájából nem lehet gyereke 
csókolta meg Roarke a felesége feje búbját. - A magam részéről, ha gyereket akarnék, és gond lenne a nemzőképességemmel,  minden lehetséges módszert kipróbálnék, hogy orvosoljam a problémát. 
- Nemzőképesség-vizsgálat... Ez biztosan nagyon személyes.  És kínos. Különösen egy olyan fickónak, aki ennyire el 
van telve magával - pillantott hátra Eve a válla felett. 
- Ezzel arra akarsz kilyukadni, hogy el vagyok telve magammal? 
- Az egóddal meg lehetne tölteni a Madison Square-t, haver. De ennél a semmirekellőnél egészen más a helyzet. Talán 
ez megmagyarázza, miért hagyta otfr a magánpraxisát, és miért kezdett kutatással foglalkozni. Vessünk egy pillantást a lányára. Számítógép, kérem Sarah Dunwood, született McNamara családi hátterét. 
Feldolgozás. .. 
-Hogy bebizonyítsam, milyen megértő természettel  áldott meg a sors - kezdte  Roarke -, figyelmen kívül hagyom 
ezt a sértést, és elárulom,  hogy éppen most végeztem a rám 
osztott feladattal. Blokkoltam Stefanie Finch minden elektronikus üzenetváltását, és ezzel egy időben minden e-mailjét átirányítottam egy neked nyitott címre. 
- Nem kértem tőled semmiféle átirányítást. 
- Egyet fizet, kettőt kap - pördítette meg Roarke a feleségét, és szenvedélyesen megcsókolta, miközben erősen magához szorította, és belemarkolt a fenekébe. - így ni. Ez fedezi a 
költségeimet. 
- Ne próbáld elterelni a figyelmemet. Sürget az idő. 
Adatgyűjtés elkészült...  Képernyőre  vagy 
hangszóróra kéri az eredményt? 
- A képernyőre - vágta rá azonnal Eve, miközben Roarke 
hangszórót mondott. 
Ellentmondó parancsok. Várakozás. .. 
- Hagyd ezt abba - szólt a férjére, mert Roarke már elkezdte kifelé húzni az ingét a nadrágjából. - Mi a bajod? 
- Szemmel láthatóan semmi - de Roarke elnevette magát, és elengedte Eve-t. - A képernyőre kérjük az adatokat. 
- Ötvenhárom éves - olvasta Eve.  - Az apja nyomdokában járt. Ugyanazokat az iskolákat végezte,  sőt még a kórházi 
gyakorlatát is ugyanott végezte. És amikor megkapta a diplomáját, egyenesen belevetette magát a kutatómunkába. Egy 
gyermeke született. Mintha ebben is az apját másolná. Kivéve, 
hogy az övé fiú. És nézd csak meg a születési dátumát. Mindössze egy évvel rá, hogy a projektet elindították.  Pedig már 
nyolc éve férjnél volt. Nem lepne meg,  ha kiderülne, hogy 
munka mellett a kísérleti alanyok sorát is gyarapította - fújt 
nagyot Eve. - Mi köze ennek a gyilkosságokhoz?  Kell lennie 
valami kapcsolatnak. Tudom. A férje is tagja volt a kutatócsoportnak. De túl öreg ahhoz, hogy szóba jöhessen tettesként. 
A fia pedig túl fiatal. Mennyi is lehet, huszonegy,  huszonkettő? Csecsemő  volt még, amikor a projekt a csúcspontra ért. 
Ennek ellenére...  Számítógép, kérek minden fellelhető adatot 
a faliképernyőre Lucias Dunwoodról. 
Feldolgozás. .. 
Miközben Eve próbált hozzáférni a megfelelő adatokhoz, 
néhány sarokkal távolabb Lucias belépett a házában berendezett szalonba. A nagyapja ritkán hívta személyesen, és természetesen sohasem ugrott be hozzá látogatóba. 
Komoly oka lehet,  hogy a király személyesen jelent meg 
nála. Miközben ezen gondolkodott, izzadni kezdett a tenyere. 
Mielőtt kinyitotta volna a  szalon ajtaját,  idegesen a zakójába 
törölte, majd megigazította göndör, vörös haját, és az arckifejezését is rendbe szedte, mintha csak örülne a váradan vendégnek. 
- Nagyapa, micsoda kellemes meglepetés. Nem is tudtam, hogy már visszajöttél. 
- Tegnap este érkeztem. Hol van Kevin? 
- Ó, hát a számítógépeinél, hol máshol lenne? Megkínálhadak egy itallal? Kaptam egy üveg remek scotchot. Szerintem ízleni fog. 
- Nem csevegni jöttem, Lucias. Kevinnel is beszélni akarok. 
- Természetesen -  és már nem csak a tenyere volt nyirkos, de egy keskeny izzadságpatak kezdett csorogni a gerince 
mentén.  Szinte oda sem figyelve intett a közelben várakozó 
házidroidnak. - Menj és mondd meg Mr.  Moranónak, hogy 
itt a nagyapám, és beszélni szeretne vele. 
- Mégpedig azonnal - tette hozzá McNamara. 
- Természetesen. Milyen volt az utad? - lépett Lucias az 
antik bárszekrényhez, és megfogta a  whiskysüveget. Lehet, 
hogy a nagyapja nem kívánja, ő viszont nagyon is szükségét 
érezte egy italnak. 
- Hasznos. Egy olyan világban jártam, amit te a diplomád 
kézhezvétele óta elutasítasz. 
- Tisztelettel - mutatott rá Lucias, miközben egy nehéz 
kristálypohárba töltötte az italt - csak egy kis pihenőt tartok a 
tanulás  kemény évei után. Történetesen most is dolgoztam a 
laboratóriumomban. Állatkísérleteket végeztem.  Erről te is 
tudsz. 
McNamara félrefordult. A fiú mindig kiábrándította. Súlyosan kiábrándította. Hiszen ő segítette életre, saját maga választotta ki a férfit, aki szerinte a legjobban megfelelt a lányának. Egy férfit, aki sokban hasonlított rá - intelligens volt, elhivatott és erős. Ambiciózus. 
Hatalmas  csalódásként élte meg, hogy képtelenek voltak 
összehozni egy gyereket,  de éppen ez segített életre hívni a 
projektjét. Azt a projektet, aminek egyszerre köszönhette a 
karrierjét és az unokáját. De nagyon hamar mindent romba is 
dönthet. 
Ennek ellenére felül kell kerekednie a nehézségeken. Nem 
sározódhat be a neve. És nem is fog. 
Hiszen nem etette azt a gyereket? Kitaníttatta, felnevelte, 
és minden lehetőséget megadott neki, hogy tökéletesítse és kiaknázza magasabb rendű gondolkodását, amivel megszületett. 
De a gyerek elromlott. McNamara dühösen gondolt arra, 
hogy az anyja követte el a hibát.  A női gyengeség. Dédelgette 
és elkényeztette. Rombolta. 
Most pedig rettenetesen kell tartania tőle, hogy ez a gyerek jelenti a karrierjére és a hírnevére a legnagyobb veszélyt. 
- Mit műveltél, Lucias? 
Lucias  kiürítette a poharat, és máris  töltötte magának a 
következő adagot. 
- Nem készültem fel rá, hogy a kísérleteimről fogunk beszélni, habár azt hiszem, elég jól haladok. És nagyi hogy érzi 
magát? 
- Mint mindig - vette el McNamara a feléje nyújtott poharat, és közben gondosan megnézte az unokája arcát. És azt 
látta, amit mindig is látott. Egy üres falat. - Hiányzol  neki. 
Úgy látom, nem jutott időd felhívni vagy meglátogatni,  amíg 
távol voltam. 
- Nos, szorgoskodtam, mint egy méhecske - gondolt arra 
Lucias, hogy a whisky bizony nagyon sokat segít. - De biztosra veszem, hogy hamarosan tudok egy kis időt szakítani  a nagyira. Ó, már jön is Kevin - lépett vissza a bárpulthoz,  hogy 
töltsön egy italt a barátjának, és egy újabbat saját magának. 
- Dr. McNamara, micsoda kellemes meglepetés. 
- Én  is pontosan ugyanezt mondtam - nyújtotta Kevin 
felé Lucias a poharat. - Nem túl gyakran van hozzá szerencsénk. Ennyi lesz - vetette oda a droidnak, majd ledobta magát az egyik fotelbe. - És most miről beszélgessünk? 
- Látni akarom a laboratóriumodat - jelentette ki ellentmondást nem tűrően McNamara. 
- Attól tartok, ez leheteden - kortyolt bele Lucias az italába. - Tudod, milyenek a tudósok, ha szóba kerülnek a  kutatásaik. Csitt, csitt. Szigorúan titkos. Különben is, te tanítottad, 
hogy az ilyesmi szent és sérthetetlen, vagy nem? 
- Már megint drogokat használtál. 
-Nem,  ez egyáltalán nem igaz. Megtanultam  a leckét. 
Nem igaz, Kevin?  Mindketten alaposan megtanultuk  a leckét, amikor tavaly titokban bedugtál minket a Deltán berendezett elvonóba. Csitt, csitt - tette hozzá, és kis híján felnevetett. - Szigorúan titkos. 
- Hazudsz - tört ki McNamara. Felpattant, az  unokájához ugrott, és kiverte a kezéből a nehéz poharat. - Azt hiszed, 
nem ismerem fel a jeleit?  Megint drogozni kezdtetek. Mindketten. Tönkreteszitek az  agyatokat, a jövőtöket egy kis pillanatnyi élvezet kedvéért. Ez gyengeség. 
- Ez a pohár részét  képezte a családi örökségnek - és 
Ludasnak vigyáznia  kellett,  hogy ne  remegjen a keze. De 
most nem a vele született félelem kerítette hatalmába, amit 
születése óta mindig is érzett, amikor a nagyapjával beszélt, 
hanem a düh. - Több tiszteletet is mutathatnál a családdal 
szemben, nagyapa. 
- Még te beszélsz  nekem tiszteletről? Ma meglátogatott 
az irodámban a rendőrség. Kikérdeztek. Holnapra pedig berendeltek kihallgatásra,  és benyújtottak  egy  kérelmet  is, 
amelyben követelik az akták titkosításának a feloldását. 
- Hohó - csillant meg Lucias szeme, mint egy bajkeverő 
kölyöké, akit megint valami  csibészségen értek. - Ez botrányos. Mit gondolsz a titkokról, az elsöprő szenvedélyről, és a 
világrajövetelünk titkának a felfedéséről, Kevin? 
- Szerintem meglehetősen kínos lenne néhány embernek. 
- Igen, valóban. Párocskák, akik, hogy is mondjam, párosodtak a kutatók és Theodore McNamara izgatott tekintete 
előtt. Semmi gyertyafény, zene vagy romantika, ami kellemesebbé tehette volna az  élményt.  Semmi. Semmi felhajtás és 
fontoskodás. Csak egy  orvosi program, szexuális természetű 
teljesítménynövelők kikísérletezésére, egyeden célból. Értünk 
- kacagott fel hangosan, és magába döntötte a scothot. - És 
most magad előtt láthatod a kutatás gyümölcseit. 
-Az orvostudomány fejlődött - remegett meg McNamara hangja  a dühtől. - Eddig azt  hittem, elég felnőttek 
vagytok már hozzá, hogy megértsétek, micsoda hatalmas kutatási program részei vagytok, de be kell látnom, tévedtem. 
- De ugye valójában nem is voltunk a része? - ellenkezett 
Lucias.  - Csak  az  eredménynek. Egyszerűen csak  az eredménynek. Nem emlékszem, hogy kaptunk volna lehetőséget 
a választásra. Nem voltunk tagjai az önként jelentkezőknek. 
Nem erre döbbentünk rá, amikor átolvastuk a kutatási anyagokat, Kev? 
- Azokat az aktákat titkosítottak - jelentette ki McNamara. 
- A kódokat fel lehet törni - folytatta Lucias. - Éppúgy, 
ahogy a törvényeket is meg lehet sérteni. Te magad is megsértetted őket a tudomány  nevében, nagyapa. Miért  ne tehettük 
volna meg Kevinnel, hogy... Szórakozzunk egy kicsit? 
- Mit műveltetek? - követelt választ McNamara. 
- Semmi olyasmit, amihez közöd lenne. 
- Ha beidéznek a rendőrségre, akkor igenis, közöm van 
hozzá. És jobb, ha téged is izgat, mert olyan halott lányokról 
fognak kérdezgetni, akik hozzátok vezetnek. 
- Hozzánk? - tette le Kevin a poharát. - De ez leheteden. 
Honnan tudhatnák... 
- Fogd be a szád - pattant fel Ludas. - Mit mondtak rólunk? És te mit mondtál nekik? 
- Nem akarom elhinni - támaszkodott McNamara a fotel 
háttámlájára, mert úgy érezte, rögtön összeesik. - Ti öltétek 
meg őket. 
- Ne legyél nevetséges. Gyilkosság? Elment az eszed. Ha 
gondjaid támadtak a rendőrséggel...  - hallgatott el hirtelen 
Lucias, mert McNamara pofon vágta. 
- Felfordul tőled a gyomrom.  Benned volt minden reményem, te testesítetted meg az álmaimat. És most nézz magadra. Semmirekellő  lett belőled, a szánalmas barátoddal együtt. 
Játékra, drogokra és önző élvhajhászatra vesztegetted el minden tehetségedet. 
- Te teremtettél - gyűltek forró szégyenkönnyek Lucias 
szemében a pofontól. - Te teremtettél. 
-Mindent megadtam  neked, ami csak  a hatalmamban 
állt. Mindent, ami előnyt  jelenthet. És még ez sem volt elég. 
-Parancsolgattál! Elvárásokat támasztottál velem szemben. Egész életemben gyűlöltelek. Most már viszont a magam 
útját járom, és ez  ellen még te sem tehetsz semmit. 
- Ebben igazad van.  Tökéletesen igazad.  És nem is fogok 
tenni semmit. Ezúttal nem húzlak ki abból, amibe belekeverted magad. Nem foglak megvédeni, és magamat sem áldozom fel csak azért, hogy megúszd. Amikor megtalálnak, mert 
meg fognak találni, a kisujjamat sem mozdítom meg miattad. 
-Nem hagyhatod, hogy megtaláljanak. Hiszen csak én 
vagyok neked. 
- Akkor Isten segítsen mindannyiunkat. 
A  beszélgetés eddigi menetén változtatva Lucias megragadta McNamara karját, és könyörgőre fogta. 
- Nagyapa, ilyesmin nem kellene vitatkoznunk. Bocsánatot  kérek. Túlságosan kimerült vagyok.  Nagyon keményen 
dolgoztunk Kevinnel. 
-Dolgoztatok?  - ismételte meg McNamara. - Hogy 
válhattatok ekkora szörnyeteggé? Amikor a körmötök alatt a 
kosz is különb, mint a legtöbb ember. 
- Tudósok vagyunk, dr.  McNamara - állt Lucias mellé 
Kevin. - Csak hibát követtünk el. Ennyi az egész. Csak egy 
apró hiba. Baleset történt. 
- Igen, baleset történt - próbálta leültetni Lucias a nagyapját. - És elképzelhető, hogy némileg letértünk a helyes útról. De ez  veled is megtörtént,  amikor megpróbáltad...  Kitolni a határokat. Tudhatnád, miről van szó. Ezek csak nők 
voltak. Tesztalanyok. 
- Vedd le rólam a kezed. Mindkettőtöknek szembe kell 
nézni a következményekkel. Meg kell fizetnetek azért, amit 
tettetek. Ha a segítségemet kéritek, akkor holnap kísérjetek el 
a rendőrségre. Ott majd alávetitek magatokat az igazságügyi 
orvos szakértő vizsgálatának. 
- Nem őrültünk  meg! Hagynád, hogy lecsukjanak minket?  A saját húsod és véred? - ugrott feléje Lucias, miközben 
felborított egy kisebb asztalt. A rajta álló, értéktelen lámpa szilánkokra zúzódott a földön. McNamara ingerülten félresöpörte az  unokáját, és próbálta visszanyerni az egyensúlyát. 
- Évek  óta megpróbálok nem gondolni arra,  hogy honnan indultatok. Csak azt akartam látni, hogy hová fejlődtetek, 
és hová fejlődhettek még. 
Lucias a szék karfájába kapaszkodva letérdelt. 
- Amit mi tettünk, az cseppet sem különbözik attól, amit 
két generációval ezelőtt te - törölte meg a száját remegő kézzel Lucias. - Te is legyógyszerezted a kísérleti alanyaidat, néhányukat a beleegyezésükkel, néhányukat pedig anélkül, csak 
azért, hogy közösüljenek és teherbe essenek. Egy új élet létrehozása vezérelt, legalábbis ezt állítottad. Minket pedig a szórakozás. És sokkal stílusosabban csináltuk. 
- Gyilkoltál. 
- Egy kísérleti patkány az kísérleti patkány. Elfogadható 
áldozat. 
McNamara torkát összeszorította a rémület. 
- Saját magad tetted tönkre. Megyek a rendőrségre. Nem 
vagytok más, csak egy félresikerült kísérlet eredménye. 
Lucias dühös kiáltással felkapta az összetört lámpa talpát, 
és úgy  markolta, mint valami ütőt. 
-Férfiak vagyunk! Férfiak! - fröccsent vér a fotelre. 
McNamara elzuhant, miközben sikertelen kísérletet tett rá, 
hogy védje magát. -  Ezek börtönbe zárnának bennünket. 
Börtönbe. Ostoba vén trotty! - ütötte visítva a nagyapját. 
Nem fogok rács mögé kerülni csak azért, mert nem látsz tovább az orrodnál - lépett hátra lihegve Lucias, és félredobta a 
véres lámpát. 
-Istenem - suttogta halkan,  csaknem tiszteletteljesen 
Kevin. - Meghalt? 
McNamara véres  arccal, nyitott szájjal  hevert a földön. 
Még lélegzett. Lucias leguggolt, és ellenőrizte a pulzusát. 
- Nem, még nem - ült  le, és minden erejét összeszedve 
gondolkodni kezdett.  - De hamarosan meg fog halni.  Meg 
kell halnia. Odadobott volna minket a rendőrségnek,  olyan 
emberek elé, akiknek a szemében senkik vagyunk. 
- Ezt nem engedhetjük meg - bólintott Kevin. 
- Végzünk  vele - állt fel óvatosan Lucias.  - De nem itt. 
Ki kell vinnünk a házból, és rablógyilkosságnak álcázni az esetet. 
- Te... Én még sohasem láttam... 
- Mindkettőnkért tettem. Tekintsd úgy, mint egy szívességet  - veregette meg Kevin karját Lucias, miközben fekvő 
nagyapját figyelte. Visszanyerte az önuralmát. Talán, gondolta, még életében nem volt ennyire higgadt. - Túl sokat élt 
már ahhoz, hogy hasznos legyen. Ráadásul veszélyt jelent ránk 
nézve. Ezért kitöröljük az egyenletből. 
-így kell  történnie.  De Istenem, még soha  életemben 
nem láttam ennyi vért. 
- Ha hányingered támadt, uralkodj magadon. 
Halálos csábítás 
- Nem, egyáltalán nincs hányingerem - és Kevin képtelen volt elfordítani a tekintetét. - Rengeteg vér. Ez... Elbűvölő. A nőkkel csaknem gyengéden bántunk el. Komolyan. De 
ez... - nyalta végig az ajkait, és sápadt arca valósággal ragyogott, ahogy a barátjára nézett.  - Hogy érezted magad? Amikor lecsaptál rá. Hogy érezted magad? 
Ludasnak el kellett gondolkodnia a kérdésen. Keze, amely 
csúszott a vértől, már nem remegett. A tudata kitisztult. 
-Hatalmasnak  - döntött végül. - Rettenetesen. Telve 
energiával. 
- Én is ki akarom próbálni. 
- Akkor együtt végzünk vele. De nem itt - pillantott az 
órájára Lucias. -  Gyorsan kell dolgoznunk.  Este randevúm 
lesz. 
Mindent tekintetbe véve nem is tartott sokáig. 
Be  kellett  tolni a nagyapja kocsiját a  garázsba. Részben  a 
büszkesége miatt,  részben pedig azért, mert szerette az irányítása alatt tartani a dolgokat, dr. McNamara szinte mindig saját maga vezette a kocsiját.  De az utolsó útján nem így lesz, 
gondolta Lucias. Kevin segítségével műanyagba tekerték  a 
nagyapja meztelen testét, és betették a csomagtartóba. 
- Lehet, megemlítette valakinek, hogy idejön - mutatott 
rá Kevin. 
-Ennek igen  csekély a valószínűsége. Nem szeretett  a 
magánügyeiről fecsegni. 
- A nagyanyádnak sem? 
- Neki  a legkevésbé - dobott be a csomagtartóba Lucias 
egy kisebb zsákot,  ami a nagyapja ruháit és értéktárgyait rejtette. - A nagyapámat nem izgatta, a nagyanyám pedig nem 
mert tőle kérdezősködni. Nahát - csapta le a csomagtartó tetejét, és összedörzsölte a tenyerét. - Átprogramoztad a droidot? 
- Persze. A memóriájában semmi nyoma, hogy találkoztunk volna. 
- Tökéletes. Azon a helyen hagyjuk, amit a számítógéped 
választott. Kövess minket a kocsiddal. Miután végeztünk vele, 
kihajítjuk a cuccaival együtt. Ugye, elég súlyt hozol magaddal? 
- Persze. Meg sem áll majd a folyó fenekéig. 
-Nem  is.  Tökéletes.  A kocsiját felgyújtjuk, és  hazajövünk. És még rengeteg időm marad átöltözni az estéhez. 
- Hideg fejjel gondolkodsz, Ludas. Mindig is csodáltam 
ezt a tulajdonságodat. 
- Köszönöm. Nos, legjobb  lesz, ha máris indulunk. Tudod, hogy ezzel rekordot döntünk? Két tökéletes bűncselekmény egyeden nap alatt. Habár az elsőért nekem jár a pontok 
oroszlánrésze. 
- Ehhez kétség sem férhet - veregette meg barátságosan 
Lucias vállát Kevin. 
- Tiszta sor - jelentette ki Eve, miközben Lucias aktáját olvasta. - Vagy  droiddá tette, vagy... Milyen szót használt erre 
Mavis?  Mint akit hipnotizáltak. Az iskolában nem hágta át a 
szabályokat, még csak közlekedési kihágást sem követett  el. 
Követte a családi hagyományokat. 
- Éppen ezért hívják családi hagyományoknak - mutatott 
rá Roarke. - Néha  azon gondolkodom, hogy nekünk milyen 
hagyományaink lesznek! Természetesen szerepelni fog benne a 
bűnözés, de milyen mértékben? 
Eve szigorúan ránézett. 
- A lakása itt van a városban. Majd szakítok időt, és beszélek vele. Tele van pénzzel, tehát ez a részlet egyezik. És vegyésznek tanult. 
- Vonzó fiatalember - jegyezte meg Roarke, és fejével a 
szöveg  mellett feltűnő arckép felé intett. - Fiatal, igen, ez a 
helyes kifejezés. Szerintem még alig egy éve, hogy megkapta a 
diplomáját. 
- Majd ellenőrzöm. Talán a nagyapja is beszédesebbé válik, ha megemlítem előtte a nevét. 
- Felidegesített az öreg. 
- így igaz. És cserébe én is fel akarom idegesíteni, amikor 
megkapom az engedélyt, hogy betekintsek a kutatásai titkosított aktáiba. 
- Szívesen megszerzem neked azokat az adatokat, ha akarod. 
- Már így is megbíztalak egy teljesen törvénytelen feladattal. Lehetőleg szorítsuk a minimumra az illegális tevékenységünket. 
- Az e-mailek blokkolásával lehet, hogy életet mentünk. 
Én ezt egyáltalán nem nevezném törvénytelennek. És a titkosított adatokból is megszerezhetek néhányat teljesen törvényes 
úton. Egyszerűen felhívok valakit az Alleganynál, aki azon a 
projekten dolgozott. Ha neveket akarsz hallani, akkor neveket 
kapsz. 
- Csak egy link? 
- Nagyon egyszerű. 
- Akkor mire vársz? 
- Rendben, de meg kell fizetned az árát. 
Mivel Eve tudta, mit jelent, ha ilyen furcsán csillog a férje 
szeme, összevonta a szemöldökét. 
- Kifelé. Nem fogok szexszel fizetni az információért cserébe. 
- Vedd úgy, hogy a többiekért teszed - emelte fel Roarke, 
és a fotelágyhoz vitte. 
Mire Eve végzett a számla kiegyenlítésével, csengett a füle, és minden izma elernyedt. Amikor megpróbált felállni, úgy 
érezte, mintha gumiból lennének a csontjai. 
Csak a bakancsát, és a férjétől kapott gyémánt nyakéket 
viselte. 
- Tudod,  ha nem rendőr lennél, szerepelhetnél valamelyik 
futurisztikus pornóvideóban. És ezt a lehető legnemesebb értelemben mondom. Krisztusom,  Eve, olyan gyönyörű  vagy, 
akár egy festmény. 
-Meg se forduljon a fejedben egy második  menet.  Az 
adatokat akarom, haver. 
- Üzlet az üzlet - állt fel Roarke vigyorogva. Ő sem viselt 
ruhát. - Közben elintézhetnéd a vacsorát - javasolta, mielőtt 
elindult volna az irodája felé. - Mindjárt éhen halok. 
Eve figyelte, ahogy kimegy. És még ő beszél festményről, gondolta. Ha nem gondolna úgy magára, mint aki szolgálatban 
van, azonnal utána vetné magát, leteperné, és belemélyesztené 
a fogait abba a fenségesen gyönyörű fenekébe. 
Ehelyett az AutoSéf felé fordult, és rendelt egy hamburgert. 
Lehajolt, és összeszedte a ruháit. 
- Megvan! 
Eve felegyenesedett, és - mivel a keze tele volt - elfogadta 
a köntöst, amit Roarke a vállára terített. 
- Helyezzük magunkat kényelembe - mondta. - És kedvesem? Szívesen meginnék egy üveg bort. 
Tizenötödik fejezet 
Roarke nem sajtburgert választott volna, különösen nem 55ös évjáratú Savignon Blanc-nal. De pillanatnyilag Eve volt a 
főnök. 
- Miért nem szóltál már korábban is erről a fickóról? 
Roarke figyelte, ahogy a szóróból  valósággal zuhog a só 
Eve hamburgerére, és összeborzadt. 
- Később majd megmérhetem a vérnyomásod? 
- A kérdésemre válaszolj. 
- Rengeteg vasat tartasz a tűzben, ezért úgy gondoltam, 
kiveszem az egyiket. Stiles velem sokkal udvariasabban viselkedett, mint veled, és sokkal többet is elárult. Ezt az is illusztrálja, hogy némi zsörtölődést követően kutatni kezdett az aktái között és az emlékezetében. Mire befejezzük ezt az ízletes, 
bár fiataloknak való vacsorát, a kezedben lesznek a kívánt adatok. Kérsz még hagymakarikát? 
- Megbízol benne? 
- Igen, megbízok benne. Stiles komoly, de nem túl tekintélyes karriert futott be, és mindenért meg kellett küzdenie az 
életben. Kedvelnéd. 
Eve világosan látta, hogy Roarke valóban kedveli, és bízott az ösztöneiben. 
- Szükségem van  azoknak a névsorára, akik a projekten 
dolgoztak, vagy más módon keveredtek bele  a  kísérletekbe. 
Olyan emberekre, akiknek esedeg a magánéletére is kihatott. 
És természetesen a családtagjaik, barátaik, rokonaik nevére is. 
-Éppúgy,  ahogy azt Stilesnak elmagyaráztam. Lazíts, 
hadnagy, különben elrontod  a gyomrod - figyelte Roarke, 
ahogy a felesége a hagymakarikákat darabolja. - Habár neked 
így is kinéz egy alapos hasfájás. 
- Azért morogsz, mert nem egy hatalmas  bárányszeletet, 
vagy valami hasonlót rendeltem. A gyilkosságok kapcsolatban 
állnak azzal a hajdani projekttel. Legalábbis a logika szabályai 
szerint ez következik. Gondolj csak a készletekre és az elszántságra. Ezeket a kábítószereket nem lehet az utcán beszerezni. 
Csak a származékaikat és a hígított változatukat, de nem a 
tiszta anyagot - emelte fel Eve a borospoharát, és elnézte a sápadtarany folyadékot. - Mint ahogy ezt sem. Nem kapható 
egy egyszerű italboltban vagy a  sarki éjjel-nappaliban.  Ott 
csak olcsó pótszereket vagy silányabb minőségű, ahogy te hívod, bundapiákat lehet vásárolni, de az eredetihez csak kiváló 
minőségű szállítókon keresztül lehet hozzájutni. 
- Vagy a saját szőlészetedből. 
- Vagy a saját szőlészetéből - helyeselt Eve.  - Ha megtermeled, úgy ihatod, mint a vizet. - A gyilkos nem keresi a 
pótszereket. Ennél sokkal kifinomultabb, neki csak a legjobb 
lehet elég jó. A legjobb  drogok, a legjobb borok, a legfinomabb ruhák.  És azok a nők, akiket kiválaszt. Mint egy árucikket. 
-Minden bűnt  megbocsát magának.  Nem lehetséges, 
hogy ennek értelmében  egyre többet fog magának megengedni? 
- De, nagyon is, ha az ember hihet a százalékoknak és a 
jellemrajz alapján készített valószínűség-számításnak. De mivel ketten  vannak, ez több ennél. Csapatmunka, versengés, 
kölcsönös függés egymástól. Az első áldozat hiba volt. Nem 
akarta megölni, és pánikba esett. De éppen ez emelte meg a 
téteket. A  másik fickó nem hagyhatta, hogy a barátja megelőzze. Ő sokkal erőszakosabb jellem, és ezt nem fél kimutatni. 
Élvezi. Majd ismét az első következett, és megint eltolta. Életben hagyta az áldozatát. Lassan elveszíti a játékot. 
- Ezek szerint elvetetted azt az elméletedet, miszerint egy 
kettős személyiségű ember követte el a gyilkosságokat? 
- Még ha így is lenne, akkor is két személlyel kell számolni. De sokkal inkább hajlok az egyszerűbb megoldás felé. Két 
különböző stílus, két gyilkos. Azon gondolkodom, kinek született két fia azok közül,  akik a projekten dolgoztak. Mert elképzelhető, hogy testvérek. Ennek lenne értelme... Vagy gyerekkori jó  barátok - emelte Roarke-ra a tekintetét. - Akik 
Halálos csábítás 
együtt nőttek fel. Ez egészen olyan, mintha testvérek lennének, nem igaz? 
Roarke Mickre gondolt. 
- De igen. Még erősebb kötelék is lehet, mert hiányoznak 
belőle a családi ellentétek, a széthúzás. Mick, Brian, jómagam, 
és még egypáran sokkal jobban éreztük magunkat abban a 
családban,  amit magunk teremtettünk, mint abban,  amibe 
beleszülettünk. Ez rendkívül erős kötelék. 
- Oké, mondod te... Olyasvalakik, akik többnyire csak a 
péniszükre gondolnak... 
-Most megsértettél. Nem szoktam  az  időm  huszonöt 
százalékánál többször gondolni a péniszemre. 
- Ezt olyasvalakinek mondd, akit nem épp az imént döntöttél le a fotelágyra. 
- Ráadásul tovább is tarthatott volna. De mit akartál eredetileg kérdezni? 
- A férfiak mindent megdugnak, ha alkalom adódik rá. 
- Igen, és erre büszkék is vagyunk. 
- Nem sértésnek szántam. Csak így működnek a dolgok. 
Mint egy gépezet. De ha választhattatok,  mindnyájatoknak 
volt egy ideálja, egy bizonyos kitüntetett típus. Leegyszerűsítve ez egy olyan nőalakban gyökerezik, amely fontos, vagy fontos volt  a férfi számára. A  választás vagy  hasonlít  rá, vagy 
gyökeresen eltér tőle. 
- Mivel felteszem, ebben az esetben figyelmen kívül hagyod az alapvető  hormonok működését, az érzelmeket és a 
kapcsolatokat, nem vitatkozom. De megjegyzem, hogy  a nők 
is hasonlóképpen gondolkodnak. 
- Aha, ahogy ti azt gondoljátok. Beleringatjátok magatokat a saját kis álomvilágotokba.  De lefogadom, hogy azok a 
nők, akiket  a gyilkos kiválaszt,  épp olyan férfiakra hajtanak, 
mint ők, vagy legalábbis a felszínen.  Nem kell sokat változtatnia a kinézetén.  Miért is tenné? Hiszen ez az ő játéka.  Most 
pedig meg kell vizsgálnom néhány valószínűséget. 
Roarke jelzést hallott az irodájából. Adatok érkeztek. 
- Stiles elküldte, amit kértem tőle. Mindjárt továbbítom a 
számítógépedre. 
- Kösz - pillantott Eve az órájára. - Negyed tíz - állapította meg. - Ilyenkor szoktak randevúzni a párok. 
Melissa Kotternek hívták és Nebraskában született. Egy valódi farmon nőtt fel, a végtelen földekről menekült a nagyváros 
csillogó fényei közé. Azzal a reménnyel érkezett New Yorkba, 
hogy  sikeres színésznő lesz belőle, de ezt több ezer, hozzá hasonló korú lányról el lehet mondani. Persze csakis komoly színésznő - aki nyomot hagy az emberek szívében, és a nagy elődök koptatta deszkákon felfrissíti a klasszikus színjátszás szerepeit. 
Amíg arra várt, hogy tűzbe hozza a Broadway , felszolgált 
egy gyorsétteremben, meghallgatásokra járt, és minden munkát elvállalt, ami az útjába akadt. Úgy vélte, minden sikeres 
színész úgy kezdte valaha, mint ő. 
Huszonegy éves korára is  sikerült megőriznie az optimizmusát és az ártadanságát. És az álmait. Fáradhatadan derűvel 
dolgozott, és üde, vidéki kinézete legalább olyan sok borravalót hozott neki a konyhára, mint szorgos munkája. 
Szőke volt, kék szemű és törékeny. 
Kedvelte a társaságot, és számos barátot szerzett. Mindig 
is szeretett emberek között lenni, új tapasztalatokat szerezni és 
beszélgetni. 
Rajongott New Yorkért, és várta, hogy megtalálja benne 
a neki tetsző szeretőt, és hat hónap kudarca sem tudta letörni. 
Wandának,  a  szemközti  szomszédjának említette,  hogy 
ma este randevúzik. És csak nevetett,  amikor  a barátnője 
nyugtalankodni kezdett. A média hírei,  amelyben beszámoltak a meggyilkolt lányokról, nem nagyon izgatták. Hiszen 
nem Sebastian  mondta, hogy tökéletesen megérti az aggodalmait, ha kényelmedenül érzi magát a ma esti találka miatt? 
Mint ahogy ezt Wandának is említette, nem hozta volna 
szóba a témát, ha bármi veszélyt jelentene rá nézve. 
Csodálatos férfi volt, intelligens, művelt és izgató. És olyan 
sokban  különbözött az otthoni  srácoktól. Odahaza a legtöbben  még csak nem is hallottak Chesterfleld Chaucer-járól. De 
Sebastian mindent tudott a költészetről és a színdarabokról. 
2 5 
Beutazta a világot, és minden híres színházban látott már legalább egy előadást. 
Újra és újra elolvasta az e-mailjeit,  egészen addig, amíg 
végül kívülről meg nem tanulta az összest. Aki ilyen csodálatos dolgokról ír, az csakis csodálatos ember lehet. 
Ráadásul a Jean-Lucben találkoznak, a város egyik legelegánsabb szórakozóhelyén. 
Melissa saját maga varrta a ruháját. A szabásminta alapját 
az a hosszú kosztüm  képezte, amit Heléna Grey színésznő viselt tavaly, amikor igent mondott az ő  szeretett Tonyjának. 
Igaz, a mélykék anyag inkább volt szintetikus, mint valódi selyem, ennek ellenére elragadóan nézett ki. Azt a műgyöngy 
fülbevalót vette fel hozzá,  amit  a  nagymamájától kapott novemberben,  a huszonegyedik  születésnapjára. De csaknem 
úgy festett, mintha igazgyöngyöt akasztott volna a fülébe. 
A cipőjét és a retiküljét a Mcyben vette egy kiárusítás alkalmával. 
Nevetve pördült meg. 
- Hogy nézek ki? 
- Pompásan, Mel, de azt kívánom, bárcsak ne így lenne. 
- Ne legyél ünneprontó, Wanda. Nem lesz semmi bajom. 
Wanda az ajkába harapott.  Melissára nézett, és egy aranyos, gyapjas báránykát látott maga előtt, aki kedvesen béget, 
miközben a mészároshoz viszik. 
- Lehet, hogy betegesnek fogsz tartani, de megvárlak itt, 
a lakásodon, amíg haza nem érsz. 
- Ne butáskodj. Szükséged van a pénzre. Gyerünk,  nyomás a munkahelyedre - ölelte át Wanda vállát Melissa, és az 
ajtóhoz kísérte. - Ha ettől jobban érzed magad, ha hazaértem, 
majd felhívlak. 
- ígérd meg. 
-Cserkészbecsszó. Azt hiszem, inni fogok egy martinit. 
Mindig is meg akartam kóstolni. Szerinted melyik az elegánsabb? A gin, vagy a vodka? A vodka - döntött Melissa, mielőtt Wanda kifejthette volna a véleményét. - Egy száraz vodka-martini, keverve. 
- Abban a pillanatban hívj fel, amint hazaértél. És bármi 
is történne, nehogy felhozd ide. 
- Nem fogom - pördült meg Melissa. - Kívánj szerencsét. 
- Sok szerencsét. De légy óvatos. 
Melissa emelkedett hangulatban, szinte repülve száguldott le a  lépcsőn a harmadik emeletről. Közben odakiáltott 
néhány búcsúszót a szomszédoknak, és megtorpant egy pillanatra, amikor Mr. Tidings a 102-ből elismerően utána fütytyentett. Piros arccal ért ki a járdára. 
Megfordult a fejében, hogy leint egy taxit, de több volt az 
ideje, mint a pénze, inkább  a belváros felé induló metrót választotta. 
Beállt a várakozó tömegbe, és jókedvűen dudorászva várta 
az estét. A kocsiban nem jutott neki ülőhely, állva kellett szorongania. 
Sohasem zavarta a tömeg élvezte, ha emberek között lehet. Ha nem kötötte volna le a gondolatait a randevú, biztosan beszélgetésbe elegyedik néhány utassal. 
Csak akkor kapott görcsöt a nyelve, ha kettesben maradt 
egy férfivel. De biztosra vette, hogy Sebastiannal nem így fog 
történni. 
Úgy érezte, mintha egymásnak teremtették volna őket. 
Amikor a szerelvény megrázkódott, majd hirtelen megállt 
és  a fények elhalványodtak, nekitántorodott a mellette álló, 
testes, fekete embernek. 
- Bocsásson meg. 
- Nyugodj meg, húgom. Meg sem éreztem. 
- Vajon mi mehetett tönkre? - próbált kilesni az utasok 
feje felett, a vészvilágítás zöldes fényében. 
- Ezekkel a vonatokkal mindig történik valami.  Nem lehet tudni, hogy azok a kurvapecérek miért nem javítják meg 
őket rendesen - pillantott le a fekete fickó Melissára. - Találkára sietsz, szépségem? 
- Igen. Remélem, nem  állunk sokáig, mert akkor elkések. 
És utálok késni. 
- Megéri várni a fickónak, csak rád kell nézni - keményedtek meg a vonásai, mire Melissa szíve egyből a torkába 
ugrott. - Testvér, vedd ki az ujjaidat a hölgy retiküljéból, különben apró darabokra töröm őket. 
Melissa összerezzent, megrántotta a válláról lelógó szíjat, 
és a hasához szorította a táskáját. Amikor hátrapillantott, egy 
fekete kabátos, alacsony emberkét látott, aki igyekezett eltűnni a tömegben. 
- Ó. Nagyon szépen köszönöm! Néha egyszerűen megfeledkezem az óvatosságról. 
- Pedig arról nem lenne szabad. Az egyik szemed mindig 
tartsd a táskádon. 
- Igen, úgy lesz. Még egyszer köszönöm. Melissa vagyok. 
Melissa Kotter. 
- Bruno Biggs. De hívjál csak nyugodtan Biggsnek. 
Melissa  átbeszélgette  újdonsült ismerősével  a tízperces 
kényszerű várakozást. Megtudta, hogy a férfi az építőiparban 
dolgozik, van egy  Ritz nevű  felesége,  és egy B. J., vagyis 
Bruno Junior nevű kisfia. Mire megérkeztek a megállóba, ahol 
leszállt, ő is megadta az étterem nevét, ahol pincérkedett, és 
meghívta Brúnót, hogy egyszer vigye el oda a családját ebédelni. A szerelvényből kitóduló emberek közül még visszaintegetett, majd hagyta, hadd sodorja magával az áradat. 
Bruno figyelte, ahogy próbál minél gyorsabban haladni, és 
magában megjegyezte, hogy a táskája már megint a hátát 
verdesi. 
Megcsóválta a fejét, és kinyomakodott az ajtón, mielőtt az 
bezárult volna. 
Melissa végre kiért a tömegből, és sietve megindult a felfelé vezető lépcsőn. Ha nem rohanja végig a hátralévő háromsaroknyi távolságot, biztosan elkésik. A sarkon nekiütközött valakinek. Hátulról meglökték, amitől előretántorodott. Tisztán 
lehetett hallani, ahogy a retikül szíja  elpattan. Felsikkantott, és 
letántorodott  a járdáról. Fékcsikorgás és kiabálás hallatszott, 
majd izzó, fehér fájdalom  robbant a fejében, amikor az útra 
zuhant. 
Hallotta, ahogy valami más is csattan. 
- Ms. Kotter? Melissa - hajolt föléje Bruno. - Mindenható Isten, húgom, már azt hittem, elgázolnak. Ezt sikerült viszszaszereznem - nyújtotta feléje a táskáját. 
- Én... Már megint megfeledkeztem az óvatosságról. 
-Oké, oké, most már minden  rendben.  Ne hívjam a 
mentőket? Nagyon fáj? 
- Nem tudom... A karom. 
A karja eltört. Az élete viszont megmaradt. 
-Nyolcszázhatvannyolc név? - szorította össze Eve az orrnyergét. - Ez nem lesz egyszerű. 
- És nem soroltuk közéjük sem a karbantartókat, sem pedig az adminisztratív dolgozókat. 
- Egyelőre ennyi is elég lesz. Koncentráljunk azokra, akiket figyelmeztettek, mert szórakozási céllal használták az eredményeket, valamint azokra, akiknek a neve felmerült valamilyen perrel kapcsolatban. De közben nem szabad megfeledkeznünk a többiekről sem. Külön csoportokat kell képeznünk, 
és szétválasztanunk az  orvosokat, adminisztrátorokat, számítógépes  szakembereket, labortechnikusokat. Ezeket a csoportokat tovább osztjuk életkor szerint. Utána megvizsgáljuk a 
családjukat és a gyermekeik életkorát. És kell egy másik lista 
azokról, akik még a projekt vége előtt kiszálltak - nézett fel 
Eve csillogó szemmel a férjére. 
- Ezek szerint engem is a számítógépes szakemberek közé 
sorolsz? 
- Te sokkal gyorsabban meg tudod csinálni, mint én. 
- Ez kétségtelen, de... 
- Aha, aha, sokba fog nekem kerülni. Perverz - gondolta 
végig Eve, és felragyogott az arca. - Mondok neked valamit. 
Kössünk üzletet. Segítesz nekem szétbontani a listát, én pedig 
viszonzásul  megbeszélem veled  minden éppen  futó, üzleti 
ügyedet. 
Roarke  kissé elsápadt. 
- Ez nagyon kedves tőled, darling. De nem szeretném ezzel is rabolni a drága idődet. 
- Gyáva vagy. 
- Arra mérget vehetsz. 
- Gyerünk, adj egy esélyt. Mit főztél ki? 
- Pillanatnyilag elég sok mindent főzök - dugta zsebre a 
kezét Roarke,  miközben lázasan gondolkodott, hogy melyik 
üzletében tudná Eve a lehető legkevesebb kárt okozni. 
Ebben a pillanatban jelezni kezdett az Eve íróasztalán álló 
link. 
- Micsoda szerencse. 
- Még visszatérünk a témára - figyelmeztette Eve. 
- Nagyon remélem, hogy nem. Itt Dallas. 
- Dallas hadnagy? Stefanie Finch vagyok. Úgy hallottam, 
beszélni akar velem. 
- így igaz. Jelen pillanatban hol van? 
- Most érkeztem vissza New Yorkba. Néhány utamat törölték. Miben segíthetek magának? 
-Beszélnünk kell, Ms.  Finch. Méghozzá személyesen. 
Húsz percen belül magánál vagyok. 
- Hé, hallgasson csak ide. Ebben a pillanatban léptem be 
az ajtón. Miért nem magyarázza el, hogy miről is van szó? 
- Húsz perc - ismételte meg Eve. - Maradjon otthon. 
Mielőtt  megszakította  volna a  vonalat,  még  hallotta 
Stefanie káromkodását. A fegyverövét menet közben csatolta 
fel. 
- Történetesen nem a tiéd az Inter-Commuter Air? 
Roarke a képernyőt olvasgatta, és fel sem nézett. 
- Nem. Elavultak, tíz-tizenöt milliárd dollárba kerülne a 
technológiájuk cseréje vagy felújítása. Az elmúlt három évben 
szörnyű biztonsági besorolást  kaptak. Folyamatosan zuhan az 
értéke - pillantott fel. - Ha elér egy bizonyos szintet, akkor 
megveszem a céget. 
- Megvárod, amíg teljesen tönkre nem teszik magukat 
húzta el a száját Eve. - A terv jó, de ebben az esetben le kell 
mondanom arról, hogy némi nyomást gyakorolsz az egyik alkalmazottadra. Nem baj, majd felhívom Peabodyt. Az egyenruha mindig jobb belátásra bírja a tétovázókat. 
- Szerintem is. De nem kellene felhúznod a cipődet? 
Eve lebámult a lábára. 
- A francba - ragadta meg a bakancsát, és leügetett a lépcsőn. - Majd jövök. 
Stefanie meg sem próbált úgy tenni, mint aki örül a látogatásnak. Haragosan nyitott ajtót. 
- Igazolja magát - vakkantotta. 
Eve felmutatta a jelvényét, amit Stefanie hosszan, alaposan megvizsgált. 
- Már hallottam magáról. A zsaru, akinek sikerült behálóznia Roarke-ot. Szép munka volt. 
- Kösz. Majd neki is elmondom, hadd tudja meg. 
Stefanie a hüvelykujjával Peabody felé bökött. 
- Ki ez az egyenruhás? 
- A segédem. Bemehetünk, Stefanie, vagy itt, az előszobában mondjam el, hogy miért jöttünk? 
Stefanie hátralépett, és amikor Eve-ék bementek, becsukta mögöttük az ajtót. 
- Épp most törölték két jól fizető járatomat, a szakszervezet pedig sztrájkról beszél, ami tovább rontana az anyagi helyzetemen. A sikló, amit vezetnem kell, nem különb egy kibaszott roncstelepnél, és az ösztöneim azt súgják, hogy egy éven 
belül az utcára kerülök. 
- Sohasem téved - suttogta Eve maga elé. 
- Ráadásul egy rendőr végighajszolt egészen Európáig és 
vissza, tehát nagyon rossz a hangulatom, hadnagy. Ha a nyavalyás exférjemről  akar   beszélni velem,  csak egyvalamit 
mondhatok: nem az én dolgom. 
- Nem azért jöttem, hogy a nyavalyás exférjéről beszéljek. 
Hanem azért, mert e-mailen keresztül kapcsolatot tart egy 
személlyel, aki Wordsworth-nek nevezi magát. 
-Erről meg honnan  tud? Az e-mailek magántermészetűek. 
- Ez  a Wordsworth-nek nevezett illető alaposan gyanúsítható két gyilkossággal  és egy gyilkossági kísérlettel. És maga a cyber-magánélet megsértése miatt aggódik? 
- Most csak ugrat. 
- Peabody, nézz meg, de alaposan. Úgy festek, mint aki 
viccel? 
- Nem, hadnagy. 
- Most, hogy ezt tisztáztuk, miért nem ülünk le? 
- Holnap délutánra megbeszéltem vele egy személyes találkozót - mondta Stefanie, miközben úgy fűzte maga köré a 
karját, mintha fázna. - Amikor kiderült, hogy törölték a járataimat, és a Heathrow pihenőjében ültem, kaptam tőle egy 
e-mailt. Azt javasolta, hogy holnap piknikezzünk együtt a 
Greenpeace parkban. 
- Mikor? 
- Egy órakor. 
Megváltoztatta a módszerét, gondolta Eve. Megint megemelte a 
téteket. 
- Üljön  le, Stefanie. 
-Teljesen biztos  abban, amit mond?  - foglalt  helyet 
Stefanie, miközben figyelmesen nézte Eve-t. - Igen, teljesen. 
Látom az arcán. Nos, szégyellem, és úgy érzem magam, mint 
a világ legnagyobb hülyéje. 
- De életben van - mondta Eve. - És feltett  szándékom 
szerint életben is fog maradni. írja le nekem ezt a bizonyos 
Wordsworth-t. 
- Fogalmam sincs, hogy nézhet ki.  Műkereskedő. Nemzetközi műkereskedő. Kedveli az operát, a belettet és a költészetet. Épp ilyen férfit kerestem magamnak. Az exférjem egy 
hamisítadan  véglény. Qak az arena-ballról tudott beszélni. Az 
együtdétünk utolsó fél évében én tartottam el azt a mihasznát. 
Ezalatt kétszer is úgy berúgott, hogy tört-zúzott, utána pedig. .. - hallgatott el hirtelen. - Úgy látszik, még mindig nem 
sikerült kivernem a fejemből. Igazság szerint pont az ellentétét 
keresem. Valakit, aki nem csak rám mordul, ha akar még egy 
sört. Azt hiszem, egy kis romantikára vágyom. 
-Wordsworth pedig  mindig  azt mondta,  amit hallani 
akart. 
- Bingo.  Ha túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, akkor nem 
más, mint  egy orbitális hazugság. Minden jel szerint megfeledkeztem erről a mottómról. De azt hinné az ember, hogy fényes nappal semmi baj nem történhet vele, ha egy nyilvános 
park kellős közepén piknikezik. Tudok vigyázni magamra 
tette hozzá. - Százhúszat nyomok fekve. Ötdanos karatéka 
vagyok. Nem rólam mintázták a tipikus áldozatot. Annak a 
fickónak semmi esélye sem lenne velem szemben. 
Eve végigmérte Stefanie-t, és egyetértett vele. Az esetek 
döntő  többségében ez a nő valóban tudhatott vigyázni magára. 
- Azt tervezi, hogy szexuális természetű drogot csempész 
az  italába. Ezután felhozná a lakására, abban a hiszemben, 
hogy saját maga döntött így. A fickó gyertyát gyújtana. Feltenne  valami kellemes zenét, és tovább itatná drogos borral. 
Miközben rózsaszín rózsaszirmokkal hinti be az ágyat. 
- Süket duma - ennek ellenére Stefanie elsápadt.  - Ez 
marhaság. 
- Amíg meg nem  történt, eszébe sem jutna, hogy megerőszakolták. Mindent megtenne, amire csak kéri. Amikor beadná a második adagot, egyenesen az ölébe ugrana. Közben a 
szervezete lassan felmondja a szolgálatot, a szíve megáll észre 
sem veszi, és már meg is halt. 
- Halálra akar rémíteni? - pattant fel Stefanie, és járkálni 
kezdett a szobában. - Mert ha igen, akkor pokolian jó munkát 
végez. 
- így igaz. Halálra akarom rémíteni. Ezért mondtam el, 
mit tervez a barátja, és mi történhet magával  holnap. De nem 
fog megtörténni, mert pontosan azt teszi majd, amit mondok. 
Stefanie visszaült a helyére. 
- Nem tudja, hogy hol lakom. Mondja, hogy nem tudja. 
- De igen, elképzelhető, hogy tudja. Valamennyi időt biztosan eltöltött azzal, hogy magát figyelte. Kapott mostanában 
ismeredentől virágot? 
- Ó, Jézus. Rózsaszín rózsát. Az a gazember tegnap rózsaszín rózsát küldött nekem. A londoni szállásomra. Én meg hazahoztam. Most is ott van a csokor a hálószobámban. 
- Kidobjam  maga helyett, Finch pilóta? - kérdezte Peabody. 
- Egyenesen a hulladékmegsemmisítőbe - dörgölte meg 
az arcát Stefanie. - Reszketek. Átrepültem az Adanti-óceánt 
egy olyan géppel,  amelyik bármelyik pillanatban darabokra 
hullhatott volna alattam, most viszont reszketek. Nagyon készültem erre a találkára. Elképzeltem, hogy milyen szép kapcsolat lehet belőle. Pedig ennél még az a gazember exférjem is 
jobb volt. 
- Erről nem szabad senkinek sem beszélnie. Wordsworth 
csak annyit tud, hogy maga találkozni fog vele holnap. Tervezték korábban ennek a megerősítését? 
- Nem. Csak akkor vettem volna fel vele a kapcsolatot, ha 
lemondom a találkát. Ma délutánig. 
- Álljon fel egy pillanatra. 
Amikor Stefanie engedelmeskedett,  Eve  is felemelkedett 
és körüljárta, miközben a magasságát és a súlyát méregette. 
- Aha, biztosan ketten játsszák  ezt a játékot. Ha végeztünk, két út áll maga előtt. Összepakolja a cuccát, és elintézem, hogy egy biztonságos házban töltse az  éjszakát. De ha 
mégis inkább itt maradna, iderendelek maga mellé egy csapat 
rendőrt. Bármelyik mellett dönt, jobban fog aludni. 
- Aha, mint egy kisbaba. 
Nem Eve volt az egyeden, aki túlórázott. McNab is teljesítette 
a kötelességét. Feltankolt két flaska házipálinkával, ami égette 
a gyomrát. Nem volt részeg. Abbahagyta az ivást, mielőtt igazán berúgott volna. A tudatánál akart lenni, amikor szétrúgja 
Charles Monroe löttyedt seggét. 
Nem készülve rá,  hogy egy féltékeny, és kissé tántorgó 
elektronikus nyomozó áldozatává válhat, Charles éppen Louise 
ujjait harapdálta. Együtt költötték el a lakásán kései vacsorájukat. 
- Nagyra értékelem, hogy hajlandó volt ilyen későn kezdeni az estét. 
-Mindketten meglehetősen különleges időbeosztás  szerint élünk. Nagyon finom ez a bor - kortyolt bele Louise a 
poharába. - A vacsora is remek. És a lakása is nagyon tetszik. 
Sokkal kellemesebb itt, mint egy étteremben. 
- Azt akarom, hogy mellettem legyél. Azt akarom, hogy 
egész nap mellettem legyél. 
- Meséltem már neked, Charles, hogy nincs túl sok szerencsém a párkapcsolatokkal - állt fel Louise, és az ablakhoz 
sétált. -  Egyszerű vagyok, elhivatott, és eddig nem sikerült 
komolyan felkeltenem senkinek sem a figyelmét. Pedig én is 
megérdemelném a boldogságot. 
- Szerintem hamarosan megfordul a szerencséje - fordult 
Louise felé Charles, és a szemébe nézett. - Abban viszont biztos vagyok, hogy  az enyém valóban megfordult. Louise - hajtotta le a fejét, és  finoman megcsókolta egyszer, kétszer. Majd 
maga után húzta. Tánclépésben vezette körbe a szobában, és 
amikor Louise szorosan átölelte, ő is szenvedélyesebben kezdte 
csókolni. És amikor megremegett,  közelebb vonta magához. 
- Feküdj le velem - suttogta. - Hadd érintselek meg. 
Louise feje hátrahanyadott, amikor Charles szája végigsimított a torkán. 
-Várj.  Csak... Várj még,  Charles - húzódott hátra 
Louise. - Ezen gondolkodnom kell. De tegnap este és ma már 
túl sok időt töltöttem gondolkodással.  Egészen pontosan azóta, hogy megismertelek. Lehet, az a bajom, hogy túl sokat járatom az agyam  - lépett távolabb Charlestól. Mintha valami 
feléd vonzaná. Én még... soha életemben nem éreztem ilyet 
nyögte  ki. - De  nem fogok lefeküdni veled. Képtelen lennék 
rá. 
Charles mélyen Louise szemébe nézett, és bólintott. 
-Megértelek. Nehéz megemészteni  a gondolatot,  hogy 
ilyen intim viszonyba kerülsz velem. 
-Nehéz  - ismételte meg Louise, csaknem  nevetve. 
Nem, én ezt nem mondanám. 
- Nem kell megmagyaráznod. Tudom, hogy ki vagyok. 
Louise megrázta a fejét. 
- Miért, ki vagy? 
- Egy bárcás, egy hivatásos társ, és az efféléknek nincs túl 
sok szerencséjük  a magánéletben. 
Halálos csábítás 
- Ne haragudj - nyújtotta fel Louise a kezét. - Azt hiszed, 
vagy? 
azért  nem akarok  lefeküdni  veled, mert  hivatásos 
Charles, ezzel mindkettőnket megsértesz. 
Charles visszament az asztalhoz, és felemelte a poharát. 
- Teljesen összezavarodtam. 
-Azért nem  akarok lefeküdni  veled, mert nekem túl 
gyors ez a tempó.  Mert szerintem ennél sokkal mélyebbek az 
érzelmeim, és jó lenne tisztába jönni magammal, mielőtt... 
Csak azt szeretném, ha lassítanánk egy kicsit. Több időt kívánok tölteni azzal,  hogy alaposabban megismerjük egymást. 
Ha zavarna a foglalkozásod, most nem lennék itt. És ha azt hiszed, ennyire kicsinyes és  szűk látókörű vagyok, akkor  jobb, 
ha... 
- Beléd tudnék szeretni. 
Ezt hallva Louise-nak elakadt a lélegzete. 
- Tudom. Istenem, tudom. Én is beléd. És ez kissé megrémiszt. 
- Az jó, mert engem meg nagyon - lépett vissza Louise 
mellé Charles, és felemelte a kezét. - Majd visszaveszünk a 
tempóból - csókolta meg a száját. A csuklóját is. Majd magához szorította, és a halántékán, valamint az arcán folytatta a 
csókolgatást. 
Louise pulzusa megugrott. 
- Te ezt nevezed lassításnak? 
- Nem haladunk gyorsabban annál, ahogy akarod - hajtotta hátra Louise fejét Charles,  és elmosolyodott. - Bízz bennem, elvégre hivatásos vagyok. 
És amikor Louise is felnevetett, megszólalt a csengő. 
- Tíz másodperc, és megszabadulok tőle, bárki is legyen 
az. És ne felejtsd el, hol hagytuk abba. 
Amikor ajtót nyitott, McNab azonnal hátralökte egy lépésnyit. 
- Oké, te mocskos csirkefogó. Elbeszélgetünk egy kicsit. 
-Nyomozó... 
-Mi  a  fenét gondolsz, ki  vagy te? - lökte  meg újra 
McNab. - Azt hiszed, így bánhatsz vele? Az orra alá dörzsölöd 
a legújabb szoknyát, amit meghódítottál? 
- Ne merészeljen még egyszer hozzám érni, nyomozó. 
- Ö, tényleg? - talán a második üveg mégsem volt olyan jó ötlet, bizonytalanodott el McNab, de azért játékosan felemelte az 
öklét. - Inkább próbálkozzunk ezzel. 
- McNab nyomozó - lépett közéjük higgadtan Louise. 
Maga szemmel láthatóan nagyon ideges. Talán le kellene ülnie. 
- Dr. Dimatto - eresztette le McNab a kezét, és elpirult. 
- Nem tudtam, hogy maga is itt van. 
- Charles, főzz egy kávét. Ian... Ugye, Iannak hívják? Üljön le. 
- Bocsásson meg, de nem akarok semmiféle kávét, és nem 
is  ülök le. Azért jöttem, hogy szétrúgjam ennek a szemét 
alaknak a seggét - bökött Charlesra a válla fölött. - Nagyon 
sajnálom, hogy belekeveredett.  Maga gyönyörű nő. De van 
egy kis elintéznivalóm ezzel a gazemberrel. 
- Szerintem ez csak rám  és Deliára tartozik. 
Amikor  Charles ellépett Louise mellől, McNab nekitámadt. 
- Persze. Azt hiszi, mert operába meg flancos éttermekbe 
vitte, most, hogy érdekesebb zsákmány bukkant fel a láthatáron, nyugodtan eldobhatja? 
- Nem, ez meg sem  fordult a fejemben. Delia nagyon sokat jelent a számomra. 
McNab szemei elé vörös köd ereszkedett, és támadott. Az 
ökle célba talált, és Charles feje  hátrabicsaklott. És mielőtt 
visszavághatott volna, kapott egy horogütést is a gyomrára. 
Miközben vért köpködve és az öklüket rázva kerülgették 
egymást, Louise kimenekült a szobából. Amikor visszatért, a 
két férfi már hörögve birkózott a földön. Ő pedig rájuk borította a magával hozott jéghideg vizet. 
-  Ebből  elég - lökte félre a vödröt,  és csípőre tett kézzel 
megállt felettük. Azok ketten tátott szájjal bámulták. - Szégyellhetnétek magatokat. Mind a ketten. Úgy verekedtek egy 
nőért, mintha csak egy darab hús lenne. Ha bármelyikőtök azt 
hiszi,  hogy ez lenyűgözné Peabodyt, az nagyon  téved. Most 
pedig  felállni! 
Halálos csábítás 
- Nem volt joga bántani őt - kezdte McNab. 
- A világ minden kincséért sem bántanám Deliát. És ha 
mégis, akkor mindent megtennék, hogy jóvátegyem - simította hátra nedves haját Charles.  Hirtelen minden világossá 
vált a számára. - Krisztus szerelmére, maga idióta, bevallotta 
már neki, hogy szerelmes belé? 
-Ki mondta, hogy az vagyok? - sápadt el McNab. 
Csak  megkerestem... Fogja be. Az más,  ha dolgozik. De 
nem munka - mutatott Louise felé. 
- így igaz. Ő nem munka. 
- És senki sem verheti át ilyen csúnyán Peabodyt. 
- Nézze, nyilvánvalóan azt a téves következtetést vonta le, 
hogy  Delia és én... 
- Ez egyszerűen  csak megtörtént,  Ian - szakította félbe 
gyorsan Louise, miközben egy figyelmeztető pillantást küldött 
Charles felé. - Nem volt eltervezve. Ne haragudjon rám, én is 
felelős vagyok érte. 
- Magát nem vádoltam semmivel. 
-Pedig én is legalább annyira hibás vagyok.  Charlesszal... Akarunk adni egymásnak egy esélyt. Megérti? 
- Tehát Peabody egyszerűen nem fér már bele a képbe. 
-Ne haragudjon -  állt fel Charles. - Remélem, Delia 
meg fogja érteni. És azt is, hogy barátok maradunk. Csodálatos nő. Sokkal csodálatosabb annál, mint amit én megérdemelnék. 
- Ezt nagyon jól látod, haver. 
McNab is feltápászkodott, habár kissé émelygett, csöpögött róla a víz, és fájt az ökle. 
-Jobb, ha ezt vele is tisztázza, méghozzá minél hamarabb. 
- Tisztázni fogom. A szavamat adom rá. Hadd adjak egy 
törülközőt. 
- Nem kell a rohadt törülközője. 
- Akkor fogadjon el helyette egy jó tanácsot. Szabad az út 
maga előtt. Próbálja meg kihasználni. 
- Aha, rendben - viharzott ki McNab, habár a távozása 
fennköltségét némileg lerontotta cuppogó cipője. 
- Nos - fujt nagyot Charles -, ez meglehetősen szórakoztató volt. 
- Maradj nyugton - parancsolt rá Louise. - Vérzik a szád. 
Charles  félrehajtotta a fejét, és hagyta, hogy Louise egy 
zsebkendővel nyomogassa az ajkát. 
- Ráadásul teljesen átáztam. 
- Igen, valóban. 
- Úgy érzem, felhorzsolta a mellkasom. 
-Mindjárt megnézem. Gyerünk. Bújj ki ebből az ázott 
göncből. Ebben - tette hozzá-én vagyok a profi. 
-Szeretek  doktorosdit játszani. Louise -  állította meg 
Charles, és maga felé fordította. - Delia és én... Szóval ő tényleg nagyon különleges a számomra. De sohasem voltunk szeretők. 
- Igen, ezt magamtól is kitaláltam - simított végig óvatosan Louise a Charles mellkasán végighúzódó horzsoláson. - De 
még most sem hiszem, hogy ezt bevallottad Iannak. 
- Lehet, hogy meglöttyent az agyam, amikor az öklével 
az arcomba vágott. Barátok vagyunk - tette hozzá. - Delia a 
legjobb barát, akit csak kívánhatnék magamnak. 
- Te  pedig csak szívességet tettél neki. Most már induljunk. Gyere dr. Louise-zal - karolta át a derekát. - Ugye, milyen édes, ahogy megpróbálta megvédeni Peabodyt? 
- Édes - tapogatta meg Charles  az állkapcsát, miközben 
csillagokat látott a fájdalomtól. - Azt hitte, lefeküdtem vele, és 
ez  meglehetősen felbosszantotta. Majd pedig azt, hogy mindezek után dobtam, mitől még idegesebb lett, ezért ide jött, és 
felképelt. Igen, valóban nagyon édes. 
-Minden csak nézőpont kérdése. Most pedig vedd le a 
ruhád. Az első kiszállás ingyenes. 
Tizenhatodik fejezet 
Eve megállt a járdaszélen Stefanie Finch lakása előtt, és egy 
percet arra szánt, hogy rendezze a gondolatait. Közeledett a 
nyár. A levegőben érezte a súlyát. 
- Szerinted is esni fog, Peabody? 
Peabody szimatolni kezdett. 
- Nem, hadnagy.  Csak a páratartalom emelkedett. Sokkal valószínűbb, hogy  holnap fojtogatni fog bennünket a hőség. 
- Ez is előfordulhat. De nagyon nem szeretném, ha egy 
vihar mindent tönkretenne. 
- Dallas, ha holnap csalétek nélkül ütünk rajta, nem hiszem, hogy kábítószer használatán kívül mást is rá tudunk bizonyítani. És azt is csak akkor, ha találunk nála valamennyit. 
- Találni fogunk. És csali is lesz. 
Peabody visszanézett Stefanie házára. 
- Nem említetted meg neki, hogy az elmondottak ellenére mégis menjen el a randevúra. 
- Nem is fog. Én megyek helyette. 
- Te? - csóválta meg Peabody a fejét, miközben végigmérte Eve-t. - Ha a gyilkos ragaszkodott a szokásaihoz, akkor 
joggal feltételezhetjük:  tudja, hogy néz ki az áldozata. Te pedig egyáltalán nem hasonlítasz Stefanie-ra. Nagyjából ugyanannyi a súlyotok, de a hajatok színe vagy az arcvonásaitok már 
különbözőek. És neki, hogy is mondjam, valamivel nagyobb a 
melle. Ezt nem sértésnek szántam. 
-Holnapra mindez megváltozik. Eléggé  hasonlítani fogok Stefanie-ra, hogy elaltassam a gyanúját. Felhívom Mavist. 
- Ó - derült fel Peabody. - Ó, az remek lesz. 
- Te könnyen beszélsz. Nem neked kell végighallgatnod, 
amikor Trinával leckét adnak, miszerint már megint nem festettem ki  a szempillámat, és nem használtam popsikrémet, 
vagy mi a fenének hívják. Még az is elképzelhető, hogy megengedek nekik egy teljes, mindenre kiterjedő kezelést, pedig 
az ellentmond az elveimnek - közölte Eve keserűen. - Már 
ismerem a munkamódszereiket. 
- Olyan vagy, mint egy igazi katona. Feláldozod magad 
az ügyért. 
- Töröld le a vigyort a képedről. 
- Már törlöm is, hadnagy. 
- Maradt még... - pillantott Eve az órájára, és megnézte, 
mennyi az idő. - Maradt még tizennégy óránk, hogy mindent 
megszervezzünk. Menj haza, és aludj egy kicsit. Reggel hatkor 
jelentkezz az otthoni  irodámban.  Civilben. Addig hívd fel 
Feeneyt és McNabot, és tájékoztasd őket a legújabb fejleményekről - sóhajtott nagyot Eve. - Le merném fogadni, hogy a 
felesége veszi fel - csusszant be a volán mögé, majd bekapcsolta a robotpilótát, és a programok közül kiválasztotta a hazafelé 
vezető utat. A motor életre kelt, majd lefulladt. 
Hátradőlt, és a műszerfalra nézett. 
- Ez egyszerűen nem igazság.  Rendőrtiszt vagyok - és a 
nyomaték kedvéért a tenyerével  rácsapott a kormánykerékre. 
- Megérdemelnék  egy megbízható járművet. Számítógép, ellenőrizd a robotpilótát. 
A JÁRMŰ  ILLETÉKTELEN  HASZNÁLATA TÖRVÉNYBE 
ÜTKÖZIK, ÉS  ÖT ÉVIG TERJEDŐ  BÖRTÖNNEL,  VALAMINT ÖTEZER DOLLÁRIG TERJEDŐ  PÉNZBÍRSÁGGAL 
BÜNTETHETŐ.  HA NEM RENDELKEZIK A MEGFELELŐ 
ENGEDÉLYEKKEL, KÉREM, AZONNAL SZÁLLJON KI. ELLENKEZŐ ESETBEN IGAZOLJA MAGÁT. ENNEK SIKERTELENSÉGE ESETÉN AZONNAL LEZÁROM AZ ÖSSZES AJTÓT, 
ÉS ÉRTESÍTEM A LEGKÖZELEBBI RENDŐRŐRSÖT. 
Eve szeme elé vörös függöny ereszkedett. 
- Azt akarod,  hogy igazoljam magam? Akkor igazolni is 
fogom, te pokolfajzat. Eve Dallas  hadnagy vagyok. Az engedélyem száma nulla-öt-nulla-hat-egy-Charlie. Fegyver van nálam, és ha öt másodpercen belül nem indul be a motor, előveszem, és ropogósra sütöm az áramköreidet. 
Minden kísérletet, amely a jármű megrongálását célozza... 
- Fogd be, fogd be, fogd be, és ellenőrizd a személyazonosságomat. 
Feldolgozás. .. Az azonosítása és a kódjai rendben vannak, Eve Dallas hadnagy. 
- Remek. Most pedig teszteld le a robotpilótát. 
Feldolgozás. .. A jármű légkondicionálója hibás, ez okozta a rendszerösszeomlást. Kívánja, 
hogy azonnal értesítsem a karbantartókat? 
- Ó, baszd meg - sóhajtott Eve, és letekerte az összes ablakot. 
Valósággal kilőtt a járda mellől, és mivel ezek után nem 
bízott  meg a kocsiba épített linkben, elővette a sajátját. 
A másik oldalon Mrs. Whitney fogadta a hívást, akinek az 
arcáról lerítt, hogy nagyon aggódik, ennek ellenére nyugodtan, udvariasan viselkedett. 
-Elnézést kérek, hogy  az  otthonában  zavarom,  Mrs. 
Whitney, de beszélnem kell a kapitánnyal. 
- Már tizenegy óra  is elmúlt, hadnagy. Nem várhatna 
reggelig? 
- Nem,  asszonyom, egy percet sem várhatok. 
- Egy pillanat - kapcsolt át várakoztató  üzemmódba, és 
Eve kiélvezhette a konzervzene minden gyönyörét. Miközben 
fél kézzel vezetett,  türelmedenül hallgatta a  hegedűket és a 
fuvolákat. 
- Whitney. 
- Ne haragudjon, hogy otthon zavarom, kapitány, de váradan fordulat állt be a nyomozásban. 
- Mindig szívesen hallgatom a jó híreket. 
- Épp az imént fejeztem be Stefanie Finch kikérdezését. 
Holnap délután háromkor találkozott volna a gyanúsítottal a 
Greenpeace parkban. 
- Ezek szerint az estéről nappalra váltott? 
- Beleillik a profiljába, uram. Növeli a kockázatot. Finch 
készségesen válaszolt a kérdéseimre. Beleegyezett, hogy a lakásában marad. Kirendeltem hozzá két egyenruhást, akik folyamatosan vigyáznak a testi épségére. Ha le akarná mondani 
a randevút, azt holnap délig kellene megtennie. És megtettem 
a kellő előkészületeket, hogy a helyébe lépjek. 
- Hasonlítanak egymásra? 
-A súlyunk és a  magasságunk  csaknem megegyezik. 
A többiről pedig majd gondoskodom.  Még tanulmányoznom 
kell néhány adatot, de biztosra veszem, hogy nem fog leleplezni, mielőtt ideadná nekem a drogot. Egyenesen a kezembe 
fogja nyomni, kapitány. Lecsaphatunk rá. 
- Mire van szüksége? 
- A csoportomon kívül még hat civil ruhás rendőrre, hogy 
elfoglalják a stratégiailag fontos  pontokat. Még az éjjel megszervezem a felállást. Szeretném, ha bepoloskáznának.  Feeney 
és  egy általa  választott elektronikus  nyomozó  fog  ülni  a 
megfigyelőkocsiban. Ajánlatos lenne még egy tartalék jármű, 
plusz légi erősítés,  ha a gyanúsított esedeg túljárna az eszemen. Az  akcióban résztvevőket saját magam szeretném kiválogatni. Holnap reggel  nyolckor az otthoni irodámban tartok 
nekik eligazítást. És tizenegyre mindenki elfoglalja a helyét. 
-Megkap minden szükséges felhatalmazást. Válassza ki 
az embereit, és folyamatosan tájékoztasson a fejleményekről. 
Mi ez a pokoli zaj? 
- Ó, csak a kocsim légkondicionálója ment gallyra, uram. 
- Akkor értesítse a karbantartókat. 
Eve hallotta, ahogy megcsikordulnak a fogai. 
- Igenis, uram. 
Amikor hazaért, keresztülvágott az irodáján, és belépett a férje 
munkahelyére. 
- Tudsz robbanóanyagot szerezni? 
Roarke felpillantott a munkájából, majd felemelte a könyöke mellett pihenő brandyspoharat. 
- Talán. Milyenre gondoltál? 
- Bármi megfelel, ami milliónyi, apró forgácsra robbantja 
azt az undorító roncskupacot, ami a ház előtt parkol. De úgy, 
hogy soha többé ne lehessen összerakni. 
- Ó - forgatta meg Roarke az italát, és belekortyolt. 
Megint gondjaid támadtak a kocsiddal, hadnagy? 
- Nevetsz? - öntötte el Eve agyát ismét a vörös köd. 
Csak nem vigyort látok az arcodon? Mert ha igen... - tűrte fel 
az inge ujját. 
-Hmm, erőszakos vagy.  Tudod, hogy ezzel mindig fel 
tudsz izgatni. 
Eve felsikoltott, és a haját kezdte tépni. 
- Eve, kedves, miért nem engeded, hogy megnézze az 
egyik szerelőm? Vagy még jobb, ha választasz egy kocsit magadnak a garázsból. 
- Mert az olyan lenne, mintha feladnám a harcot. Azok a 
semmirekellők a karbantartáson nem fognak legyőzni - fújtatott  Eve. - Amúgy Mavis és Trina átjönnek. Talán Leonardo 
is. Együtt tökjük az éjszakát. 
-Pizsamás partit rendezünk? Talán még  párnacsatát is 
tervezel? 
- Vicces kedvedben vagy. Akarod, hogy elmondjam, amit 
megtudtam, vagy tovább fantáziálsz arról, hogy hiányos öltözékű nők püfölik egymást néhány párnával? 
Roarke még az előbbinél is szélesebb vigyorra húzta a száját. 
-Találd ki. 
Eve levetette magát az egyik fotelbe, és elmesélte, hogy 
zajlott a beszélgetés Stefanie-val. 
Miközben beszélt, Roarke  az  ölébe vette,  és simogatni 
kezdte a macskát, úgy figyelte a feleségét. Tudta, hogy most 
nem csak egyszerűen meséli a történteket. Közben átgondolja 
és finomítja  a részleteket, hiányosságokat  keres, egyszóval 
meggyőződik az akcióterv helyességéről. Mindketten tudták, 
nem számít, milyen gondos részletességgel  lett kidolgozva, 
egyeden apróság is könnyedén felboríthatja az egyensúlyt. 
- Egyes férfiak - kezdte Roarke, amikor Eve befejezte a 
mondókáját -, akik kevésbé megértők, nehezményeznék, ha a 
feleségük egy idegennel szeretne piknikezni a parkban. 
- Hozok neked egy kis krumplisalátát. 
- Ez vagy te. Azt mondtad, Feeney kiválaszthatja,  kivel 
szeretne a megfigyelőkocsiban ülni. Talán meg lehetne győzni, 
hogy nagy segítségére lehet egy bizonyos civil szakértő. 
Eve döbbenten visszakozott. 
- Ez a NYPSD akciója, semmi szükség arra, hogy te is ott 
legyél. Neked is megvan a saját munkád. 
- Valóban, ez igaz, de annyira szeretem nézni, ahogy dolgozol - vakarta meg hosszú, ügyes ujjaival a macska füle tövét. Galahad elégedetten  dorombolt. - Miért nem bízzuk 
Feeneyre a döntést? 
- De nehogy megpróbáld megvesztegetni. 
Roarke meglepetten vonta fel a szemöldökét. 
- Na de hadnagy, ezzel nagyon megbántottál. Ha sértődékeny lennék, talán el sem árulnám, hogy szétválogattam és 
rendeztem az adataidat, valamint elkészítettem a kereszthivatkozásokat is. 
- Komolyan? Néha nagyon hasznos is tudsz lenni. Hadd 
nézzem csak - állt fel Eve, majd megkerülte a konzolt, és 
megállt a férje mellett. Roarke megérintett egy magányosan 
álló gombot, majd letette a macskát, és helyette  a feleségét 
vonta az ölébe. 
- Nehogy tréfálkozni próbálj - figyelmeztette Eve. 
- Szerinted nevet itt valaki? - harapott bele a fülcimpájába Roarke. A képernyőn annak a három személynek a nevét 
látod, akik a projekt alatt húsz  és huszonöt év között voltak, és 
fiúgyermekük született. Ez huszonnyolc lehetőséget eredményez. Ehhez jönnek még a fiútestvérek, az unokák, az eltartott 
családtagok, melyek további tizenöttel növelik meg a létszámot. 
- Negyvenhárom lehetséges gyanúsított. Ez kezelhető. 
- Habár... - csókolta meg Roarke a felesége tarkóját. 
Finomítottam a keresési feltételeken és  újraszámoltattam az 
eredményt. Belevettem a fegyelmi eljárásokat, a felfüggesztéseket, valamint a bírósági idézéseket is. Az így kapott lista 
csupán tizennyolc nevet  tartalmaz.  Felteszem, velük akarod 
kezdeni. Négyes képernyő. 
- Ha a továbbiakban is így folytatod, a rendőrfőnök állandó állást fog ajánlani a testületnél. 
-Tudom, hogy most próbálsz elrémíteni,  de bírom a 
megpróbáltatásokat. 
- Lőjük ki a harminc felettieket.  Lefogadom, hogy a gyilkos fiatalabb annál. 
Roarke megdörgölte Eve nyakát. 
- Csak nyolcan maradtak. 
- Aha. Velük fogjuk kezdeni. Számítógép, teljes elemzést 
kérek a négyes képernyőn szereplő emberek családi hátteréről, 
valamint gyűjts ki minden, hozzájuk kapcsolódó adatot. 
Feldolgozás. .. 
- Ez el fog tartani néhány percig - mondta Roarke, és puszilgatni kezdte Eve arcát. 
- Nem adtam felhatalmazást, hogy egy ilyen fontos pillanatban elcsábítsd a nyomozás vezetőjét. 
- Szeretem  kijátszani a törvényeket - talált rá a felesége 
szájára Roarke, és elmerült benne. 
- Hú. Mindig olyan szenvedélyesnek tűntök. 
Négy hüvelyk  magas, szembántóan rózsaszín cipőjében 
Mavis Freestone állt az ajtóban. A haját is hasonló színűre festette, ráadásul olyan tarajba fésülte, mintha most robbant volna ki a fejéből. Mindehhez hálószerű anyagból készített rózsaszín és kék ruhát viselt, ami egészen a bokájáig ért. 
Mosolyogva figyelte Eve-éket. 
Mögötte Trina fujtatott. 
- Ha ez is része a rendőri munkának, én is akarok egy jelvényt. 
Eve ösztönösen belekapaszkodott Roarke karjába. 
- Ne hagyj el - suttogta. - Bármit is csinálsz, ne hagyj 
magamra. 
- Légy erős. Jó estét, hölgyeim. 
- Később majd Leonardo is beugrik. De még van valami 
elintéznivalója. Summerset mondta, hogy jöjjünk egyenesen 
fel - táncolt be Mavis a szobába. - Gyorsan bekapunk pár falatot, utána pedig mindent kipróbálunk rajtad, amit csak lehet. Ez nagyon, de nagyon nagyszerű, Dallas. 
Eve-nek fordult egyet a gyomra. 
- Tyuhaj. 
- Hol pakolhatok ki? - kérdezte Trina, és máris olyan tekintettel méregette, hogy az erős Eve reszketni kezdett, mint 
egy gyerek. 
- Az irodámban. És jegyezzétek meg, hogy ez most hivatalos ügy, nem pedig magáncélú szépészet. 
- Nevezd, ahogy akarod - fújt egy hatalmas buborékot 
Trina, majd visszanyalta a rágógumit  a szájába. -  Mutasd 
meg, hogy szeretnél kinézni, és megcsinálom neked. 
Az irodájában Eve a képernyőre kérte Stefanie Finch igazolványképét, és igyekezett nem visítani, amikor Trina  a tenyerébe fogta az arcát. Az ujjai egy hüvelyk hosszú, zafírszínűre festett körmökben végződtek. 
-Ühüm. Hallottál  már róla,  hogy ebben  az államban 
egyáltalán  nem  törvénytelen az ajakrúzs? Egyszer ki kellene 
próbálnod. 
- Az utóbbi időben nagyon elfoglalt voltam. 
- Te mindig nagyon elfoglalt vagy. Azt a szemnyugtató 
zselét sem használod, amit tőlem kaptál. Nem tudsz rászánni 
napi kétszer egy percet? Ráncokat és táskákat akarsz a szemed 
alá? Azt akarod, hogy a világegyetem legjobb férfija, aki mellesleg a férjed, ha az arcodra néz, ráncokat és táskákat lásson? 
Mit fogsz tenni, amikor elhagy egy olyan nő  kedvéért, aki 
többet törődik a külsejével? 
- Megölöm. 
Trina felnevetett. 
-Egyszerűbb  lenne,  ha használnád a zselét. Kellene a 
fényképed, ugyanarra a képernyőre, amelyikre azt tetted, amire hasonlítani akarsz. Meg kell vizsgálnom őket néhány átalakító programmal, mielőtt bármihez is nekikezdenék. 
- Persze - lépett Eve a számítógép mellé, mint akit halálra ítéltek. 
- Kis fasírtgolyócskák! Szuper! - csapott le Mavis a tálcára, amit Summerset hozott. - Maga mindig a legjobb pillanatban érkezik. 
Summerset arckifejezése megváltozott. Eve-t mindig  is 
meglepte, amikor rá kellett jönnie, hogy mosolyogni is tud, 
mégpedig anélkül, hogy darabokra hullana. 
-Jó étvágyat. Ha valami mást is szeretnének, csak szóljanak. És a fenti AutoSéfet is teljesen feltöltöttem. 
- Maradhatna, hogy megnézzen minket munka közben 
szúrt fel fogpiszkálóra Mavis egy következő fasírtot. - Átváltoztatjuk Dallast valaki mássá. 
- Ez - savanyodott meg Summerset, akár a citromszelet, 
amikor Eve felé fordult - válasz lenne minden imámra. De 
bármennyire is csábító, magukra kell hagyjam önöket. 
-Micsoda  tréfamester -  jelentette  ki Mavis,  amikor 
Summerset kisétált. 
- Aha, mindjárt halálra röhögöm magam. Itt a kép, amit 
kértél - fordult Trina felé. - Nekem még ellenőriznem kell valamit a szomszéd irodában. Csak szólj, amikor elkészültél. 
Visszament Roarke irodájába, aki egy hatalmas csésze kávét nyújtott felé. 
- Tudom, hogy legszívesebben valami erősét innál,  de szerintem most egy kávé is megteszi. 
-Kösz. Három táskát  hozott  magával, tele válogatott 
kínzóeszközökkel - kortyolt nagyot a kávéjából Eve. - Ezért 
komoly veszélyességi pódékot fogok kérni - fordult a fali képernyő felé. - Lássuk, mit találtunk. 
Nekidőlt  Roarke íróasztalának,  és sorban, figyelmesen 
mindent elolvasott. 
Orvosok, ügyvédek, diákok és mérnökök. Eve megjegyezte, hogy egyikőjük sem  dolgozott alacsony beosztásban, és 
még a legkisebb törvénytelenséget sem követték el soha. 
-Nem  szeret henyélni - mormolta maga elé. - Nem 
olyasvalaki, aki ledolgozza a nyolcórás műszakját, és ezzel kész. 
A hobbija idő- és pénzigényes. Vagy hivatásos, vagy a vagyonából él. Hú, várj csak egy pillanatra. Számítógép, nagyítsd ki 
ezt a képet. 
Közelebb lépett az ernyőhöz, amit teljesen megtöltött egy 
arc. És egyenesen Kevin Morano szemébe nézett. 
-Ez emlékeztet valamire. Igen,  tudom, kinek a szemei. 
Kevin. Aha, te vagy az, Kevin. Lássuk csak... Tehát az anyád 
a projekten dolgozott. Az apa neve viszont nincs feltüntetve. 
Anyuci mára már egy londoni cég tulajdonosa, de New Yorkban, Párizsban és Milánóban is tart fenn irodákat. Csak egyetlen gyermeke született, pontosan tizenhárom  hónappal azután, hogy  a kutatások elkezdődtek.  Érdekes. És még érdekesebb, hogy  PR-asszisztensként dolgozott, mégis szerepel  a neve az egyik,  szexuális  zaklatással foglalkozó aktában.  Majd 
visszavonta a keresetet, és hat héttel rá hozzájárult, hogy az 
aktáit titkosítsák. És egy gyerekkel,  valamint  elég pénzzel 
hagyta ott a projektet ahhoz, hogy beindítson egy nemzetközi 
céget - pillantott Roarke-ra. - Egy nő, aki ilyen kiterjedt PRcéget vezet, különösen tiszta képet mutathat magáról. Tiszta 
és kifinomult képet. 
- Ez csak természetes. 
- Született egy gyereke,  majd némi munkahelyi botrányt 
követően otthagyta az állását, és alapított egy nemzetközi céget. 
- McNamara és a cég valószínűleg tekintélyes végkielégítést fizetett neki. 
Eve bólintott. 
- De miért hordta ki a gyereket? Miért szülte meg? 
- Talán azért, mert gyereket akart. 
- De miért? Nézd meg, milyen iskolákat végzett. Már hároméves korától taníttatta a kicsit.  Kizárólag magániskolákban. Internátusokban. És azt lefogadhatod,  hogy az első három évben sem ő viselte a gondját. Koszos pelenkák cserélgetése és gyereksétáitatás közben nem lehet céget alapítani. 
Halálos csábítás 
-Egyes szülők  képesek lehetnek rá - világosította  fel 
Roarke. 
- Na ne mondd. De ha olyan jó anya lett volna, nem teszi 
ki a szűrét, amikor a gyerek még csak arra képes, hogy az ujját 
szopja. 
- Ebben igazat adok neked, habár ezen a területen nincs 
túl sok tapasztalatom. Ha találgatnom  kellene, inkább azt 
mondanám, hogy a végkielégítés csak  akkor járt neki, ha hajlandó végigcsinálni a terhességet. 
- Megvették, ráadásul  a gyerekkel együtt - jelentette  ki 
Eve. - Ezt tulajdonképpen  a projekt folytatásának is lehet tekinteni. A hosszú távú hatások vizsgálata. Holnap egy nagyon 
érdekes beszélgetést fogok folytatni dr. McNamarával. Nézd 
csak, milyen tárgyakat tanult az ifjú Morano. Erősen ráhajtott 
a számítógépes technológiákra. Minden egyezik. Szerintem őt 
keressük. Szükségem van a diszkre, amit Moniqua Cline házában rögzített a biztonsági rendszer. 
A háta mögött álló Roarke készségesen teljesítette a kérését.  Megosztotta a képernyőt, és egymás mellé varázsolta  a 
képeket. 
- Akad valami morfoló programod? 
- Igen. Tudom már, mit akarsz... Egy pillanat - ült le 
Roarke a számítógép elé, és munkához látott. A hajjal kezdte, 
rámásolta a gyilkos bronzbarna frizuráját Kevin feltűnésmentes, barna hajára. Majd átalakította az arcvonásait, meghatározta az arccsont hosszát és alakját, megnyújtotta az állát. Végül elmélyítette a bőrszínét. 
- Varázslatos - jegyezte meg Eve,  amikor látta, hogy a 
két arckép akár egymásnak a tükörképe is lehetne. - De a bíróság előtt sajnos nem állná meg a helyét. Az ügyvédek imádják darabokra szedni a morfolással készített képeket. Még akkor is kimagyarázhatják, ha Moniqua eskü alatt tett vallomásban mondja ki a nevét. Mivel komoly mennyiségű drogot fogyasztott, és így tovább. Ennek ellenére  ő az. A szemei megegyeznek. Megváltoztathatta  a színüket,  de azt már nem, ami 
mögötte van.  Mert  nincs benne  semmi. Egyáltalán semmi. 
A tekintete  maga a megtestesült üresség. Másold  le nekem 
ezeket a képeket. A képernyőre pedig kérem vissza Kevin Morano adatait. Ki vagy te, Kevin? 
Kevin Morano, született  2037. április  4-én. 
a haja színe barna, a szeme színe kék. a súlya 
százötven font. lakásai: new york clty, lonDON,  Anglia. Munkahelye: szabadúszó programozó. Iskolái: Eastbridge Általános Iskola. 
Mansville  Gimnázium.  Felsőfokú  tanulmányok:  Harvard Műszaki  Egyetem. 2058-ban 
végzett Summa cum laude. Testvérei nincsenek. 
Családi állapota: egyedülálló. A bűnügyi nyilvántartásban nem szerepel. 
- Huszonkét éves - jelentette ki Eve. - Csak huszonkettő. 
Akárcsak McNamara unokája, aki szintén a Mansvillbe járt, 
onnan ment a Harvard orvosi karára. Summa cum laude végzett 2058-ban. Nincsenek testvérei - tette hozzá. - De bármibe fogadni mernék, hogy Kevin  a testvérének tekinti. Az 
adatait is kérem, fényképpel együtt. 
- Dallas? - kukucskált be Mavis az ajtón. - Mi már mindent előkészítettük. 
- Várjatok még egy kicsit - emelte fel a kezét Eve, amikor 
Lucias adatai feltűntek a képernyőn. -  Csaknem ugyanolyan 
magas és súlyos, mint Kevin. Kérem a Grace  Lutz házában 
készült... 
- Már itt is van - előzte meg Roarke. 
- Ő a jobb - jelentette ki, amikor egymás mellé kerültek 
a képek. - Jobban tudja titkolni, mi lapul a tekintete mögött. 
Morfold meg. Ő a páros higgadtabb, okosabb, magabiztosabb 
tagja. Ő lehet a domináns fél. 
Amikor Trina is feltűnt az ajtóban, Mavis azonnal csendre 
intette. 
- Dolgozik. Úgysem hallana minket. 
- Holnap vallomásra bírhatom Kevint. Ó, de még menynyire. Kihallgatás közben addig szorongatom a golyóit, amíg 
megkékülnek. Rá fog vallani a cimborájára - lépdelt vissza 
Eve a képernyő elé, és elgondolkodva vizsgálgatta Lucias arcát. 
- Talán ki tudnék járni még ma éjjel egy villámgyors házkutatási parancsot. Ez mindkettejüket meglepetésként érné. De ha 
nem a lakásukon rendezték be a laboratóriumukat,  ha nem 
otthon készítették elő a gyilkosságokat, akkor ezzel csak figyelmeztetnénk őket, és rengeteg bizonyítékot megsemmisíthetnek. 
- Mindkét áldozat mellől sikerült DNS-mintát gyűjteni 
emlékeztette Roarke. 
-Ha nem tartóztatom  le őket, akkor arra sem tudom 
őket rákényszeríteni, hogy DNS-mintát adjanak. Márpedig 
azzal, amit eddig  tudok, nem szerezhetek letartóztatási parancsot. Ha pedig engedély nélkül  szerzem meg  a DNS-üket 
vagy az ujjlenyomatukat, a bíróság semmisnek fogja tekinteni 
a bizonyítékokat.  Holnapig várnunk kell - döntött végül. 
Csak akkor zárhatjuk le az ügyet. 
- Hát nem csodálatos? - kérdezte Mavis Trinát. 
- Aha, és még sokkal csodálatosabb lesz, ha végre hajlandó beleülni a székembe. 
Eve megfordult, és hideg, könyörtelen tekintetében félelemszikrák villantak. 
- Tudjátok, ez csak gyakorlat lesz. És ideiglenes. Nehogy 
olyasvalamit műveljetek velem, aminek végleg megmarad a 
hatása. 
-Rendben. Vedd le az inged. Meg  kell nagyobbítani a 
melleidet. 
- Ó, Istenem. 
Miközben Eve mellméretét, ha csak ideiglenesen is, de megnövelték, Peabody egy  hatalmas bödön tejmentes fagylalttal 
birkózott, aminek valami marketingvarázsló a Jeges Gyönyör 
nevet adta. Amikor alaposan megöntözte csokoládépótló sziruppal, már nem is tűnt  olyan rossznak. Vagy legalábbis Peabody így gondolta, miközben kanalával az edény alját kapirgálta. 
Gyorsan elmosogatott, így legalább az edény nem fogja 
reggelig arra emlékeztetni, hogy egyáltalán nincs akaratereje. 
278 
 
Már éppen arra gondolt, hogy lefekszik, amikor valaki kopogtátott az ajtón. 
Ha megint az egyik szomszéd, aki panaszkodni akar az 
egyik lakásból kiszűrődő, szerinte tűrheteden zajra, megmondom neki, hogy hívjon rendőrt, gondolta. Hiszen nem volt 
szolgálatban, és nagyon vágyott az előtte álló, mintegy hatórányi alvásra. 
Kinézett a biztonsági ernyőn, és elakadt a lélegzete a meglepetéstől.  Kinyitotta a zárat, kitárta az ajtót, és döbbenten 
meredt McNabra. A szája felhasadt, a jobb szeme feldagadt. 
És vizesen tapadt rá az inge. 
- Mi a fene történt veled? 
- Baleset - csattant fel McNab. - Be akarok menni. 
- Próbáltalak elérni. De csak a hangpostád válaszolt. 
- Dolgom volt. És nem is voltam szolgálatban. A francba. 
- Oké, oké - lépett hátra Peabody, mielőtt McNab félretolta volna az útból. - Reggel hatkor kell kezdenünk. Ma este 
:.!    váratlan fordulat állt be a nyomozásban. Holnap délután ak,:   ció. Dallas... 
- Most nem akarok erről hallani, oké? Holnap is elég lesz 
megtudnom, milyen nyavalyás akciót tervez. 
- Helyezd magad kényelembe - csukta be az ajtót boszszúsan Peabody. - Cuppog a cipőd. 
-Ezek szerint nekem nincs fülem? Hogyhogy én nem 
:   hallom? 
- Mi az, valami csípi a segged? - szimatolt bele Peabody a 
levegőbe. - Nagyon büdös vagy. Mit ittál? 
- Amit akartam. Nem szállnál le rólam? 
-Nézd, te jöttél el hozzám, átázva, ráadásul úgy bűzlesz, 
mint egy  kocsmapadló. Épp le akartam feküdni.  Aludnom 
kell egy keveset. 
- Remek, akkor feküdj le. Amúgy sem tudom, miért jöttem ide - lépdelt McNab az ajtóhoz,  és kinyitotta. Majd becsapta. - Elmentem Monroe-hoz. Verekedtünk. 
- Mit értesz azon, hogy... - hebegte Peabody. - Osszeverekedtél Charlesszal? Megőrültél? 
-Talán  el  sem  hiszed,  hogy  lehet bármilyen  közös 
ügyünk, de ebben tévedsz. Ez az, tévedsz. És nagyon zavart, 
amikor láttam, hogy elhúzza az orrod előtt dr. Szöszit. Habár 
véleményem szerint ennél jobb nem is történhetett volna veled, de nem tetszik a módszer, amivel kidobott. 
- Kidobott - ismételte meg Peabody hökkenten. 
-Ha az ember szakítani  akar valakivel, akkor csinálja 
rendesen. Bocsánatot kellett volna kérnie. 
- Bocsánatot kérnie? 
.  - Mi vagy te, visszhang? 
Peabodynak le kellett ülnie. 
- Charles öklétől dagadt be a szemed, és repedt fel a szád? 
- Azért ő is kapott néhányat - de nem említette meg, 
hogy Charles úgy gyomron találta, hogy majdnem kiadta magából a házipálinkát, mint egy közönséges alkoholista. - Ma 
este már az ő arca sem lesz olyan tökéletes, mint általában. 
- És miért csöpögsz? 
- Az a Dimatto is nála volt. Leöntött bennünket egy vödör vízzel - dugta átázott zsebébe a kezét McNab, és cuppogó 
cipőjében körbejárta a szobát. - Ha nem lép közbe, széjjelvertem volna azt a gazembert. Nem bánhat így el veled. 
Peabody szóra nyitotta a száját, hogy megmagyarázza, vele nem bánt el senki, majd úgy gondolta, bölcsebb lesz, ha 
hallgat. Nem ostoba libának nevelte az anyja. 
- Nem számít  - sütötte le szomorúan a szemét, hogy 
McNab ne vegye észre benne a gonosz csillogást. 
McNab és  Charles miatta verekedtek. Ezt túl nagyszerűnek érezte ahhoz, hogy szavakba öntse. 
- A fenét nem. De ha ez segít valamit, elárulhatom, hogy 
nagyon sajnálta, amit tett. 
- Charles kedves fiú, McNab. Nem olyan, aki  szántszándékkal megbántana valakit. 
- Ez nem  változtat  azon a  tényen, hogy sikerült neki 
térdelt le Peabody előtt McNab. - Nézd, azt szeretném, ha 
megint összejönnénk. 
- Tegnap este is jól megvoltunk együtt. 
- Nem úgy gondoltam, hogy csak az ágyban. Szeretném, 
ha ott folytatnánk, ahol abbahagytuk. De másképp. 
Peabody óvatosan hátralépett. 
- Hogy érted azt, hogy másképp? 
- Ezúttal csak mi ketten. És elmehetnénk néhány elegáns 
szórakozóhelyre is, vagy ilyesmi. Nem Charles az egyetlen, aki 
ki tudja csípni magát, amikor elvisz téged... Ahová csak akarod. Nem akarok mással járni, és azt sem akarom, hogy te valaki mással járj. 
Peabody gombócot érzett a torkában, de nem merte lenyelni. 
- Tehát azt akarod, hogy járjunk együtt? 
McNab arca kigyúlt, kivillantotta a fogsorát, és nagy nehezen talpra küzdötte magát. 
- Ne is  törődj vele. Mondjuk, hogy túl sokat ittam - indult el az ajtó felé. 
- Igen - eredt utána Peabody, miközben azt kívánta, bárcsak ne remegne annyira a térde. 
McNab lassan hátrafordult. 
- Igen, micsoda? 
- Adjunk magunknak egy esélyt. Majd meglátjuk, hogy 
megy. 
McNab elhátrált az ajtótól egy lépést. 
- Csak mi ketten? 
-Aha. 
- És még egyet. 
- Mint egy pár. 
-Oké. 
Amikor Peabody elmosolyodott, McNab föléje hajolt, és 
megcsókolta. 
- Ó, a francba - rándult össze, amikor a fájdalom belenyilallt az ajkaiba. Amikor megtörölte a kézfejével,  látta  a friss 
vért. - Akad erre valamid? 
- Persze - és Peabody legszívesebben úgy dédelgette és 
ölelgette volna,  mint egy kiskutyust. -  Mindjárt  hozom  a 
mentődobozt. 
Amikor elsősegély-felszereléssel a kezében visszatért, magara vonta a figyelmét a bekapcsolva hagyott képernyő és a 
rajta olvasható legfrissebb hír. 
Ma éjjel a dokkmunkások egy meztelen férfi holttestére akadtak az East Riverben. Habár a rendőrség még nem állapította 
meg minden kétséget kizáró bizonyossággal a halál okát, az 
elhunytat dr. Theodore McNamaraként azonosították. 
-Szentséges pokol - ejtette ki hangos csörömpöléssel a kezéből Peabody a dobozt, és máris rohant a linkjéhez. 
Tizenhetedik fejezet 
Mire Eve megérkezett, a testet már elszállították a hullaházba, 
a helyszínt pedig rendőrségi kordon vette körül. A bekötőút és 
a folyó között téglából és betonból épült raktárházak végeláthatadan szalagja sorakozott. 
És minden a rendőrségi reflektorok árnyéktalan fényében 
fürdött. 
A média képviselői a kordonon és az érzékelőkön kívül tülekedtek, mint szombat esti, reménykedő  vendégek valami 
exkluzív klub előtt. És éppen úgy beszélgettek, kiáltoztak, követelőztek, mint amazok. 
Kidobóemberek  helyett  viszont mindenfelé  rendőröket 
lehetett látni. Legtöbbjük elég okos volt ahhoz, hogy eleressze 
a füle mellett a kéréseket, ígéreteket és  megvesztegetési kísérleteket, melyekkel a riporterek próbálkoztak, hogy némi információhoz  jussanak. De Eve tudta, hogy  úgyis lesz köztük 
valaki, aki meginog, és elkezdi kiszivárogtatni a híreket. 
Tudván, hogy ez az elfogadott felállás a rendőrök és a sajtó emberei között, a dzsekijére tűzte a jelvényét, és elkezdett 
keresztülnyomakodni az egybegyűltek sorfalán. 
-Dallas, hé, Dallas  - ragadta meg Nadine Furst a könyökét. - Mi folyik itt? Miért téged hívtak ide? Miféle kapcsolatban állsz Theodore McNamarával? 
- Nyomozó vagyok. Ő pedig halott. 
- Ugyan már, Dallas - és Nadine még az erős fényben is 
próbált minél inkább kamerakésznek látszani. - Nem rángatnak ki minden egyes gyilkossághoz, ami a városban történik. 
Eve dühös pillantást vetett Nadine-ra. 
- Senki sem rángatott ide. Most pedig állj félre, Nadine. 
Útban vagy. 
- Rendben, oké.  De az a hír kapott szárnyra, hogy rablógyilkosság történt. Neked is ez a véleményed? 
-Egyelőre nem tudok semmit. És  most barátság ide, 
vagy oda, állj félre, mert letartóztatlak a rendőrség munkájának az akadályozásáért. 
Nadine oldalt lépett. 
- Valami történt - súgta oda az operatőrének. - Valami 
nagy dolog. Nagyon figyelj. Felhívom az egyik ismerősömet a 
hullaházban, és megpróbálok kihízelegni  belőle valamit. Addig le ne vedd a szemed Daliásról - tette hozzá. - Ha idejött, 
áll az események középpontjában. 
Eve áttört a riportereken és a szájtátókon. A tömeget maga mögött hagyva az orrát megtöltötte a folyó keserű szaga. 
A helyszínelők buzgón dolgoztak,  a zubbonyuk hátára festett 
foszforeszkáló betűk valósággal  izzottak a reflektorok fényében. A hordozható, erős fényű lámpák sugarában a folyó szurokfekete felszíne úgy csillogott, mint az olaj. 
A  szabadban,  éjjel történt  gyilkosságok,  gondolta Eve, 
mindig feketék és fehérek. 
Magához intette az egyik egyenruhást. 
- Ki vezeti a vizsgálatot? 
- Renfrew nyomozó. Egy alacsony, sötét hajú fickó. Barna 
öltönyt és nyakkendőt visel - tette hozzá némi megvetéssel a 
hangjában az egyenruhás. - Ott áll. Csípőre tett kézzel nézi a 
vizet, mintha azt várná, hogy egyszer csak felbukkannának a 
bizonyítékok. 
Eve a mutatott irányba nézett. 
4  - Oké. írja le a helyzetet. 
- Néhány dokkmunkás vette észre a vízben lebegő holttestet. Azt mondták, a szakszervezet által kiharcolt pihenőidőről beszélgettek, és éppen a folyót használták vécének. A riasztás huszonkét óra harminc perckor érkezett a központba. A kilenc-tizenegy  hívója Deke Jonesként  azonosította magát. 
A test nem régóta  lehetett a vízben, még  nem látszott rajta, 
hogy kikezdték volna a halak. Az arcán és  a fején súlyos sérülések látszottak. Nem volt ruhája, nem voltak ékszerei, egyáltalán nem volt nála semmi. Qak az ujjlenyomatai alapján tudtuk azonosítani. Nagyjából tizenöt perccel ezelőtt szállíthatták 
el. 
284 
- Maga szokott erre járőrözni... Lewis rendőr? 
- Igen, hadnagy. A társammal elsőnek reagáltunk a kilenc-tizenegy hívására.  Három percen belül a helyszínre értünk. A dokkmunkások egy csomóba gyűltek, de egyikük 
sem nyúlt  a tetemhez. És hadnagy?  Ezt  megemlítettem  a 
nyomozónak is, de nem érdekelte különösebben. Jelentették, 
hogy félmérföldnyire  innen kigyulladt  egy gépkocsi.  Egy 
luxusszedan, idei modell, de utasokat nem találtak. A folyó folyási sebességét alapul véve akár ott is bedobhatták a vízbe az 
áldozatot. 
- Oké, kösz. Ugye, Renfrew megpróbálja majd megkeseríteni az életemet? 
- Igen, hadnagy - bólintott Lewis. - Minden bizonnyal. 
Eve egyáltalán nem érezte magát türeknesnek vagy diplomatikusnak, ennek ellenére azt mondogatta magában, hogy 
nem szabad megfeledkeznie ezekről az érzésekről. 
Ahogy közeledett hozzá, Renfrew megfordult. A tekintete 
végigsiklott Eve arcán, és rövid időre megpihent a jelvényén. 
- Senki sem kérte a kapitányságot, hogy küldjenek ide valakit - vett fel olyan  tartást, mint egy ökölvívó az első menet 
előtt. 
Eve jó egy hüvelykkel volt magasabb nála, és érdeklődve 
figyelte, ahogy Lewis szinte lábujjhegyre állt, hogy ezt az apró 
hátrányt kompenzálja. 
Ó,  hát persze, gondolta Eve,  amikor észrevette a harcias 
felállást. Meg akarja keseríteni az életemet. 
- Nem a kapitányságról küldtek ide. És nem akarom zavarni a köreit, Renfrew nyomozó. Az áldozata kapcsolatba 
hozható azzal a gyilkossági üggyel, amelyben jelenleg nyomózok. Úgy gondoltam, segíthetnénk egymásnak. 
- Nincs  szükségem a segítségére, sem pedig arra, hogy 
bárki is beleszóljon a módszereimbe a kapitányságról. 
- Oké, akkor legalább maga segítsen nekem. 
- Pillanatnyilag épp egy bűntény helyszínén tartózkodik, 
ahol már így is túl sok a felesleges rendőr. Hagyjon dolgozni. 
- Nyomozó, tudnom kell, hogy eddig mire jutott. 
- Azt hiszi, ezzel az üggyel is feljebb léphet a ranglétrán? 
- emelkedett még magasabb lábujjhegyre Lewis, miközben az 
ujját Eve mellkasának szegezte. Egyszerűen besétál ide, és átvesz tőlem egy jelentősnek számító gyilkossági ügyet, hogy aztán megint a maga arcát lehessen látni a képernyőkön? Felejtse el. Ezt a nyomozást én vezetem. 
Eve elképzelte, hogy megragadja Lewis ujját, és addig feszíti hátrafelé, amíg nem  reccsen a csont. Ennek ellenére a 
hangja higgadt maradt. 
-Nem érdekel a média, nem akarok feljebb kerülni a 
ranglétrán, és eszembe sem jutott elvenni magától az ügyet, 
Renfrew. Csak arra lennék kíváncsi, hogy miért a folyóból halásztak ki egy olyan embert, akinek holnap kellett volna bejönnie a kapitányságra, hogy hivatalosan kihallgassam. Mindössze némi udvariasságot és segítőkészséget kérek. 
-Udvariasságot és segítőkészséget. Ezeket akár meg is 
baszhatja.  Maga mekkora  udvariasságot  és  segítőkészséget 
mutatott,  amikor néhány hónapja belegyalogolt az  egy-huszonnyolcasokba ?  Nem veszi  be a gyomrom,  amikor egy 
rendőr a másik rendőr ellen fordul. 
- Ez úgy  hangzott, mintha valami köze lenne az ott történtekhez, Renfrew. Az egy-huszonnyolcasok nem volt más, 
mint egy  hatalmas  szemétdomb. Ahol rendőrök gyilkolták 
egymást. 
Renfrew felhorkant. 
- Mondja maga. 
- Pontosan,  én ezt  mondom.  Most pedig valaki nőket 
gyilkol, akik azt hiszik, hogy egy kellemes estében lesz részük. 
A maga  ügye kapcsolódik az enyémhez, ennek ellenére csak 
állunk és szidjuk egymást ahelyett, hogy megosztanánk egymással a  tudásunkat, és minél gyorsabban lezárnánk mindkét 
ügyet. 
zese. 
Lásd a szerző: Halálos ítélet c. regényét. A ford. megjegy- Ez a helyszín az enyém - bökött Eve felé Renfrew az ujjával megint. - Én mondom meg, hogy ki tartózkodhat itt, és 
ki nem. Tűnjön el, különben eltávolíttatom. 
Eve  még  mielőtt túlságosan elragadtatta  volna magát, 
zsebre vágta a kezét. 
- Akkor el kell távolíttatnia, Renfrew - húzta elő a felvevőjét, és látta, hogy amikor ezt is  a jelvénye mellé tűzte, 
Renfrew elvörösödik. - Mégpedig hivatalosan és a felvevőgép 
előtt kell eltávolíttatnia egy olyan gyilkosság helyszínéről, ami 
nagy valószínűséggel kapcsolódik egy folyamatban  lévő gyilkossági ügyhöz, amelyben én vezetem a nyomozást. Mindezt 
azután, hogy a segítségét kértem, hogy ossza meg velem az információit - nézett le Renfrew-ra, és várt. Öt néma másodpercen keresztül. Körülöttük a helyszínelők abbahagyták a munkát, és őket figyelték. - Távolíttasson el - ismételte meg Eve. 
- De mielőtt megteszi, jobb, ha belegondol, hogy fog kinézni 
az erről készült jelentés  a személyi kartonján, és milyen  visszhangja lesz a médiában. Ugyanis a helyszínt körbeveszik a riporterek. Mit fognak szólni mindehhez a felettesei? 
- Kapcsolja ki azt az átkozott felvevőt. 
- Nem. Bekapcsolva marad. A nehezebb utat választotta. 
Azonosítottam magam, mint Eve Dallas hadnagy, és azzal  a 
kéréssel  fordulok magához...  - siklott  a pillantása Renfrew 
jelvényére  -  Matthew Renfrew  nyomozó,  hogy  jelentsen 
Theodore McNamara halálának az ügyében, mivel  az áldozat 
egy sorozatgyilkossági ügyben tanúskodott volna, ami hozzám 
tartozik. 
- Ha elkészültem a jelentésemmel, majd maga is elolvashatja. Pillanatnyilag csupán ennyit tudok nyújtani,  hadnagy. 
Mást nem mondhatok. 
Amikor peckesen elsétált, Eve sziszegve kifújta a tüdejében összegyűlt levegőt, majd odafordult az egyik technikushoz. 
- Mit találtak? 
- Itt semmit. A test fennakadhatott valamin, különben a 
folyó biztosan továbbsodorja. Renfrew egy  hamisítadan seggfej. 
non 
- A halál beálltának az időpontja? 
- Tizenhét óra negyven. 
- Kösz. 
- Nézze, én szívesen segítek, ráadásul udvarias is vagyok. 
Eve kiszúrta Peabodyt, ahogy igyekszik átjutni a kordo- Velem van - intett, és amikor Peabodynak sikerült bejutnia, magyarázni kezdett.  - Ellenőrizz egy gépkocsitüzet. 
Egy idei luxusmodellről van szó. Nagyjából íél mérföldre innen történt az eset. Tudd meg, ki a gépjármű tulajdonosa. 
- Igen, hadnagy. 
Eve előhúzta a linkjét, majd megpillantotta McNabot. 
- Magával meg mi történt? 
- Némileg megváltozott a külsőm - érintette meg óvatosan a bedagadt szemét McNab. 
- Peabody, bántottad McNabot? 
- Nem, hadnagy. 
- Ha már úgyis itt van, ellenőrizze inkább maga azt a tüzet. Peabody, barátkozz össze néhány egyenruhással. Először 
Lewis, és a társa értek a helyszínre. Próbálj meg minél többet 
megtudni tőlük. A nyomozás vezetőjét pedig nagy ívben kerüld el. Ez a Renfrew nyomozó egy seggfej barom. 
- Megütötte ezt a seggfej barmot, hadnagy? 
- Nem, de közel álltam hozzá - fordult el Eve, és a linkjével kezdett foglalkozni. 
Az MT-s álmosan válaszolta meg a hívást. 
-Jé, Morris, csak nem ébresztettelek fel? 
- Mi  az, te sohasem alszol, ezért nem hagysz másokat sem 
pihenni? Mi a fene történt? 
- Eljött az ideje egy baráti segítségkérésnek - és amikor 
Morris  fészkelődve felült az  ágyban, Eve összerezzent. - Ember, vagy  kapcsold ki a  kamerát, vagy vigyázz jobban a takaródra. 
- A propagandával ellentétben, amit a férfiak igyekeznek 
elterjeszteni, bizonyíthatom neked, hogy az egyik golyónk épp 
olyan, mint  a másik - de azért Morris  felhúzta a takaróját a 
derekáig. - De rólam később is ráérsz fantáziálni. És ha már 
erre vetemedsz, legalább csináld jól. Mit tehetek érted? 
- Meg kellene nézned egy áldozatot, akit nemrég vittek 
be a hullaházba. A neve Theodore McNamara. 
- Dr. Theodore McNamara? 
- Ott a pont. 
Morris füttyentett. 
- Mivel felhívtál, azt hiszem, joggal feltételezhetem, hogy 
ez a híres orvos nem természetes úton hagyta itt az árnyékvilágot. 
-Nemrég halászták ki az East Riverből, és egyáltalán 
nem úgy fest, mint aki csak úszni akart egy kicsit. 
-Ha azért hívtál, hogy elsőbbséggel kezeljem, elvesztegettél egy szívességet. A híres áldozatokat mindig elsőbbséggel kezeljük. 
- Nem ezért hívtalak. Ebben az ügyben nem én vezetem 
a nyomozást, viszont McNamara neve  kapcsolódik egy szexuális indíttatású gyilkosságsorozathoz. Ma délután beszéltem 
vele,  és holnapra berendeltem a kapitányságra, egy hivatalos 
kihallgatásra. Szükségem lenne a boncolási jegyzőkönyvre, valamint a boncolást végző orvos és a nyomozás vezetője között  fi 
lezajlott beszélgetések felvételeire. 
- Miért nem a nyomozás vezetőjétől kéred? 
- Nem kedvel engem. Úgy is mondhatnám, hogy nagyon 
megbántotta az érzéseimet. 
- Ki vezeti a nyomozást? 
- Matthew Renfrew nyomozó. 
- Ó - gyűrte a háta mögé a párnáját Morris, és nekidőlt. 
- Egy kis  nyavalyás, aki igyekszik védeni a saját területét. 
Nincs túl sok gyakorlata abban, hogy lehet  az emberekkel 
bánni, ráadásul makacsul ellenáll annak, hogy bővítse a látóterét. 
- Más szóval egy hamisítadan seggfej. 
-Úgy is lehet mondani. Arra gondoltam, mi lenne, hal 
most bemennék, és vetnék egy pillantást az áldozatra? Majd, 
visszahívlak 
- Kösz, Morris. Jövök neked eggyel. 
döm. A rablógyilkosságról szóló teóriája nem állja meg a helyét. 
- Kösz. Nagyra értékelem, hogy személyesen jártál utána. 
-Ez is része  a magas szintű  szolgáltatásainknak. De 
Krisztus szerelmére, aludj egy keveset, Dallas. Hoztak már be 
hozzánk hullákat, amelyek különbül festettek, mint most te. 
- Aha, azt fogom tenni -  bontotta Eve a vonalat, majd 
csak ült, és a kezében tartott linket bámulta. Amikor Roarke 
megszabadította a fegyverövétől, csak pislogott. 
- Ugye, egy szobában helyezted el őket? 
- Nincs jobb dolgod, mint a beosztottaid szexuális életéért 
aggódni? 
- Ha a beosztottaim nem tolják oda a képüket a reggeli 
eligazításra, megtanulják, hol lakik az... Mit művelsz? 
- Lehúzom a cipődet. Irány  az ágy. 
Eve lenézett a férje fejére. Jézusom, ennek az embernek 
van  a legelképesztőbb haja... Fekete és selymes, gondolta kóválygó fejjel. Kényszert érzett, hogy belemerítse a kezét. Utána az arcát, azt követően pedig... 
Hirtelen összeszedte magát. 
-Épp zuhanyozni  indultam. Azzal  nyerhetek  még egy 
órát. 
- Nem, Eve, nem mész sehová - felelt Roarke kissé ingerülten, miközben félredobta Eve bakancsát. - Nem fogom tétlenül nézni,  ahogy tönkreteszed magad.  Vagy a saját akaratodból bújsz ágyba, vagy leüdek és ágyba duglak. 
Eve csak bámult. Nem túl gyakran láthatta, hogy a férjéből kitört a  benne rejlő  indulat. Ebből sejtette, hogy Morris 
egyáltalán nem túlzott, amikor azt emlegette, hogy jobb állapotban lévő hullákhoz is volt márszerencséje. 
- Láttam az arcát. A szemébe néztem - közölte halkan. 
Éppen ezért most képtelen lennék aludni, Roarke - szorította 
a szemére a kezét, majd felállt. - A szemébe néztem, de ha 
nem tudtam volna, hogy milyen  ember, nem jöttem volna rá 
az igazságra - lépett az ablak mellé, és kinyitotta. - Fiatal. Lágyak a vonásai. A haja vörös, és olyan göndör, mint nem is tudom,  egy játék babának. Ma éjjel gyilkolt, elvette egy ember 
életét, méghozzá egy olyan emberét, akihez vér szerinti kötelék fűzte. Ráadásul előre eltervezte, és különösen kegyetlenül 
hajtotta végre a gyilkosságot. És amikor felkerestem, csak ült, 
és beszélgetett velem. Könnyezett. Szánakozott. Tökéletesen 
játszotta a  szerepét, én pedig nem tudtam észrevenni,  hogy 
milyen ember valójában. 
Roarke gyűlölte hallani a felesége hangjában  a fáradtságot, de még  inkább a csüggedést, pedig most mindkettőben 
része lehetett. 
- Miért kellett volna? 
- Mert direkt figyeltem, és mégsem láttam semmit - fordult vissza  Eve. - Élvezte. A zsigereimben éreztem, de nyomát 
sem láttam az arcán vagy a tekintetében.  Úgy viselkedett... 
mint aki remekül szórakozik. Csak a téteket emelte a megjelenésem. A játék ugyanaz maradt, de már egy magasabb szinten folyik.  Meg akartam sebezni - folytatta. - Személyesen. 
Addig akartam püfölni az öklömmel a képét, amíg teljesen 
össze nem  töröm. Amíg teljesen össze nem  töröm. 
- Ehelyett eljöttél - törölte meg Eve arcát Roarke,  habár 
biztosra vette, hogy a felesége nem is érezte, hogy a könnyek 
teljesen eláztatták az arcát. - Mert azzal akarod összetörni, 
hogy megállítod, hogy rács mögé juttatod élete végéig - fogta 
két tenyere közé az arcát, miközben a hüvelykujjával törölgette a könnyeit. - Eve, kedvesem, teljesen kimerültél. Ha nem 
pihensz egy  keveset, ki fog kiállni azokért a meggyilkolt nőkért? 
Eve megfogta a férje csuklóját. 
- A múltkor azt álmodtam, hogy az apám állt felettem, és 
tucatnyi sebből vérzett, melyeket én szúrtam belé. Azt mondta, sohasem  fogok megszabadulni tőle. Igaza volt. Ha  legyőzöd az egyik ellenfeled, rögtön a  helyén  terem a következő. 
A háttérben várakoznak. Éppen azért nem álhatók, mert látni 
fogom őket. 
- Ma éjjel nem - húzta maga  után  Roarke. - Ma éjjel 
nem fog meglátogatni. Ha nem alszol... - csókolta meg a halántékát -, nem leszel nyugodt - emelte fel, és a karjaiban vitte a heverőig. 
- Mit csinálunk? 
- Megnézünk egy filmet - árulta el Roarke. 
- Egy filmet. Roarke... 
- Az ember sohasem láthat elég filmet - fektette le EveRoarke, és kiválasztott egy diszket. - Ilyenkor kilép a valóság 
keretei közül, és elmerül egy álomvilágban. Dráma vagy vígjá.  ték, móka, vagy szomorúság, egy kis időre megvédenek  a 
gondoktól - tért vissza Eve mellé, és hagyta, hogy a felesége a 
vállára hajtsa a fejét. - Erről  már meséltem neked  egyszer. 
Magda Lane filmje.  Egyszer már engem  is megszabadított  a 
rémálmaimtól. 
Eve nagyon jól érezte magát, ahogy a férje mellett feküdt, 
és érezte,  hogy a karjai lazán átkulcsolják a derekát. A nyitó 
képsor zenéje betöltötte a szobát, a képernyőn élénk színű ruhák kavarogtak. 
- Hányszor láttad már? - kérdezte Roarke-ot. 
- Ó, azt hiszem, már egy  tucatszor is. Csss. Elmulasztod 
az elejét. 
Eve figyelt, amikor pedig lecsukódott a szeme,  csak hallgatott. Majd elaludt. 
Amikor felébredt, csönd és sötétség vette körül, de a férje még 
mindig átölelve tartotta. A kimerültség vissza akarta  rántani 
az álomba, de sikerült fölébe kerekednie, és maga felé fordította a csuklóját, hogy megnézze, mennyi az idő. 
Még csak öt óra múlt, gondolta. Teljes három órát aludt, és 
ennek elégnek kell lennie. De amikor próbált megmozdulni, 
Roarke izmai megfeszültek. 
- Maradj még néhány percig. 
- Nem lehet. Fél óráig kell zuhanyoznom, hogy az  agyam 
ismét a régi legyen. Azon gondolkodom, nem lehetne-e megoldani valahogy,  hogy fekve zuhanyozzak. 
- Azt hívják fürdésnek. 
- De az nem ugyanaz. 
- Miért suttogsz? 
- Nem suttogok - köszörülte meg Eve a torkát, és úgy 
érezte, mintha üvegszilánkokat nyelt volna. - Csak egy kicsit 
berekedtem. 
-Világítás  bekapcs,  tíz százalékon - és  a homályban 
Roarke visszanyomta a feleségét az ágyra. - Ráadásul olyan 
sápadt vagy, akár egy kísértet - tette hozzá, miközben a homlokára simította a tenyerét. - Szerintem még lázad is van. 
- Nincs - és Eve-t a betegség gondolatára elöntötte a félelem és a rettegés. - Nem érzem magam rosszul. És nem is fogom. 
- Ha az ember egy hete csak napi néhány órát alszik, és 
kávén él,  akkor  megbetegszik. A fenébe is, Eve, túl gyakran 
szipolyozod ki a szervezetedet. 
- Nincs igazad - próbált felülni Eve, de amikor körbefordult a szeme előtt a szoba, visszahanyatlott. - Csak vissza kell 
nyernem az erőmet. 
- Talán néhány hónapig az ágyhoz kellene kötözzelek. És 
keríteni melléd egy véres  szájú őrt - gördült le Roarke a heverőről, és elindult a házilink felé. 
- Nem értem, mitől  lettél ennyire dühös - és Eve hangja 
közel állt a síráshoz, ami hirtelen még őt magát is megrémítette. - Egy kicsit még kába vagyok, ennyi az egész. 
- Ha csak az egyik lábujjadat is le mered tenni az ágyról, 
elhurcollak egy orvoshoz. 
- Csak próbáld meg, haver, és meglátjuk, kinek lesz szüksége arra az orvosra - de mivel a fenyegetést is csak suttogni 
tudta, nem volt igazán hatásos. 
Roarke szigorúan a feleségére nézett, miközben parancsolóan beleszólt a linkbe. 
- Summerset. Eve beteg. Azonnal jöjjön fel. 
- Micsoda?  Mit művelsz? - ült föl Eve, és csaknem sikerült lelépnie a heverőről, mielőtt Roarke visszaért mellé, és újra 
lefektette. - Summerset egy ujjal sem érhet hozzám. Ha megpróbálja, mindkettőtöket véresre verlek. Hol a fegyverem? 
- Vagy ő, vagy a kórház. 
Eve visszatartotta a lélegzetét. 
- Nem te vagy a főnök. 
- Bizonyítsd be - vonta kétségbe az állítását  Roarke. 
Üss meg. 
Eve ülő helyzetbe tornázta magát,  Roarke pedig visszanyomta. Eve újra próbálkozott, de ezúttal előtte öklével a férje 
gyomrába vágott. 
- Örömmel látom, hogy maradt még némi erőd, bár nem 
sok. 
Ettől a sértéstől Eve szava csaknem elakadt. 
-Az első alkalommal, a legelső alkalommal,  hogy esélyem lesz rá, csomót kötök a farkadra. 
- Az nagyon vicces lesz - nézett föl Roarke, mert Summerset lépett a szobába. - Eve lázas. 
- Nem vagyok lázas. Ne merjen hozzám érni. Vigye a kezét... - átkozódott  Eve,  és  megpróbált  kiszabadulni,  de 
Roarke ráült, és lefogta a karját. 
- Milyen gyerekes - jegyezte meg Summerset, és megtapintotta  Eve homlokát. -  Enyhe hőemelkedés -  tapogatta 
meg hosszú ujjaival Eve torkát. - Nyújtsa ki a nyelvét. 
- Eve - szólt rá Roarke, mert a felesége szorosan összezárta a száját. A figyelmeztetés hatására Eve kinyújtotta a nyelvét. 
- Érez fájdalmat valahol? - kérdezte Summerset. 
- Aha, a seggemben. Úgy ívják, Summerset. 
-Látom, a humora nem  hagyta cserben. Csak egy kis 
múló rosszullét - fordult Roarke felé Summerset. - Felteszem, 
a kimerültség, a stressz és a rendszertelen  étkezés miatt. A tünetek kezelésével könnyen  rendbe lehet hozni. Mindjárt megyek, és hozom, ami kell. A legjobb lenne,  ha egy  vagy két 
napot ágyban töltene. 
- Szállj le rólam - szólalt meg Eve halkan, amikor Summerset távozott. - Azonnal. 
- Nem - és Roarke érezte,  hogy Eve izmai megremegnek 
a szorítása alatt, és nem hitte, hogy csupán az indulat miatt. 
Addig nem, amíg ezt el nem intézzük. Fázol? 
-Nem - pedig Eve majd megfagyott. És a szánalmas 
vergődéstől fájni kezdtek az izmai. 
- Akkor miért reszketsz? - nyelt vissza Roarke egy káromkodást, és ráfeküdt a feleségére, mielőtt kicsúszhatott volna alóla. 
- A fenébe, Roarke, Summerset mindjárt  visszajön, piszkálni kezd, és arra kényszerít, hogy megigyam  az egyik undorító kotyvalékát. Csak egy forró zuhanyra lenne  szükségem. 
Hadd keljek fel. Legyen szíved. 
- Van szívem, mégpedig a tiéd - hajolt egész közel a feleségéhez Roarke. - És éppen ez a gond. 
- Már jobban érzem magam. Komolyan - persze Eve hazudott, mégpedig  igencsak gyengén,  mivel  a hangja máris 
remegni kezdett. - És ha sikerült lezárnom azt az ügyet, kiveszek egy szabadnapot. Csupa zöldséget fogok enni. 
Ezt hallva Roarke elmosolyodott. 
- Szeredek, Eve. 
- Akkor ne hagyd, hogy Summerset visszajöjjön - forgatta a szemét Eve, mert meghallotta, hogy csapódik a felvonó ajtaja. - Már itt is van - suttogta. - Minden szent nevére kérlek, 
ments meg. 
- Fel kell ülnie - tett le Summerset egy tálcát az asztalra, 
rajta egy üveg tejszerű folyadékkal, három fehér pirulával és 
egy injekciós fecskendővel. 
Eve ellazította az  izmait, és amikor Roarke felemelkedett 
róla, kipattant az ágyból.  Próbált küzdeni a férje ellen, de a 
csata nagyon rövidre sikeredett. Summerset befogta az orrát, a 
szájába ejtette a tablettákat, és utánuk töltötte a fehér folyadékot. 
Amikor Eve köpködni kezdett, Roarke-ra mosolygott. 
- Emlékszem,  egyszer-kétszer veled is ezt kellett  csinálnom. 
- Igen, tőled tanultam a módszert. 
- Vedd le az ingét. A vitaminok gyorsabban hatnak, ha 
injekcióban kapja. 
Hogy időt takarítson meg, és a saját testi  épségét is megóvja, Roarke egyszerűen letépte Eve ingének az ujját. 
- így megfelel? 
- Megjárja. 
Eve dühösen zokogni kezdett. Mindene fájt - a feje, a teste -,  és még a büszkesége is alapos csorbát  szenvedett. Alig 
érezte, amikor a tű a karjába szúrt. 
- Csss, kicsim, csss - simogatta meg Roarke a fejét, és ringatni kezdte. - Már vége. Ne sírjál. 
- Menj innen - nyögte Eve, pedig erősen kapaszkodott a 
férje karjába. - Csak menj el. 
- Hagyjon minket magunkra egy kicsit - érintette meg 
Roarke vállát Summerset, és szinte  megijedt,  amikor meglátta, miféle érzelmek tükröződnek  az  arcán. - Csak néhány 
percre. 
-Rendben - ölelte meg szorosan egy pillanatra  Evet 
Roarke. - A tornateremben leszek. 
Amikor elengedte, Eve összegömbölyödött, mint egy labda. Summerset melléje ült, és egy szó nélkül megvárta, amíg 
elhalkul a zokogás. 
- Teljesen elárasztották az érzelmek maga iránt - kezdte. 
-  Még sohasem láttam ilyennek. Mielőtt találkoztak volna, 
csak jöttek és mentek a nők az életében, de csak pillanatnyi 
érdeklődést mutatott irántuk. Talán  azért gondoskodik ennyire  magáról, mert dacára annak, amin egész életében keresztülment, ilyen gondoskodó férfi maradt. Ennek ellenére nem 
talált igazi társra, amíg meg nem ismerkedtek. Hát nem veszi 
észre, mennyire aggódik? 
Eve kiegyenesedett, megdörzsölte nedves arcát, mintha a 
könnyekkel együtt a megaláztatástól  is megszabadulhatna. 
- Értem nem kellene ennyire aggódnia. 
- Valóban, ennek ellenére mégis aggódik.  Néhány napig 
pihennie kellene, hadnagy, mégpedig minden gond és munka 
nélkül.  Mint ahogy neki is. Nagyon  sok  minden történt vele 
az elmúlt hetekben. De egyedül nem fog. 
- Nem tehetem. Most nem. 
- Pedig muszáj. 
Eve lehunyta a szemét. 
- Menjen be az irodámba, és nézze meg a táblára tűzött 
képeket, az áldozatok fényképét. Utána mondja azt, hogy álljak félre. 
- Roarke semmi ilyesmit nem mondott, vagy igen? Csak 
azt tette, amire szüksége volt, hogy visszanyerje az erejét és a 
józan eszét - hajolt előre Summerset, és felemelte a gyógyszeresüveget. - Igya meg a maradékot. 
Eve a folyadékra meredt. Bármennyire is  viszolygott a 
gondolattól, el kellett ismernie, hogy bármit is adott be neki 
Summerset, a szer hatott. Ezért nem is ismerte el. 
- Lehet, hogy méreg. 
- Méreg - ámult el Summerset. - Miért is nem gondoltam erre? Nem baj, talán majd legközelebb. 
- Ha-ha - vette el a kezéből az üveget Eve, és egy hajtásra 
lenyelte a tartalmát. - Csinálhatna  vele valamit, hogy ne legyen olyan az íze, mint a szennyvíznek. 
-Természetesen  - tette  vissza  a tálcára Summerset az 
üveget, majd felállt. - De nekem is  szükségem van néha apró 
örömökre. Javasolhatom, hogy végezzen néhány könnyű tornagyakorlatot? 
Eve-nek nem volt ideje, de megfogadta Summerset tanácsát, és lement a tornaterembe. Roarke nem az erősítőgépeken 
edzette magát, mint  ahogy általában szokta, hanem a fekvenyomó padon izzadt. Közben bekapcsolta a képernyőt, és a 
legfrissebb pénzügyi híreket hallgatta. 
Eve éppúgy nem értette a szavakat, mint ahogy az adásban kiírt furcsa jeleket sem. 
Roarke-hoz lépett, és letérdelt a feje mellé. 
- Ne haragudj. 
Roarke folytatta a súlyok emelgetését. 
-Jobban érzed már magad? 
-Aha. Ne haragudj, Roarke. Nagyon hülye voltam. Ne 
haragudj rám. Még most sem vagyok benne biztos, hogy nem 
csúszik ki minden a kezeim közül. 
- Egyáltalán nem haragszom rád - emelte vissza Roarke a 
helyére a súlyzó rúdját, majd kicsúszott alóla. - Ha hallani 
akarod az igazat, kis híján elsírtam magam. 
- Nem tehettem mást. Nem lehetek más, mint ami vagyok. 
Roarke a törülközője után nyúlt, és megtörölte az arcát. 
- Egyáltalán nem akarom, hogy megváltozz. De én sem 
viselkedhetek másként, amikor látom, hogy a padlóra kerültél. 
- Általában visszarántasz, mielőtt  a hullámok összecsapnának a fejem fölött. 
Roarke  megnézte a felesége arcát. Még mindig sápadt, 
gondolta. Olyan sápadt, hogy szinte világít. 
- Úgy látszik, ezúttal mégsem voltam elég gyors. 
- Utazzunk el Mexikóba. 
- Hogy mondod? 
- A mexikói házba - gondolta Eve, hogy most meglepi a 
férjét. - Csak egy rövid időre. Miért ne tarthatnánk egy hosszú 
hétvégét, ha ez az ügy véget ér? 
Roarke elgondolkodott, majd kifeszítette a kezében tartott törülközőt,  Eve nyakába hurkolta, és közelebb húzta magához. 
- Szerinted most melyikünk az, aki visszatáncol? 
- Táncoljunk vissza együtt. Adj egy kis időt, lezárom ezt 
az ügyet, te is befejezed, amivel  éppen most foglalkozol,  és 
utána kiveszünk néhány szabadnapot.  Elmenekülünk innen. 
Kifekszünk a tengerpartra, berúgunk, és addig szeretkezünk, 
amíg bele nem őrülünk. Filmeket nézünk, amíg ki nem esik a 
szemünk. 
- Térjünk inkább vissza a szeretkezésre. 
Eve megsimogatta a férje arcát. 
-Most mennem  kell, hogy megtartsam az eligazítást a 
többieknek. De megegyeztünk, igaz? 
-Igaz - csókolta meg  Eve homlokát Roarke,  és megkönnyebbülve érezte,  hogy újra hűvös,  a láznak már nyoma 
sincs. - Határozottan. 
Eve felállt, de az  ajtóból visszafordult és  a férjére nézett. 
Roarke még mindig a  padon ült izzadt trikójában, hátrakötött 
hajjal. 
És ragyogó kék szemével őt figyelte, mintha csak el akarna merülni benne. 
- Előtted nem volt senkim sem - mondta Eve. - Ezt még 
el  akartam mondani. És nem is akartam senkit. Egészen addig, amíg be  nem léptél az életembe. Sok mindenen keresztülmentünk együtt. És most már ha nem lennél, nem tudnék 
tovább élni nélküled, Roarke - vett egy mély lélegzetet, hogy 
megnyugodjon. - Tudom, hogy csak azért fogtál le, hogy segíts talpra állni. És ezzel egyben segítettél az áldozatoknak is. 
Úgy érzem, ezt el kellett mondanom. 
Gyorsan távozott. Roarke csak nézett utána. 
Hat perccel hat után sápadtan, karikás szemmel, de tiszta fejjel 
robogott be az irodájába. Látta, hogy Peabody és McNab már 
megtámadták az AutoSéfet. Az imént érkezett Feeney pedig 
boldogan segített nekik. 
- Mi az ördögöt  gondoltok, hol vagytok, valami kifőzdében? 
-A jó munkához kell a jó üzemanyag - harapott bele 
Feeney egy szelet baconba. - Szűz Máriám,  ez valódi disznóhús. Tudod, mióta nem ettem ilyet? 
Eve kirántotta az ujjai közül, és bekapta. 
- Akkor legalább keríts magadnak egy nyavalyás tányért. 
Amíg tájékoztadak benneteket, addig nyugodtan  tömheted a 
fejed. Peabody, ha jól látom, hiányzik a kezemből a kávéscsésze. Csak nem egy párhuzamos világegyetembe érkeztem? 
Peabody bekapott egy villányi ham and eggset. 
- Talán ebben én vagyok a hadnagy, és te a... - ugrott 
fel, látván Eve fenyegető tekintetét. - Hadd hozzak egy csésze 
kávét, hadnagy. 
- Tedd azt. A csoport többi tagját  nyolc órára hívtam. 
A képernyőn már látható a célterület, rajta a számítógép által 
megjelölt stratégiai pontokkal. Ezeket most áttekintjük, mérlegeljük, és megváltoztatjuk, ha szükséges. Feeney,  javaslom, 
hogy McNabot vedd magad mellé a megfigyelőkocsiba. 
-Jobb szeretnék a parkban lenni, hadnagy, és személyesen részt venni az elfogásban. 
Eve McNab felé fordította a fejét, miközben  elmart még 
egy szelet bacont Feeney tányérjáról. 
- Ezt még az előtt kellett volna átgondolnod, hogy verekedés közben összetöretted a gyönyörű fizimiskád. Ezzel csak 
felhívnád magadra a figyelmet egy olyan helyen, ahol gyerekek játszanak, és madarak énekelnek jókedvűen a faágakon. 
- Most megfogtak - fordult Feeney is McNab felé. - Velem leszel. 
-Szükséged lesz még egy számítógépes szakemberre 
folytatta Eve. - A  saját embereidet te ismered jobban, így rád 
bízom a választást. 
- Az jó, mert én már ki is választottam. Itt jön - mutatott 
az ajtó felé, melyen Roarke viharzott be. 
-Jó reggelt -  még mindig fekete ruhában volt, és annak 
ellenére, hogy elegáns inget és nadrágot viselt, minden ízében 
olyan veszélyesnek  tűnt, mint amikor egy puszta trikó alól dagadtak ki az izmai.  - Elnézést. Elkéstem? 
- Ugye, most nagyon okosnak képzeled magad? 
Roarke kikapta a bacont Eve kezéből, amit ő is így szerzett Feeneytől. 
- Nem képzelem, hadnagy. Tudom. Éppen ezért én vagyok a legalkalmasabb választás erre az akcióra. 
- Csak tőle  függ, ha be akarsz kerülni - bökött Eve a hüvelykujjával  Feeney irányába. - De ne feledkezz meg róla, 
hogy én vagyok a parancsnok. 
Roarke beleharapott a baconba, és a maradékot visszaadta 
Eve-nek. 
- Hogyan is felejthetném el? 
Nyolc harmincra mindenki megkapta az eligazítást. Eve 
elkezdte kiosztani a  pozíciókat és a szerepeket. 
- Hé, hé - nyújtotta fel a kezét Baxter nyomozó. - Miért 
pont belőlem legyen hajléktalan? 
- Azért, mert remekül illik hozzád a figura - árulta el neki 
Eve. - És roppant vonzó leszel a koldulási engedéllyel a nyakadban. 
- Truehartnak kellene hajléktalannak lenni - erősködött 
Baxter. - Ő a zöldfülű. 
- Nekem mindegy, hadnagy. 
Eve Truehartra pillantott. 
- Túl fiatal vagy ehhez a szerephez,  és túlságosan jóképű. 
Baxter sokkal tapasztaltabb. Peabody, Roarke-kal együtt ezen 
a területen fogtok sétálni, mint egy szerelmespár - keretezte 
be Eve a térképvázlat egy részét a lézeres mutatóval. Truehart, 
parkőrnek álcázza magát, és közben felügyel erre a szektorra. 
- Nekem jutott a legjobb feladat - mondta Peabody 
McNabnak. 
- Senki sem közelítheti meg a gyanúsítottat  - folytatta 
Eve. - Ebben az időpontban, ráadásul egy szép,  kora nyári 
délután, rengetegen lesznek a parkban. Az emberek a szabad 
ég  alatt ebédelnek, körülöttük gyerekek rohangálnak. Mindennap arra járnak a botanikus- és a madármegfigyelő klub 
tagjai. Osztálykirándulásra is kihozzák a tanulókat. A célszemély által  kiválasztott terület nincs túlzottan szem előtt, de 
azért lehetnek ott civilek. Fegyvert csak végszükség esetén lehet használni. Nem szeretném látni, hogy valaki lekábítja a kis 
Johnnyt a libikókáról csak azért, mert nagyon viszket az ujja a 
ravaszon - ült föl az asztal sarkára. - Közben mindenki számítson a másik gyanúsított felbukkanására is. Nem tudjuk, 
hogy ezúttal párban akarnak dolgozni, vagy sem. Ha bárki kiszúrta, vagy azt hiszi, hogy kiszúrta, azonnal jelentsétek Feeneynek. De megtiltom, ismédem, megtiltom, hogy a nyomába eredjetek. Ha felbukkan, őt is megfigyelés alatt kell tartani, 
de semmi több. 
Eve végighordozta tekintetét a szobán. 
- Ahhoz, hogy szorosan bezárjuk a kalitka ajtaját, meg 
kell várnunk, amíg az a gazember meg nem kínál  a kábítószeres itallal. Amikor ez bekövetkezik, elkapjuk. Talán mindkettejüket. Gyorsan, csendben, feltűnés nélkül. Kérdés? 
Tizenkilencedik fejezet 
Amikor az utolsó kérdést is megválaszolta, a csoport tagjai távoztak. Tizenegy órakor mindenki elfoglalta a parkban a kijelölt helyét. 
- Az  akcióról felvétel készül,  elejétől a végéig. Mindenki 
audio- és videopoloskát visel. Mindenre gondoltunk - jelentette ki Eve, ennek ellenére fel és alá járkált az irodájában, miközben hibákat keresve újra és újra végiggondolta a tervet. 
- Még néhány óra, és a kezedben lesz - mondta Roarke. 
- Aha, a kezemben lesz - torpant meg Eve, és kinézett az 
ablakon. Gyönyörűen sütött a nap, nyíltak a virágok, az ég 
pedig megtelt pufók felhőkkel. New Yorkban június volt. És 
az időjárás a szabadba csalogatta a lakóit. 
A park tele lesz emberekkel. És a gyilkos éppen ezt akarta. 
Szerette a nézőközönséget. Ez növelte a borzongást, a kockázatot, és végül a kielégülést. 
Mindenki szeme láttára akart gyilkolni. 
- A kezemben lesz - ismételte meg Eve. - De  gyors és 
tiszta akciót akarok. Nem elég, ha a kábítószerek miatt kerül 
rács mögé. De ha egyszer sikerül bevinnem, akkor vége - fordult meg,  és a táblára pillantott. Az  arcképekre - Finch nem 
küldött el olyan üzenetet, amiről esedeg tudnom kellene? 
- Egyáltalán nem küldött semmiféle elektronikus üzenetet. 
- Remek. Reméltem is, hogy lesz annyi esze, hogy beijedjen. 
A többiek, gondolkodott el Eve. Vajon a többiek is megrémültek? Volt egy pillanat, amikor felismerték, kivel kerültek 
szembe, és a rettegés összeszorította a torkukat? Volt, amikor 
legszívesebben sikítottak volna? 
- Megmentetted, Eve. Nélküled  az ő fényképe is a többieké mellé került volna a táblára. 
- Ez egyáltalán nem elég - jelentette ki Eve, és visszaemlékezett, hogy valamikor az ügy elején Peabody is ugyanezt 
mondta. - Jó  néhány  kérdést fel  akarok  tenni Kevin 
Moranónak. 
- Nem valószínű, hogy meg leszel elégedve a kapott válaszokkal. 
- Néha az jelenti a legnagyobb megelégedést, ha az ember egyáltalán felteheti  - és tudta, hogy most is meg kell enynyivel elégednie. - Nem akarom, hogy fegyvert hozz magaddal - fordult Roarke felé. 
- Fegyvert? - kérdezett vissza ártadanul Roarke. - Miért 
vinnék, hadnagy? Egy civil szakértő nem hordhat magánál 
fegyvert. 
- Nem ám, a valagam. Az emeleti múzeumban egy egész 
arzenált rejtegetsz. Hagyd is ott őket. 
-Természetesen. A szavamat  adom,  hogy egy darabot 
sem viszek magammal az egyébként abszolút törvényes gyűjteményemből, melynek minden egyes darabja nyilvántartásba 
van véve. 
- Roarke... Figyelmeztedek... 
- Ez egészen úgy hangzik, mintha találtál volna a helyemre egy seregnyi másik  szakértőt - kuncogott Roarke. - Majd 
őket is figyelmeztesd a  fegyverekkel kapcsolatban. 
-Azt  akarod, hogy az  akció kezdete előtt megmotozzanak? 
-Csak akkor, ha  te motozol meg, kedvesem - közölte 
melegen Roarke, és hangjából hirtelen nagyon kiérződött az ír 
akcentus. - Ugyanis kicsit szégyenlős vagyok. 
Ebben a pillanatban Mavis és a társai léptek be az irodába, 
ezért Eve lenyelte a tömör választ, amivel helyre akarta tenni 
Roarke-ot. 
- Hé,  Dallas, kihagytad a bulit. 
- Hallottam, milyen jól ereztétek magatokat. 
- Úgy beszéltük meg, hogy kipróbálunk néhány fazont 
emlékeztette Trina. 
Halálos csábítás 
- Váradan akadályba ütköztem - és Eve-nek össze kellett 
szednie minden erejét, hogy ne meneküljön el, amikor Trina 
eléje lépett és a szemébe nézett. - Mi a baj? 
- Nyúzottnak látszol. 
- Kösz. Qak azért, mert már belegondoltam, hogy mi vár 
ram. 
- Amikor ez az egész véget ér, kapsz egy teljes kezelést, 
beleértve a relaxációs terápiát is. 
- Pillanatnyilag viszont - mondta Eve - miután végeztél, 
rögtön ki kell mennem a városba. 
- Utána oda mész,  ahová csak akarsz.  Szerinted hogy 
használhatnálak sétáló reklámként, ha úgy nézel ki, mint aki 
egy teljes hetet töltött egy barlang mélyén? Csorbát  akarsz ejteni a hírnevemen? 
- Igen. Amióta találkoztunk, csak ezen jár az eszem. 
- Vicces vagy. Na, lássunk neki. 
- Magatokra hagylak benneteket - köszönt el Roarke. 
- Hová mész? - próbálta megragadni Eve a férje kezét, 
mint fuldokló a feléje dobott kötelet. 
Roarke kitért előle. 
- Dolgom van - fordított hátat élete szerelmének, és úgy 
ment el, hogy vissza sem nézett. 
- Most már az enyém vagy - húzta mosolyra zöldre festett száját Trina. - Vetkőzz. 
- Leonardo összeüt neked  egy gyönyörű szerelést - közölte kicsit később Mavis. - Azt  mondta, nincs semmi a ruhatáradban, ami illene az új külsődhöz. 
- Ez egyre jobb és  jobb lesz - és Eve-nek folyamatosan 
emlékeztetnie kellett magát, hogy az életét a szolgálunk  és 
védünk eszméjének szentelte, bármi legyen is az ára. Még 
akkor is, ha kilencven percen keresztül tűrnie kell, hogy egy 
őrült nőszemély pampucolja és fényesítse az arcát és  a testét, 
miközben Isten tudja, mivel keni össze. 
- Alakul - hajolt föléje zöld, testhez tapadó ruhájában és 
rózsaszín köpenyében Trina, és felvitte Eve arcára azt az anyagot, amivel meg kívánta változtatni az álla formáját. - Hogy 
érzed magad? 
- Olyan furcsák a melleim. Nehezek. 
- Persze, de most látszanak is. Ismerek egy fickót, aki állandóra is megcsináltatná neked...  És még fizetne is érte. 
- Ennek ellenére inkább megtartanám a sajátomat. 
- Ahogy akarod. Maradj még nyugton egy kicsit. Ennek 
a vacaknak kell egy perc, amíg megköt. 
-Miért tart  olyan sokáig? Nem tudom  elhinni, hogy 
egyes seggfejek órákat töltenek ilyesmivel egy randevú kedvéért. 
-Talán nem is. A külső megváltoztatása még egy órát 
sem vesz igénybe, feltéve, ha  az ember tudja, hogy mit akar. 
De mi most nem csak egyszerűen megváltoztatunk. Hanem 
igyekszünk minél hasonlóbbá tenni valaki máshoz - rágcsálta 
Trina a kiviízű rágógumit, majd váradanul hatalmas buborékot fújt belőle. - Ez sokkal bonyolultabb. 
-És ráadásul nagyon komoly munka -  sürgött-forgott 
szédítő neonkék és sárga ruhájában Mavis, mint Trina legfőbb 
segítője. - Teljesen más az arcformátok, Dallas. El kellett tüntetnünk a gödröcskét az álladról, és az arccsontjaid sem lehetnek annyira kiugróak.  Sokkal lágyabb lett a kinézeted. Nem 
akarod megnézni? 
- Nem. Csak akkor,  ha már teljesen elkészültetek. Menynyi ideig tart még? Lassan már indulnom kellene. 
- Most jön az utolsó lépés. Ki kell kevernem a megfelelő 
alapozót a bőrszínedhez - kent egy folt krémet Eve  kézfejére 
Trina, és csücsörítve szemlélte a képernyőn Stefanie Finch képét. - Mi a véleményed? - kérdezte Mavist. 
- Kell még bele egy leheletnyi rózsaszín. 
- Aha - ügyeskedett Trina, mire a krém színe halványodott egy cseppet. - Aha, aha, pontosan ez lesz az. Egyszerűen 
zseniális vagyok.  Mav, jobb, ha szólsz  Leonardónak,  hogy 
igyekezzen a ruhával. Tudnom kell, mennyit fog takarni, és 
mennyit kell bekennem az alapozóval. 
-Olyan keveset, amilyen keveset csak lehetséges - könyörgött Eve. 
- Lazítsd el az arcod. Itt fogom kezdeni. Szép - tette hozzá Trina, amikor munkához  látott. - Csinos,  meg minden. 
Habár az eredeti vonásaid sokkal érdekesebbek. 
-Jézusom, Trina, csiklandós vagyok. 
- És ha megfogadod a tanácsaimat, ugyanilyen szép maradsz még vagy  ötven-hatvan évig anélkül, hogy komolyabb 
kozmetikai  beavatkozásra lenne  szükséged.  Mert erősek  a 
csontjaid. 
A szoba túlsó felében Mavis turbékolt a házilinkbe. Evének már-már olybá tűnt, turbékolás nélkül nem is tud beszélni 
Leonardóval. 
- Fehér bőrruha, vörös suhogóval - jelentette be Mavis. 
Mélyen dekoltált, az ujjai könyékig érnek. Öt percen belül itt 
lesz. 
- Mi a fene az a suhogó? - akarta tudni Eve. 
-Amíg  be nem fejeztem  a szádat,  ne beszélj. Roppant 
szexi - mondta Trina Mavisnek. - Ez a szín nagyon jó választás volt. Megcsinálnád az utolsó simításokat? 
- Szuper! De  a jegygyűrűdet le kell venni, Eve. Majd odaadom Roarke-nak, hogy vigyázzon rá. 
Eve egy  ösztönös, védekező mozdulattal begörbítette az 
ujját. Mavis romantikusan felsóhajtott. 
- Ne aggódj - nyújtotta Eve felé a kezét. - Emlékszem, 
amikor először húzta az ujjadra. Ennek már csaknem egy éve. 
Ez volt a legszebb esküvő, amit láttam. 
Eve erre megnyugodott, és csak fél füllel figyelt Mavis csacsogására. 
Amikor hallotta a  doromboló üdvözlést,  tudta,  hogy 
megérkezett Leonardo. Ezt turbékolás,  majd cuppanó neszek 
követték. 
-Gyönyörű munkát végeztél,  Trina - hallotta  Eve nagyon közelről  Leonardo mély hangját, amiből azonnal tudta, 
hogy föléje hajolt,  és közelről  szemlélte meg az átalakítás 
eredményét. - Nem ismerném fel, ha nem tudnám,  kicsoda. 
Silitrexet használtál vagy plasztikot? 
- Silitrexet. Sokkal rugalmasabb, és nem kell hogy hoszszan tartson. 
Amikor egy ujj megérintette az arcát, Eve kinyitotta az 
egyik szemét. És Leonardo kerek arcát pillantotta meg, közvetlenül maga előtt. 
- Már kész vagyok? - kérdezte tőle. 
Leonardo elmosolyodott. 
- Majdnem. Elégedett leszel. Mi a helyzet a szemével? 
fordult Trinához. 
- Ideiglenes zselé. Vizsgáld csak meg közelebbről. De viselni fog még egy sárga napszemüveget is - nézett el Trina valahová Eve válla mögé. - Nagyszerű ez a ruha. Van olyan rúzsom, ami illik hozzá, az arcát meg a szemét pedig élénk színekre festjük. A körmét el tudjátok intézni? 
- Nem akarom, hogy bárki is elintézze a körmeimet. 
- Ha egy nő szenvedélyes randevúra készül, előtte elmegy 
a manikűröshöz. És a pedikűröshöz - tette  hozzá Trina. 
Csak tizenöt perc - ígérte. 
Közel kétszer annyi ideig tartott, és Eve már arra gondolt, 
hogy véget vet az egésznek. De ha már belekezdett, megadóan tűrte, hogy gondosan leápolják a körmeit, viszont csaknem 
sírt a megkönnyebbüléstől, amikor a végén Trina a fejére tette 
a parókát, amit az előző este készített. 
Nyugodtan ült, amíg azok hárman több lépést hátráltak, 
hogy onnan csodálhassák. 
- Még valamit el kell mondanom - kezdte Trina.  - Jó 
vagyok - csettintett az ujjaival. - Most következik a ruha és a 
kiegészítők. 
Két órával az átalakítás megkezdése  után Eve a tükör előtt 
állt, amit Leonardo hozott be a szobába. Az  első döbbenetet 
követően hamar megnyugodott annyira, hogy tárgyilagosan 
szemlélje magát. 
Már tudta, mi az a suhogó. Pontosan az volt, amit  a szó 
jelentett - suhogó anyag, mely egyfajta, elöl nyitott szoknyaként ölelte körül a derekát. A gyilkosan vörös anyag a lábikrája közepéig ért. De amennyire meg tudta ítélni, semmi haszna 
sem volt, még csak kihívóbbá sem tette a ruhát. Ugyanis azt 
már nem lehetett.  Eve magától sohasem vette volna fel. 
Halálos csábítás 
Csaknem úgy érezte benne magát, mintha meztelenül sétifikálna. 
A test, amelyet az öltözet alaposan megmutatott, sokkal 
több hajlattal büszkélkedhetett, mint az övé. És annak ellenére, hogy a melleit sem mondhatta a sajátjának, Eve-t kellemeden érzés kerítette a hatalmába, hogy ennyire közszemlére 
teszi. Arra gondolt, hogy ha még egy hüvelyknyi kilátszana a 
bőréből, erkölcstelen viselkedéséért bíróság elé állítanák. 
A haja világosabb és hosszabb lett. Néhány finom szála 
egészen az  álláig ért. Egy kerek, gödröcske nélküli állig. Az 
arccsontjai is sokkal lágyabbak és íveltebbek lettek. A szája 
egyáltalán nem tűnt nagynak, viszont az égővörös rúzs feltűnően kiemelte. 
Mogyoróbarna szemeibe árnyalatnyi zöld szín keveredett. 
De a tekintete mindezek ellenére Eve-es maradt. 
- Oké - bólintott, és elégedetten látta, hogy Stefanie is 
bólint  a tükörben. - Jó munkát végeztél. De a legnagyobb 
próba még hátra van - vágott keresztül a szobán. Egyenesen 
Roarke irodája felé indult. 
A férjét a link mellett találta, ahogy egy érkező lézerfaxot 
fogadott. Az íróasztala fölött egy épület holografikus  tervrajza 
lebegett. 
-Jóváhagyom az  első emeleti  változtatásokat. Igen. De 
látnom kell... - hallgatott el hirtelen, és úgy öt másodpercig 
meg sem tudott szólalni. - Ne haragudjon, Jansen, majd viszszahívom - fejezte be a beszélgetést, és megnyomott  valamit, 
mire a hologram elenyészett. 
Roarke felállt, a feleségéhez lépett, majd körbejárta. 
-Elképesztő.  Komolyan.  Odabent vagy?  - suttogta, 
majd Eve szemébe nézett. - Ó, látom már. Persze, hogy itt 
vagy még. 
- Látsz valamit, ami nem illik oda? 
- Trina lehet, hogy csodát művelt, de ezekkel a zsaruszemekkel  még ő sem tud mit kezdeni  - és amikor Eve csak bámult, a  férje megemelte ujjával az állát. - Nagyon természetesnek hat - tette hozzá, miután hüvelykujjával megdörzsölte. 
- A mellét nézd meg - kérte Trina, aki Eve nyomában 
szintén átment Roarke irodájába. - A legjobb anyaggal dolgoztam. Nincs ember, aki megmondaná, hogy nem a természet adománya. Gyerünk. Szorítsd meg. 
-Nos, ha így  gondolod  - simított végig  Eve mellein 
Roarke, figyelmen kívül hagyva a felesége figyelmeztető morgását. - Nagyon... Egészségesnek tűnnek. 
- Abban a pillanatban megszabadulok tőle, ahogy sikerült rács mögé juttatnom azt  a gazembert. Szóval ha valami 
beteges ödeted támadt, sürgősen tegyél le róla. 
- Az íze is természetes - biztosította Roarke-ot Trina. 
Roarke felvonta a szemöldökét. 
- Komolyan? 
- Még csak ne is gondolj rá - lökte félre Eve a férje kezét. 
- A véleményedet szeretném hallani. Megfelel? 
- Teljes mértékben, hadnagy. Csak a járásodon kell változtatni egy kicsit. A hosszú léptek helyett inkább riszálj egy 
kicsit. 
- Riszálok. Megfelel? 
- És próbálj ne úgy nézni a gyanúsítottra, mintha a kihallgatóban ülnétek. Piknikezni fogsz a parkban. Emlékezz rá, 
hogy milyen érzés. 
- Sohasem piknikeztem még egy parkban sem. 
Roarke megcirógatta a felesége állát, azon a helyen, ahol 
eredetileg a gödröcske volt. 
- Ezt a hiányosságot orvosolni fogjuk. Hamarosan. 
Eve észak felől közelítette meg a parkot a megfigyelőkocsiban. 
Feeney válla fölött áthajolva figyelte, ahogy a kollégája végigzongoráz az emberein. 
- Ellenőrzés. Baxter. 
Az első, Feeney előtt álló képernyő egy ugró delfinnel díszített szökőkutat mutatott. Eve hallotta a vízcsobogást, a közelben sétáló emberek beszélgetését, és Baxter halkan előadott 
kifogásait. Miközben körbefordult, a kép kicsit ugrált. 
- Mindent  csinálj az előírások szerint - parancsolt rá Eve. 
- Vettem - jött a válasz. 
Halálos csábítás 
- És vésd jól az eszedbe, hogy bármit is adnak, az megy a 
Greenpeace alapítványba. 
Miközben Feeney sorra vette az akcióban résztvevőket, 
Eve a helyzetet mérlegeke. Mint azt előre sejtette, a park ezen 
a pazar, júniusi délutánon népszerű helynek bizonyult a városlakók körében. Egy három tanárnőből álló csoportot is kiszúrt, 
akik egy csapat nebulót tereltek át a botanikus kerten. 
-Felbukkant   egy  lehetséges  célpont  -   hallatszott 
Peabody hangja a hangszórókból. - Fehér férfi, vállig érő, fekete hajjal. Barna nadrágot és világoskék inget visel. Egy veszszőből font piknikkosár és egy fekete bőrtáska van nála. Kelet 
felé tart az ösvényen. 
-Látom -  vette szemügyre Eve  a férfit a  képernyőn, 
ahogy maga mellett lóbálta a kosarat, miközben lassan közeledett. Az egyik ujján rubingyűrű szórta a fényt. - Közelíts rá 
a kezére - kérte Feeneyt. 
Feeney kimerevítette és felnagyította a képet. Eve tisztán 
látta a kőbe vésett sárkányfejet. 
-  Azonosítás pozitív. Megvan az emberünk. Nehogy szem 
elől tévesszétek. Baxter, pontosan feléd tart. 
-  Vettem. Rajta vagyok. 
-Peabody,  Roarke-kal  együtt tartsátok  a  távolságot. 
Harminc perccel korábban érkezett a megbeszéltnél - mondta. - Időre van szüksége, mire mindent előkészít. Adjuk meg 
neki ezt az időt. 
- Truehart látja - közölte McNab, miközben feszülten figyelte  a saját képernyőit. - A feltételezett gyanúsított jelen pillanatban dél felé tart. Közeledik a célterület felé. Úgy néz ki, 
megcsíptük. 
- Tartsátok a kellő távolságot - figyelmeztette Eve az akció résztvevőit. - Truehart, húzódj egy kicsit jobbra. Tökéletes. 
Figyeljük az előadást. 
A  férfi egy  füves folt mellett, amit a parktervezők piknikezőhelynek építettek, letért az ösvényről. A zöldterületen már 
volt két pár, és  egy három nőből álló trió, akik szemmel láthatóan megnyújtották kissé az ebédidejüket. Egy magányos férfi 
a hátán fekve süttette magát  a nappal. Eve parancsára lustán 
az oldalára fordult, elővett egy elektronikus könyvet, és Eve 
hirtelen új szemszögből is szemügyre vehette Kevin Moranót. 
Kevin megállt, jobbra, majd balra fordította a fejét, miközben alaposan  szemügyre vette a környéket. Minden bizonnyal hűvösebb helyet keresett, mert a legnagyobb fa felé 
irányította  a lépteit, amely kellemes árnyékot vetett a fűre. 
Amikor odaért, letette a kosarat és a táskáját a földre. 
-Azt akarom, hogy mindenki őt figyelje, aki csak él és 
mozog - közölte Eve, majd Peabody monitorára pillantott, és 
felszisszent. - Peabody, Roarke, ne olyan közelről. 
- Gyönyörű ez a hely. Az Isten is piknikre teremtette 
mondta Roarke meleg, bársonyos hangon. - Hadd terítsem le 
ezt a plédet, kedvesem. Nem szeretném, ha fufoltos lenne az a 
gyönyörű ruhád. 
- Plédet? Ezt nem engedélyeztem - kezdte Eve. 
-Micsoda  meglepetés - és Eve hallotta, hogy Peabody 
nyugtalanul felnevet. - Nem is számítottam semmiféle piknikre. 
- Mit ér az élet apró meglepetések nélkül? 
Eve látta, hogy a férje derűs arckifejezéssel valóban a földre 
terít egy plédet. 
Néhány méternyire tőle Kevin, mintha csak a tükörképe 
lenne, pontosan utánozta a mozdulatait. 
- Csodálatos ez a hely - folytatta Roarke, majd miközben 
leült,  lehalkította a hangját. -  így anélkül élvezhetjük a látványt, hogy bárkinek is az útjába lennénk. 
- Nem akarom, hogy bárki is megzavarja az akciót. Senki, 
ismédem, senki sem mozdulhat, csak akkor, ha jelt adok. 
- Természetesen. Pezsgőt, szívecském? 
- Peabody, ha csak egyeden korty is lecsúszik a torkodon, 
visszaváglak közlekedési rendőrnek. 
Eve még beszéd közben is Kevint figyelte. A férfi kinyitotta  a kosarát, kivett belőle három szál rózsaszín rózsát, és a 
plédjére fektette.  Majd két borospoharat emelt a levegőbe, és 
figyelte, hogy  szikráznak a napsütésben. Majd kinyitott egy 
fehérboros üveget, és töltött az egyikbe. 
- Oké, oké, keverd bele az anyagot, te rohadék. 
Halálos csábítás 
De Kevin ehelyett a magasba tartotta az italt, mintha áldomást mondana saját magára, és belekortyolt. 
Majd megfordította a csuklóját, és megnézte a pontos 
időt. Utána elővette a maroklinkjét, és felhívott valakit. 
- Tekerd fel a poloskád, Peabody. Kíváncsi vagyok, ki tudunk-e venni valamit a beszélgetésből! 
Eve madárfüttyöt, beszélgetésfoszlányokat, nevetést és játszadozó gyerekeket hallott. De mielőtt kérhette volna, Feeney 
már meg is szűrte a bejövő jelet. 
Kevin hangja tisztán hallatszott a hangszórókból. 
- Ennél jobb már nem is  lehetne. Ez egy igazi, nyilvános 
találkahely, tízen vannak a közveden közelemben. Szerintem 
kifelé menet el kell mennünk néhány parkőr mellett, azokért 
plusz pont jár - nevetett fel fiatalosan, és nagyon vidáman. 
Ha rá tudnám venni, hogy fényes nappal szeretkezzen velem 
egy nyilvános parkban, biztosítanám magamnak a vezető helyet. Qak ezt akartam tudatni veled. 
Eltette a linkjét, majd egy kis ideig csak ült. Mélyeket lélegezve élvezte az eléje táruló látványt. 
- Csak játszanak - morogta Eve. - Micsoda gyönyör lesz 
rács mögé juttatnom ezeket a gazembereket. 
Ezt követően Kevin folytatta az előkészületeket, de kicsit 
gyorsított a tempón. Elővett egy hűtődobozt, és amikor kinyitotta, valóságos kaviárbemutató tárult Eve szeme elé. Melléje 
tette a pirítóst, és még néhány ételt. Libamájat, hideg homárt, 
friss epret. 
- El kell ismerni, ez a fickó tudja, mitől döglik a légy. 
- Pofa be, McNab - suttogta Eve. 
Kevin megkóstolt egy epret, majd egy másikat is. Miközben beleharapott, Eve látta, hogy a tekintete megváltozik. Ez 
az, gondolta. Megvan. Rideg  és számító. És ilyen is maradt, 
amíg ki nem töltött magának még egy pohár bort. 
Majd  körülnézett, alaposan körülnézett, és feszülten figyelt, miközben kinyitotta a fekete táskát. Belenyúlt, és a tenyerét maga felé fordítva húzta elő a kezét. És, mintha csak 
véledenül  történne, a pohár fölé tartotta a kezét. 
Roarke felvevőjén keresztül Eve látta, hogy vékony, színtelen folyadéksugár spriccel az italba. 
- Győzelem. Készen áll a vendége fogadására. Most jövök 
én. Mindenki készüljön fel. Azonnal jelentést kérek, ha véletlenül felbukkanna valahol a másik gyanúsított - lépett a 
megfigyelőkocsivá átalakított furgon  hátsó  ajtajához  Eve. 
Indulok. 
- Kapd el a tökét, kölyök - szólt utána  Feeney, de a szemét még beszéd közben sem vette volna le a monitorokról. 
Eve kilépett a forró napsütésbe.  És amikor azon kapta 
magát, hogy  hosszú  léptekkel halad a célja felé, összeszedte 
magát, és riszálni kezdett. Alig indult el, amikor egy  kocogó 
máris leszólította. 
- Hová, hová, szépségem? Mit szólnál egy kis futáshoz? 
- És te mit szólnál, ha jó nagyot rúgnék a seggedbe? 
- Az én nyomozóm - hallotta Roarke hangját a fülhallgatóban, miközben folytatta a sétát. 
Eve kiszúrta a koszos, tépett trikóban és lötyögő nadrágban lebzselő Baxtert. A kollégája ruhája tojáspódótól és ketchuptől szaglott. 
A legtöbb sétáló széles  ívben elkerülte. Közelebb érve 
hozzá megütötte az orrát a pállott verejték, az alkohol  és a vizelet bűze. 
Ez  az ember nagyon bele tudja élni magát a szerepébe, 
gondolta. 
Amikor elment mellette, Baxter utána füttyentett. 
- Kapd be. 
- Erről álmodom - súgta a tenyere takarásában. - Éjjel és 
nappal is. 
Az alatt az öt perc  alatt, amíg Eve átvágott a parkon, 
négyszer próbálták meg felcsípni. 
-Jobb, ha letörlöd az arcodról azt a szétrúgom-a-seggedaztán-letépem-a-fejed kifejezést, hadnagy - javasolta McNab. 
- A legtöbb srácot lehervasztja az ilyesmi. 
- Engem aztán nem - jegyezte meg Roarke. - Kaviárt? 
fordult Peabody felé. 
- Izé... Azt hiszem, kérek. 
Halálos csábítás 
Eve átrendezte a vonásait, melyek most, legalábbis reményei szerint, kellemesnek hatottak, és  arra gondolt, milyen 
kellemes beszélgetés vár rá akció után az embereivel, beleértve 
egy bizonyos civil szakértőt is. 
Majd hirtelen kitágult a látótere megpillantotta Kevint. 
Minden más gondolatot kiűzött az agyából. 
A férfi is azonnal meglátta, és lassan kisfiús mosoly terült 
szét az  arcán. Felállt, tétovázott egy  kicsit, majd megindult 
Eve felé. 
- Hadd váljanak valóra  az álmaim.  Ugye, te vagy Stefanie? 
- Igen. Te pedig biztosan... 
- Wordsworth - fogta meg Eve kezét Kevin, és az ajkához érintette. - Még annál is sokkal  gyönyörűbb, mint ahogy 
elképzeltem. Mint reméltem. 
- Maga viszont pontosan ugyanolyan, mint gondoltam 
felejtette Eve egy pillanatra Kevin kezében a kezét. A randevúzás sohasem számított  az  erős oldalának, de ezúttal előre 
gondosan eltervezte a viselkedését, és azt, hogy mit fog mondani. - Csak nem késtem el? 
-Egyáltalán nem. Én jöttem egy kicsit korábban. Azt 
akartam... - intett kezével a megterített pléd felé -, szóval azt 
akartam, hogy minden tökéletes legyen. 
-Ó. Ez csodálatos. De túlságosan nagy gondot  csinált 
ebből a találkozásból. 
- Már régóta vártam ezt  a pillanatot  - vezette a plédhez 
Kevin. Eve alig egy lábnyira ment el Roarke mellett. 
- Kaviár! - kiáltott fel, amikor leült. - Te aztán tudod, mi 
kell egy piknikhez - hajolt előre Eve, megfogta a borosüveget, 
és úgy fordította, hogy láthassa a címkét.  Ugyanaz volt, amit 
Bryna Bankhead lakásán is találtak. -  A kedvencem - mosolygott. - Mintha csak olvasnál a gondolataimban. 
- Én is így érzem,  amióta csak levelezünk. Ahogy kezdtelek  megismerni a  neten,  úgy  éreztem,  mintha ismernélek. 
Mintha mindig is ismertelek volna. De  képtelen voltam erre 
magyarázatot találni. 
- Ez a fickó nagyon jó - lehelte Eve fülébe McNab. 
- Én is éreztem a kettőnk közti köteléket - mondta Stefanie szavait használva Eve. - A levelek és a versek alapján, amelyekről beszélgettünk. És nagyon élveztem a mesés történeteidet az utazásaidról. 
- Szerintem...  Ezt hívják végzetnek. Ő  jön,  ki nem 
mondja: Kiszmet. 
0, a francba, gondolta Eve. Az agya vadul zakatolt, miközben szóra nyitotta a száját. De Roarke megsúgta neki az 
idézet folytatását 
- Ki nem hisz Fátumot  - ismételte meg. - Mit gondolsz, Wordsworth, szerinted is meg van előre írva a sorsunk? 
- Ki tudja? De nem szeretnék addig várni, amíg kiderül. 
Kínálj már meg azzal a borral, te szemét, gyilkos gazember. De 
Kevin ehelyett a rózsákat nyújtotta feléje. 
- Ez gyönyörű - és Eve kényszerítette magát, hogy megszagolja a virágot. 
- Valahogy megéreztem, hogy ez illik a legjobban hozzád, 
Rózsaszín rózsabimbók.  Lágy és érzelmes. Romantikus 
emelte  fel  Kevin a poharát, és a száránál fogva játszadozni 
kezdett vele.  - Már nagyon vártam, hogy átadhassam, és 
együtt töltsünk egy kis időt. Koccintunk? 
- Igen - nézett a szemébe Eve, miközben  erősen azt kívánta, hogy Kevin nyomja már végre a kezébe a  poharát. 
Közben próbált flörtölni egy kicsit, és az  arcához simította a 
rózsaszirmokat. 
Kevin felemelte a poharat. És átnyújtotta. 
- A sorsszerű kezdetre. 
- És a még jobb folytatásra - tette hozzá Eve. - Az elrendeltetett beteljesülésre - emelte az ajkaihoz a poharat, és látta, 
hogy Kevin mohón lesi minden mozdulatát. Amikor végül leeresztette anélkül, hogy beleivott volna, a tekintetét egy pillanatra harag felhőzte el. - Ó,  csak egy pillanat - nevetett fel 
Eve, miközben félretette  a bort, és  kinyitotta  a retiküljét. 
Még el kell intéznem valamit. 
G. K. Chesterton: Lepantó. Keresztury Dezső fordítása. 
Halálos csábítás 
Szabad kezével megfogta Kevin csuklóját, majd előhúzott 
egy bilincset, és rákattintotta. 
- Kevin Morano, letartóztatom... 
- Micsoda? Mi az ördög ez? - és amikor menekülni próbált, Eve-nek végre megvolt az az öröme, hogy felbuktathatta, 
majd a hasára fordította, a hátába térdelt, és így bilincselte öszsze a kezét. 
-Letartóztatom Bryna Bankhead  meggyilkolásáért,  a 
Moniqua Cüne ellen elkövetett gyilkossági kísérletért és Grace 
Lutz gyilkosságában való bűnrészességért... 
- Mi a fenéről beszél? Mit művel? - és amikor megpróbált 
ellenállni, Eve egyszerűen a halántékához szorította a pisztolyát. - Ki a csoda maga? 
- Eve Dallas. Emlékezzen.  Én vagyok a nyavalyás végzete. A nevem Eve Dallas hadnagy - ismételte meg Eve, mert a 
torkában dobogott a szíve. - És végre megállítottalak. 
Na és?, susogott a fülében egy hang. Az apja hangja. Úgyis 
jön majd helyette egy másik. Mert mindig jön. 
Egy pillanatra, de valóban csak egy pillanatra az ujja megfeszült a ravaszon. Oábította a lehetőség. 
Hangokat hallott a háta mögül és a feje fölött - a riadt civilek kiáltásait, és az akciócsoport tagjai által harsogott  parancsszavakat. És érezte, hogy Roarke szorosan ott áll mellette. 
Felállt, és Kevint is felrántotta a földről. 
-Nekem  úgy tűnik,  mégsem fogunk piknikezni. Joga 
van hallgatni - kezdte. 
Saját maga kísérte be a foglyot.  Szüksége  volt erre az érzésre. 
Kevin nem maradt csendben. Egész úton tévedésről, jogtiprásról és befolyásos családjáról habogott. 
Egyelőre még nem  jutott eszébe, hogy az ügyvédjét is 
megemlítse, de Eve  tudta, hogy ez hamarosan bekövetkezik. 
Még szerencsésnek mondhatja magát, ha negyedórát eltölthet 
Kevinnel a kihallgatóban, mire elenyészik a sokk, a döbbenet, 
és átadja a helyét a rideg, számító magatartásnak. 
- Ha bemegyek, azonnal ki akarom hallgatni. 
-Eve... 
Eve megrázta a fejét. 
-Jól vagyok, Roarke. Minden oké - ennek ellenére egyáltalán nem érezte jól magát. Mintha egy hatalmas dobot püföltek volna a fejében. Hogy valamelyest megkönnyebbüljön, ledobta a parókáját, és beletúrt a hajába. - Le kell vakarnom 
magamról ezt a szart. Mire visszanyerem az emberi külsőmet, 
talán befejezik a beszállítással járó papírmunkát. 
- Trina majd segít. Ő is a kapitányság felé tart. 
-Jó. Legalábbis remélem. Otthon majd találkozunk. 
- Én is veled tartok. 
- Erről nem... 
-.. .fogok  vitatkozni - fejezte be a felesége helyett  a 
mondatot Roarke. És azt sem említette meg, hogy már előkészítette  a következő adag gyógyszert, amit Summersettől kapott. - Miért nem engedsz vezetni? Úgy hamarabb odaérünk. 
Negyven percet vett igénybe, hogy Eve újra önmaga lehessen. 
Közben csak arra  tudott  gondolni, hogy Roarke  biztosan 
mondott valamit Trinának, mivel  panaszkodás nélkül tűrte, 
hogy ilyen hamar meg  kell semmisítenie a mesterművét. És 
még a test-, illetve az arcápolásról szóló szokásos intekneit sem 
hangoztatta. 
Amikor Eve végre a saját arcát moshatta meg hideg vízben, Trina toporogni kezdett. 
- Most valami nagyon fontos dologban segítettem, igaz? 
Eve feléje fordult. 
- Aha, ahogy mondod. Nélküled nem tudtuk volna végrehajtani a mai akciónkat. 
- Ez nagyon sokat jelent nekem - pirult el Trina. - És felteszem, neked is. Most meg fogod szorongatni a golyóit? 
- Aha, pontosan erre készülök. Meg akarom szorongatni 
a golyóit. 
-Adj neki helyettem is - nyitotta ki Trina az ajtót, és 
megtorpant. Egyenesen szembetalálkozott Roarke-kal. - A 
lehető leghatározottabban állíthatom, hogy te nem vagy nő 
kacsintott rá, és elsietett. 
- Igazat mondott, te egyáltalán nem vagy nő. Még a 
pitányságon is engedelmeskednünk kell bizonyos szabályol 
nak. És az egyik ilyen, hogy a férfiak nem léphetnek be a 
mosdóba. 
- Úgy véltem, jobb, ha ezzel nem mutatkozol nagy nyi 
vánosság előtt -  húzott elő a táskájából Roarke egy maré 
gyógyszert, és egy injekciós fecskendőt. 
- Micsoda? - hátrált el tőle Eve. - Tüntesd el ezeket a sz 
mem elől, te szadista. 
- Eve, szükséged van a következő adagra. 
- Nincs. 
- Mondd... Nézz  a szemembe, és úgy mondd, hogy nej 
fáj szörnyen a fejed, a tested, és azok  a gyönyörű melleid ne 
akarnak előrehúzni. Hazudj - folytatta, mielőtt Eve megszi 
lalhatott volna. - Ezzel csak felbosszantasz, és annál nagyob 
örömmel erőszakolom  beléd a gyógyszereket. Mindketten 
pasztalhattuk már, hogy képes vagyok rá. 
Eve  azt méregette, hogy milyen távol áll az  ajtótól. Rádöbbent, hogy nem érné el. 
- Nem akarok injekciót. 
-Ezt sajnálattal  hallom, ugyanis be fogom neked  adni. 
Ne kényszeríts  rá, hogy azt tegyem,  amit hajnalban. Legyél 
bátor kis katona, és tűrd föl az inged ujját, 
-Utállak. 
-Igen,  tudom. Amúgy hozzákevertünk  a gyógyszerhez 
egy kis ízesítőt. Most már málnaízű. 
- Máris folyik a nyálam. 
Huszadik fejezet 
Eve az A kihallgató felé menet a másik ingujját is feltűrte. 
Szemmel láthatóan nem csak a kocsija küzdött súlyos problémákkal. A légkondicionáló az épület ezen részében  sem működött, meleg, fülledt volt a levegő, és mindenfelé a rossz kávé 
kellemeden illata érződött. 
Peabody az ajtó előtt várt rá, kissé megizzadva az egyenruhájában. 
- Nyüszített már ügyvédért? 
- Még nem. Kitart amellett, hogy összekevertük valakivel. 
- Gyönyörű. Úgy viselkedik, mint egy idióta. 
- Hadnagy,  szerintem éppen  ellenkezőleg. Minket hisz 
idiótának. 
- Ez egyre jobb és jobb. Gyerünk, vágjunk bele. 
Eve belökte az ajtót. Kevin a két szék egyikén, a csupasz 
asztal mellett ült. Ő is izzadt, és nem is kicsit. Felnézett, amikor Eve belépett. Remegett az ajka. 
- Istennek hála. Már azt hittem, behoztak ide és  itt felejtettek. Ez csak  valami  szörnyű félreértés lehet, asszonyom. 
Csak piknikezni szerettem volna egy lánnyal,  akivel  a neten 
jöttem össze, és akit csak Stefanie-ként ismerek. És  hirtelen 
megőrült. Azt állította, hogy rendőr, és egyszer csak  itt találtam magam -  tárta szét tanácstalanul a karját. - Fogalmam 
sincs, mi folyik itt. 
-Akkor hadd  frissítsem fel  a memóriáját -  húzott elő 
magának is egy széket Eve. - De annyit mondhatok, hogy 
nem fogom megkedvelni, ha őrültnek nevez. 
Kevin csak bámult. 
- Hogy mondta? Nem tudom követni. 
-Nézze, Kevin, nem szép dolog így beszélni  rólam, miután virágot adott, és együtt idéztünk abból a versből. Ember, 
Peabody, mit csinálsz? 
Halálos csábítás 
- Nem élhetek velük, nem verhetem őket bottal. 
Kevin tekintete egyik arcról a másikra villant. 
- Maga? Maga volt a parkban? Nem értem. 
-Mondtam, hogy jól jegyezze  meg a nevem. Felvevő 
bekapcs - mondta Eve. - Kevin Morano kihallgatása, aki alaposan gyanúsítható Bryna Bankhead meggyilkolásával, valamint Grace Lutz meggyilkolásában való bűnrészességgel, illetve Moniqua Cline és Stefanie Finch ellen irányuló gyilkossági 
kísérlettel. A vádak  között szerepel még a nemi erőszak, kábítószer birtoklása és beadása gyanúdan  embereknek a beleegyezésük nélkül. A kihallgatást Eve Dallas hadnagy  vezeti. 
Jelen van még Delia Peabody rendőrtiszt. Mr.  Moranót már 
tájékoztattuk a jogairól. így történt, Kevin? 
- Nem tu... 
-Hallotta,   ahogy felolvasták magának a módosított 
Mirandát, Kevin? 
-Igen, de... 
- Megértette a jogait és a kötelességeit, amit ez a törvény 
magában foglal? 
- Természetesen, de... 
Eve türelmeden hangot hallatott, és felemelte egyik ujját. 
- Ne siessünk ennyire előre -  nézett szigorúan Kevinre, 
aki elhallgatott. Amikor megnyalta a száját, és mondani  akart 
valamit, Eve ismét megfenyegette. És közben figyelte, ahogy 
egy apró izzadságcsepp gördült le a homlokán. - Meleg van 
idebenn - jegyezte meg, mintha csak baráti társalgást folytatna. -  De a karbantartók már dolgoznak a légkondicionálón. 
Biztos szörnyen érzi magát abban a parókában,  ráadásul kisminkelve. Nem akar  megszabadulni tőlük? 
- Nem tudom, miről... 
Eve egyszerűen feléje nyújtotta a kezét, és egy hirtelen 
mozdulattal lekapta Kevin fejéről a parókát, majd Peabody felé lökte. 
- Fogadni mernék, hogy így sokkal kellemesebb. 
- A póthaj viselése még nem számít bűncselekménynek 
túrt bele rövidre nyírt hajába idegesen Kevin. 
-Aznap  este,  amikor Bryna Bankheadet  megölte,  egy 
másikat tett a fejére. És megint másikat, amikor megpróbálta 
meggyilkolni Moniqua Cline-t. 
Kevin üres tekintettel meredt Eve-re. 
- Nem ismerem ezeket a nőket. 
- Nem, valóban nem. Semmit sem számítottak magának. 
Csupán játszott velük. Élvezte, amikor versekkel és virággal, 
gyertyafénnyel és  borral csábította  őket, Kevin?  Ettől hitte 
magát vonzónak? Férfiasnak? Talán csak akkor képes megszerezni egy nőt, ha elkábította és teheteden. Ha nem erőszakolhatja meg őket, nem is áll fel a farka. 
- Ez nevetséges - rándult meg dühösen Kevin arca. - Ne 
sértegessen. 
-Bocsánat, bocsánat. De ha egy  férfi erőszakkal tesz a 
magáévá egy nőt, akkor arra kell gondolnom,  hogy másképp 
nem tudná. 
Kevin egy hajszálnyival feljebb emelte az állát. 
- Életemben nem erőszakoltam még meg senkit. 
-Szerintem ezt  el is hiszi magáról. Mert ugyebár  ők is 
akarták, igaz? Miután egy kevés Lotyót cseppentett a borukba, valósággal könyörögtek magának, hogy tegye meg.  De 
mindezt csak azért csinálta, hogy oldja egy kicsit a feszültséget 
- állt fel Eve, és megkerülte az  asztalt. - A magához hasonló 
fickóknak nem kellene erőszakoskodniuk. Hiszen fiatal, csinos, 
gazdag és kifinomult. Művelt - hajolt előre Kevin válla fölött 
a háta mögül, és  a füle mellé tolta az ajkát. -  De ez meglehetősen unalmas, igaz? Egy férfinak joga van egy kis extrához. És 
a nők? A pokolba is, hiszen a lelke mélyén mindegyik kurva. 
Mint például az anyja is. 
Kevin összerezzent, és elhúzódott Eve-tői. 
- Miről beszél? Az anyám egy széles körben elismert, sikeres üzletasszony. 
- Akit egy laboratóriumban csináltak fel. Már elgondolkoztam azon, hogy vajon ismerte  az  apját, Kevin? Számított 
egyáltalán neki, hogy ki az, ha  már egyszer belevágott a kísérletbe? És mennyit  fizethettek  neki, hogy ne szakítsa meg a 
terhességet? Mesélt erről egyáltalán magának? 
Halálos csábítás 
sírva. 
Nincs joga így beszélni velem - közölte Kevin, csaknem 
-Vajon ezekben a nőkben is az anyját kereste, Kevin? 
Dugni akart velük, vagy megbüntetni őket? Esedeg mindkettőt? 
- Ez undorító. 
-Nocsak, végre valami, amiben egyetértünk. A végén 
pedig az anyja eladta magát, nem igaz? Valóban nem volt különbség  közte és a többiek között. Maga pedig csak annyit 
tett, hogy a felszínre hozta a valódi énjüket. Csak azt kapták, 
amit maguknak kerestek a neten. Azt kapták, amit akartak. 
Ugye így gondolták Luciasszal? 
Kevin összerándult, és elakadt a lélegzete. 
- Nem tudom, miről beszél. De nem vagyok hajlandó tovább hallgatni. Beszélni akarok a felettesével. 
- Melyikük fejéből pattant ki az ötlet, hogy megölik  azokat a nőket? Ugye,  az övéből? Ugye, maga nem erőszakos alkat? Csak elhagyta a szerencséje. Talán segíthet magának egy 
keveset, Kevin. Talán az is segít, hogy Bryna  halála  baleset 
volt. De ehhez együtt kell velem működnie. 
- Már megmondtam. Nem ismerek semmiféle Brynát. 
Eve megpördült, és az arcát egészen Kevin arca mellé 
tolta. 
-A maga lába alatt kezd nagyon forróvá válni a talaj, 
seggfej. Nézzen a szemembe. Rács mögé dugjuk. Nálunk van 
a kis, fekete táskája,  benne a kábítószerrel, amit a borba csempészett. Attól  a pillanattól kezdve figyeltük., és rögzítettük 
minden mozdulatát, hogy belépett a parkba. Azt is hallottuk, 
ahogy a barátjával beszélt. Maga nagyon fotogén, Kevin. Fogadni mernék,  hogy az esküdtek is így gondolják majd, amikor végignézik a felvételt, ahogy kábítószert adagol  a borba. 
Olyannyira lenyűgözi majd őket a látvány, hogy talán még 
háromszoros életfogytiglant is adnak érte.  A feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül. Amit egy Földön kívüli büntetőtelepen kell letöltenie. Kap egy szép, lakályos cellát, amit 
azontúl egész életében az otthonának tekinthet - sulykolta 
Eve, miközben Kevin halálra vált arccal bámult rá. - És életHalálos csábítás 
ben fogják tartani. Hosszú, hosszú ideig. És tudja, mi történik 
a börtönben az erőszakoskodókkal? Különösen azokkal, akik 
olyan csinosak, mint maga? Minden rab ki akarja majd próbálni, megverekednek magáért, utána pedig újra és újra magára másznak.  Csaknem bele fog halni, Kevin. És minél inkább könyörög, hogy hagyják abba, annál keményebben fogják döngölni - egyenesedett fel Eve,  és az üvegfalra bámult, 
amely visszatükrözte a tekintete mélyén megbúvó rémálmokat. Amelyek időről időre görcsbe rántották a gyomrát. - Ha 
szerencsés - folytatta -, akkor egy rab,  mondjuk Óriás Willy 
megteszi a köcsögének, és cserébe távol tartja magától a többieket. Szerencsésnek érzi magát, Kevin? 
- Ez zsarolás. Megfélemlítés. 
- Ez maga a véres valóság - csattant fel Eve.  - A sors,  a 
végzet. Nőket keresett az internetes csevegőszobákban. A költészettel foglalkozó csevegőszobákban.  Itt találkozott össze 
Bryna Bankheaddel. Dante néven viszonyt kezdett vele. És  a 
barátja, Lucias Dunwood segítségével megszervezte, hogy találkozzanak - hallgatott el Eve, és hagyta, hogy a szavai lebegjenek egy kicsit a levegőben. - Virágot küldött neki a munkahelyére. Rózsaszín rózsát. Sok időt töltött azzal, hogy kifigyelje, mit csinál a szabad idejében. A házával szemben lévő cybercaféból tartotta vele a kapcsolatot. Tudja, egy egész osztagot 
ráállítottunk azokra, akik azt a helyet látogatták. És elárulok 
egy apró titkot - hajolt közelebb Eve, és bizalmasan lehalkította a hangját. - Maga közel sem olyan jó, mint ahogy ezt hiszi. Mindig elkövetett valami apró hibát. Például  ujjlenyomatokat hagyott maga után - figyelte Eve, ahogy  Kevin szája 
megremeg, mint egy kisgyereké, aki rögvest sírásban tör ki. 
Amúgy  - folytatta - térjünk vissza Bryna  Bankheadhez. 
A Rainbow Roomban  találkoztak.  Kezdenek visszatérni  az 
emlékei, Kevin? Gyönyörű nő volt. Megittak néhány italt. 
Legalábbis maga. Ő csak a Lotyót, amit a borába csempészett. 
Amikor a hatása alá került, visszamentek a lakására. És, biztos, 
ami biztos, amikor odaértek, adott  neki még egy adaggal 
csapott Eve erősen az asztalra. - Zenét tett fel, gyertyát gyújtott, és  nyavalyás rózsaszín  rózsaszirmokkal  szórta  tele  az 
ágyat. Utána pedig megerőszakolta. Hogy egy kicsit még élvezetesebb legyen, egy kis Vadnyulat is kevert az italába. Viszont ezt már nem bírta el a szervezete, és meghalt. Méghozzá 
az ágyban, a lepedőre hintett rózsaszirmokon. Nagyon megrémült, igaz? És ideges lett.  Hogy képzeli azt ez a nő, hogy 
csak úgy egyszerűen meghal, és meghiúsítja a terveit? Ezért 
kivonszolta az erkélyre, és ledobta az utcára, mint a szemetet. 
-Nem. 
- Figyelte, ahogy zuhan, Kevin? Nem hiszem. Akkorra 
már végzett vele. Qak arra gondolt, hogy mentse az irháját, 
igaz? Hazaszaladt Luciashoz, őt kérdezte, hogy mit tegyen 
egyenesedett fel Eve, és töltött magának egy pohár vizet. rohant magához, igaz? 
- Senki sem  rohant hozzám. Sem Lucias, sem senki más. 
Férfi vagyok. A magam ura. 
- Akkor a maga ödete volt az egész. 
- Nem, hanem... Nincs mit mondanom. Az ügyvédemet 
akarom. 
-Jó - ült fel Eve az asztal sarkára. - Reméltem is, hogy 
ügyvédet fog kérni, mert ha már egyszer megérkezik, semmiféle alkut nem  ajánlhatok magának.  És  be kell  vallanom, 
Kevin,  hogy mindenféle egyezség gondolatára felfordul a 
gyomrom. Pedig  nem igazán erős, igaz, Peabody? 
- Mint a titánötvözet, hadnagy. 
- Aha, ez vagyok én - veregette meg Eve a hasát. - De 
magától még az enyém is kavarogni kezdett. De megnyugtat 
az a gondolat, hogy rács mögött fogja tölteni nyomorult élete 
hátralévő  részét.  Ahol nincsenek finom ruhák, és Willy az 
egyeden társa - ugrott le az asztalról. - De ha majd Lucias fog 
itt ülni, ahol most maga, tudom, hogy megint rosszul leszek. 
Mert ő könyörögni fog, hogy egyezséget kössek vele, könyörögni fog, hogy vallomást tehessen a barátja ellen. Mekkora az 
esélye, hogy így fog történni, Peabody? 
- Három az egyhez, hadnagy. 
-Jobb, ha máris felteszek rá egy kis pénzt. Hívja csak az 
ügyvédjét, Kevin. Felfüggesztjük a kihallgatást, mivel a gyanúsított ügyvédet  kért - indult Eve az ajtó felé. 
- Várjon. 
Eve jéghideg tekintete találkozott Peabody pillantásával. 
- Eszébe jutott valami, Kevin? 
- Csak elgondolkoztam azon... Persze szigorúan csak elméleti alapon, hogy mit ért maga egyezség alatt? 
- Ne haragudjon, de most, hogy már hívta az ügyvédjét, 
nem tehetek semmit. 
- Az ügyvéd várhat. 
Megvan, gondolta Eve, és visszafordult. 
- Felvevő bekapcs. A gyanúsított kihallgatása folytatódik. 
Kérem, Kevin, ismételje meg jegyzőkönyvbe is, amit az imént 
mondott. 
- Az ügyvéd várhat. Szeretném tudni, mit értett egyezség 
alatt. 
- Be kell vennem valami hányinger elleni gyógyszert 
sóhajtott fel Eve, és visszaült a helyére. - Oké. Tudja, mit kell 
tennie, Kevin? Mondjon el mindent. Úgy, ahogy történt. Töviről hegyire. És  jobb, ha  közben tanúsít  némi megbánást. 
Akkor talán tehetek valamit az érdekében.  Mondjuk  kaphat 
egy külön cellát, távol a nem kívánatos raboktól. 
- Nem értem. Miféle egyezség ez? Azt hiszi, bevonulok a 
börtönbe? 
- Ó, Kevin,  Kevin - sóhajtott Eve. - Tudom, hogy ezt 
még átgondolja. Csak magától függ, hogy milyen jövő várja. 
- Mentességet akarok. 
- Én pedig énekelni a Broadwayn. De egyikünk sem válthatja valóra az álmait. Megtaláltuk a  DNS-ét, maga ostoba 
majom. Ezt már nem másíthatja meg. Megtaláltuk a nyálát és 
az ujjlenyomatait. És tudja, hogy a letartóztatása közben mintát vettünk a hajából? A laborosok már  dolgoznak vele. És a 
minták egyezni  fognak,  Kevin.  Megegyeznek  azzal,  amit 
Bryna és Moniqua lakásán hagyott hátra. És ha kézbe kapom 
az eredményeket, vége a játszadozásnak. Úgy bevágom  a kóterbe, hogy a világ összes ügyvédje sem tudja majd kihozni. 
- Adnia kell  valamit cserébe. Erről szól az üzlet. Van pénzem. .. 
Halálos csábítás 
Eve egy hirtelen mozdulattal megragadta Kevin mellkasán az inget. 
- Az imént meg akart vesztegetni, Kevin? Ezt is belevegyük a maga ellen felhozott vádak közé? 
- Nem, nem. Én csak... Szükségem van egy kis segítségre - próbált lehiggadni, és igyekezett, hogy a hangja magabiztosan csengjen. - Nem kerülhetek börtönbe. Én nem tartozom oda. Csak játszottunk. Csak versenyeztünk. Lucias találta 
ki az egészet. Baleset volt. 
-Játék, verseny, valaki másnak az ödete, baleset - csóválta a fejét Eve. - Szabad a választás? 
- Unatkoztunk, ennyi az egész. Unatkoztunk, és valamit 
csinálnunk  kellett! Mókáztunk  egy kicsit, úgy is mondhatnám, hogy megismételtük Lucias gazember nagyapjának a kísérleteit. Aztán minden összeomlott. Baleset  volt.  Nem akartam megölni. 
- Kit nem akart megölni, Kevin? 
-Az első nőt. Brynát.  Nem is  öltem meg. Egyszerűen 
csak így történt. 
Eve hátradőlt. 
- Mesélje el, hogy történt, Kevin. Egyszerűen csak mesélje el. 
Egy óra múlva Eve kilépett a kihallgatóból. 
- Ez a fickó  csak egy nyomorúságos kelés az emberiség ülepén. 
- Igen, hadnagy, valóban az. De keményen megfogta 
tette hozzá Peabody. - Egy seregnyi ügyvéd sem fog semmiféle rést találni a vallomásában. Vége. 
- Aha. De a másik nem fog ilyen könnyen megtörni. Riaszd a csoportot, Peabody. Ugyanazokat, akik a parkban is ott 
voltak. Megérdemlik, hogy a második felvonásban is szerepeljenek. Én addig szerzek egy letartóztatási parancsot Dunwood 
ellen. 
- Meglesz. Dallas? 
-Mi az? 
- Tényleg énekelni szeretnél a Broadwayn? 
- Szerintem  mindenki erről álmodik - húzta elő Eve a 
kommunikátorát, hogy elintézze a letartóztatási parancsot. De 
a szerkezet jelezni kezdett a kezében. 
-Dallas. 
-Jöjjön az irodámba - parancsolt rá Whitney. - Azonnal. 
- Igen, uram. Mi ez az ember, médium? Peabody, szedd 
össze a csoportot. Egy órán belül indulni akarok Dunwoodért. 
Eve belépett Whitney irodájába, de közben a kihallgatás 
és a közelgő elfogás járt az eszében. Felkészült rá, hogy szóbeli 
jelentést  tegyen  a felettesének. De megváltoztatta a terveit, 
amikor az irodában  megpillantotta  Renfrew-t és egy másik 
embert. 
Whitney közömbösen ült az íróasztala mögött. 
- Hadnagy,  ez itt Hayes kapitány. Ha jól tudom, Renfrew nyomozóval már találkozott. 
- Igen, uram. 
- Renfrew nyomozó a felettesével érkezett. Most mérlegeli, hogy hivatalosan panaszt tegyenek-e, amiért beleütötte 
az orrát a Theodore McNamara halála ügyében indított nyomozásba, amelyet az iratok szerint ő vezet. Azért kérettem ide, 
hogy az  elejét vegyük az efféle kellemedenségeknek, és nyugodtan megbeszéljük a történteket. 
Eve-nek lüktetett a feje, és égett  a gyomra. 
- Inkább írja le. 
- Hadnagy, sem én, sem pedig ez a testület nem akar bürokratákkal küzdeni, ha az megakadályozható. 
- Én pedig teszek rá, hogy mit akar a testület - jelentette 
ki Eve. Whitney tekintete megvillant. - Nyújtsa  be írásban a 
panaszát, Renfrew. Nyújtsa be, és végzek magával. 
- Megmondtam - vicsorgott Renfrew. - Nem tiszteli sem 
a jelvényt, sem  pedig  a tiszttársait. Odajött a helyszínemre, 
mindent összezavart, és aláásta a nyomozást. Amikor arra kértem,  hogy távozzon, mert beszennyezi a területet, kikérdezte 
az embereimet.  És adatokat szerzett a hátam mögött az MTtől egy olyan holttestről, amihez semmi köze. 
Whitney felemelte a kezét, hogy félbeszakítsa Renfrew 
panaszáradatát. 
- Maga felelős mindezért, hadnagy? 
- Akarja hallani a válaszomat? Akkor figyeljen - rántott 
elő Eve egy diszket a zsebéből, és az asztalra csapta. - Itt a felelet.  Rögzítve. Hülye - fordult Renfrew felé Eve. - Már meg 
akartam feledkezni az egészről. De ez az  én hibám. A maga 
fajta  zsarukról nem  lenne  szabad  megfeledkezni. Azt hiszi, 
megvédi a jelvénye? Hogy az valami kalapács, amivel mindent 
összetörhet maga körül? A jelvény kötelesség és felelősség, 
nem pedig fegyver vagy valami olyasmi, amivel takarózni lehet. 
Hayes meg akart szólalni, de Whitney egyeden ujjmozdulattal leintette. 
- Ne papoljon nekem kötelességről - tette csípőre a kezét 
Renfrew, miközben előrehajolt. - Mindenki tudja, hogy maga 
egyszer  rendőröket tartóztatott le, Dallas. A Belső Elhárítás 
ügynöke. Azoknak a patkányoknak a kirakati bábja. 
- Nem fogok magának magyarázkodni. Úgy látom, azt 
már elfelejtette, hogy abban az ügyben rendőrök haltak meg. 
Kettőnk között az a különbség, Renfrew, hogy én kiálltam értük, maga viszont nem. A véremet akarja, de közben megfeledkezik a kötelességéről. Kértem, hogy segítsen, felajánlottam, hogy osszuk meg az információkat, melyek mindkettőnk 
munkáját megkönnyítették volna, de maga erre nem volt hajlandó. 
- Ennek a rablógyilkosságnak semmi  köze a maga kéjgyilkosságához.  És engedély nélkül  nem volt keresnivalója a 
helyszínemen. Nem volt  joga felvételeket készíteni, és éppen 
emiatt nem is használhatja fel a rögzített anyagot. 
- Maga nagyképű, egoista, mit sem sejtő seggfej. Magának nem egy rablógyilkosság akadt a kezei közé. A csoportja 
felét nyugodtan lehúzhatná a csatornába. Itt a diszken egy teljes  vallomás,  ami magában foglalja Theodore McNamara 
meggyilkolását is. 
Renfrew felpattant a helyéről. 
- Engem megkerülve hozta be kihallgatni a gyanúsítottamat? 
- A gyanúsított az enyém, és az én nyomozásom következtében került be, ami, seggfej, mint már mondtam, összefügg a magáéval. Ha nem kereste volna olyan buzgón a könynyebbik utat, hanem együttműködött volna velem, akár az elfogására indított akcióban is részt vehetett  volna. Tűnjön  a 
szemem elől, különben letépem a jelvényét, amit egyáltalán 
nem érdemel meg, és megetetem magával. 
- Ennyi elég, hadnagy. 
- Nem  elég - fordult vissza Whitney felé Eve. - Ennyi 
még egyáltalán nem elég. Épp most hallgattam végig egy huszonkét éves kölyköt,  aki  annyira unatkozott  a barátjával 
együtt, hogy kitaláltak egy játékot. Egy pont egy dollár. Egy 
nyamvadt dollár.  Az nyer, aki a  legtöbb nőt juttatja hullazsákba, a lehető legödetesebb módon. Kábítószert itattak velük, megerőszakolták, majd megölték őket. És mindezt csak 
azért, hogy minél több pontot gyűjtsenek egymás ellen. Amikor McNamara rádöbbent, hogy  ezeket a gyilkosságokat az 
unokája követi el  a barátjával, és felelősségre vonta őket, szétverték a fejét, de nem hagyták azonnal meghalni. Még egy kicsit életben  tartották. Levetkőztették, agyonverték, bedobták 
a folyóba. Hárman meghaltak, egy negyedik nő  pedig a kórházban küzd az életéért. Mert egy nyomozó személyes ellenszenvet  érez a kollégája iránt. Tehát  ennyi még nem  elég. 
Nem lehet elég. 
- Azt hiszi, levezetheti rajtam az idegességét? - kezdte 
Renfrew. 
- Higgadjon le, nyomozó - állt fel lassan Hayes. 
- Kapitány... 
- Azt mondtam, higgadjon le. Most rögtön. Amíg alattam szolgál, nem tehet hivatalosan panaszt.  Ellenben ha Dallas hadnagy úgy gondolja... 
- Nem kívánok panaszt tenni. 
Hayes meghajtotta a fejét. 
- Ezek szerint sokkal tisztességesebb ember, mint én. Szeretnék kapni egy másolatot arról a diszkről, parancsnok. 
- Megígérem, hogy kapni fog egyet. 
- Megnézem a felvételt, és megteszem a szükséges lépéseket. Ha ki meri nyitni a száját, Renfrew, akkor saját kezűleg 
tömöm be. Most pedig menjen, és odakint várjon. Ez parancs. 
A  sértés  elég erős volt  ahhoz,  hogy Renfrew remegni 
kezdjen. 
- Igenis, uram, de tiltakozom az efféle bánásmód ellen. 
- Megjegyeztem - várta meg Hayes, amíg az ajtó becsapódott az embere mögött. - Az elnézését kell kérnem Whitney kapitány a beosztottam minősítheteden viselkedéséért. 
- A beosztottjának kellene mentegetőznie, kapitány. 
- Inkább egy alapos seggberúgás kell neki, és megígérem, 
hogy meg is fogja kapni. Magától szintúgy bocsánatot kérek, 
hadnagy. 
- Szükségtelen, kapitány. 
- Ez az első mondata, amivel nem értek egyet, amióta belépett. Renfrew problémás gyerek, de jelen pillanatban még az 
én problémás gyerekem. Tiszta őrsöt vezetek, hadnagy, és ha 
valami mocsok mégis az utamba kerül, akkor vállalom érte a 
felelősséget. Köszönöm, hogy áldozott rám az idejéből, kapitány - indult az ajtó felé, majd lelassította a lépteit, és megtorpant. - Hadnagy, Clooney őrmesterrel egyszerre léptünk be a 
rendőrséghez. Meglátogattam tavaly májusban, amikor azok a 
bizonyos események megtörténtek1 . Azt mondta, büszke rá, 
hogy maga tartóztatta le. Nem  tudom, mennyit számít ez, de 
el kellett mondanom - biccentett, majd kilépett Whitney irodájából, és halkan behúzta maga mögött az  ajtót. 
Amikor  kettesben  maradtak,  Whitney  felállt,  és az 
AutoSéfhez lépett. 
- Egy kávét, hadnagy? 
- Köszönöm, nem, uram. 
- Üljön le, Dallas. 
- Kapitány, elnézést kell kérnem a tiszteletlenségem és a 
fíiggelemsértés miatt. A viselkedésem... 
zese. 
Lásd a szerző: Halálos ítélet c. regényét. A ford. megjegy- Lenyűgöző volt - szakította félbe Whitney. - És nem 
szeretném, ha most bármivel is elrontaná. 
Eve összerezzent, és kereste a megfelelő szavakat. 
- Nincs mentségem. 
- Nem is kértem - ült vissza egy csésze kávéval az íróasztala mögé Whitney. - De  ha mégis így lenne, azzal kezdeném, hogy megkérdezem, mennyit aludt az elmúlt éjszaka? 
-Ennem... 
- A kérdésemre válaszoljon. 
- Egy kicsit. 
- És azelőtt? 
- Nem tu... Nem mondhatom meg. 
- Azt mondtam, üljön  le - emlékeztette Whitney. - Azt 
akarja, hogy parancsba adjam? 
Eve leült. 
- Még sohasem láttam, hogy lehordott volna egy rendőrtisztet. ..  Bár pletykákat már hallottam - tette hozzá. - Most 
viszont kiérdemelte az  elismerésemet. Clooneyval és az egyhuszonnyolcasokkal csak azt tette,  amit tennie kellett. Ami 
nem jelenti azt, hogy egyes emberek ezt nem fogják a szemére 
hányni. 
- Megértettem, uram. 
Whitney hosszan nézte Eve arcát, és mivel felfedezte rajta 
a kimerültség, a harag és  a bánat nyomait, rövidre fogta a 
mondanivalóját. 
- Nem a jelvény teszi az embert, Eve. 
Eve pislogott, mert kibillentette az egyensúlyából, hogy a 
felettese a keresztnevén szólította. 
- Igen, uram. Tudom. 
- Maga jól képzett, sikeres, és minden egyes ügybe beleadja a  lelkét. Ez sokakban  féltékenységet szül. Erre Renfrew a 
legjobb példa. 
- Renfrew egyáltalán nem aggaszt, kapitány. 
- Ezt örömmel hallom. Vallomásra bírta Kevin Moranót. 
- Igen,  uram - akart  felállni Eve,  hogy jelentést tegyen, 
de Whitney intett, hogy maradjon ülve. 
-Jelen pillanatban nem kérek hivatalos jelentést. A Renfrew-hoz intézett dörgedelmeiből már kihámoztam a lényeget. 
Megkapta már Lucias Dunwood letartóztatási parancsát? 
- Kérvényeztem. Biztosan az irodámban vár. 
- Akkor menjen, és hozza be őt is, hadnagy - kortyolt bele a kávéjába Whitney, és felállt. - Utána pedig vegye fel velem a kapcsolatot. Meg kell terveznünk egy sajtótájékoztatót, 
de csak miután hazament, és legalább nyolc órát aludt. 
Amikor Eve  távozott, Whitney felemelte  az íróasztalán 
maradt diszket, és forgatni kezdte a kezében. A felületén megcsillant a fény. 
Büszke rá, hogy ó tartóztatta le. Arra gondolt, milyen remek 
és  lényeglátó jellemzés ez Eve-ről. A fények játékát figyelve 
hívta fel Tibble rendőrfőnököt, hogy megtegye neki a saját jelentését. 
Csábító volt a gondolat, hogy egy fegyveres, testpáncélba öltözött rohamosztaggal törje rá Dunwoodra az ajtót. A körülmények, és az ügy súlya még fel is hatalmazta volna rá. 
Gyönyörű lenne. 
És nem más, mint a saját érzelmeinek és vágyainak az önző megtestesítése. 
Eve abbahagyta az álmodozást, és csupán Peabodyval az 
oldalán kopogtatott a barna homokkő ház ajtaján. 
- Mindenki elfoglalta a helyét, és készen áll? 
- Megerősítve - hallotta Feeney hangját a fülhallgatójából. - Ha megpróbál kitörni melletted, azonnal elkapjuk. 
- Vettem - pillantott Peabodyra. - De mellettünk  nem 
jut ki. 
- Ebben az életben soha. 
Eve megnyomta a csengőgombot,  majd előre-hátra hintázva számlálta a másodpeceket. Épp tíznél tartott, amikor a 
házidroid ajtót nyitott. 
- Emlékszel rám? - ajándékozta meg egy széles mosollyal. 
- Beszélnem kell Mr. Dunwooddal. 
- Igen, hadnagy. Kérem, fáradjon beljebb. Azonnal szólok Mr. Dunwoodnak az érkezéséről. Kíván valami frissítőt 
fogyasztani, miközben várakozik? 
- Nem, köszönöm. 
- Értem. Kérem, foglaljon helyet, és érezze jól magát - sétált el klasszikus, fekete ruhájában a robot. 
- Látod, ha Roarke végre lapátra tenné Summersetet, és a 
helyére állítana egy ilyen droidot, sokkal udvariasabban viselkedne velem. 
- Aha - vigyorgott Peabody. - És mennyire utálnád. 
- Ki merészeli ezt mondani? 
- Mindenki, aki csak ismer, hadnagy. 
- Szerintem én ismerem magam a legjobban - ellenkezett 
Eve. - Amit mondtál, arról... A szavad ne felejtsd - mondta, 
mikor megpillantotta Ludast  az  előszobában. -  Mr. Dunwood. 
- Hadnagy - lépett be Ludas. Fekete ruhát vett fel, az arcát pedig enyhén bepúderezte, hogy gyászos sápadtságot kölcsönözzön neki.  Aznap reggel felemelő beszélgetést folytatott 
az anyjával, és biztosra vette, hogy a rendőrökkel  szemben is 
meg tudja ütni a megfelelő hangot. - Kiderült valami a nagyapám  halálával kapcsolatban? A délelőttöt az anyámmal töltöttem, és... - tört meg a hangja, és félrenézett, mintha csak 
össze kellene  szednie magát. - Mindketten hálásak lennénk 
bármilyen újságért. Bármiért, ami segítene csökkenteni a bennünket ért veszteség fölötti szomorúságunkat. 
-Azt hiszem, ebben segíthetek. Már le is  tartóztattunk 
valakit. 
Lucias Eve-re  emelte a tekintetét. Az arcán egy villanásra 
látszott a meglepetés, mielőtt uralkodni tudott volna a vonásain. 
-Nagyon sokat jelentene a számunkra,  ha minél gyorsabban igazságot tudnának szolgáltatni a gyilkosának. 
- Az én napomat is feldobta - gyenge, gondolta Eve. - A 
nagyapja haláláért két ember a felelős. Az egyiket már rács 
mögé dugtuk, és a másikat is perceken belül elfoghatjuk. 
Halálos csábítás 
- Kettő?  Ketten támadtak egy védtelen öregemberre 
igyekezett Lucias minél több haragot sűríteni a hangjába. 
Azt akarom, hogy szenvedjenek.  Hogy megfizessenek azért, 
amit tettek. 
- Akkor egy cipőben járunk. Kezdjünk is hozzá. Lucias 
Dunwood, letartóztatom. 
Amikor Lucias gyorsan hátrált egy lépést, Eve előkapta a 
pisztolyát. 
- Kérem - provokálta. - Kérem, folytassa csak. Kevinnel 
szemben nem volt alkalmam használni, és már nagyon viszket 
az ujjam. 
- Te hülye kurva. 
- A kurva még csak rendben lenne, de hé! Kettőnk közül 
ki kerül börtönbe? Akkor hát ki  a hülye? Kezeket tarkóra. 
Azonnal. 
Lucias felemelte a kezét, de amikor Eve mögé lépett, és a 
fal felé fordította, támadásba lendült. 
Talán elengedhette volna. Viszont Eve nem akarta álmatlanul tölteni emiatt az éjszakát. Amikor Lucias meglökte, hátralépett, elég helyet hagyva a férfinak, hogy megforduljon. Elhajolt a feléje lendülő ököl elől, és kétszer erősen a támadója 
gyomrába vágott. 
- Ellenállt a letartóztatásnak - jelentette ki, amikor öklendezve térdre esett. - Ez is szerepelni fog a vádpontok között 
- taposott bele a hátába, mire Lucias elterült a padlón, majd 
bakancsát finoman a tarkójára helyezte. - Qak azért nem fogják egy rendőrtiszt megtámadásával vádolni, mert elhibázott. 
Bilincseld meg ezt a  bohócot, Peabody, addig én befejezem a 
vádpontok felsorolását, és felolvasom a jogait. 
Mielőtt Eve a végére érhetett volna a listának, Lucias már 
ügyvédet követelt. 
Huszonegyedik fejezet 
Amikor Eve felsétált a haza kapujához vezető lépcsőkön, az ég 
még mindig mélykéken ragyogott. Napok óta először érezte 
magát annyira gondtalannak, hogy meghallja a madárcsicsergést, és meglássa a finoman hajladozó virágokat. 
Megfordult a fejében, hogy egyszerűen csak leül a lépcsőre, és igyekszik minél jobban kiélvezni a nagyvilág által eléje 
tárt, egyszerű csodákat. Visszaemlékezett, vissza kellett emlékeznie, hogy nem csak halál létezik, nem csak vér,  és azok, 
akik gyermeki önzésből kiontották, megtanulnak különbséget 
tenni az élet és a pusztulás között. 
De nem  ült le, letépett egy bíborszínű virágot, ami az 
egyik bejárat mellé állított urnában nőtt, és belépett  az ajtón. 
Volt valami, amire sokkal inkább vágyott, mint a friss levegőre. 
Summerset csak egy pillantást vetett a kezében tartott virágra, és nem rejtette véka alá a rosszallását. 
- Hadnagy, a virágtartókban nem azért neveljük  a virágokat, hogy egyszerűen levágja. 
- Nem vágtam le. Hanem letéptem. Roarke itthon van? 
- Az irodájában. Ha verbénát akar, akkor miért  nem rendel az egyik üvegházból? 
- Bla-bla-bla - lépdelt felfelé Eve a lépcsőn. - Bla-bla-bla. 
Summerset elismerően bólintott. A gyógyszerek minden 
jel szerint visszahozták a megszokott Eve-t. 
Roarke az ablak előtt állt, miközben egy headset segítségével beszélt valakivel. Valami újonnan kifejlesztett kommunikációs rendszer prototípusának az átvizsgálásáról volt szó, de 
túl sok számítógépes szakkifejezés fordult elő ahhoz, hogy Eve 
kibogozza a mondatok értelmét. Ezért nem is foglalkozott vele, egyszerűen csak élvezte a férje hangját. 
Időnként beleborzongott, amikor Roarke hangjában felbukkant az  ír  akcentus, mely ősi harcosokat és tábortüzeket 
Halálos csábítás 
idézett fel benne. És a költészetet. Arra gondolt, hogy talán a 
nők alapból így reagálnak ezekre a hatásokra. 
Talán tíz vagy húsz év, és hozzászokik ehhez a hanghoz. 
Hozzászokik Roarke-hoz. 
A lenyugvó nap fénye aranyos glóriába foglalta az alakját. 
A haját hátrafogta, amiből Eve arra következtetett, hogy olyan 
munkát kellett végeznie, amihez mindkét kezére és zavartalan 
kilátásra volt szükség. 
Mindketten tudták, hogy egyáltalán nem érdemli meg a 
fényudvart, de valahogy mégis roppant helyénvalónak hatott. 
Roarke bekapcsolva hagyta a képernyőt. Épp a  híradó 
ment. Az íróasztalán álló link vadul jelzett,  de senki sem vette 
a fáradságot, hogy megválaszolja a hívást. 
Az irodában érződött a pénz és a hatalom szaga. Ez volt 
Roarke. Eve úgy vágyott a férjére, mint a levegőre. 
Roarke ekkor fordult feléje. 
A szemébe nézett, és eléje ment,  majd megragadta az ingét,  magához rántotta, és hevesen megcsókolta. 
Olyan hevesen  dobolt  a vére,  hogy alig  hallotta a 
headsetben duruzsoló hangot. Magához szorította Eve  csípőjét, vágy feszült a vágynak. 
- Később - súgta a headsetbe, majd eltépte és félrehajította. - Isten hozott itthon, hadnagy,  és gratulálok - simogatta 
meg a fejét. - A hetvenötös csatornán sikerült elcsípnem a sajtótájékoztatódat. 
- Akkor már tudod,  hogy véget ért az ügy - nyújtotta 
Roarke felé Eve a verbénát. - Köszönöm a segítséged. 
-Nagyon szívesen - szagolta meg a virágot  Roarke. 
Tehetek még valamit érted? 
- Ami azt illeti - húzta ki a szíjat Roarke hajából Eve akadt egy másik feladat is a számodra. 
- Komolyan? Pillanatnyilag nagyon szoros a programom, 
de igyekszem megtenni állampolgári kötelességemet - dugta 
Eve füle mellé az apró  virágszálat. - Miféle feladatról  lenne 
szó? Szeretném pontosan tudni. 
- Azt akarod, hogy áruljam el  a részleteket? 
- Igen. Legyél nagyon... Nagyon...  Részletes. 
Eve nevetve a férje ölébe ugrott, és a dereka köré fonta a 
lábait. 
- Meztelenül akarlak látni. 
-Aha, szóval ez egy  titkos feladat lesz  - indult meg 
Roarke a feleségével az ölében a felvonó felé. - És veszélyes? 
- Halálosan. Egyikünk sem fogja élve megúszni. 
A kabinban Roarke a falnak szorította a felesége hátát, 
miközben érezte a belőle áradó erőt - és engedelmességet. 
- Hálószoba - adta ki a parancsot a felvonó vezérlőrendszerének, majd  rábukott Eve szájára. - A veszély az életem. 
Mondd tovább. 
- A feladat végrehajtása rengeteg fizikai erőfeszítést igényel. Az időzítésnek...  - akadt el Eve lélegzete, amikor megérezte a torkán  Roarke  fogait - .. .és a koordinációnak tökéletesnek kell lennie. 
- Azon leszek - nyögte Roarke, és kirántotta Eve-t a liftből a hálószobába. 
Az ágyon kövér, lusta rongyszőnyegként  elnyúló macska 
dühösen fújva pattant fel, amikor melléje zuhantak a matracra. Roarke kinyújtotta a kezét, meglökte, mire hangos dübbenéssel ugrott le  a padlóra. 
- Itt nincs helye civileknek. 
Eve nevetve szorította magához. 
- Meztelenül - csókolta végig Roarke arcát. - Vetkőzz 
meztelenre.  Beléd akarom mélyeszteni a fogaimat. 
Egymás ruháját ráncigálva hemperegtek az  ágyon. Eve 
inge beleakadt a fegyverövébe, aki  sziszegve elmorzsolt egy 
átkot, miközben kiszabadította a ruháját. Az ajkaik ismét találkoztak, az ereikben dobolt a vér, és a teste szinte teljesen eltűnt Roarke alatt. 
A fején keresztül lecibálta a férje ingét, és úgy tapogatta az 
izmait, mintha csak az erejét mustrálgatná. 
De Roarke elkapta a kezét, és a feje fölé emelte a karját. És 
addig nézte azt a fenekeden,  kék  szempárt, amíg remegni 
nem kezdtek az izmai. 
Halálos csábítás 
- Szeretlek. Eve, kedvesem, az enyém vagy - hajtotta le a 
fejét Roarke, hogy lágyan, nagyon lágyan újra megcsókolhassa 
a feleségét. 
Majd abbahagyta, de csak azért, hogy folytassa az arcán, 
le egészen a torkáig. Tudja, gondolta Eve, és erősen megdobbant a szíve. Tudja,  hogy most többre van szüksége, mint eddig bármikor. Kedvességre és egyszerűségre. 
Megnyugodott,  és elengedte magát. 
Roarke érezte a felesége megadását. És ez rettenetesen felizgatta. 
Lágyan csókolta és ízlelgette a bőrét. Lágyan simogatta, 
gyöngéden babusgatta a testét. A szíve hevesen vert. És amikor Roarke lustán odadörgölte az orrát a melléhez, kinyújtotta 
a kezét, és magához vonta a fejét. 
Odabent a kapitányságon lezuhanyozott. Roarke érezte az 
olcsó szappan szagát. És ez még inkább ösztönözte arra, hogy 
dédelgesse, elűzze a gondjait, amiből az elmúlt napokban oly 
sok jutott ki neki. Tudta, hogy balzsamként hat az érintése, és 
eloszlatja a feszültséget. 
Eve lebegett az érzelmek tengerében,  és közben finoman, 
lágyan siklott a gyönyörök felé, melyek körülvették és beburkolták, mint  a hajnali  köd. Amikor a köd  először folyóvá, 
majd gyönyöróceánná változott, ujjaival a férje hajába túrt. És 
sóhajtva engedte, hogy belehatoljon. 
Hallotta, hogy gaeüc nyelven mormol  valamit, mint mindig, amikor túlságosan  izgatott lett.  Úgy hangzott, mintha 
romantikus, mégis egzotikus zene szólna valahol. 
- Mit jelent ez? - kérdezte álmosan. 
- Szívem. Te vagy a szívem. 
Roarke újból végigcsókolta Eve torzóját, miközben most 
is, mint mindig, csodálattal töltötte el az alakja. Tudta, hogy 
rengeteg bátorság és erő szorult ebbe a vékony, szívós testbe. 
A szívébe, gondolta, miközben végigsimított a mellén. És a 
zsigereibe, dörgölte meg a hasát. 
Megremegtek az izmai, és hallotta, hogy Eve lélegzete elakad. 
Ennek ellenére Roarke addig lassított a tempón, amíg a 
Eve kéjesen fel nem nyögött, addig, amíg az alatta heverő, feszes test össze nem rándult. 
És amikor átvette felette az irányítást,  érezte, hogy Eve 
minden megkönnyebbülése átáramlik beléje. 
A tenger, melyben Eve lebegett, szüntelenül hullámzott. 
A boldogság gyönyörbe váltott, mély, lüktető sajgásba, mely 
úgy égette, akár az éhség. Nekifeszült Roarke fáradhatadan 
szájának, és hangosan  felkiáltott, amikor felért a csúcsra. 
Roarke elszántan  haladt előre  az útján, tucatnyi  tüzet 
gyújtott Eve-ben, amitől egyre hevesebben és hevesebben vert 
a pulzusa. Éppúgy megőrjítette saját magát,  mint Eve-t. 
- Gyerünk.  Gyerünk - lihegte. - Látni akarom, ahogy újra elélvezel. 
- Istenem! - nyílt tágra Eve szeme, és vakon bámulta vele 
a férjét, miközben kéjhullám hasított keresztül a testén. 
Roarke abban a pillanatban csókolta meg, ahogy átbukott 
a hullám taraján. A nyelve Eve nyelvén táncolt, egészen addig, 
amíg teljesen le nem lassult a lélegzetük. Ekkor lassan, nagyon 
lassan visszacsusszant  a feleségébe. 
Eve tekintete kitisztult, elmélyült, és  összekapcsolódott 
Roarke pillantásával. A szerelem, mint ezüstös bársony függönyözte  el a szenvedély vörös ködét. Miközben együtt mozogtak, felemelte a kezét, és megsimogatta a férje arcát. 
Amikor ismét tetőzött benne  a gyönyör, hatalmas megkönnyebbülést érzett. Roarke lehajtotta a fejét, és lecsókolta az 
Eve arcán csorgó könnyeket. 
- Szívem - ismételte  meg, majd a felesége hajába temette 
az arcát, és végre ő is elérte a csúcsot. 
Eve Roarke mellé bújva feküdt az ágyban. A nap már lement. 
Véget ért egy hosszú  nap. 
- Roarke. 
- Hmm? Aludnod kellene egy kicsit. 
-Nem  találok szavakat.  Mintha a legfontosabb pillanatokban kiürülne az agyam. 
- Tudom, mit akarsz mondani - játszadozott Eve egy hajtincsével Roarke. - Kapcsolj ki, Eve, és pihenj egy kicsit. 
Eve megrázta a fejét,  felkönyökölt, és lenézett a férjére. 
Hogy lehet valaki ennyire tökéletes, gondolta, aki ráadásul az 
övé? 
- Ismételd meg azt az ír mondatot. Én is mondani akarom neked. 
Roarke elmosolyodott, és megfogta Eve kezét. 
- Sohasem fogod tudni kiejteni. 
- De igen, ki fogom tudni. 
Roarke még mindig mosolyogva, lassan megismételte az 
idegen szavakat, és várta Eve ügyeden próbálkozását. De a felesége tekintete  nyugodt és  komoly maradt, miközben a szívéhez vonta a kezét, a sajátját pedig a férje mellkasára simította, és pontosan megismételte a hallottakat. 
Látta, hogy Roarke arcán egymást váltják az  érzelmek. 
Érezte, hogy erősen megdobban a szíve. 
- Hálát adok Istennek, hogy nekem adott - suttogta rekedten. - Hálát adok érte. 
Nem akart aludni, ezért Roarke rábeszélte, hogy vacsorázzanak együtt az ágyban. Eve törökülésben helyezkedett el a lepedőn, így birkózott a hatalmas adag spagettivel és húsgombóccal. 
A szex, a vacsora és a forró zuhany megtette a magáét. 
- Morano megtört a kihallgatáson - kezdte. 
- Én inkább  úgy mondanám, hogy megtörted - helyesbített Roarke. - Figyeltelek - és újra maga előtt látta a jelenetet, 
ahogy Eve  az egyik oldalról ádátszadan üvegfalat  bámulja. 
Ami  mögött ő is  ült. - Fogalma sincs róla, milyen nehéz dolgod volt. 
- Azért nem  annyira nehéz, mivel tudtam, hogy meg fogom törni. Arról viszont fogalmam sem volt, hogy te is láttad. 
- Én is tagja voltam az  akciócsoportnak - tekert fel egy 
adag  tésztát a villájára Roarke. - És tudod, mennyire szeredek 
nézni munka közben. 
- Egymással versenyeztek, ehhez használták fel azokat a 
szerencsétlen nőket. Nekem csak sarokba kellett szorítanom 
Moranót, és máris véget ért a játék. Szerinte minden Dunwood hibája, ő csak megpróbálta tartani a lépést. Bankhead 
halála baleset volt, Cline életben maradt, és McNamara, nos, 
az ő szemszögéből nézve önvédelemből ölték meg. Figyeltem, 
de nem láttam, hogy különösen gonosz vagy számító lenne. 
Csak üres volt. Gyenge és üres. Kicsit nevetségesen hangzik, 
de szerintem hiányzik belőle a gonoszság. 
- Szerintem inkább  meglehetősen pontosan fogalmaztál. 
De Dunwood már más tészta, igaz? 
- Nagyon más - emelte fel Eve a borospoharát, belekortyolt, majd megkóstolta Roarke tányérjáról a hideg szószt. 
Az enyém finomabb - jelentette ki elégedetten. - A Renfrewval történt kis közjátékot követően... 
- Miféle közjátékról beszélsz? 
- Bocs. Elfelejtettem, hogy még nem meséltem róla. 
Tehát két falat spagetti között Eve elmondta, mi történt 
Whitney irodájában. 
-Még most sem hiszem el. Tulajdonképpen azt mondtam Whitneynek, hogy fogja be. Meg kellett  volna érte fenyítenie. 
- Whitney okos ember. És jó nyomozó. Renfrew pedig 
olyan, aki annak idején viszonylag megkönnyítette a dolgom. 
A sötét múltban, amiről legjobb lenne megfeledkezni - tette 
hozzá Roarke komolyan, amikor Eve ránézett. - Sokkal becsvágyóbb, mint amennyire ügyes. Ráadásul szűk látókörű. Lusta - vett ki  Eve tányérjából egy villányi tésztát, és rádöbbent, 
hogy a felesége igazat beszélt. Valóban finomabb volt a vacsorája. - És -  folytatta - egyesíti magában mindazt, amit akkoriban a rendőrökről  gondoltam.  Az ilyenek alapján  ítéltem 
meg a jelvényt, egészen addig, amíg sokkal közelebbről meg 
nem ismertem egy nyomozót. 
- Nagyon felbosszantott, de a kapitánya...  A kapitánya 
kemény, becsületes ember. Ő majd kézben fogja tartani. Valahogyan. Valahogyan - sóhajtott fel hosszan Eve. - Már torkig lakott, de még mindig kívánta a tésztát. - A civil szakértőm kivételével összeszedtem a csoportot, és kimentünk begyűjteni Dunwoodot. Egyből ügyvédet kért, és azóta is zárva 
tartja a száját. Nem ostoba, és nem is gyönge. De ott követi el 
a hibát, hogy mindenki mást annak néz. Ezt kihasználva fogom térdre kényszeríteni. 
- Nem. A saját erődet kihasználva fogod térdre kényszeríteni. 
Az, hogy a férje ennyire megbízott benne, Eve-nek sokkal 
jobban esett bármilyen szerelmes szónál. 
- Ugye, ez nagyon nagyképűen hangzott? 
- Kétségtelenül. Mit szólnál hozzá, ha megenném a húsgolyócskákat, amit meghagytál? 
Eve a férje felé tolta a tányérját. 
- Mielőtt beszállítottuk és elhelyeztük volna egy cellában, 
már odarángatott magához három ügyvédet. Azt állítja, hogy 
semmiről nem tud semmit, kivéve azt, hogy legjobb barátján 
és lakótársán észrevette,  hogy kicsit furcsán viselkedik. Furcsa 
időpontokban jár haza,  és különös ruhákat vesz fel, amikor 
elmegy. 
- Szép dolog a barátság. 
- Na persze. Nem találtunk tőle származó DNS-t, és ezt 
is nagyon jól  tudja. Játssza az ártadan áldozatot, a sértett állampolgárt, és hagyja, hogy az ügyvédei beszéljenek helyette. 
Még csak nem is pislogott, amikor szóba hoztuk a házi laboratóriumát  és a mintákat,  amelyeknek már folyik a vizsgálata. 
Meg sem rezzent, amikor elárultam,  hogy a hálószobájában 
ráakadtunk arra a ruhára és parókára, ami a Lutz házában készült biztonsági felvételeken látható. A fürdőszobájában tartott 
arckrémekből és kozmetikumokból néhányat megtaláltunk a 
lány testén és lepedőjén is. Szerinte viszont Kevin használt belőlük el egy keveset. Ugyanez a Carlóval - tette hozzá Eve. 
Nern tud róla semmit. Biztosan Kevin tette. 
- És most hogyan tovább? 
- Feeney megvizsgálja a lefoglalt számítógépeket és linkeket. Biztosan talál majd valamit.  Dunwood randevúzni 
akart valakivel aznap este, amikor meggyilkolta a nagyapját, 
de erős a gyanúm, hogy a lány nem jelent meg a találkozón. 
De majd megtaláljuk, és ha átnéztük a levelezését, még több 
bizonyíték lesz majd a kezünkben. Megvizsgáljuk a házilaborjából származó mintákat. Az ügyvédei abba fognak kapaszkodni,  hogy kísérletezni nem törvénytelen, nekünk pedig bizonyítanunk kell, hogy használta ésvagy értékesítette a Nyulat vagy a Lotyót. Ez lesz a következő a bizonyítékok sorában. 
És megtaláljuk azt a bizonyos Carlót is, ha másképp nem 
megy,  hát Charles Monroe ügyfelén keresztül. A helyszínelők 
fluoroszkópos vizsgálata vérnyomokat mutatott ki a házban. 
A birtokunkban van  Morano részletes  vallomása. Ez így 
együtt bőven  elég a vádemeléshez. Mindent összevetve néhány napig rács mögött tarthatjuk, és ez idő alatt ráhúzhatjuk 
a vizes  lepedőt. 
Inkább a mozgás igényétől hajtva, mint rendszeretetből, 
de Eve eltakarította az ágyról a piszkos tányérokat. 
- Jó lenne ráállítani Mirát - folytatta. - De nem biztos, 
hogy lesz erre elég ideje. Végül összeszedünk minden tárgyi és 
közvetett bizonyítékot, a patológiai jegyzőkönyveket és a pszichológus jellemrajzát. Betesszük egy dobozba, és átadjuk az 
ügyvédeknek.  Ebből nem fog kimászni. 
- Valóban? Képes leszel rá? 
- Ha huszonnégy órával ezelőtt kérdezed ugyanezt, akkor 
valószínűleg nemet mondok. Vagy ha mégsem, akkor hazudtam volna - fordult meg Eve, és Roarke szemébe nézett. - De 
igen, amint befejezem a bizonyítéklista összeállítását és kihallgatom egypárszor, átadom  mindkettejüket  az államügyésznek. És onnantól kezdve nem rám tartozik az ügy. Mindig jön 
egy újabb eset, Roarke, és ha ebből nem sétálok ki, akkor sohasem fogok szembenézni a következővel. 
- Szeretnék együtt tölteni veled egy kis időt, Eve. Kettesben, távol a várostól. Ahol nincsenek szellemek, nincsenek kötelezettségek, és főleg nincs bánat. 
- Utazzunk el Mexikóba, rendben? 
- Kezdetnek. De én két hétig csak pihenni akarok. 
Eve  szóra  nyitotta a száját. Legalább tucatnyi okot fel tudott volna sorolni, hogy  miért nem mehet el New Yorkból 
Halálos csábítás 
ilyen hosszú időre. De amikor Roarke-ra nézett, meglátta azt 
az egyetlen érvet, ami a nyaralás mellett szólt. 
- Mikor akarsz indulni? 
- Amilyen hamar készen állsz az utazásra. A saját programjaimat már lemondtam. 
- Még néhány napot kérek, hogy elvarrjam a lógó szálakat. Amúgy közvetlen parancsot kaptam Whitneytől, aminek 
engedelmeskednem kell. Mindent engedélyezett, ami legalább 
nyolc óra alvást garantál. 
- És kiválasztottad már a neked tetsző módszert, kedves 
Eve? 
- Igen, és  annyit mondhatok,  hogy atombiztos - zuhant 
Eve a férje karjaiba. 
Már a háziköntösét viselte, amikor jelezni kezdett a belső 
link. 
- Mi a fenét akar? - dühöngött Eve. - Nem tudja, hogy 
elfoglaltak vagyunk? 
- Ne felejtsd el, hol tartottunk - kapcsolta ki Roarke a videót,  úgy válaszolta meg a hívást. - Summerset, reggelig csak 
akkor akarom hallani a hangját, ha támad az ellenség vagy kigyulladt a ház. 
- Elnézést kérek a zavarásért, de a hadnagyhoz látogatóba 
érkezett a kapitánya. Mondjam azt neki, hogy pillanatnyilag 
nem lehet zavarni? 
- Nem. A fenébe - szedte össze magát Eve. - Mindjárt 
lent leszek. 
-  Mondja meg Whitney kapitánynak, hogy várjon a szalonban - mondta Roarke a linkbe. - Pár pillanat múlva mi is 
csadakozunk hozzá. 
- Ez nem jelenthet semmi jót - rántott ki Eve egy fiókot, 
és megragadta az első  ruhadarabot, ami a kezébe került. 
Whkney biztosan nem  azért jött, hogy munka után elbeszélgessünk egy ital mellett. A fene egye meg - rántott fel magára 
Eve egy ócska farmert és egy kifakult NYPSD feliratú pólót. 
Még azzal sem törődött, hogy felvegyen alá valami alsóneműt. 
Amikor elszakadt az ujja, káromkodott egy sort. Még akkor is 
szitkozódott, amikor felrántotta a bakancsát. 
Ez idő alatt Roarke vasalt nadrágot és egy vadonatúj, fekete inget vett magára. És olyan gyorsan lépett bele a papucscipőjébe, hogy Eve-nek elakadt a lélegzete. 
- Tudod, ha nem  kellene nagyon sietnem, most rosszul 
lennék tőled. 
- Mit értesz ezen? 
- Hogy tudsz két perc alatt úgy felöltözni, mintha egy divadapból léptél volna elő? - rohant ki Eve a szobából. 
A szalonban a csillogó kristálydíszek és a fényes, fából faragott bútorok között Whitney és Galahad kölcsönös, ám 
óvatos tisztelettel figyelték egymást. Amikor Eve beviharzott, 
Whitney megkönnyebbülten felpillantott. 
- Hadnagy, Roarke, ne haragudjanak, amiért félbeszakítottam az estéjüket. 
- Semmi probléma, kapitány - vágta rá gyorsan Eve. 
Valami baj történt? 
-Inkább személyesen szerettem volna elmondani, semminthogy másodkézből értesüljön róla. Lucias Dunwood ügyvédjei  kérelmezték,  és meg  is kapták  az óvadék azonnali 
megállapítását. 
Eve az eredményt leolvashatta a felettese arcáról. 
- Ezek szerint  kiengedték - jelentette ki. - Miféle bíró lehet az, aki óvadék ellenében szabadlábra helyez egy többszörös 
gyilkossággal gyanúsított embert? 
- Olyan bíró, aki a Dunwood, illetve a McNamara család 
barátja. Az ügyvédek  azzal érveltek, hogy Dunwood ellen 
nincs tárgyi bizonyíték. 
- Néhány órán belül lesz - kezdte Eve. 
- Továbbá - folytatta Whitney -, hogy a legsúlyosabb, 
ellene  felhozott vádak Kevin Morano beismerő vallomásán 
alapulnak,  aki megemlítette Dunwoodot is. Hivatkoztak arra 
is, hogy Dunwoodnak nincs priusza, egy köztiszteletben álló 
család tagja, akit ráadásul csak egy napja  értesítettek a nagyapja tragikus haláláról. 
- A gyilkosságról - csattant fel Eve -, amit elkövetett. 
-Az anyja is  megjelent  a meghallgatáson. Személyesen 
kérte, hogy a fia jelen lehessen McNamara temetésén. Az óvadékot ötmillió dollárban állapították meg, Dunwoodot pedig 
az anyja felügyeletére bízták. 
- Gondolkozz - tette Eve vállára a kezét Roarke, mielőtt a 
felesége megszólalhatott volna. - Szerinted el fog menekülni? 
Eve a belsejét marcangoló harag ellenére megpróbált tiszta fejjel gondolkodni. 
-Nem.  Még mindig  játszik.  Qak  a játék változott. 
Nyerni akar. De dühös, mert megváltoztattam a felállást, tehát nagyon valószínű, hogy valami meggondolatlan lépésre 
ragadtatja magát. Bűnös és ideges. Alaposan meg kell vizsgálnunk a kísérleteit. És azonosítanunk kell a laborjából elhozott 
mintákat. 
- Már megtörtént - árulta el Whitney. - Útközben idefelé beszéltem Dickie... Berenskivel - javította ki saját magát. 
A gyanúsítottnál és az áldozatoknál talált illegális anyagok 
összehasonlító  vizsgálata  pozitív eredményt hozott.  Ennek 
alapján az államügyészi hivatal azonnal elrendelte az óvadék 
visszavonását. 
- Dunwood már tudja? 
- Egy órán belül kiderül.  Sajnálom, de vissza kell vonnom 
a parancsot, amelyben legalább nyolcórányi alvást rendeltem 
el, hadnagy. A napja  még  nem ért véget. Mint ahogy az 
enyém sem - tette hozzá. - Most visszamegyek a kapitányságra, és ott is maradok. Egy kis szerencsével még az este visszahozhatja Dunwoodot.  A legszívesebben én is magával tartanék. 
- Velem? De... - szedte  össze magát Eve még idejében, 
és elharapta a mondatot. - Igenis, uram. 
- Én is sok időt töltöttem az utcákon, hadnagy. És biztosíthatom, bármilyen régóta is ülök íróasztal mögött, nem lennék holtsúly. 
- Persze hogy nem, uram. Nem akartam tiszteletlen lenni. Engedelmével, uram, felhívom Feeneyt, megkérem, hogy 
hívja vissza McNabot a szolgálatba, így még ma éjjel elkészülhetnek az összegyűjtött bizonyítékok vizsgálatával. 
- Az ügy még mindig a magáé. Tömje be a lyukakat. 
Amint megkapom az államügyész értesítését, azonnal felhívom. 
- Kapitány - szólította meg Roarke, de közben sem engedte el Eve vállát. Érezte, hogy reszket a felesége a keze alatt. 
- Vacsorázott már? 
- Még nem. De majd eszek valamit az irodámban. 
Roarke-nak kétszer is meg kellett szorítania Eve vállát, 
mire rájött, hogy mire gondol a férje. 
- Izé. Miért nem eszik valamit nálunk, kapitány? Ezzel 
megspórolna magának egy kis időt. 
- Nem akarok gondot okozni. 
- Ilyesmiről szó sincs - biztosította Roarke. - Majd én szórakoztatom, amíg Eve elintézi, amit kell - intett az ajtó felé. 
Remélem, a családja jól van. 
Eve vett egy mély lélegzetet, és figyelte, ahogy a férje és a 
felettese elhagyják a szalont. Nem tudta volna megmondani, 
melyik a különösebb: az, hogy a kapitánya a házában vacsorázik, vagy az, hogy egy olyan ember társaságában, aki élete 
nagy részét az írott törvények kijátszásával töltötte, méghozzá 
sikeresen. Sőt az íratlanokból is jó néhányat megszegett. 
- Hátborzongató - szólt oda Galahadnek. Majd a társalgás embert próbáló feladatát Roarke-ra hagyva az irodája felé 
indult, hogy folytassa a munkát. 
Huszonkettedik fejezet 
Mivel Eve pontosan megértette Feeney érzéseit - és tudta, 
hogy ha ideges, hirtelen nagyon szószátyárrá válik -, hagyta, 
hogy kidühöngje magát. 
És nem figyelmeztette, hogy kicsi, piros szívekkel díszített 
pizsamában vette fel a linket, a háttérben pedig egy mély 
hangú zenész éppen arról bőg, hogy mennyire szereti az asszonyát. 
Minden jel szerint nem csak neki ment tönkre az estéje. 
-Vissza fogjuk vinni a  rács mögé -  mondta,  amikor 
Feeney befejezte a köpködést. - Megfigyelés alá helyeztetem 
az anyja házát, valamint a belvárosi otthonát.  Nem hinném, 
hogy gyáva nyúlként menekülni akarna, de  azért kockáztatni 
sem akarok. Bányássz  ki valamit a  lefoglalt eszközökből, 
Feeney. Találj valamit, amit hozzácsaphatok a bizonyítékokhoz. 
- Azt a bírót meztelenül kellene végigkergetni az utcán, a 
nyakában egy AGYHALOTT SEGGFEJ VAGYOK feliratú táblával. 
-Aha,  ez nagyon kellemes gondolat, de  pillanatnyilag 
azon igyekszem, hogy minél gyorsabban visszavonják az óvadékot. Hívd fel McNabot. 
- Talán éppen Peabodyval van - vakkantott Feeney -, ha 
már szóba kerültek a nyulak. 
Eve úgy vélte,  erőt vesz magán, és nem említi, hogy a 
szívecskés pizsama is valami hasonló, kellemes játszadozás előfutára akart  lenni. 
-Ha  így is lenne, nem  akarok tudni róla.  De  annyit 
megmondhatnál Peabodynak,  hogy álljon készen  az adatok 
fogadására. Bármit is találsz, tudni fogja,  hogy  mit kell vele 
tennie. 
- Nem akarod, hogy melletted legyen? 
- Nem, valaki más fog elkísérni. Mégpedig Whitney. 
- Jack? - derült fel Feeney nyúzott arca. - Nem viccelsz? 
- Nem viccelek. De mit kezdjek vele, Feeney? Ha belefutunk valami durva helyzetbe, parancsokat osztogassak a felettesemnek? 
- Te vezeted ezt a nyomozást. 
- Aha, aha - szorította össze Eve az orrnyergét. - Majd 
megpróbálok rögtönözni. Találj valamit. És Feeney? Tetszik a 
pizsid - bontotta Eve a vonalat. Oké, talán mégsem viselkedett olyan tisztelettudóan, mint kellett volna. 
Beszólt a kapitányságra, megfigyelőket rendelt ki az említett két épület elé, majd  járkálni kezdett, hogy elüsse a várakozás üres idejét. 
Mi tart ilyen sokáig az államügyésznek? Talán lemehetne 
a földszintre. És eljátszhatna a gondos háziasszonyt. Már sokkal jobban csinálja, mint akár egy évvel ezelőtt. Nem  túl jól, 
az igaz, de jobban. Összejöveteleken, üzleti vacsorákon  és partikon gyakorolta, amelyeken súlyos udvariadanságnak számított volna, ha nem jelenik meg személyesen. 
Roarke erőssége volt a könnyed, semmiről nem szóló fecsegés, nem az övé. Most is inkább a könnyebbik utat választotta, és visszament a hálószobába a fegyverövéért. 
Abban a pillanatban, amint felcsatolta,  máris  sokkal jobban érezte magát. 
Lucias is hasonlóképpen  érezte magát. Sokkal jobban. A harag, a  sértés elsüllyedt benne, mint egy sötét, fortyogó buborék 
a jégpáncél alatt. És ha időről időre lyukat is fog égetni a felszínre, ettől még határozottan jobban érezte magát. 
Tudta,  hogy az anyja addig fog könyörögni, sírni és rimánkodni, amíg ki  nem kerül a rács mögül. Hiszen annyira 
kiszámítható a viselkedése. Mint minden nőnek. Természetüknél fogva gyengék és alázatosak.  Egy kemény kézre van 
szükségük,  amely irányítja őket.  A  nagyapja,  majd  az apja 
mindig is kemény kézzel irányította az anyját. 
Ő pedig egyszerűen csak tovább viszi  a McNamaraDunwood hagyományokat. 
A Dunwoodok  vezetésre születtek. A Dunwoodok győztesek. 
Halálos csábítás 
A Dunwoodok tiszteletet, tekintélyt érdemelnek, a hűségük pedig megkérdőjelezheteden. Nem lehet úgy bánni velük, mint a közönséges bűnözőkkel, nem lehet őket rács mögé 
dugni és kihallgatni. 
És soha, de soha nem válnak árulóvá. 
Természetesen hagyták elmenni.  Soha nem kételkedett 
benne, hogy kiengedik. Soha nem kerül börtönbe, nem hagyja, hogy bezárják, mint egy állatot. 
De mindez nem csökkentette a megaláztatás érzését. Egy 
cellába dugták, majd jogfosztottan berángatták egy tárgyalóterembe. 
El fog bánni Eve Dallasszal. Elvégre ő is csak egy közönséges nő. Istennek nem kellene megengednie, hogy ekkora hatalom  kerüljön a nők  kezébe.  Ez volt az egyeden, amiben 
egyetértett néhai nagyapjával. 
Óvatosan eltervez majd mindent, és kivárja a megfelelő 
pillanatot. És amikor eljön, megfizet azért, mert rá merte tenni 
a kezét. Megfizet a nyilvános meghurcoltatásért. 
Valami csendes helyen. Ó, igen, egy roppant forró randevú vár Dallas hadnagyra. És ezúttal nem rajta csattan a bilincs. 
Amikor telepumpálja Lotyóval,  könyörögni fog azért, amit 
minden nő akar, ő pedig még csak arra sem méltatja majd, 
hogy megdugja. 
Bántani fogja. Ó, igen, fájdalmat okoz neki - hatalmas 
fájdalmat -,  de  megtagadja a végső, mindent elsöprő megkönnyebbülést. 
Kétségbeesés közepette fog meghalni. 
Ettől az elképzeléstől felágaskodott a farka, és a szemében 
ez is csak azt bizonyította, hogy mekkora férfi. 
De Dallas és a büntetése még várhat. Addig még mást is 
el kell intéznie. 
Elsősorban Kevint. 
Még egy egész életen át tartó  barátság sem menthed meg 
attól, hogy elárulta.  Kevinnek fizetnie kell, mégpedig úgy, 
hogy ezzel lényegében megvédi őt, Ludast. 
Erre a feladatra alaposan felkészült. Haja vörös csuklyaként borult a fejére. Az arca fehér volt, mint  a  meszelt fal. 
Terrance Blackbumnek hívták, és a kilétét gondosan ellenőrizték. A jegyzőkönyvek szerint ő volt Kevin Morano ügyvédje. 
Persze  akadtak hiányosságok. Ludasnak el kellett ismernie, hogy az álcájában akadtak hiányosságok.  De sietnie kellett. 
Mindenesetre tudta, hogy az emberek általában azt látják, 
amit látni akarnak. Nagyon hasonlított Blackburnre, és úgy is 
mutatkozott  be. Az öltözékét is  úgy választotta meg,  hogy 
olyan legyen, mint egy sikeres ügyvédé. És figyelemre méltó, 
bőrből varrt aktatáskát lóbált a kezében. Az arcára pedig komoly, tartózkodó kifejezést erőltetett. 
Gond nélkül átjutott a kapitányság biztonsági rendszerén. 
Amikor előállt a követelésével, miszerint beszélni akar az ügyfelével, inkább  bosszúságot,  mint érdeklődést mutatott  az 
ügyeletes tiszt felé. 
Hűvösen viselte, hogy megmotozzák, és újra átvilágítsák a 
táskáját. És amikor bevezették a  szobába, ahol az előzetes letartóztatottak szoktak beszélgetni az ügyvédeikkel, leült, karba fonta a kezét, mintha csak a megbízójára várna. 
Kellemes érzés volt látni, ahogy bekísérik a narancssárga 
rabruhát viselő Kevint. A  barátja arca szürkének és nyúzottnak látszott  a kincstári öltözékben. De remény költözött  rá, 
amikor megpillantotta Luciast. 
-Mr. Blackburn, nem is reméltem,  hogy ma  este még 
visszajön. Azt mondta, el kell intéznie, hogy  holnap részt vegyek a Vizsgálaton, ahol meghatározzák a mentális és emocionális függőségem mértékét. Történt valami? Valami jó? 
- Majd  megbeszéljük - és amikor Kevin  helyet foglalt, 
Lucias egy mozdulattal kiküldte  az őrt, majd kinyitotta a táskáját. Az ajtó megnyugtató kattanással zárult be. - Hogy érzi 
magát? 
- Rettenetesen - játszadozott Kevin idegesen az ujjaival. 
Egyedül vagyok a cellámban. Ezt Dallas  hadnagy garantálta. 
De nagyon  sötét van,  és...  És büdös. És nincs egy pillanat, 
amikor ne figyelnének. Egyáltalán nincs. Valójában nem hiszem, hogy  börtönbe kerülök, Mr. Blackburn. Ez egyszerűen 
leheteden. Biztos van valami módja, hogy a Vizsgálaton  neHalálos csábítás 
kem kedvező eredményeket kapjanak.  Talán bezárhatnának 
egy magánkézben lévő rehabilitációs intézetbe, vagy... Vagy 
házi őrizetbe kerülhetnék. De nem mehetek börtönbe. 
- Majd megtaláljuk a módját, hogy ezt elkerüljük. 
- Komolyan? - hajolt előre megkönnyebbülve Kevin. 
De korábban azt állította... Nos, valójában nem számít. Köszönöm. Köszönöm, sokkal jobban érzem magam, hogy ilyen 
sok mindent elintézett. 
- Pénzre van szükségem. Hogy elsimítsak egyet s mást. 
- Mindent. Mindent megkap, amit csak akar - temette a 
tenyerébe az arcát Kevin. - Nem maradhatok itt. Nem  tudom,  hogy élek túl akár csak még egy éjszakát is. 
- Nyugodjon meg. Hadd töltsek egy pohár vizet - állt fel 
Lucias, és a sarokban álló vízadagolóhoz lépett. És miközben 
megtöltötte  a poharat, belecsepegtette az apró ampulla tartalmát, amit egy láncon az inge alatt viselt. - A vallomásában 
- tette hozzá, miközben visszatért, kezében a pohárral - tisztán és világosan Lucias Dunwoodra hárít minden felelősséget. 
Ö találta ki ezt a játékot, amit meg is nyert. 
- Emiatt rettenetesen érzem magam. De mi mást tehettem volna? Ha mindaz megtörténik velem, amit Dallas  mondott. .. kortyolt bele a pohárba. - És nem az én hibám volt. 
Ezt  bárki  beláthatja.  Sohasem  merészkedtem volna  ilyen 
messzire Lucias ösztökélése nélkül. 
- Lucias okosabb magánál. És erősebb. 
- Nem. Ez nem igaz. Ö csak... Lucias. Versenyző típus. 
Leleményes. Nem tehetek róla, ha mindez végül  ellene fordult. Vagy ellenem. Különben is... - erőltetett Kevin egy halovány  mosolyt az arcára. - Azt hiszem, pillanatnyilag én  állok 
nyerésre. 
- Komolyan ezt hiszi? Ennél nagyobbat nem is tévedhetne. 
- Nem tudom, mire cé... - homályosodott el Kevin periferikus látása. - Nem érzem magam túlságosan jól. 
- Először elveszíted az eszméleted - közölte Lucias kedvesen. - Egyszerűen csak alámerülsz. Mire elérnek veled a gyengélkedőre, már halott leszel. Lojálisnak kellett volna maradnod, Kev. 
- Ludas? - és Kevin pánikba esve megpróbált felállni, de 
összecsuklott a lába. - Segíts. Segítsen valaki. 
- Már túl késő - állt talpra Ludas, majd levette a láncát, 
és Kevin nyakába akasztotta. Az üres ampullát gondosan elhelyezte a rabruha alatt. 
- Ezt nem teheted - szorította meg erődenül Ludas karját 
Kevin. - Nem ölhetsz meg, Lucias. 
- Már meg is öltelek. De a régi szép idők emlékére fájdalommentesen. Először mindenki öngyilkosságra fog gondolni. 
Beletelik majd egy kis időbe, mire rádöbbennek, hogy ma este 
egyáltalán nem Blackburn látogatott  meg. És mivel most otthon vagyok az anyámmal, én sem lehettem. De vigasztaljon a 
tudat -  tette hozzá, miközben Kevin teste  lassan a padlóra 
csúszott -, hogy nem kerülsz börtönbe. 
Lucias becsukta a táskáját, és lesimította a zakóját. 
- A  játékunk véget ért - súgta. - Nyertem - nyomta le 
az asztalra szerelt pánikgombot, majd leguggolt, és tapogatni 
kezdte Kevin arcát. - Elájult - közölte a belépő őrszemmel. 
Arról beszélt, nem bírja elviselni a gondolatát annak, hogy 
börtönbe fog kerülni, majd összeesett. Orvosra van szüksége. 
És miközben haldokló barátját a gyengélkedő felé cipelték, Lucias Dunwood fürgén kisétált a kapitányság épületéből. 
Amikor  Eve belépett, Roarke és Whitney épp a vacsora utáni 
kávénál és cigarettánál tartottak. Hallotta Whitney nevetését 
- de nem azt a dörmögést, amihez  már volt szerencséje néhányszor, hanem harsogó,  mindent elsöprő kacajt. Ettől a 
hangtól a földbe gyökerezett a lába. 
A felettese még akkor is vigyorgott, amikor Eve meg tudott mozdulni, és folytatta az útját feléjük. 
-Nem értem,  ilyen remek  menük mellett hogy  tudtak 
mind a ketten olyan soványak maradni. 
Roarke kissé szégyenkezve emelte fel a csészéjét. 
- Izé... Sokat dolgozunk. Nem igaz, kedvesem? 
Halálos csábítás 
-Aha, a sok testmozgás az egészséges  életmód alapja. 
Örülök, hogy ízlett a vacsora, uram.  Feeney már dolgozik a 
begyűjtött elektronikán. Elrendeltem Dunwood házának és az 
anyja lakásának a megfigyelését. Peabody készen áll az újonnan érkező adatok  feldolgozására. A labor szerint Dunwood 
nappalijának a padlóján, illetve a szőnyegben vérnyomokat találtak, a vércsoport megegyezik McNamara  vércsoportjával. 
Nulla negatív. Dunwood vércsoportja  is nulla negatív, de némi nyomást gyakoroltam a szolgálatban lévő technikusokra, és 
rávettem őket egy teljes DNS-teszt elvégzésére. Az első eredmények szerint  a vér dr. McNamara vére, uram. De erről további megerősítést kapunk, még mielőtt felkel a nap. 
Whitney kifújta a szivarfüstöt, és élvezte az aprócska luxust, amit a felesége megtagadott tőle. 
- Szokott maga lassítani, Dallas? - és Eve érteden tekintete láttán csak a fejét  csóválta. - Üljön le. Igyon egy kis kávét. 
Mindent elrendezett, amit csak lehetett. Amíg az államügyész 
nem jelentkezik, nem tehetünk semmit. 
-Ha parancsot  kap, nem fog  vitatkozni - árulta  el 
Roarke. 
- Gyűlölök parancsolgatni, ráadásul ez nem is az én házam.  Kérem - mutatott Whitney az egyik székre. - Roarke 
elárulta, hogy szeretne két hétre Mexikóba utazni. Idejében 
benyújtotta a szabadságos kérelmét? 
- Nem,  uram -  foglalta el Eve vonakodva a  széket, de 
nem tudott nyugodtan ülni. - De reggel majd intézkedek. 
- Nyugodjon meg, majd én kézbe veszem a dolgot.  Maga 
kivételes képességekkel megáldott nyomozó, hadnagy.  És  a 
kivételes képességű nyomozók  gyorsabban kiégnek, mint az 
adagosak. Persze sokat segíthet  egy jó házasság. Ezt magam is 
bizonyíthatom. Gyerekek - tette hozzá, majd Eve elszörnyedt 
arckifejezését látva felkacagott. - Persze, csak ha eljön az ideje. 
Na meg a barátok. A család. Más szóval  az élet. Minden, ami 
kívül esik a munkán. Nélküle az ember  hamar elfelejti,  hogy 
miért is csinálja azt, amit csinál. Miért fontos lezárni egy ügyet, 
hogy annyival is kevesebb maradjon. 
- Igen, uram. 
- Szerintem, mivel a maga házában ülök, eszem a fenséges vacsoráját, és szívom a kitűnő szivarját, nyugodtan szókthat Jacknek. 
Eve-nek három másodpercébe telt, mire végiggondolta a 
kapitány ajánlatát. 
- Nem, uram. Ne haragudjon, de képtelen lennék rá. 
Whitney hátradőlt, és fujt egy lustán szétterülő füstkarikát. 
- Ó, tehát - eddig jutott, amikor jelezni kezdett a kommunikátora. 
A másodperc tört része alatt alakult át nyugodtan pihenő 
emberből parancsnokká. 
- Itt Whitney. 
- Az óvadék megállapítását semmissé tettük - közölte az 
államügyész. - Lucias Dunwoodot az eddig ellene felhozott 
vádak alapján  azonnal újra őrizetbe kell venni. Azonnal küldöm a visszavonásról szóló irat másolatát, és az új elfogatóparancsot. 
Whitney megvárta, amíg a készülék kinyomtatja  az iratokat. 
-Jó  munka volt - tette el a kommunikátorát. - Hadnagy, induljunk, és végezzük a dolgunkat. 
Amikor Roarke is felállt, Whitney félrehajtotta a fejét. 
- Az  ügy civil szakértője engedélyt kért,  hogy velünk 
tarthasson, amit megadtam neki - nyújtotta Eve felé az iratokat. - Ugye,  ez nem okoz gondot, hadnagy? Elvégre maga 
vezeti a nyomozást. 
Eve visszanyelte a haragját, miközben Roarke könnyedén 
rámosolygott. 
- Rengeteg  segítséget  nyújtott,  tehát  a válaszom nem, 
uram. Egyáltalán nem okoz gondot. 
Sarah Dunwood csak néhány saroknyira lakott a fiától  egy 
csendes, félreeső épület kétszintes lakásában.  A biztonsági 
rendszer csak a család éjszakára visszavonult, illetve nem 
fogadunk látogatókat üzeneteket ismételte, amíg Eve meg 
nem unta, elő nem vette a jelvényét, az elfogatóparancsot, és 
elmormolt a gépnek néhány súlyos fenyegetést. 
- Lenyűgöző - jegyezte meg Whitney, amikor beléptek a 
felvonóba. - De árulja el,  technikailag lehetséges kitépni egy 
számítógép alaplapját, és feldugni a seggébe? 
-Még sohasem próbáltam, uram.  A fenyegetés eddig 
még mindig elégnek bizonyult. Dunwood valószínűleg ellen 
fog állni - folytatta. - Nem tudja elviselni, ha bárki is keresztezi a terveit, és hamarabb engedelmeskedik az ösztöneinek, 
mintsem gondolkodna - tétovázott. - Kapitány, szeretném 
felfegyverezni a szakértőnket.  A saját érdekében. Hogy meg 
tudja magát védeni, ha szükséges. 
- Maga a főnök, hadnagy. 
Eve bólintott, lehajolt,  és kicsatolta a bokájához rögzített 
tartalék fegyverét. 
- Alacsony fokozatra van  állítva, és szeretném, ha így is 
maradna. Ne vedd elő, csak akkor, ha közveden veszélybe kerülsz. Világos? 
- Mint a nap, hadnagy - vágta zsebre Roarke a pisztolyt, 
miközben Dunwood emeletén kiléptek a liftből. 
- Én megyek elöl - folytatta Eve. - Gyorsan kell cselekednünk. Bemegyünk, lokalizáljuk a célszemélyt, és megbilincseljük.  Majd én megteszem, ti addig tartsátok távol a civileket. 
Csengetett, és abban a pillanatban,  ahogy nyílt az ajtó, 
erősen belökte. 
- Rendőrség. Lucias Dunwood óvadékkérelmét visszavonták. Azonnal velem kell jönnie. 
- Ide nem jöhet így be! Mss Sarah! Miss Sarah! 
Roarke félretolta az  útból a sikoltozó szobalányt,  és szabaddá tette Eve előtt az utat. 
-Jobb, ha leül, még mielőtt valami baja esik. 
A ki- és bejáratokat figyelve  Eve berontott a nappaliba 
A keze a fegyvere felé mozdult, majd amikor megpillantotta a 
lépcsőn lefelé igyekvő nőt, ellazította az izmait. 
- Mi ez? Mi a baj? Kicsoda maga? 
A házigazda alacsony volt, vékony, vakítóan vörös haja ziláltan lógott a vállára. Mérsékelten csinos arcát egy horzsolás 
csúfította el. 
- Mrs. Dunwood? 
- Igen, én vagyok Mrs. Dunwood. Maguk pedig a rendőrségről jöttek. Maga tartóztatta le a fiamat. 
- Dallas hadnagy vagyok a New York-i rendőrkapitányságról - mutatta fel Eve a jelvényét,  miközben igyekezett figyelni minden mozdulatra és neszre. - Lucias Dunwood óvadék ellen történt szabadlábra helyezését visszavonták. Azért 
jöttem, hogy őrizetbe vegyem. 
- Nem teheti. Fizettem. A bíró... 
- Nálam van a visszavonásról szóló irat és a letartóztatási 
parancs, Mrs. Dunwood. Odafent van a fia? 
- A fiam nincs itt. Nem vihetik el. 
- Ő tette ezt az arcával? 
Mrs. Dunwood hangja megremegett a félelemtől. 
- Elestem. Miért nem hagyják már békén a fiamat? - sírt 
fel. - Hiszen még kisfiú. 
- A kisfia megölte az apját. 
- Ez nem igaz. Ez nem lehet igaz - temette a tenyerébe az 
arcát, és vadul zokogni kezdett. 
- Kapitány? 
- Menjen. Mrs. Dunwood, kérem, hogy üljön le. 
Eve egyedül hagyta a parancsnokát a hisztériázó nővel, és 
egyik kezét a fegyverén tartva nekikezdett a lakás átkutatásának. Először az emeletre ment, bízván abban, hogy ha Lucias 
az alsó szintről próbál menekülni, a társai könnyedén elbánnak 
vele. Minden szobába benézett, majd bement és át is kutatta. 
Amikor egy zárt ajtó állta az útját, a mesterkódjával nyitotta 
ki. 
Amikor belépett, rádöbbent, hogy Lucias itt is fenntartott 
magának egy szobát. Egy elkényeztetett fiú szobáját, tele hitech játékszerekkel. A szórakoztató egység az egész falat elfoglalta -  videó, audio, képernyők, kiegészítő játékok.  A kommunikációs berendezéseknek egy nagy,  alakú pult volt fennHalálos csábítás 
tartva. A polcokat diszkekkel, könyvekkel és emlékeztetőkkel 
tömték tele. 
Eve  a szomszédos  szobában egy  mindennel felszerelt 
minilabort is észrevett. 
Mindkét szobában szorosan  elhúzták a függönyöket és 
bezárták az előszobába vezető ajtókat. A titkok kicsiny világa, 
gondolta Eve. 
Először a kisebbik szobát vizsgálta át, és egy szekrényben 
valóságos parókagyűjteményre bukkant. 
A fürdőszobában a polcon megpillantotta az alapozó, és a 
különböző kozmetikumok száraz cseppjeit. 
Nem, Lucias valóban nincs itt, gondolta. De nem sétálhatott ki egyedül, minden segítség nélkül. 
A pisztolyát a tokjába dugta,  és visszasétált a számítógéphez. 
- Kérem a legutoljára megnyitott fájlt. 
Jelszó megadása nélkül nem teljesíthetem a kérést... 
- Majd meglátjuk - viharzott ki  Eve, és megállt a lépcső 
tetején. - Roarke, szükségem volna rád egy percre. 
Majd visszalépdelt a laborba, és kiszolgálta magát egy tégely folyékony kesztyűvel. 
- A szobalány szerint Dunwood és az anyja  hangosan veszekedtek  - mondta Roarke, amikor  belépett. -  Jobban 
mondva inkább Dunwood kiabált. Hallotta az anyja sírását és 
az ütések hangját is. Ekkor futott  ki a konyhából. Lucias elrohant, de Mrs. Dunwoodot ott találta a földön. Minden jel szerint nem ez az első alkalom, hogy  a fiú ököllel verte az anyját. 
Mint előtte az apja és a nagyapja. Aki most mellesleg üzleti 
útra Seattle-be utazott. Nem tölt itthon túl sok időt. 
-Egy nagy és  boldog család. Minden érdekel, amit  ki 
tudsz bányászni ebből a gépből, de különösen az,  amit legutoljára  megnyitottak. De minden jelszóval  védett. Ha bármit 
meg kell érinteni, előbb fújd be ezzel a kezed - tolta Eve a férje 
elé a folyékony kesztyűt. - Mindjárt visszajövök - robogott le 
a lépcsőn. - Nincs odafent - árulta el Whitneynek. - Mrs. 
Dunwood, hová ment Lucias? 
- Sétálni. Csak kiment sétálni egy kicsit. Azt mondta, zavarosak a gondolatai, és ki kell szellőztetnie a fejét. 
Én is ezt mondanám, gondolta Eve, ennek ellenére leguggolt melléje. 
- Mrs. Dunwood, így nem segít a fián. És saját magán 
sem.  Minél tovább  keressük,  annál nagyobb  bajban  lesz. 
Mondja el, hová ment. 
- Nem tudom. Dühös volt és ideges. 
- Mi volt rajta, amikor elment? 
- Nem tudom, mire céloz. 
-Dehogynem tudja.  Megint  elmaszkírozta magát.  És 
amikor meglátta a maszkban, azonnal tudta, legalábbis a lelke 
egy része, hogy valóban elkövette mindazt, amivel vádoljuk. 
- Nem. Azt nem hiszem el. 
Eve-nek  jelezni  kezdett  a kommunikátora.  Elfordult, 
majd betette a fülébe a hallgatót, és feszülten figyelt. 
- Kevin Morano halott - közölte laposan,  és látta, hogy 
Msr. Dunwood arca a rémülettől falfehérre sápad. 
- Kevin? Nem. Nem. 
- Megmérgezték. Egy látogatót fogadott  az erre a célra 
fenntartott szobában. Ugye tudja, hogy nézett ki ez a bizonyos 
látogató, Mrs. Dunwood? A fia bement a barátjához, és megölte. Utána pedig egyszerűen kisétált. 
- Hogy a pokolba jutott át a biztonsági ellenőrzésen? 
kérdezte Whitney ellentmondást nem tűrően. 
- Úgy, hogy pontosan így nézett ki - jött vissza Roarke, a 
kezében egy fényképpel. - Ezen dolgozott legutoljára a számítógépén. 
- Blackburn - jelentette ki Eve anélkül, hogy a képre nézett volna. - Morano ügyvédje. Minimális ellenőrzést követően beengedték. Hiszen közismert védőügyvéd. 
- Akad itt még más is - nyújtott feléje Roarke egy másik 
papírlapot. - A játék szabályai. 
-CSÁBÍTÁS ÉS HÓDÍTÁS - olvasta Eve -, romantikus 
versengés és a nők szexuális kihasználása, amely Lucias Dunwood és 
Kevin Morano között zajlik. 
A többit csak átfutotta. 
Minden részletesen le volt írva. Az előkészületek, a szabályok, a pontozás és a cél. 
A gyomrát görcsbe szorította az undor, amikor visszafordult. 
- Ezt nézze meg - nyomta a lapot Sarah Dunwood orra 
alá. - Olvassa el.  Ezt tette a fia. Ez ő - vágta Mrs. Dunwood 
arcába a papirost. 
- Azt akarja,  hogy teljesen egyedül maradjak? - csorogtak 
a könnyek Sarah  arcán, és inkább Eve arcát nézte, mint a szabályzatot. - A testemben hordoztam. Hónapokon keresztül 
vizsgáltak, kezeltek, és ez idő alatt csak a bánat és a remény 
jutott nekem. Én is a részese voltam, hogy végül teherbe estem. És most az utolsó örömömet is elvenné tőlem? 
- Nem én veszem el magától, Mrs. Dunwood. Lucias az 
oka, hogy el kell  vennem - fordult el Eve, és két egyenruhás 
őrszemet állított az épület bejáratához. 
-Ludasnak kell  egy  hely, ahol  levetheti  az  álcáját 
mondta, amikor elhagyták a lakást. - Ide is vissza fog térni, de 
nincs itt minden holmija. Viszont magánál akarja tudni a játékait. A ruháit - próbálta beleképzelni magát Lucias helyébe. 
Először a sminktől kell megszabadulnia. Tudja, hogy Morano 
halála miatt keresni  fogjuk. Nem engedheti meg, hogy bármilyen nyomot hagyjon maga után. De azt hiszi, lassúak és ostobák vagyunk. Ö  pedig sokkal okosabb nálunk. Siet, de nem 
rohan. Hazamegy,  leveszi  a  parókáját és lemossa a festéket. 
Megtisztálkodik. Egy kis időre kiélvezi a győzelmét, összepakol néhány dolgot, és megsemmisíti mindazt, ami véleménye 
szerint az árulója lehet. 
-A  háza köré is  embereket  állított  - emlékeztette 
Whitney. - Majd  ők észreveszik. 
- Lehet, de az is lehet, hogy nem. Mert Lucias számít rájuk. Nem vezetne, uram? -  kérdezte Eve, és félreállt. -  Beszélnem kell a szakértőnkkel. 
Whitney gyorsan, sziréna nélkül vezetett. Amikor Eve kérésére Roarke azonnal lekérte a zsebszámítógépére Ludas házának a tervrajzát, csak felvonta a szemöldökét, de nem szólt 
egy szót sem. 
- Holoképet is tudsz vetíteni? 
- Természetesen. Holografikus megjelenítést kérek - mire 
a képernyőn látható rajz valósággal Eve ölébe ugrott. 
Alaposan megszemlélte. Közben tervezett. 
- A ház őrzésére kirendelt egyenruhásokkal megkerüljük 
a házat. Egy ember bemegy, egy kint marad. További emberek hatolnak be itt és itt. Mi elölről közelítünk. Roarke, te 
mész balról, fel a lépcsőn.  A kapitány jobbról, és átvizsgálja a 
földszintet. Én lefelé indulok. A házat mindenre kiterjedő biztonsági rendszerrel szerelték fel, tehát ha a célszemély figyeli a 
monitorokat, azt is látni fogja, hogy jövünk. Fedezzük egymást, mert Lucias a szíve mélyén nagyon is gyáva. 
Miközben a tervrajzot memorizálta, Eve további erősítést 
hívott. 
Amikor leparkoltak a megfigyelőkocsi mellett, kiugrott, 
és azonnal helyzetjelentést kért. Amikor megtudta a részleteket, villámgyorsan parancsokat kezdett osztogatni. 
- Az  ajtóra helyezett  pecsétet nem törték fel - jegyezte 
meg Whitney, miközben közeledtek a ház felé. 
- Lehet, hogy nem a főbejáratot  használta. Három másik 
ajtó is létezik, és tizenkét földszinti ablak - kocogott Eve a ház 
mellé, miközben próbált minél távolabb maradni a biztonsági 
kameráktól. - Az egyik ablakot betörték - jelentette. - Odabent van. 
Whitneyvel egyszerre  húzták elő  a mesterkódjukat. 
- Elnézést, uram. 
- Nem. Felejtse el, hogy én is itt vagyok. Menjen - cserélte fel Whitney a mesterkódot a pisztolyával. 
Eve kikódolta a pecsétet. 
- Rajta. 
-Szereti az alacsony  helyeket - szólt oda Whitneynek 
Roarke, és miután Eve háromig számolt, betörték az ajtót. 
Szétváltak háromfelé. Eve hangosan kiabálta az ilyenkor 
szokásos figyelmeztetést, miközben a hátát a falhoz vetve elkezdett ereszkedni a lefelé vezető lépcsőn. 
Az alján a droid várta. 
-Arra  programoztak,  hogy megakadályozzak  minden 
behatolási kísérletet, az illetékteleneket pedig visszafordítsam 
vagy elfogjam. Ha tovább folytatja az útját, fizikai sérülést fogok okozni önnek. 
- El az utamból. Rendőrség. Minden jogunk megvolt behatolni az épületbe. Elfogatóparancsunk van Lucias Dunwood 
ellen. 
- Arra programoztak, hogy megakadályozzak... - kezdte 
a robot, és Eve felé indult. 
- Baszd meg - dörmögte Eve, és tüzelt. 
Majd félrerúgta a remegve szikrázó robotot. 
- Világítás bekapcs - adta ki a parancsot,  de amikor a 
rendszer nem engedelmeskedett a hangjának, nem vesztegette 
káromkodásra az idejét. Sötétben haladt előre, és amikor egy 
ajtóhoz ért, mindig a fegyverét dugta be először. 
Amikor puha lépteket hallott a háta mögül, megperdült, 
és ujja megfeszült a ravaszon. 
- A francba, Roarke. 
- Két ember is van a földszinten. És az erősítés is elindult. 
Gyorsabban haladunk, ha idelent is ketten leszünk És - folytatta, miközben fedezte a felesége hátát - Lucias is idelent bujkál. 
Eve-nek ugyanezt súgták az ösztönei.  Éppen  ezért választotta a pincét. 
- Előttünk a labor - mondta halkan Eve, habár már észrevette  a mennyezet sarkába felszerelt biztonsági kamerát. 
Már biztos összecsomagolt, de azért számít  ránk. 
Az ajtót zárva találták. 
- Előremegyek - súgta Roarke fülébe Eve. - Arra számít, 
hogy sietni fogunk. Ne gyere utánam, amíg jelt nem adok. 
Eve elcsúsztatta a zárat, berúgta az ajtót, majd félrepördült. 
Ez a mozdulat mentette meg az életét. Valami reccsent a 
sötétben a bakancsa orra mellett. Látta a füstöt, hallotta a sziszegést, és gyorsan ellépett, mielőtt a padlót maró sav átrágta 
volna magát a bakancsán. 
Majd odabent valami felvillant. Eve a bal vállában égető 
fájdalmat érzett. 
- A francba! 
- Eltalált - ugrott be Roarke a nyitott ajtón. A saját testével fedezte a feleségét, miközben egy sorozatot lőtt a sötétségbe. 
- Nézz rám - kérte Eve, miközben érezte, hogy a karja 
válltól az ujjai hegyéig érzékedenné vált. - Vedd ki a kommunikátort a zsebemből. Nem érzem a bal kezem. 
Roarke teljesítette a felesége kérését. 
- A pince keleti felében - szólt bele. - Fegyvere is van. Eltalálta a hadnagyot. 
- A sérülés csak minimális - csattant fel Eve ingerülten. 
Nem terített le. Ismédem, nem sikerült leterítenie. Ott a biztonsági konzol - intett a fejével. - Iktasd ki a hangazonosítót, 
és gyújtsd meg a lámpákat. Dunwood!  - kiáltott, miközben 
guggolva az ajtóhoz ment. Jobb kezében a fegyverét tartotta, 
a bal hasznavehetetlenül csüngött a teste mellett. - A játszmának  vége. Körülvettük a házat. Nincs hová menekülnie. 
Dobja el a fegyverét, és feltartott kézzel jöjjön elő. 
- Addig nincs vége, amíg én azt nem mondom! Még nem 
fejeztem be - tüzelt ismét Lucias. - Azt hiszi, megadom magam egy nőnek? 
Felgyúltak  a  fények. Eve  pillantása a  padlón tátongó, 
megfeketedett  szélű lyukra esett, alig néhány hüvelyknyire a 
bakancsától. 
- Csábítás és hódítás. Mi is beléptünk a játékába, Lucias. 
Nem volt  okos dolog,  hogy mindent olyan szépen leírt nekünk. Tudjuk, hogy maga intézte el Kevint. Ügyes volt,  de 
közel sem tud annyit  a törvényről, mint  a vegyszerekről. 
A vallomása  ettől még  érvényben marad. És elég ostoba volt 
ahhoz,  hogy  nyomokat hagyjon maga után  a fürdőszobában. 
Nagyon gyorsan veszít a pontjaiból. 
Odabent eltört egy üveg. Lucias dühösen üvöltött. 
- Ez az én játékom, te kurva. Én hozom a szabályokat. 
Eve a levegőbe emelte a pisztolyát, azzal intett a háta mögül elősiető férfiaknak. 
- Új játék, új szabályok, és engem nem győzhet le, Lucias. 
Jobb vagyok magánál.  Dobja el a fegyverét, és jöjjön elő, különben megsérül. 
- Nem fog nyerni - torzult síróssá Lucias hangja, mint 
egy hisztis gyereké. - Engem nem lehet megverni. Legyőzhetetlen vagyok. Egy igazi Dunwood. 
- Fedezz - vett mély lélegzetet Eve, majd összegömbölyödött, és  begördült a szobába.  A Lucias fegyveréből kilőtt 
bénító sugárnyaláb a feje felett robbant, majd  a padlóba tépett, közvetlenül a dereka mellett. 
- Nem voltál elég gyors, Lucias - vetette neki Eve a hátát 
egy széles szekrénynek. - Nem, egyáltalán nem. Már megint 
elhibáztál. Túlságosan nagy a fegyvered szórása. Az utcán vetted? Az eladók azt állítottak, teljesen fel van töltve? Hazudtak. 
Lefogadom, még  ha ellenőrizted is, már legalább a fele tárat 
elpuffogtattad. Az én fegyverem viszont tele van. És nem hibázok. Én nyertem a játékot. És az lesz a nyereményem, hogy 
egész életedre rács mögé juttadak. Egy nő miatt kerülsz börtönbe, Lucias - hajolt ki Eve, és intett Roarke-nak, hogy tüzeljen a jobb oldalára. Amint a férje engedelmeskedett, máris felugrott. Káromkodva tüzelt, de elkésett. 
Lucias remegve, lassan összerogyott. A fiola kicsúszott az 
ujjai közül. 
- Hívjátok a mentőket - kiáltott Eve, és  ádépte az üvegcserepeket. De csak azután kuporodott le Lucias teste mellé, 
hogy félrerúgta a fegyverét. - Mit vett be? 
-Amit Kevinnek is adtam - mosolyodott el  hűvösen 
Lucias. - De dupla adagot, hogy gyorsabban hasson. Engem 
nem fog legyőzni egy nő. Úgy fejeztem be a játékot, ahogy 
akartam, tehát én vagyok a győztes. Én mindig nyerek. Vesztettél, kurva. 
Eve figyelte, ahogy meghal, és közben nem érzett semmit. 
- Nem. Mindenki nyert. 
Epilógus 
Eve megállt a ház előtt, mélyen beszívta a hűvös, éjjeli levegőt, 
miközben jobb tenyerébe fogta zsibbadó bal karját. 
Sarah Dunwood egyszerre  sirathatja az apját  és  a  fiát. 
A gyermek és anya, akit csapdába ejtett a szeretet és a hűség. 
- Szüksége van orvosra, hadnagy? 
Eve Whitneyre pillantott. 
- Nem, uram - próbálta mozgatni az ujjait. - Lassan magától is rendbe jön. 
-Senki sem csinálta volna különbül  -  jegyezte meg 
Whitney, miközben együtt figyelték, ahogy Lucias Dunwood, 
a huszonkét éves zseni, szeretett fiú és könyörtelen ragadozó 
testét egy fekete zsákban hozzák ki a házból. - Nem számíthatott arra, hogy öngyilkos lesz. 
De igen, gondolta Eve.  Tudatának  egy része pontosan 
tisztában volt azzal, amit csinált - szándékosan, rideg számítással hajszolta bele, hogy végezzen magával. 
Vajon az apját is egy ilyen fekete zsákban hozták ki az utcára? 
Majd lehunyta a szemét.  Elvégre nyomozó volt - és a jelvény jelentett... Mindent. 
- Tudtam, hogy  kockázatos,  kapitány. Annak ellenére 
hajszoltam, hogy amikor sarokba szorítottuk, megláttam ennek a végkifejletnek is a lehetőségét. Parancsot adhattam volna rá, hogy rohanják le a szobát. Talán akkor most nem a hullaház, hanem a cellája felé tartana. 
- Fegyvere volt, veszélyt jelentett, és rá is lőtt magára a 
feketepiacon vásárolt,  teljesen feltöltött pisztolyával. Emberek 
sebesülhettek volna meg, akik  most békésen hazatérhetnek a 
családjukhoz. Senki sem csinálta volna különbül - ismételte 
meg. - írja meg  a jelentését, utána menjen, és aludjon egy keveset. 
Halálos csábítás 
 
- Igenis, uram. Köszönöm - mozgatta meg Eve a vállát, 
amibe lassan kezdett visszatérni az élet, és átment az utca másik oldalára, hol Roarke várt rá. - Most be kell mennem, hogy 
megírjam és elküldjem a jelentésem. 
- Hogy van a karod? 
- Mintha kismillió izzó tűvel bökdösnék - mozgatta meg 
ismét az ujjait Eve. - De pár órán belül minden rendben lesz 
vele. Mire végzek a papírmunkával. 
Mivel Roarke ismerte  a feleségét, és tudta, mire gondol, 
megszólalt. 
- A halálával jobb lett a világ, Eve. 
- Talán, de nem én döntöttem el, hogy így legyen. 
- Nem  te döntötted el. Hanem ő. Csak fel kellett volna 
emelnie a kezét. Akkor elégedetten átadhattad volna az igazságszolgáltatásnak. 
- Aha - nyugodott  meg kissé Eve az igazság hallatán. 
Az anyjához elküldöm a rendőrség egyik tanácsadóját. Nem 
arra van szüksége, hogy tőlem hallja a történteket, hanem néhány vigasztaló szóra. 
- Később, amikor már enyhül a gyásza,  kiküldhetnénk 
hozzá valakit a menedékből, hogy beszéljen vele - fogta meg 
Eve jó kezét Roarke. - Gyere. 
Eve bólintott. 
- Utazzunk el, még  ma éjjel - mondta, miközben a kocsihoz sétáltak. 
- Utazzunk el? 
- Aha, Mexikóba. Ahogy lezártam az ügyet, szedjük a sátorfánkat, szálljunk fel az egyik flancos magángépedre, és húzzunk el a fenébe ebből a városból. 
Mielőtt kinyitotta volna előtte a  kocsi ajtaját, Roarke 
megcsókolta a felsége ujjait. 
- Máris intézkedek. 
MEZTELENÜL A HALÁLBA  A HALÁL FÉNYÉBEN 
HALHATATLAN A HALÁLBAN 
MÁMOROS HALÁL   HALÁLOS SZERTARTÁS 
HALÁLOS BOSSZÚ 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel 
megrendelheti közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu 
on-line áruházban, illetve az 52 530-843 telefonilletve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
lel.fax: 72315-529, 214-058 - e-mail: kozpontdirekt.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 350-6482 -Tel.fax: 350-6483 
HALÁLOS ÜNNEP  HALÁLOS ÖSSZEESKÜVÉS 
A HALÁL SZEMTANÚI 
HALÁLOS HŰSÉG  HALÁLOS ÍTÉLET 
HALÁLOS ÁRULÁS 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel 
megrendelheti közvetlenül a kiadótól is a www.goIdbook.hu 
on-line áruházban, illetve az 52 530-843 telefonilletve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Tel.fax: 72315-529, 214-058 - e-mail: kozpontdirekt.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tél.: 350-6482 - Tel.fax: 350-6483 
A GOLD BOOK KIADÓ 
könyvkínálata megtekinthető a 
www, goldbook. hu weblapon 
A GOLD BOOK KIADÓ 
elérhetőségei: 
Telfax: 52 530-842, 530-843 
E-mail: infogoldbook.hu 
A kiadó könyvei korlátozott példányszámban 
kedvezménnyel megrendelhetők a 
www, goldbook. hu on-line könyvesboltban 
Könyveink teljes választéka megvásárolható 
a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT KFT. 
Budapesti Kirendeltségén 
1138 Budapest, Tomori u. 33. 
Megrendelhető: 
7630 Pécs, Alkotás u. 3. 
Telfax: 72 517-800 
E-mail: rendelesalexandra.hu 
www.alexandra.hu 
Könyveinket keresse a könyvesboltokban 
és a könyváruházakban! 
A New York Times bestsellerírónője, Nóra Roberts, 
azaz  egy szívfájdító regénnyel áll az olvasók elé... 
Ezúttal Eve Dallas egy gyilkos Casanovát keres, aki halálos 
étvágyat érez a csábításra. 
Dante a cybertérben választja ki az áldozatait hetekkel azelőtt, 
hogy személyesen találkoznának. Néhány korty bor, és pár órával 
később a lány halott. A gyilkos fegyver: egy ritka, 
csaknem kimutathatatlan kábítószer, amitől az áldozatot 
leküzdhetetlen nemi vágy keríti a hatalmába, az utcai értéke 
pedig negyedmillió dollár. 
Eve Dallas hadnagy újra és újra végigpörgeti magában 
az eseményeket. A gyertyafény, a zene, az ágyra hintett 
rózsaszirmok - a csábítás gyilkos eszközei. A tettes nem akarta 
megölni a lányt. De amikor mégis megtörtént, két választása 
maradt: félelemmel és bűntudattal telve elrejtőzik, 
vagy új abb vadászatba kezd... 
Az már biztos, hogy Robbebben a remekül felépített 
sorozatban olyan légkört teremtett, hogy az olvasói azt érzik, 
PUBLISHERSWEEHy 
GOLD BOOK 
www.goIdbook.hu