J. D. Robb:
Halhatatlan a halálban

3. könyv
Eredeti cím: Immortal in Death 
Copyright  1996 by Nóra Roberts 
A könyvben található részlet J. D. Robb: Rapture in Death 
Mámoros halál c. regényéből való 
Copyright  1996 by Nóra Roberts 
Ali rights reserved 
Fordította: Kiss Tamás 
A borítókép Szendrei Tibor munkája 
A szépség végzetes ajándék 
Byron 
Tördelés, tipográfia: Gold Book Kft. 
Tégy halhatatlanná a csókoddal 
Christopher Marlow 
Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, 
információs rendszerben tárolni vagy a kiadóval történt 
előzetes megállapodás nélkül bármely formában, bármely 
módon sugározni. 
ISBN 963 9248 95 
Kiadja a Gold Book Kft. 
Felelős kiadó a kft. ügyvezetője 
Nyomdai munkálatok: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen 
Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató 
Első fejezet 
A házasság olyan, mint egy gyilkosság. Eve  egyszerűen 
nem értette, hogy történhetett ez vele. Hiszen csak rendőr 
volt, az Isten szerelmére. Habár a testületnél eltöltött tíz 
év alatt komolyan hinni kezdte, hogy egy zsarunak egyedülállónak kell maradnia, függetlennek, aki kizárólag csak 
a munkájával törődik. Őrültség volt azt hinni, hogy egy 
személy megoszthatja az erejét, az idejét és az  érzelmeit a 
törvény - annak minden fénye és árnyoldala -, valamint a 
család - annak minden követelése és intimitása - között. 
Mindkét élet - és, mint ahogy rádöbbent, a házasság 
sem más, mint kemény munka - lehetetlen feladatok és 
pokoli órák elé állította. Lehet, hogy 2058-at írtak, a technikai haladás fényes korszakát,  de a házasság ettől még 
házasság maradt. Eve számára pedig maga volt a rettenet. 
És egyszer csak, a nyár közepén, elérkezett  a nagy nap 
- egyik ritka és értékes szabadnapja -, amikor végig kellett járnia a boltokat. Nem tudta visszatartani a reszketését. 
És nemcsak  a vásárlás miatt, emlékeztette önmagát. 
Hanem azért, mert menyasszonyi ruhát kellett vásárolnia. 
Szemmel láthatóan elment az esze. 
Persze mindezt  Roarke  okozta.  Kihasználta  egyik 
gyenge  pillanatát.  Mindketten sebesülten  véreztek, és 
örültek, hogy életben maradtak. Ha egy férfi elég  okos, és 
elég jól ismeri az áldozatát, akkor pontosan ilyen helyet és 
időt választ, hogy házasságot ajánljon, és a nő - hát, valljuk be őszintén - elveszett. 
Legalábbis ha Eve Dallasnak hívják. 
-Úgy nézel  ki, mint  aki  éppen  most vert  halálra 
puszta kézzel egy csapat drogost. 
Eve éppen egy cipőt vizsgált,  de most felnézett. Túl 

vonzó ez a férfi, gondolta magában. És bűnös. Az  a kemény tekintet, költői ajkak, és gyilkos-kék szemek.  És ha 
az arcáról a testére tévedt a tekintete, akkor hasonlóan lenyűgöző élményben lehetett része. Mindehhez hozzávette 
ír akcentusát, és máris készen volt a pokoli csomag. 
-Jelenleg még annál is pocsékabbul érzem magam 
és Eve elkomorodott, amikor meghallotta, micsoda nyafogás tört elő a saját torkából. Még soha  nem nyafogott. 
De igazság  szerint  sokkal szívesebben verekedett  volna 
egy felpörgetett narkóssal, mintsem elmenjen ruhákat válogatni. 
Ruhákat, édes Istenem, ruhákat! 
Visszafojtott egy káromkodást, és  morcosan figyelte, 
ahogy Roarke átvágott a tágas hálószobán. Megvolt az a 
képessége, hogy a legváratlanabb pillanatokban azt  az érzést keltse benne, hogy megőrült. Mint most is, ahogy leült mögé a magas, széles ágyra, amit  megosztottak egymással, és megfogta az állát. 
- Reménytelenül beléd szerettem. 
Hát  ez az. Ez a férfi a bűnös kék  szemeivel,  az erős, 
fenséges, és valahogy Raffaello bukott angyalaira emlékeztető férfi beleszeretett. 
- Roarke - fojtott el Eve egy sóhajt. Szembe tudott, és 
néha szembe is kellett néznie egy élesített lézerpisztollyal, 
amit egy vad, mutáns zsoldos tartott a kezében, de  akkor 
sem rémült meg annyira, mint amikor nyíltan kimondott 
érzelmekkel kellett szembenéznie. - Csak túl akarok lenni 
ezen az egészen, ha már egyszer beleegyeztem. 
Roarke savanyúan ráncolta a homlokát. Azon csodálkozott, hogy feledkezhet meg Eve ennyire önnön varázsáról, ahogy ott ül az ágyon, szőke,  tusi  haja az égnek mered,  miközben  kétely és  bosszúság fénylik whiskyszínű 
szemeiben. 
-Kedves Eve -  csókolta meg könnyedén, egyszer a 
remegő ajkát, majd a gödröcskét az állán. - Sohasem kételkedtem benned - habár az igazat megvallva folyamatomes embernek tartotta magát. - Többszörös  választást 
szeretnél? 
-Mert soha  nem  mondasz nekem nemet  - állt fel 
Eve, és zsebre vágta a kezét. 
- Ezért csak fél pont jár.  Próbálkozz újra. 
- Mert elment az eszem. 
-Ezzel sem nyerted meg  az álomutazást a Star 50 
tropikus paradicsomába. 
Eve vonakodva elmosolyodott. 
- Talán azért, mert szeretlek. 
-Talán szeretsz is - lépett vissza hozzá elégedetten 
Roarke, és megfogta Eve izmos vállát. - Mennyivel lehet 
még rosszabb? Betáplálhatnál néhány bevásárlóprogramot 
a számítógépbe, végignézhetnél tucatnyi gyönyörű ruhát, 
végül pedig azt rendelhetned meg, amelyiket csak akarod. 
-Eredetileg én is  erre gondoltam - forgatta Eve a 
szemét. - De Mavis lebeszélt róla. 
- Mavis - sápadt el kissé Roarke. - Eve, mondd, hogy 
nem Mavisszel mész vásárolni. 
Roarke reakciója kissé felvidította. 
- Szerzett egy hozzáértő barátot. Egy divattervezőt. 
- Édes Krisztus. 
- Azt mondta, tuti kapcsolat. A Sohóban. csak valami 
áttörés kellene, hogy nevet szerezzen magának. 
- Szökjünk meg. Most rögtön. Remekül nézel ki. 
- Beijedtél? - vigyorodott el Eve. 
- Rettenetesen. 
- Remek. Akkor egy  egyre állunk - és előrehajolt, 
hogy megcsókolja. - Most az elkövetkező hetekben azon 
aggódhatsz, mit  fogok viselni a nagy napon.  De már 
mennem kell - veregette meg Roarke arcát. - Húsz percen belül találkozunk. 
- Eve - ragadta meg Roarke a kezét. - Ugye nem készülsz semmi meggondolatlanságra? 
Eve kiszabadította magát. 
- Hozzád megyek, vagy  nem? Mi lehet ennél is nagyobb meggondolatlanság? 
Eve remélte, hogy Roarke egész nap fő majd a saját levében. Már a házasság gondolata is eléggé elbátortalanította,  de az esküvő - a ruhák, virágok, a zene és az emberek. .. valósággal elborzasztotta. 
Kihajtott a külvárosba,  és átkozódott, amikor egy 
mobil árus, nem adva meg neki az elsőbbséget,  besorolt 
elé füstölgő csotrogányával. Már a forgalom bűze is facsarta az  orrát, de a túlsütött szójadogok szaga szinte gyomron vágta. 
Mögötte egy Rapid taxi sértette éppen a városi csendrendeletet a kürtjével, és azzal, hogy a sofőr válogatott átkokat szórt mindenkire  a  külső  hangszórón  át. Egy 
szemmel láthatóan turistákból összeverődött csoport - kezükben kamerákkal, elektérképekkel és látcsövekkel - tátotta  száját a nyüzsgő forgalomra. Eve csak a fejét rázta, 
amikor látta, hogy egy városi tolvaj a könyökével tör utat 
közöttük. 
Amikor visszatérnek  majd a szállodába, néhány kredittel szegényebbek lesznek. Ha lett volna ideje,  és főleg 
tere, hogy kisoroljon a forgalomból, talán fülön csípte volna a zsebest. De az, lábán légkorcsoíyával már bele is olvadt a tömegbe, mielőtt egyet pisloghatott volna. 
Ez New York, gondolta halvány  mosollyal a szája 
szögletében. Belépés csak saját felelősségre. 
Kedvelte a tömeget, a zajt és a szüntelen rohanást. Itt 
ritkán érzi magát  egyedül az ember,  az  intimitás  pedig 
felér a lehetetlenséggel.  Épp ezért költözött ide  évekkel 
ezelőtt. 
Nem, nem volt antiszociális, de a túl nagy tér és az 
egyedüllét idegessé tette. 
Rendőrnek  érkezett  a városba, mert  hitt  a rendben, 
szüksége volt  erre a  túléléshez.  Borzalmas,  megalázott 
gyermekkorát üres terek és sötét sarkok töltötték meg, és 
ez azóta sem változott. Annál inkább megváltozott ő maga. Magához ragadta az irányítást, és megtalálta önmagát. 
Már nem volt az a kis senki, akit egy szociális munkás Eve 
Dallasnak nevezett el annak idején. 
És most  ismét egy nagy változás kapujába ért. Még 
pár hét, és nem csak Eve  Dallas,  a gyilkossági csoport 
nyomozója lesz. Hanem Roarke felesége. De az még előtte 
sem volt tiszta, hogy birkózik majd meg ezzel a kettős szereppel. 
Egyikük  sem tudta, milyen lehet családban élni, milyen érzés,  amikor körülveszi az embert, és hogy kell családot alapítani. Helyette tisztában voltak a kegyetlenséggel, a megaláztatással  és az elhagyatottsággal. Vajon éppen ezért találtak egymásra, tűnődött Eve. Mert mindketten megtanulták, milyen, ha az  embernek nincs semmije? Semmi, csak a félelem, az éhség és a kétségbeesés. 
Vagy olyan  alapvető volt ez, mint a vágy?  Vágy a 
szexre, a szeretetre - és arra az eggyé olvadásra, amit Eve 
el sem tudott képzelni, mielőtt Roarke felbukkant az életében. 
Fel kell tennem  egy kérdést dr. Mirának, merengett, miközben  a rendőrségi  pszichiáterre gondolt, akivel - munkájából kifolyólag - sokszor konzultált. 
De Eve elhatározta, hogy most nem gondol rá. Sem a 
jövőre, sem pedig a múltra. Pillanatnyilag a jelen is elég 
bonyolult. 
Három háztömbnyire a Green utcától megragadta az 
alkalmat, és besurrant egy üres parkolóhelyre. Miután átkutatta  a zsebeit,  talált egy megfelelő címletű  érmét 
amit  a kiöregedett parkolóóra monoton,  gügye hangon 
követelt tőle -, és kétórányi időt vásárolt magának. 
így legalább attól nem  kellett tartania, hogy beidézik 
közlekedési kihágás miatt. 
Vett egy  mély lélegzetet, és végignézett a környéken. 
Nem túl gyakran járt a külváros eme részében. Gyilkosságok mindenütt történnek,  de  a Soho nyomorgó fiataljai 
sokkal gyakrabban intézték el vitás ügyeiket egy pohár olcsó bor mellett, mint mások. 
Most itt is eluralkodott a nyár. A virágárusok pultjai 
majd leszakadtak a rózsák alatt, a klasszikus vörös és rózsaszín versenyre kelt a hibrid, csíkos példányokkal.  Az 
utcákon a forgalom zúgott és morajlott, miközben a járművek néha feltorlódtak a rozoga házak között. Mindenütt az Európában divatos tógákat, művészi szandálokat 
és hajpántokat lehetett látni, melyeket fülbevalók és fityegők egészítettek  ki. 
Olaj- és vízfestők, számítógépes  művészek álltak a 
boltok előtt, versenyre kelve az utcai árusokkal, akik hibrid gyümölcsöket, jeges joghurtot vagy tartósítószer-mentes zöldségpépet  árultak. 
Klassz. 
A Tiszta Szekta tagjai borotvált fejjel, kidülledt szemmel járkáltak valaha fehér, de most már inkább porszürke 
tógáikban.  Közülük  került ki a Soho lakosságának nagy 
része. Eve elment egy szemmel láthatóan vallási fanatikus 
mellett, odavetett neki egy kis aprót, mire hálából üdvözült mosolyt és egy fényes kavicsot kapott. 
- Tiszta szerelem - magyarázta neki a vallási fanatikus. - Tiszta élvezet. 
- Aha, persze - morogta Eve,  és oldalt lépett. 
Vissza kellett mennie, hogy rábukkanjon Leonardóra. 
A nagy reményű tervező a harmadik emeleten rendezte be 
a műhelyét. Az  utcára néző ablakot  teletömték divatlapokkal és színes  foltokkal, amitől Eve idegesen nyelt egy 
nagyot.  Nem  az ő ízlését tükrözték, hanem inkább Mavisét. 
Nem úgy tűnt, hogy gyakran járnának ide olyan  emberek, akik Leonardo művészetében akarnak gyönyörködni. 
Eve gyomrába újra beleállt  az ideges görcs,  ahogy 
megpillantotta a tollakat, gyöngyöket és festett gumiruhákat. Habár  nagy örömére szolgált, hogy  ráijeszthetett 
Roarke-ra, azért mégsem akart neonszínekben az oltár elé 
járulni. 
De  látott még mást  is. Úgy vette  észre,  Leonardo 
nagyban űzte a divattervezést, és igyekezett reklámozni is. 
Mesterremeke, egy kísérteties, fehér modell úgy függött a 
vállfán,  mintha csak élne. 
Eve-nek a hideg futkározott a hátán. 
Huhu, gondolta. Innen sem a mennyországba, sem pedig a 
pokolba nem vezet út. Megfordult, és már csak a menekülésre tudott gondolni, amikor belefutott Mavis karjaiba. 
- Olyan ridegek a munkái - ölelte át szeretettel Mavis 
Eve derekát, és álmodozó tekintettel kinézett az ablakon. 
-Nézd, Mavis... 
- És rettenetesen kreatív. Láttam, amikor a képernyőn 
tervezte az egyik ruháját, yad volt. 
- Aha, vad. Azt hiszem... 
-A legbelsőbb lélek szakavatott ismerője - folytatta 
sietve Mavis. Ő  aztán igazán ismerte Eve lelkét, és tudta, 
hogy a  barátnője bármelyik pillanatban megfutamodhat. 
Mavis Freestone arany kezeslábasban és háromhüvelykes 
légtalpakon állt  Eve előtt. Hátradobta fehér csíkokkal tarkított göndör, fekete haját, és elvigyorodott. - Te leszel 
New York legmegrázóbb menyasszonya. 
-Mavis - és Eve összehúzott szemmel jelezte, hogy 
nem szeretné, ha ezúttal is félbeszakítanák.  - Csak valami 
egyszerűbb ruhát szeretnék, amiben nem festek úgy, mint 
egy idióta. 
Mavis meghajolt. Bicepszén megrándult a  rátetovált 
szárnyas szív, ahogy a melléhez emelte a kezét. 
- Dallas, bízz bennem. 
- Nem - tiltakozott Eve, amikor Mavis már  húzta is 
visszafele  a lépcsőről. - Komolyan gondoltam, Mavis. Inkább számítógépen keresztül rendelek valamit. 
- Csak a testemen keresztül - motyogta Mavis, és az 
utcai bejárathoz rángatta Eve-et. - Legalább annyit megtehetsz, hogy megnézed a kollekcióját, és elbeszélgetsz vele. Adj a fickónak egy esélyt - nyomta előre a felső ajkát, 
ami, főleg ha bíborvörösre festette, félelmetes fegyvernek 
bizonyult. - Ne legyél már ennyire tök, Dallas. 
- A fenét, hiszen eljöttem. 
Mavis elpirult és felnézett a zümmögő biztonsági kamerába. 
- Mavis Freestone és Eve Dallas keresi Leonardót. 
A külső ajtó  fülsértő  nyikorgás  kíséretében kinyílt. 
Mavis egyenesen az öreg lift felé tartott. 
- Ez a hely valóságos őskövület. Azt hiszem, Leonardo 
azután is itt fog lakni, miután betör a piacra. Tudod, a különc művészek, meg minden. 
- Pontosan -  hunyta le Eve a szemét,  és imádkozni 
kezdett, ahogy a lift egy zökkenővel  megkezdte  az útját 
felfelé. Lefelé már tuti, hogy a lépcsőn fog jönni. 
- És most, ha  megkérhetlek, nyisd meg az elmédet 
parancsolt  rá Mavis. - És  engedd  Leonardónak, hogy a 
gondodat viselje. Darling!  - hömpölygött ki  a nyikorgó 
liftből egy rendetlen, mindenféle színű anyagdarabokkal 
borított szobába. Eve csodálkozva nézett körül. 
- Mavis, galambocskám. 
Eve  némán állt. Az elébe  toppant művész  legalább 
195 magas  volt, és olyan széles, mint egy maxibusz. Hatalmas, hullámzó bicepszét  kiemelte az ujjatlan, szembántó színű lepel alól,  amit viselt. Ezért megjelenése valahogy 
a marsi naplementékre emlékeztetett. Széles holdvilágképén rézszínű bőr feszült, mint valami  dobon. Csillogó fogakkal vigyorgott, szemei  pedig úgy villogtak,  mint az 
aranyérmék. 
Karjaiba zárta  Mavist, felkapta a levegőbe, és kecsesen 
megforgatta. Majd hosszan, szenvedélyesen megcsókolta, 
ami arra figyelmeztette Eve-t, hogy a kettejük közti kapcsolat többre épül, mint a divat és a művészet kölcsönös 
szeretetére. 
- Leonardo -  túrt bele  Mavis ragyogva a férfi  sűrű, 
vállig érő fürtjeibe. 

- Babám. 
Eve a háttérben maradt, amíg ölelkeztek, de azért forgatta a szemét. Kétségtelenül behálózták. Mavis újra szerelembe esett. 
-Gyönyörű a hajad  -  futtatta  végig  Leonardo 
virsliujjait Mavis fürtjein. 
-Reméltem, hogy tetszeni fog. Ő... - tartott Mavis 
egy kis hatásszünetet, mintha csak egy díjnyertes schnauzert akarna bemutatni - .. .Dallas. 
- Ó, persze, a menyasszony. Boldog vagyok, hogy 
személyesen megismerhetem - és egyik kezét Eve felé 
nyújtotta,  míg a  másikkal  továbbra is szorosan  ölelte 
Mavis derekát. - Már nagyon sokat hallottam önről. 
- Aha - pillantott Eve a barátnőjére. - Nekem viszont 
csak apró részleteket mesélt magáról. 
Leonardo felnevetett. Ettől a hangtól Eve-nek csengeni kezdett a füle, és megrándult a szája széle. 
- Az én kis galambocskám  nagyon titkolódzó. Frissítőt - kiáltott fel, és kavargó színorgiába  burkolózva, nem 
várt kecsességgel megpördült a tengelye körül. 
-Ugye gyönyörű? -  suttogta Mavis,  és  szemeiben 
táncot járt a szerelem tüze. 
- Almaid férfija. 
- Nem is hinnéd,  milyen... ötletes. Hogyan... - vett 
egy nagy levegőt Mavis, és kidüllesztette  a mellkasát. - Ez 
a férfi egy szexartista. 
- Erről nem akarok hallani. Egy árva szót sem - és 
Eve összehúzott szemöldökkel vizslatni kezdte a helyiséget. 
Tágas volt, magas mennyezetű. Mindent  virágok és 
ruhaanyagok borítottak. Szivárványos  fiiksziák, ében szökőkutak, sartrőzfüggönyök  lógtak a plafonról, a  falak 
mentén, az asztalokon és a székeken. 
-Jézusom - csak ennyit bírt kinyögni. 
Edények és tálcák tele fényes szalagokkal, csatokkal és 

gombokkal. Selymek, övek, kalapok, fátylak borították a 
félkész ruhakölteményeket és a veretes fűzőket. 
Mintha egy farmot kereszteztek volna egy virágbolttal. 
Eve megrémült, és kissé elsápadva hátrálni kezdett. 
-Mavis, én  szeretlek.  Talán ezt eddig  még nem 
mondtam, de így van. Most viszont elmegyek. 
- Dallas - és egy gyors kuncogás  kíséretében Mavis 
megragadta a karját. Alacsony termetéhez képest meglepő erő szorult  bele. - Nyugi. Vegyél  egy  nagy levegőt. 
Garantálom, Leonardo arra készül, hogy menyasszonyt faragjon belőled. 
- Éppen ettől félek, Mavis. Méghozzá nem is kicsit. 
-Jeges citromos tea - jelentette be Leonardo, mintha 
csak énekelne, és kilépett egy műselyem függöny mögül. 
Kezében egy poharakkal megrakott tálcát tartott. - Kérem, kérem, üljön le. Először el kell lazulnunk, csak akkor 
hangolódhatunk egymásra. 
Eve fél szemmel az ajtót lesve lassan oldalazni kezdett 
az egyik fotel felé. 
-Nézze, Leonardo, Mavis talán nem magyarázta el 
pontosan a dolgokat. Nézze, én... 
- A gyilkossági csoport egyik nyomozója. Már olvastam önről - jelentette ki kedvesen Leonardo, miközben letelepedett a kanapéra, Mavis pedig azonnal az ölébe ült. 
A legutóbbi ügye valóságos médiaszenzációvá vált. Be kell 
vallanom, lenyűgözött. Maga éppen úgy apró mozaikdarabkákkal dolgozik, akárcsak én. 
Eve megkóstolta a teát, és meglepetésében csaknem 
pislogni kezdett, amikor megérezte, milyen testes és jóízű. 
- Maga mozaikdarabkákkal dolgozik? 
- Természetesen. Látok egy nőt, és magam elé képzetem, milyen ruhába szeretném öltöztetni. Majd ki kell tanom kicsoda, micsoda valójában,  miként éli az életét. 
Mik a  reményei,  az elképzelései, milyen képet  alkotott 
önmagáról? Utána ezeket a darabokat össze kell raknom, 

hogy megalkossam a kinézetét. Először is minden nő maga a megtestesült titok, én pedig igyekszem megfejteni. 
Mavis minden szégyenkezés  nélkül,  kéjesen felsóhajtott. 
- Hát nem nagyszerű, Dallas? 
Leonardo kuncogva meghúzta Mavis fülét. 
-A  barátnőd aggódik,  galambocskáim. Azt hiszi, 
elektro-rózsaszínbe és fiitterekbe akarom  csomagolni. 
- Ez csodásan hangzik. 
- Számodra - mosolygott vissza Eve-re. - Szóval készül hozzámenni ahhoz a rejtélyes és hatalmas Roarkehoz? 
- Nagyon úgy néz ki - motyogta Eve. 
- Egy nyomozás közben botlottak egymásba. Mégpedig a DeBlass-ügyben, igaz? És rabul ejtette a homokszín 
szemével és a komoly mosolyával. 
- Nem mondtam, hogy én... 
- Nem mondta - folytatta Leonardo. - Mert nem úgy 
tekint  saját  magára,  mint ahogy ő. Vagy én. Maga kemény,  bátor, törődő és bizalomra méltó. 
-Egy divattervezővel vagy  egy  analitikussal hozott 
össze a véletlen? - kérdezte Eve. 
- Az egyik nem megy a másik nélkül. Mondja el hadnagy, hogy sikerült Roarke-nak elnyernie a kezét? 
- Én nem valamiféle díj vagyok, amit csak úgy el lehet nyerni - csattant fel Eve, és eltolta maga  elől a poharat. 
- Csodálatos - csapta össze Leonardo a kezét, és csaknem könnyekben tört ki. - Tűz  és függetlenség.  És egy 
kis félelem. Éppen csak, hogy egy kicsi.  Magából csodálatos menyasszony lesz. És most munkára  - állt fel. - Jöjjön 
velem. 
Eve is felállt. 
-Figyeljen,  szerintem  nem  érdemes vesztegetnünk 
egymás idejét. Én csak. 
-Jöjjön velem - ismételte meg Leonardo, és karon 
fogta Eve-t. 
- Adj neki egy esélyt, Eve. 
Mavis kedvéért engedte, hogy a divattervező átvezesse 
a falakról leomló  szövetek labirintusán a padlástér túlsó 
végében berendezett műhelyig, ahol éppen olyan felfordulás uralkodott, mint ahol az imént teáztak. 
A számítógépet meglátva kissé jobban érezte magát. 
Ezt legalább értette. De a rajzoktól, amiket a szerkezeten 
generáltak és beborították a helyiség minden szóba jöhető 
felületét, hevesebben kezdett verni a szíve. 
Már csaknem megkönnyebbüléssel gondolt a fiitterekre és a fuksziára. 
A  lógó ruhákban a modellek úgy  néztek ki,  mint a 
mutánsok. Néhányan sportos tollcuccot viseltek, a többiek köveket. Páran pedig olyan fantáziát, amit alig lehetett 
ruhának nevezni - csúcsos gallérokat, felmosórongy méretű szoknyákat, bőrszínű egyenruhákat -, és ettől úgy festettek, mint egy halloweeni karnevál résztvevői. 
- Némi ízelítő az első bemutatómból. Láthatja, hogy a 
magas szintű divattervezés nem más, mint a valóság kifacsarása. Merész, egyedülálló és lehetetlen. 
- Nekem tetszik. 
Mavis felé pillantva Eve elhúzta a száját, és összefonta 
a karját. 
- Ez  csak  egy  szűk  körű, otthon megrendezett ceremónia lesz. 
- Hmm - ült le Leonardo a számítógépe elé, és elbűvölő gyakorlattal esett a billentyűzetnek. - És most... 
mutatott egy  képet, aminek láttán Eve ereiben megfagyott a vér. 
Egy vizeletszínű ruhát látott  maga  előtt, a nyak és a 
mellrész  között  sárbarna fodrok és  csipkék  borították, 
melyről gyermekökölnyi kövek lógtak.  A tervező olyan 
boré hagyta, hogy Eve biztos volt benne, bárki is fogja viselni, teljesen eltűnik benne még az ujja hegye is. 
Ahogy az  ábra  elfordult a képernyőn, Eve vethetett 
egy pillantást a hátára is. A dekoltázs a derék alá ért, és 
tollak szegélyezték. 
- Ez nem magának készült - fejezte be Leonardo, és 
látván Eve sápadt arcát, szívből kacagni kezdett. - Bocsánatot kérek. Ne tudtam ellenállni. Magának... ez csak 
egy vázlat, érti? Egyszerű. Mint egy pillér. Nem túl kidolgozott. 
Miközben beszélt, folytatta a munkáját. A képernyőn 
lassan alakot öltöttek a vonalak és foltok. Eve zsebre dugott kézzel figyelte. 
Elámult, hogy látszólag milyen egyszerű  a tervezés. 
Hosszú vonalak, az ingvállra  helyezett  leheletnyi hangsúly, az ujjak, melyek lágyan  megereszkednek a viselője 
karján. Eve ennek ellenére nyugtalanul várta, mikor kezdi 
Leonardo felcicomázni. 
-Egy kicsit még piszmogni kell vele - jelentette ki 
szórakozottan a művész, és megfordította a képet, hogy a 
ruha hátát is  szemügyre vehesse, olyan  elegáns-e,  mint 
elöl, ahol  térdig fel van hasítva.  - Mit szólna, ha  belőnénk? 
- Belőnénk? 
- Nem - mosolygott Leonardo, és egy pillanatra felemelte a tekintetét.  - Nem akarja. A haját lőnénk be. Egy 
fejdíszre gondoltam. 
Eve méltatlankodva beletúrt a hajába. 
- Ha csak tehetem, nem takarom el. 
- Nem, nem, nem. Illik önhöz. 
- Valóban? - ejtette le Eve meglepetten a karját. 
- Valóban. Csak kicsit alakítani kell rajta. Ismerek valakit. .. - majd hirtelen elvetette a ki sem mondott ötletet. 
- De a színek, azok a barna és arany árnyalatok, és az a 
rövid,  kócos  stílus  nagyon is illik önhöz. Csak egypár 
nyisszantás - tanulmányozta Eve fejét hunyorogva. 
Nem,  semmi  fátyol vagy  diadém. Az arca is  tökéletesen 
elég. És most lássuk a színt és az anyagot. A selyem egész 

jó választás - grimaszolt egy kicsit. - Mavis azt mondta, 
nem Roarke fogja fizetni. 
- Nekem lesz a ruha. 
- Erről nem  hajlandó letenni - magyarázta Mavis. 
Mintha Roarke-nak számítana néhány ezres. 
- Most nincs itt az ideje... 
- Persze hogy nincs - mosolyodott el ismét Leonardo. 
- Akkor hát folytassuk. A szín? Nem hinném, hogy a fehér jó lenne, a maga bőrszínéhez képest túlságosan is rideg. 
Összeszorított szájjal nyúlt a színkeverő gombhoz, és 
kísérletezni kezdett. Eve  megbűvölten figyelte, ahogy a 
vázlat fehérből krémszínűre vált, majd sápadtkékre, élénkzöldre, miközben felvette  a szivárvány minden árnyalatát. 
Habár Mavis néhány színt látva elégedetten sóhajtott, Leonardo csak a fejét rázta. 
Végül megállapodott a bronznál. 
- Ez az. Igen, ó igen. Amilyen a bőre, a szeme, és a 
haja. Valósággal ragyogni fog. Akár egy istennő. De kell 
majd egy  nyaklánc is, egy legalább  harminchüvelykes 
nyaklánc. Jobb lenne persze mindjárt kettő, egy huszonnégy és egy harminchüvelykes. Talán rézből, színes kövekkel. Rubinnal, kvarccal, ónixszal.  Igen, igen, és kalcedonnal, talán egy kis turmalinnal. Ezeket a tartozékokat 
meg kell majd beszélnie Roarke-kal. 
Habár  a ruhák soha nem jelentettek neki sokat, Eve 
mégis azon vette észre magát, hogy sóvárogva szemléli a 
képet. 
, - Ez  gyönyörű - jelentette ki  óvatosan, és  magában 
már kezdte is számolgatni, mennyibe fog kerülni. - De 
nem vagyok még  benne egészen  biztos.  Tudja,  a setyem... Kicsit túl drága nekem. 
-A ruhát a saját költségemen készítem. Természetein ajándékba kapja - és Leonardo élvezettel  figyelte, 
hgy költözik óvatos kíváncsiság Eve szemébe. - Feltéve, 

ha én tervezhetem meg Mavis ruháját is. Akkor tekintse a 
kelengyéje részének. 
- Egyáltalán nem is gondoltam kelengyére. Vannak 
ruháim. 
- Dallas hadnagynak vannak ruhái - javította ki Leonardo. - Roarke leendő feleségének viszont új ruhák kellenek. 
-Talán meg tudunk egyezni -  és Eve rádöbbent, 
hogy nagyon akarja azt az átkozott ruhát. Erezte, hogy 
szüksége van rá. 
- Csodálatos. Vetkőzzön le. 
- Oké, seggfej... - csattant fel Eve. 
- Csak azért, hogy méretet vehessek - felelt gyorsan 
Leonardo. Az Eve szemében izzó  tűz arra késztette, hogy 
felálljon, és hátráljon egy  lépést. Bálványozta a nőket, és 
megértette a dühüket. Más szóval félt tőlük. - Gondoljon 
rám úgy, mintha az orvosa lennék. Nem tervezhetek tökéletes ruhát, ha nem vagyok tisztában a méreteivel. Művész vagyok, és úriember - jegyezte meg méltóságteljesen. 
- Nagyon körültekintően fogom levenni  a méreteit.  De 
ha kényelmetlenül érzi magát, felőlem Mavis is maradhat. 
Eve félrefordította a fejét. 
- Egyedül  is el tudok bánni veled, haver. Ha túllépsz 
egy bizonyos határon, vagy akár csak megfordul a fejedben, hogy túllépd, erre magad is rájössz. 
-Ebben biztos  vagyok - emelt fel Leonardo komolyan egy műszert. - Ez a szkennerem, magyarázta. - Nagyon pontosan fogom levenni a méreteit. De a mérési hibák kiküszöbölése miatt meztelenre kell vetkőznie. 
- Hagyd abba a vihogást, Mavis. Inkább menj és hozz 
egy kis teát. 
- Persze. Különben is, már láttalak pucéron - és csókot dobva Leonardo felé, Mavis távozott. 
-Van más ötletem is... mármint  a ruhával kapcsolatban - tette  hozzá gyorsan Leonardo, amikor látta, hogy 
Eve haragosan összevonja a szemöldökét. - A kelengyével 

kapcsolatban. Esti és nappali viselet, szabályos és szabatos. 
Hol töltik a mézesheteket? 
- Nem tudom. Erre még nem is gondoltam - húzta le 
lemondóan a cipőjét Eve, és kezdte kigombolni a farmerjét. 
-Akkor ez  minden bizonnyal  Roarke meglepetése 
lesz.  Számítógép, mentsd lemezre  az eredményt. A fájl 
neve legyen  Dallas Egyes, és  tartalmazza a méreteket,  a 
színt, a magasságot és a súlyt is - és miután Eve félrelökte 
az ingét, Leonardo, kezében a szkennerrel előrelépett. 
Lábakat össze, ha kérhetném.  Magasság öt láb kilenc hüvelyk, a súly százhúsz font. 
- Mikor  feküdt le először Mavisszel? 
Leonardo tovább hadarta az adatokat. 
-Nagyjából két hete. Nagyon kedves nekem.  Csípő 
huszonhat egész két tized hüvelyk. 
- Az előtt, vagy az után, hogy elárulta, a legjobb barátnője épp most készül hozzámenni Roarke-hoz? 
Leonardo megmerevedett, szemében szikrázott a düh. 
-Nem használom  ki Mavist, és maga már azzal is 
megsérti, hogy ilyesmire gondol. 
- Csak ellenőriztem. Tudja, ő nekem is nagyon kedves.  Mindössze látni akartam,  hogy nyílt kártyákkal játszik, ennyi az egész. Tehát... 
Gyorsan és erőszakosan szakították félbe  a beszélgetést.  Mégpedig egy testhez simuló, fekete ruhába öltözött 
nő. Tökéletes fogait és vörösre festett körmeit villogtatva 
valósággal berobbant a szobába. 
- Te rohadt csaló kurvapecér. 
Leonardo félreugrott előle. 
- Pandora, meg tudom magyarázni... 
- Ezt magyarázd meg - és minden dühét Eve-re zúdítva úgy lendítette felé karmait, hogy alig hibázta el  a 
szemét. 
Erre csak egy választ lehetett adni. Eve leütötte. 
0 Jézus,  ó, Jézus - görnyesztette le Leonardo széles 
VaUait, miközben a kezét tördelte. 
Második fejezet 
- Mindenképpen ütnöd kellett? 
Eve figyelte a nő fennakadt szemeit, majd azt, hogy ismét 
élet költözik beléjük. 
-Aha. 
Leonardo letette a szkennerét, és felsóhajtott. 
- Eleven pokollá fogja tenni az életem. 
- Az arcom, az arcom - tapogatta az állkapcsát Pandora,  miközben visszanyerte eszméletét, és próbálta talpra 
küzdeni magát.  -  Összetört? Meglátszik? Egy órán belül 
tárgyalásom lesz. 
- Hát ez pech - vont vállat Eve. 
-Kicsinállak,  kurva - sziszegte Pandora, miközben 
úgy váltakozott  a  hangulata, mint  egy jobbra-balra szökellő, tébolyult gazella. - Soha többé nem jelenhetsz meg 
a képernyőn vagy diszken, de még harmadosztályú melót 
sem kaphatsz. Tudod te egyáltalán, ki vagyok én? 
Eve meztelensége csak fokozta rosszkedvét. 
- Miből gondolod, hogy egyáltalán érdekel? 
- Mi folyik itt? A fenébe, Dallas, csak a ruhát akarta 
pró... Ö - és a  mindkét kezében teáscsészét tartva  beviharzó Mavis döbbenten megtorpant. - Pandora. 
- Te - és Pandora mérge ettől a váratlan találkozástól 
szemmel  láthatóan nem csökkent. Rávetette magát Mavisre,  aki mindent kiejtett a kezéből. A csészék szilánkokra 
törtek és  a tea kiömlött. A  két nő pillanatokon belül öszszegabalyodva hempergett  a földön,  miközben  hevesen 
tépték egymás haját. 
-Ó,  Krisztus  szerelmére  - és ha Eve-nél lett volna 
egy bénító,  habozás nélkül rájuk süti. - Válasszuk szét 
őket. A francba,  Leonardo, segítsen, mielőtt még megölik 
egymást - vetette bele magát lábakat és kezeket rángatva 

Eve a küzdelembe. Pandorának még külön belekönyökölt 
a mellkasába is, csak mert így esett jól neki. - Istenre esküszöm, beduglak egy cellába - és  jobb híján  ráült, miközben egyik kezével a ledobott farmerja zsebéből sikerült 
kihalásznia a jelvényét. - Nézd meg alaposan, te idióta. 
Rendőr vagyok. Eddig kétszer jöttél nekem.  Akarsz még 
egy menetet? 
- Takarítsd el rólam a csupasz, csontos segged. 
Eve nem a parancsoló szavaknak engedelmeskedett, 
amikor  felállt, hanem inkább  a  nyugodt  tónusnak. 
Pandora felállt, aprólékosan lesimította fekete bőrruháját, 
elfintorította az orrát, megrázta tűzvörös sörényét, majd 
smaragdzöld szemével jeges pillantást lövellt Eve felé. 
- Ezek szerint egyszerre  már nem is elég neked egy, 
Leonardo. Te szemét - és felvetve finoman metszett állát, 
lenéző pillantást vetett előbb Eve-re, majd Mavisre. - Lehet, hogy az évágyad megnőtt, darling, de az ízlésed erősen megromlott. 
- Pandora - és Leonardo, még mindig remegve a támadástól, benedvesítette az ajkait. - Mondtam, hogy meg 
tudom magyarázni.  Dallas hadnagy egy ügyfél. 
- Hát most már így hívod őket? - fröcsögött Pandora, 
akár egy kobra. - Azt  hiszed, félrelökhetsz, mint a tegnapi 
újságot, Leonardo?  Én fogom megmondani, mikor  van 
vége. 
Mavis kissé bicegve Leonardo mellé  lépett,  és egyik 
karját a dereka köré fűzte. 
- Nincs szüksége rád, és  nem is akar téged. 
- Leszarom, hogy mit akar. De hogy mire van szüksége? - görbült undok mosolyra Pandora szája. - Majd 
felvilágosít az élet dolgairól,  kislány. Nélkülem a jövő hónaptól egyetlen divatbemutatóra sem  fog bejutni  a másodosztályú ruháival. Divatbemutatók nélkül pedig képtelen eladni bármit is, és ha nem  ad el ruhákat, akkor nem 
tudja kifizetni az  anyagait, a raktárkészletét,  és azt a szép, 
kövér összeget, amivel a lábtörőknek tartozik. 
Vett egy mély lélegzetet, és a körmeit tanulmányozta, 
melyek letörtek a verekedés közben. Olyan sötéten villant 
meg szemében a düh, mint amilyen fekete bőrszerkót viselt. 
- Ez nem éri meg neked hosszú távon, Leonardo. Az 
elkövetkező néhány napban be vagyok táblázva, de megtalálom  a módját,  hogy  megszorongassalak.  Mondjuk 
úgy, hogy elbeszélgetek a támogatóiddal. Mit gondolsz, 
mit szólnak majd hozzá, ha elmondom nekik, többé  már 
nem adhatom le annyira a színvonalat, hogy kifutóra engedjem a ruháidat? Olyan másodosztályúak, mint annak a 
rendje. 
- Ezt nem teheted, Pandora - és minden szavában ott 
vibrált a félelem. És Eve esküdni mert volna rá, hogy a vörös hajú  rettenetesen  élvez? a helyzetet.  - Ezzel teljesen 
tönkretennél. Mindenemet ebbe a bemutatóba fektettem. 
Időt, pénzt... 
- Milyen kár, hogy nem akkor gondoltál erre, amikor 
felszedted ezt az  ordas kurvát - húzta össze Pandora a 
szemét. - Azt hiszem, a hét végén össze tudok jönni egy 
ebédre néhány pénzes fazonnal. Maradt még néhány napod eldönteni, darling, hogy akarod játszani ezt a játékot. 
Vagy megszabadulsz az új játékszeredtől, vagy számolsz a 
következményekkel. Tudod, hol találsz. 
Olyan peckesen vonult ki, mintha csak most is a kifutón sétálna, akár egy modell. A túlzásba vitt gesztus végére az ajtó csapódása tett pontot. 
- Ó,  a francba - zuhant bele Leonardo egy fotelbe, és 
a tenyerébe temette az arcát. - Tökéletesen időzítette  a látogatását, mint mindig. 
- Ne. Ne hagyd, hogy  ezt tegye veled.  Hogy ezt tegye velünk - guggolt le elé Mavis, és csaknem könnyekben tört  ki. - Nem  hagyhatod többé, hogy irányítsa az 
életedet,  vagy azt, hogy zsaroljon... - és Mavis úgy  pattant fel, mint akit hirtelen  megszállt  az ihlet. - Ugye ez 
zsarolás volt, Dallas? Gyerünk, tartóztasd le. 
Eve éppen végzett az inge  gombjainak begombolásával. 
-Kedvesem, nem tartóztathatom le  azért, mert azt 
mondta, nem hajlandó a szerelmed  ruháit hordani.  A 
nyakára mászhatnék,  mert megtámadott, de hamarabb 
leint lenne, mintsem rázárhatnám az ajtót. 
- De ez tényleg zsarolás. Leonardo mindenét ebbe a divatbemutatóba fektette. Ha nem mehet el, mindent elveszít. 
- Nagyon sajnálom. Igazán. Éppen csak az a helyzet, 
hogy ez nem rendőrségi vagy  biztonsági ügy - túrt  bele 
Eve a hajába. - Nézd, egy kicsit túlreagálta a dolgot. Valósággal izzott a tekintete. Az egyetlen  esély, ha megnyugszik. 
- Nem - dőlt hátra Leonardo a fotelben. - Azt akarja 
majd, hogy fizessek. Meg kell  értenie, hogy szeretők voltunk. Csak elhidegültünk egymástól. Amikor pár hétig 
elutazott a bolygóról, átgondoltam az egész kapcsolatunkat, és úgy találtam, hogy vége. Akkor találkoztam  Mavisszel - szorította meg  Leonardo a szerelme kezét. - És 
akkor már biztos voltam benne, hogy csakugyan vége. Ezt 
röviden meg is beszéltem Pandorával. Jobban mondva 
megpróbáltam. 
- Mivel Dallas nem segít, csak egy dolgot tehetünk 
remegett meg Mavis álla. - Vissza kell menned hozzá. Ez 
az egyetlen lehetőség - tette hozzá, mielőtt Leonardo tiltakozhatott volna. - Nem találkozhatunk, legalábbis addig nem, amíg túl nem estél azon a bemutatón. Akkor talán újra összejöhetünk. Nem  hagyhatod, hogy elmenjen a 
támogatóidhoz és aláássa a terveidet. 
-Szerinted képes leszek erre?  Hogy vele  legyek? 
Hogy ezek után hozzáérjek?  Utánad? - állt fel. - Mavis, 
én szeretlek. 
- Ó - telt meg könnyel Mavis szeme. - Ó, Leonardo. 
Ne most. Túlságosan szeretlek  ahhoz, hogy végignézzem, 
ahogy tönkretesz. Elmegyek.  Hogy megmentselek. 
Ezzel kirohant a  szobából, Leonardo csak  bámult 
utána. 
-Csapdába estem. Az a bosszúálló kurva. Mindenemet elveheti. Ha tehetném, megölném azért, amit Mavisszel tett - vett egy mély lélegzetet, és lepillantott a kezeire. - Egy szépség  megkötheti az ember kezeit úgy, hogy 
meg sem nézi, mi van a külső mögött. 
-Amit  arról  mondott, hogy milyen fontosak magának azok az emberek,  az igaz? Nem fektették volna magába a pénzüket,  ha nem látnának fantáziát a munkájában. 
- Pandora a bolygó egyik topmodellje. Van neki hatalma, tekintélye, kapcsolata. Ha belesúg pár szót  a megfelelő fülbe,  valaki máris felemelkedik. Vagy megbukik 
intett kezével a mögötte függő háló- és kőfantázia felé Leonardo. - Ha azzal áll a nyilvánosság elé, hogy a munkám 
másodrendű, akkor lőttek a tervezett eladásaimnak.  És 
pontosan tudja, hogy kell az ilyesmit végrehajtani. Egész 
életemben azért gürcöltem, hogy részt vehessek azon a divatbemutatón. Ő ezt nagyon jól tudja, és azt is, hogy álljon közém és a show közé. És ezzel még korántsem érne 
véget. 
Leonardo maga mellé ejtette a karjait. 
- Mavis  ezt nem érti. Még nem. Pandora az egész hátralévő szakmai életemben a torkomon tartaná a lézersugarat... vagy  Mavis torkán. Soha nem  tudnék megszabadulni tőle,  hadnagy, amíg úgy nem dönt, hogy  leszáll 
rólam. 
Eve teljesen  kimerült, mire hazaért. Miután otthagyta Leonardót,  még Mavis  tiltakozását is végig kellett hallgatnia, és ez teljesen kiszívta az erejét. De mostanra már biztos  megvigasztalódott Eve  régi  lakásában,  miután 
elfogyasztott negyed gallon jégkrémet, és végignézett egy 
csomó videót. 
Eve el akarta felejteni ezt az egész érzelmi zűrzavart a 

divattal egyetemben, ezért egyenesen a hálószobába ment, 
és arccal előre az ágyra dobta magát. Galahad, a macska 
melléje ugrott, és vadul dorombolni kezdett. Majd miután 
többször is megbökte Eve fejét, de az nem reagált, inkább 
abbahagyta és álomba merült. így, mozdulatlanul talált rá 
Roarke. 
- Na, hogy telt a szabadnapod? 
- Gyűlölök vásárolni. 
- Egyszerűen még nem fejlődött ki hozzá az érzéked. 
- És ezt ki akarja? - fordult Eve kíváncsian a hátára, 
és feltekintett Roarke-ra.  -  Te szeretnéd. Szeretnéd,  ha 
mással sem töltenem  a napjaim, csak vásárolgatással. 
- Persze - nyúlt el mellette  Roarke,  és lesöpörte a 
mellkasáról a macskát, amikor az úgy döntött, hogy megmássza, mint egy hegyet. - Csaknem olyan megnyugtató 
érzés, mint a birtoklás. Szegénynek lenni, hadnagy, egész 
egyszerűen szívás. 
Eve átgondolta a hallottakat. Mivel már volt szegény, 
ez arra késztette, hogy feltámaszkodjon  és vitába szálljon 
Roarke kijelentésével. 
- Különben is, úgy vélem, a legrosszabbon már túlvagyok. 
- Ez gyors volt - és ez a sebesség kissé meg is rémítette. - Tudod, Eve, nem kell akármivel beérned. 
-Tulajdonképpen úgy  vélem,  megállapodásra jutottunk Leonardóval - és a  tetőablakon keresztül  összevont 
szemöldökkel felpillantott a mocskosfehér égre. - Mavis 
beleszeretett. 
-Ühüm - felelt félig lehunyt  pillái mögül Roarke, 
miközben továbbra is a macskát dögönyözte, és arra gondolt, hogy ezt a feladatot át kellene passzolnia Eve-nek. 
- Nem,  én a Nagy Ő-ről beszélek - sóhajtott  nagyot 
Eve. - De a nap nem zajlott teljesen zökkenőmentesen. 
Roarke fején három nagyobb üzleti ügy alakjai  suhantak át. Erőszakkal  félresöpörte  őket, és közelebb csúszott 
Eve-hez. 
- Meséld el. 
- Leonardo...   megbízható  és páratlanul vonzó... 
Nem is tudom. Egy jelenség. Érzésem szerint erős benne a 
született amerikai  vér.  A  csontszerkezete  és  a bőrszíne 
észak-amerikai származásról tanúskodnak. Olyanok a bicepszei, mint egy csillagtorpedó, de a hangja, akár a magnólia. Nem vagyok nagy szakértő, de amikor elkezdte a 
vázlatot, nagyon összeszedettnek és tehetségesnek látszott. 
Különben is, ahogy ott álltam előtte meztelenül... 
-Valóban? - kérdezte  Roarke jóindulatúan, és a könyökével odébb tuszkolva  a macskát, Eve fölé hengeredett. 
- Hogy levegye a méreteimet - gúnyolódott Eve. 
- Folytasd. 
- Oké - Mavis kiment, iiogy hozzon egy kis teát... 
- Kényelmes. 
- És akkor berontott az a nő,  és csaknem szájon vágott.  Leesne az állad, ha meglátnád... csaknem hat láb 
magas,  vékony, mint egy lézersugár,  csaknem egy yard 
hosszú a haja, ráadásul  vörös, és az arca... nos, ismét a 
magnóliához tudom csak hasonlítani.  Üvöltözött Leonardóval, és mivel az a hatalmas  ember  csak lapult,  nekem 
ugrott. Ki kellett terítenem. 
- Leütötted. 
-Izé,  aha, még mielőtt felhasította volna az arcom 
azokkal a pengeéles körmeivel. 
- Kedves Eve - csókolta meg Roarke előbb az egyik, 
majd a másik arccsontját, majd alattuk a gödröcskéket is. 
- Mi van benned, hogy kihozod az  emberekből a vadállatot? 
- Azt hiszem, egyszerűen csak szerencsés vagyok. Tehát ez a Pandora... 
- Pandora? - kapta fel Roarke a fejét, és összevonta a 
szemét. - A modell? 
- Aha. Azt hiszi magáról, hogy kurvára szép. 
Roarke erre felnevetett.  Először csak kuncogott, majd 
olyan elemi erővel tört föl belőle a hahota, hogy végül  a 
hátán hentergett. - Megütötted  Pandora tökéletes, egymilliárd dolláros arcát. Fenéken is  rúgtad? 
-Ami azt illeti - és Eve  érezte, hogy  rossz kedvét 
mintha elfújták volna, és ez olyan meglepetésként érte, 
mint a féltékenység hirtelen szúrása. - Te ismered. 
- Úgy is lehet mondani. 
-JóEve felvonta  egyik szemöldökét, nem is annyira bizalmatlanul, mint inkább kíváncsian. Eddigre már felült, 
és fenyegetően nézett le Roarke-ra, aki amióta ismerte, 
először vette észre a zöld csillogást a szemében. 
- Volt egy idő... régen - vakarta meg az állát. - Nagyon távoli ez az egész. 
- Csődör. 
- Nekem legyen mondva. De veled mi a helyzet? 
- Van egyáltalán olyan nő, aki gyönyörű, és még nem 
feküdtél le vele? 
-Majd írok egy listát. Tehát ott tartottunk, hogy a 
padlóra küldted. 
- Aha - és Eve már sajnálta, hogy eleresztette az öklét. - Sikítozott  és jajveszékelt. Ekkor jött be Mavis, mire 
minden dühét feléje fordította. Jól megtépték egymás haját. Leonardo meg csak a kezét tördelte. 
Roarke magára rántotta Eve-et. 
- Nagyon érdekes életet élsz. 
-Végül  Pandora  megfenyegette Leonardót: kirúgja 
Mavist,  vagy megfúrja azt  a divatbemutatót, amire épp 
készül. Szemmel  láthatólag mindenét ebbe a bemutatóba 
fektette, még kétes alakoktól is kölcsönkért. Ha Pandora 
megfúrja a bemutatót, neki vége. 
- Ez a viselkedés jellemző rá. 
- Miután Pandora elment, Mavis... 
- Te még mindig pucér voltál? 
- Éppen öltözködtem. Mavis úgy döntött, meghozza 
a tőle telhető legnagyobb áldozatot. Nagyon drámai volt. 
Leonardo szerelmet vallott neki, mire zokogni kezdett, és 
elrohant. Jézusom, Roarke, úgy éreztem magam,  mint 
egy kukkoló. Mavist a régi lakásomba vittem, legalább 
ma éjszakára. Holnapig nem kell bemennie a klubba. 
- Képben vagyok - dünnyögte Roarke,  és belenézett 
Eve üres szemeibe. - Azok a régi, naponta vetített drámák. Mindig a legizgalmasabb résznél szakadtak félbe. És 
mihez kezd most a mi hősünk? 
- Bizonyos értelemben tényleg hős - mormolta Eve. 
A francba, kedvelem,  még akkor is, ha szoknyavadász. 
Legszívesebben beverné Pandora fejét, de talán visszafogja 
magát. Nem hozhatnánk ide Mavist pár napra, ha úgy 
alakul? 
- Dehogynem. 
-Komolyan? 
- Ez a ház, mint ahogy azt már számtalanszor  megjegyezted, elég nagy. Én pedig kedvelem Mavist. 
- Tudom - villantotta felé Eve gyors, ritka mosolyát. 
- Koszi. És a te napod hogy telt? 
- Vettem egy kisebb bolygót. Csak vicceltem - tette 
gyorsan hozzá, amikor látta, hogy Eve már nyitja is a száját, hogy mondjon valamit. - Habár befejeztem egy tárgyalást a Taurus Öt egyik földművelő kommunájával. 
- Földművelés? 
- Az embereknek enniük kell. Némi átszervezéssel a 
kommuna képes lesz ellátni gabonával a Mars ipari kolóniáit,  ahol jelentős befektetéseim vannak. Kéz kezet mos. 
- Alighanem. És most, visszatérve Pandorára... 
Roarke a hátára fordította Eve-t,  és megrántotta az 
ingét, aminek a felső gombjait már kigombolta. 
- Nem fogsz összezavarni - közölte vele Eve.  - Milyen régóta vagy benne ebben az üzletben? 
Roarke egy  türelmetlen mozdulatot tett, amit akár 
vállrándításnak  is lehetett értelmezni, majd Eve szájától a 
nyaka felé folytatta a harapdálást. 
- Mondjuk, mint egy éjszaka, egy hét...  - izzott Eve 
teste, amikor Roarke szája a melle felé közeledett. - Oké, 
most meg te zavarsz össze engem. 
- De én jobban fogom csinálni - ígérte meg Roarke. 
És így is lettÓcska dolog egy hullaházi látogatással kezdeni a napot. 
Eve próbált nem törődni vele, hogy reggel hatkor már halottszemlére hívták, miközben a fehér csempéken ereszkedett lefelé a pincébe. 
És ami még ennél is rosszabb, nem egyszerűen halotthoz, hanem vízihullához. 
Az ajtó előtt megállt, felmutatta jelvényét a biztonsági 
kamerának, és várt, amíg a rendszer ellenőrizte az azonosítási számát. 
Odabent egyszerű technikus várta a fal mellett, melybe hűtött fiókokat építettek. Eve arra gondolt, hogy a legtöbben biztos fekszik valaki. Nyáron mindig is sokan haltak meg. 
- Dallas hadnagy. 
- Igen. Van valamije a számomra. 
- Csak jöjjön beljebb - és  a technikus a szakmájára 
jellemző könnyed mosollyal az arcán az egyik fiókhoz lépett, és beütötte a kódot. A zárak és a hűtőszerkezet csipogás kíséretében kikapcsoltak, és a fiók némi jeges ködöt 
lehelve  előcsúszott a falból, megmutatva az  alakot, aki 
benne feküdt. - Mindegyik egyforma, habár felismerték, 
hogy magához tartozik. 
- Aha - és Eve nagy levegőt vett a száján keresztül, 
hogy megóvja magát a rosszulléttől. A  halálban, az erőszakos halál látványában semmi újat nem talált. Nem volt 
benne biztos, hogy el tudná magyarázni. Könnyebb volt 
így. Valahogy kevésbé  személyes egy  testet szemügyre 
venni, ha halottról van szó. Itt, a kezdeteknél, a hullaház 
csaknem  szűzies  környezetében  sokkal  obszcénebbnek 
tűnt. 
-Johannsen, Carter. Alias Boomer. Utolsó ismert lakcíme a régi világítótorony. Piti kis tolvaj, de minden hájjal 
megkent, időnként dílerkedett, és csak szánalmas paródiaja egy embernek - sóhajtott fel Eve, miközben tanulmányozta, ami  a testből megmaradt.  - Hát  a fenébe is, 
Boomer, mi a frászt műveltek veled? 
- Valami tompa tárggyal ölték meg - felelt a technikus, aki komolyan vette a kérdést.  - Talán egy csővel, 
vagy egy tégladarabbal.  Még nem fejeztük be a vizsgáktokát. Nagyon erősnek kellett lennie annak, aki  odacsapott. Csak pár órája halott, ennek az időnek nagy részét a 
folyóban töltötte a zúzódások és repedések önmagukért 
beszélnek. 
Eve nem is figyelt oda. Hagyta, csak hadd fontoskodjon. Ő maga is látta, mivel áll szemben. 
Boomert  soha nem  lehetett joképűnek  nevezni,  de a 
gyilkosa nagyon keveset hagyott meg az arcából. Kegyetlenül összeverték, az orrát betörték, a száját teljesen elrejtették a duzzanatok és az ökölcsapások nyomai. A nyakán 
látható zúzódások fojtogatásra utaltak, akárcsak a szétpattant véredények, melyek élénken megfestették azt, ami az 
arcából megmaradt. 
Felsőtestét  kék  foltok  borították,  és  a  helyzetből, 
ahogy feküdt, Eve arra  következtetett, hogy a karja is eltörött. Bal kezének egyik ujját még a háborúban veszítette el, és mindig nagyon büszke volt erre a harctéri sérülésére. 
Valaki elég erős, dühös és elszánt volt ahhoz, hogy elbánjon a szerencsétlen Boomerrel. 
És még ki is halászták. 
- A rendőr, aki megtalálta, a  hátrahagyott nyomok 
alapján elvégezte az azonosítást. Magának csak vizuális 
megerősítést kell adnia. 
- Aha. Küldje el a  boncolási jegyzőkönyv másolatát 
fordult el Eve a testtől, és indult  kifelé. - Ki  volt az a 
rendőr, aki megtalálta? 
A technikus elővett egy jegyzettömböt, és elkezdte a 
gombjait nyomogatni. 
- Peabody, Delia. 
- Peabody - és Eve most először mosolyodott el egy 
kissé. - Kezd közismertté válni. Bárki is kérdezősködik a 
holttestről, tudni akarok róla. 
A kapitányságra menet  Eve  felvette  a kapcsolatot 
Peabodyval.  A rendőr nyugodt, komoly arca feltűnt a 
képernyőn. 
- Dallas. 
- Igen, hadnagy. 
- Maga halászta ki Johannsent. 
- Hadnagy, mindjárt befejezem a jelentésem. Magának is küldhetek egy másolatot. 
-Ezt nagyra tudnám értékelni. Hogy azonosította a 
testet? 
-A felszerelés  tartalmaz egy hordozható azonosítót. 
Azzal ellenőriztem  az ujjlenyomatait. Erősen megsérültek 
az ujjai, ezért csak részleges vizsgálatot tudtam végezni, de 
minden jel Johannsenre utalt. Úgy hallottam, a maga besúgói közé tartozott. 
- Aha, oda. Jó munkát végzett, Peabody. 
- Köszönöm, hadnagy. 
- Peabody, nem szeretne segíteni az  ügy megoldásában a nyomozás vezetőjének? 
Peabody egy pillanatra elvesztette az önuralmát. Eve 
látta, hogy csillant meg a szeme a kérdés hallatán. 
- De igen, hadnagy. Maga vezeti a nyomozást? 
- Hozzám tartozott - közölte egyszerűen Eve. - Én 
fogom megoldani az ügyet.  Találkozzunk az irodámban, 
Paebody. Egy óra múlva. 
- Igen, hadnagy. Köszönöm, hadnagy. 
-Dallas - dünnyögte  Eve. -  Csak Dallas  - de 
Peabody már bontotta az összeköttetést. 
Eve vicsorgott, átkokat szórt a közlekedésre, majd tett egy 
három háztömbnyi kitérőt az autós kávézó felé. Itt csak 
kicsivel förtelmesebb kávét szolgáltak fel, mint amilyet a 
kapitányságon kapni lehetett. Ezzel - valamint egy süteménnyel, amit talán édes tekercsnek szántak - feltankolva 
indította be újra a kocsiját, és készült, hogy  jelentést tegyen a felettesének. 
Ahogy a lépcsőn haladt felfelé, és arra gondolt, milyen 
nagy szüksége lenne most egy liftre, érezte,  hogy a háta 
megmerevedik. Azzal áltatta magát, hogy ez csak jelentéktelen apróság, túl kell esnie  rajta, és látszólag nem  is 
számít igazán. Harag és fájdalom maradt benne egy elmúlt ügy kapcsán, amit  még nem igazán sikerült elfelejtenie. 
Belépett a konzolokkal, sötét falakkal és kopott szőnyeggel felszerelt, lázasan dolgozó adminisztrációs terembe. Bejelentette magát Whitney kapitány  fogadópultjánál,  ahol  egy  semmittevő aktakukac  unott  hangon 
megkérte, hogy várjon egy kicsit. 
Eve inkább  helyben maradt, mintsem odalépett volna 
az ablakhoz, hogy vessen egy pillantást  a  kinti világra, 
vagy egy magazindiszk olvasgatásával üsse agyon az időt. 
A háta mögötti falat elfoglaló  képernyőket - melyek folyamatosan hírműsorokat játszottak - lehalkították,  de 
amúgy sem érdekelte a műsor. 
Néhány hete  sokkal többet szerepelt  a  médiában, 
mintsem szerette volna. Legalábbis, gondolta Eve, valaki, 
aki olyan alacsonyan állt a társadalmi  ranglétrán, mint 
Boomer, nem  igazán eredményez túl  nagy publicitást. 
Egy besúgó halála nem emeli a nézettséget. 
-Whitney kapitány  most fogadja  önt, Dallas hadnagy. 
Eve  átment a  biztonsági kapun,  majd jobbra,  és 
Whitney irodája felé fordult. 
-Hadnagy. 
- Kapitány. Köszönöm, hogy fogadott. 

- Foglaljon helyet. 
- Nem, köszönöm. Nem tartom fel sokáig. Most azonosítottam egy ismeretlen  vízbe  fultat a  hullaházban. 
A neve Carter Johannsen. Egyike volt a besúgóimnak. 
Whitney hátradőlt. Eve-nek ismét alkalma nyílt megcsodálni, milyen kemény az arckifejezése,  és fáradtak a 
szemei.  Egészében  nézve a kapitány imponáló jelenség 
volt. 
-Boomer?  Robbanóanyagot   adott  el   az   utcai 
gengeknek. A jobb mutatóujja hiányzott. 
- A bal - javította ki Eve -, uram. 
- A bal - támaszkodott az asztalra  Whitney, és úgy 
figyelte  Eve-t. Hibázott vele kapcsolatban, mégpedig egy 
olyan ügyben, ami személyesen is érintette. De megértette, hogy Eve ezt már magában félresöpörte. Tisztelettel és 
tekintettel viseltetett a feljebbvalója iránt, de az a bizonytalan barátság, ami kettejük között volt, mindörökre elmúlt. 
- Felteszem, gyilkosság történt. 
-Még  nem kaptam meg a boncolási jegyzőkönyvet, 
de az áldozatot szemmel láthatóan megverték és fojtogatták, mielőtt a folyóba került volna.  Szeretnék foglalkozni 
ezzel az  esettel. 
-Kapott tőle  tippeket  bármelyik,  jelenleg is  folyamatban lévő ügyével kapcsolatban? 
- Nem. Néha a Törvényteleneknek árult adatokat. Ki 
kell derítenem, kivel dolgozott együtt ebben az üzletágban. 
Whitney bólintott. 
- Pillanatnyilag mennyire  van  tele  munkával, hadnagy? 
- Meg tudok birkózni a feladattal. 
- Ezek  szerint már megint túlhajtja magát - emelte 
fel Whitney az ujjait, majd visszaejtette az asztalra. - Dallas, a Johannsen-féle alakok keresik maguknak  a bajt, és 
gyakran rá is találnak. Mindketten tudjuk,  hogy ebben a 
hőségben  több gyilkosság történik.  Nem akarom a legjobb nyomozóm képességeit ilyesféle  ügyre vesztegetni. 
Eve összeszorította a száját. 
- Az enyém volt, uram. Bármit is csinált még azonkívül, az én besúgóm volt. 
Éppen a hűség teszi a legjobbak  egyikévé, tűnődött a 
kapitány. 
-Huszonnégy órán belül kitalálna valamit, amivel 
úgyis megszerzi magának az ügyet - közölte Whitney. 
Nem bánom, kap hetvenkét órát. Ha ennyi idő alatt nem 
jut  eredményre, kénytelen leszek átadni  egy fiatalabb 
nyomozónak. 
Eve nem kapott többet a vártnál. 
- Szeretnék együtt dolgozni az ügyön Peabody közrendőrrel. 
Whitney vészjóslóan meredt rá. 
- Azt  akarja, hogy egy ehhez hasonló ügyben segítséget osszak be maga mellé? 
- Peabodyt akarom - ismételte  Eve, és egy  arcizma 
sem rándult. - Már bizonyította, milyen kitűnően  megállja a helyét a terepmunkában. Nyomozónak készül. Szerintem jobbak az  esélyei egy ilyen gyakorlattal a háta mögött. 
- Kap három napot. De ha valami sokkal fontosabb 
jönne közbe, mindkettejüket leállítom. 
- Igenis, uram. 
- Dallas - kezdte Whitney, amikor Eve  már fordult 
volna, hogy távozzon. Egy kicsit lejjebb adott a büszkeségéből. - Eve... Még nem is volt  alkalmam személyesen 
átadni jókívánságaimat a közelgő házassága alkalmából. 
Mielőtt uralkodhatott volna az érzelmein, Eve szemében megcsillant a meglepetés. 
- Köszönöm. 
- Remélem, boldog lesz. 
- Akárcsak én. 
Kissé összezavarodva tette meg az utat a kapitányság 
 bírintusában az irodájáig. El kellett még intéznie egy híást Mivel nem akarta, hogy bárki is megzavarja, bezárta 
ajtót, és csak ezután ült le a telelink mellé. 
Ryan Feeney kapitány.  Elektronikus Megfigyelési 
Részleg. 
Megkönnyebbült, amikor Feeney gyűrött arca feltűnt 
a képernyőn. 
Korán van még, Feeney. 
-A fenébe, hát már reggelizni sem hagyod nyugodtan az embert?  -  siránkozott fánkkal teli szájjal. - Az 
egyik terminálból szivárognak az adatok, és rajtam kívül 
senki sem képes megtalálni a rést. 
-Kemény dolog, ha az  ember  nélkülözhetetlen  a 
munkájában. Elindítanál nekem egy utánkeresést...  nem 
hivatalosan? 
- Ez a kedvencem. A vadászat. 
- Valaki agyoncsapta Boomert. 
- Sajnálattal hallom - harapott bele a fánkba Feeney. 
- Szar alak volt, de általában beváltotta a hozzá fűzött 
reményeket. Mikor történt? 
-Nem vagyok  benne  biztos korán reggel halászták 
ki az East Riverből.  Tudom, hogy időnként az Illegálisak 
közül etetett valakit  adatokkal. Utánanéznél? 
-Kockázatos dolog  besúgókkal foglalkozni, Dallas. 
Ilyen  esetekben  rendkívüli biztonsági  óvintézkedésekre 
van szükség. 
- Igen vagy nem, Feeney? 
- Meg tudom csinálni, meg tudom csinálni - motyogta Feeney. - De nehogy kapcsolatba hozd a  nevem az 
esettel. Egy zsaru sem szereti,  ha turkálnak az aktái között. 
- Értesíts az eredményről. Méltányolom a segítőkészségedet, Feeney. Bárki volt is a gyilkos, kegyetlenül elbánt 
vele. Ha tudott valamit, ami miatt ölni is érdemes, nem 
hinném, hogy az én folyó ügyeim között kellene keresni a 
megoldást. 
- Akkor talán valaki másnak  a folyó ügyei között. 
Majd visszahívlak. 
Eve hátradőlt az üres képernyő előtt, és próbálta rendezni a gondolatait. Lelki szemei előtt megjelent Boomer 
összetört arca. Talán egy cső, vagy  tégla, tűnődött. De 
ököllel is. Tudta, mire  képesek a  csupasz ujjízületek az 
arccal.  Tudta, milyen érzés. 
Az apjának nagy kezei voltak. 
Egyike volt ez azoknak a dolgoknak, melyeknél próbálta azt színlelni, hogy  nem emlékszik rájuk. Ennek ellenére tudta, milyen érzés, hogy csapódik az ököl az arcba, 
mielőtt az agyban ez fájdalomként tudatosulhatna. 
Mi volt a rosszabb? A verések vagy az erőszak? A gondolatai között, a félelmeiben ez a kettő szinte elválaszthatatlanul összekeveredett. 
Aztán ott volt Boomer karjának a furcsa, kicsavart állása.  Eltört, gondolta, és ráadásul még ki is csavarták. Bizonytalanul, a ködös  múltból emlékezett a törött csont 
reccsenésére, az  émelygésre, ami a fájdalmat követte, a 
fejhangú nyüszítésre, ami sikoly helyett tör elő az ember 
torkából, amikor egy kéz befogja a száját. 
A  jeges verejték, és  a rettenetes tudat, hogy azok az 
öklök  egyre és egyre vissza fognak térni, amíg az ember 
végül bele nem  hal a verésbe.  Amíg végül a mindenható 
Isten elébe nem kívánja magát. 
Eve összerezzent,  amikor  meghallotta, hogy  kopognak  az ajtaján, és csak nagy nehézségek árán tudott viszszanyelni egy sikolyt. Az üvegen keresztül megpillantotta 
a  vasalt  egyenruhában,   egyenes  vállakkal  várakozó 
Peabodyt. 
Eve megtörölte a száját, hogy  lecsillapítsa magát. Itt 
volt  az ideje, hogy munkához lássanak. 
Harmadik fejezet 
Boomer búvóhelye nem volt olyan rossz állapotban, mint 
sok másik. Egykor olcsó motelnek építették, ami a tolvajok és zsebesek tömeges szórakoztatásáról gondoskodott, 
mielőtt bevezették volna a prostituáltaknak a bárcarendszert.  Négyemeletes  volt,  de az építésnél nem gondoskodtak liftről vagy ejtőaknáról, ezzel ellentétben hatalmas 
lobbyval büszkélkedett, és egy gyanakvó, mogorva képű 
biztonsági droiddal. 
Ha a köztisztasági hivatal megérezte volna az itt uralkodó szagot, azonnal elrendelte volna az alapos rovar- és 
rágcsálóirtást. 
Egy hibás chip miatt a robot jobb szeme üresen meredt a semmibe, de a ballal figyelmesen Eve jelvényére 
összpontosított. 
- A törvények szerint üzemelünk - állította a homályos üveg mögül. - Nincs semmi problémánk. 
- Johannsen - tette el Eve a jelvényét. - Nem látogatta meg valaki az utóbbi időben? 
A robot rossz szeme kattogott és forogni kezdett. 
- Nem vagyok arra programozva, hogy megfigyeljem 
a látogatókat, csak arra, hogy beszedjem a bérleti díjat és 
betartassam a házirendet. 
-Lefoglalhatom a memóriadiszkjeid,  és magam is 
visszajátszhatom. 
A droid egy szót sem szólt, de egy halk zúgás arról tanúskodott, hogy saját maga kezdte el a lemez visszapörgetését. 
-Johannsen,  3 szoba.  Nyolc órája és huszonnyolc 
perce nem tartózkodik az épületben. Egyedül ment el. Az 
elmúlt két hét folyamán nem látogatták. 
- Hívások? 
-Nem használta a kommunikációs rendszerünket. 
Volt neki sajátja. 
- Vetünk egy pillantást a szobájára. 
- Harmadik emelet, balra a második ajtó. Ne háborgassák a többi bérlőt. Itt nincs semmi zűr. 
- Aha, maga a paradicsom - eredt neki Eve a feljárónak,  miközben megfigyelte,  hogy  a  korhadt lépcsőket 
alaposan elkoptatta a lakók cipője. - Vegyél fel mindent, 
Peabody. 
-Igenis,  hadnagy - és  kötelességtudóan az ingére 
csíptette a rögzítőjét. - Ha kábé nyolc órával ezelőtt még 
itt volt, nem húzta már sokáig a távozása után. Talán csak 
pár óráig. 
- Ahhoz azért elég hosszan, hogy még a szart is kiverjék belőle - vizsgálta végig lustán Eve a falakat. Számos 
törvénytelen felszólítást és  anatómiailag kétséges tanácsot 
írtak fel rájuk. Az egyik  alkotónak komoly gondjai lehettek a helyesírással, és következetesen kihagyta a baszásból 
az j-et. 
Ennek ellenére a felhívás elég egyértelműnek tetszett. 
- Otthonos kis hely, mi? 
- A nagymama házára  emlékeztet. 
A 3C-vel jelölt ajtó előtt Eve hátralesett. 
- Miért, Peabody? Azt  hiszem, mondtál egy viccet. 
Mialatt Eve kuncogva  előhúzta a mesterkódját,  Peabody mélyen elpirult. De mire az ajtó kinyílt, összeszedte 
magát. 
- Alaposan bezárkózott,  igaz-e? - morogta  az  orra 
alatt Eve, miközben a három közül az utolsó Keligh-500ast is kinyitotta. - És nem  olcsójános módjára. Ezek a bébik egyenként belekerülnek egyheti bérembe. Sok rejtegetnivalója lehetett - fújta ki a levegőt. - Eve Dallas hadnagy, belépek  az áldozat  lakásába - nyomta be az ajtót. 
A francba, Boomer, mekkora disznó voltál. 
Hatalmas  hőség fogadta őket. Az épület hőszabályozása, már ami  megmaradt belőle, abból állt, hogy a lakók 

kinyitották vagy bezárták az ablakot. Boomer azt a lehetőséget választotta, hogy zárva tartja őket, és csapdába ejti 
odabent a fojtogató nyári hőséget. 
A szoba romlott ételtől, penészes ruháktól és kiömlött 
whiskeytől bűzlött. Eve Peabodyra hagyva a helyszín kezdeti felmérését,  a szoba közepére sétált, amit véleménye 
szerint inkább kalickának kellett volna nevezni, és megrázta a fejét. 
A keskeny ágy lepedőjét olyan foltok borították, amelyeket nem  igazán akart analizálni. Az  ágy mellett szétszórva gyorséttermi dobozok hevertek.  A sarokba összehányt szennyes ruhakupacból arra következtetett, hogy a 
mosás nem foglalt el kiemelkedő helyet  Boomer mindennapi házimunkáinak a listáján. A cipője talpa ragadt a 
padlóhoz, és járkálás közben halk, cuppanó hangokat hallatott. 
Önvédelemből addig küszködött, amíg sikerült kinyitnia  az ablakot. Az utcazaj valósággal elöntötte  a lakást. 
-Jézusom, micsoda hely. Pedig a besúgással elég jó 
pénzt keresett.  Nem létezik, hogy ilyen körülmények között élt volna. 
- Akarnia kellett ezt az életformát. 
- Ühüm - fintorította el Eve az orrát, majd kinyitott 
egy ajtót,  és  megnézte a fürdőszobát. Egy rozsdamentes 
acélból készült vécét és lefolyót látott, és  egy elérhetetlen 
magasságba épített zuhanyt. A bűztől  felkavarodott  a 
gyomra. 
- Rosszabb,  mint  egy háromnapos hulla - fordult 
vissza, miközben igyekezett a száján át lélegezni. - Itt  tartotta a pénzét. 
Egyetértése jeléül Peabody Eve felé nyújtott egy vaskos zsetont. Rajta volt egy nagy összeg és  egy kommunikációs centrum. Magasan a falba egy képernyőt építettek, 
valamint egy polcot, amiről valósággal lecsordultak a diszkek. Eve véletlenszerűen kiválasztott egyet, és elolvasta a 
címkéjét. 
-Aha,  ezek szerint  Boomer igazi  kultúrlény volt. 
A Bimbózó Kurvák Nagy Dudái. 
- Tavaly ez nyerte az Oscart. 
Eve felhorkant, és hátradobta a diszket. 
- Ez jó  volt,  Peabody. Jó, ha megtartja a humorérzékét, mert végig  kell néznünk ezt az egész szart. Majd a 
kapitányságon megvizsgálunk minden egyes lemezt. 
Eve felvette a linket, és olyan hívásokat keresett, amiket  Boomer érdemesnek talált ahhoz, hogy  megőrizze. 
Átfutotta a kajarendeléseket, egy rész valami videokurvával,  aki ötezerrel  vágta meg a hívót. Talált két hívást, ami 
egy  kábítószer-kereskedelemmel gyanúsított alaktól érkezett, de a férfiak csak spojyról beszélgettek, különösen a 
baseball és az arénabox érdekelte őket. Érdekesnek találta, 
hogy az irodájának a számát kétszer is  hívta az elmúlt 
harminchat  óra adatai között, üzenetet viszont nem hagyott. 
- Kapcsolatba próbált lépni velem - motyogta. - De 
letette anélkül, hogy üzenetet hagyott volna - húzta ki a 
diszket a készülékből, és Peabody felé nyújtotta, hogy tegye el a bizonyítékok közé. 
-Nincs  semmi jele annak, hogy félt  vagy aggódott 
valami miatt, hadnagy. 
- Nem,  igazi  besúgó volt. Ha megfordult volna a fejében, hogy  valaki ki akarja csinálni, letáborozott volna az 
ajtóm elé. Oké, Peabody, remélem a védőoltásai még hatásosak. Essünk neki,  és rágjuk át magunkat ezen a szemétdombon. 
Mire végeztek, mocsokban és  izzadságban fürödtek, szinte 
már  saját maguktól is megundorodtak. Eve közvetlen parancsára Peabody  meglazította az egyenruhája merev gallérját, és feltűrte az inge ujját. Ennek ellenére az arcán patakokban ömlött a verejték, amitől a haja is őrült csigákba 
göndörödött. 
- És még azt hittem, a bátyáim disznók. 
Eve odébblökött egy mocskos alsógatyát. 
- Hány bátyja van? 
- Kettő. És egy húgom is. 
- Négyen vannak? 
-A szüleim  szabadkorúak, hadnagy -  magyarázta 
Peabody árnyalatnyi zavarral és mentegetőzéssel a hangjában. - Valóban falun élnek és nevelik a családjukat. 
-Folyton meglep valamivel, Peabody. Itt egy kőkemény városlakó, mint maga, és kiderül, hogy szabadkorúaktól származik. Hogyhogy nem  azzal foglalkozik, hogy 
lucernát termeszt, rongyszőnyeget sző és  egy fészekalja 
porontyot nevel? 
- Szeretek seggeket szétrúgni, hadnagy. 
-Jó magyarázat - és Eve nekilátott annak,  amit a legrosszabbnak ítélt, és épp ezért utoljára hagyott. Leplezetlen undorral bámulta az ágyat, miközben paraziták szambáztak a gondolatai között. - Kezdjük a matraccal. 
- Igenis, hadnagy - nyelt nagyot Peabody. 
-Nem tudom, maga  mihez kezd,  Peabody, de én 
egyenesen megyek a fertőtlenítőbe, ha itt végeztünk. 
- Szorosan a nyomában leszek, hadnagy. 
- Oké. Akkor lássunk neki. 
A  takaróval kezdték, de nem találtak semmit, csak 
bűzt és szennyfoltokat. Eve legszívesebben a takarítókra 
hagyta volna a vizsgálatukat, de  minden eshetőséget ki 
akart zárni arra nézve, hogy Boomert a saját búvóhelyén 
ölték meg. 
Alapos akart lenni, ezért kirázta a párnát, majd nekiveselkedett a szivacsnak.  Intésére Peabody megemelte a 
matrac egyik végét, míg ő a  másikat ragadta meg. Olyan 
nehéznek érezték,  mintha kősziklákkal lenne  tele.  Nagy 
nyögések kíséretében lökték oldalra. 
Talán mégiscsak van Isten - dünnyögte Eve. 
A matrac  aljára két kis  csomagot  rögzítettek. Az 
egyik kék porral volt tele, a  másikban egy lepecsételt 
diszket vettek észre.  Eve egy rántással mindkettőt letépte. 
Legyőzte magában a sürgetést, hogy szemügyre vegye a 
port, előbb a lemezt vizsgálta meg. Nem címkézték fel, de 
ellentétben a többivel, gondosan  becsomagolták, nehogy 
por érje. 
Normális esetben azonnal betette volna Boomer számítógépébe.  Bírta a bűzt, az izzadságot,  még a mocskot 
is. De egy pillanattal sem akart a kelleténél többet tölteni 
úgy, hogy közben állandóan arra  kelljen gondolnia, hogy 
mikroszkopikus paraziták futkároznak a bőrén. 
- Tűnjünk a pokolba innen. 
Megvárta, amíg Peabody kivitte a bizonyítékokat tartalmazó dobozt a hallba. Fwe, miközben egy utolsó pillantást vetett a lakásra, ahol egykor az embere élt, becsukta 
az ajtót,  lepecsételte, és  egy vörös rendőrségi biztonsági 
fényt helyezett el fölé. 
A fertőtlenítés nem volt fájdalmas, de nem is találták kellemesnek. Az viszont az  előnyére  vált, hogy nem tartott 
sokáig. Eve egy kétszemélyes kabint foglalt  el Peabodyval 
együtt. Mindketten meztelenül ültek, miközben a falakból áradt feléjük a forró, fehér fény. 
- De ez száraz hőség - szögezte le Peabody, mire Eve 
felnevetett. 
-Ebből mindig  kitalálom, milyen lehet a pokol 
hunyta le a szemét, és lazítani próbált. Soha nem tartotta 
magát fóbiásnak, de a zárt terektől mindig nyugtalan lett 
egy kicsit. - Tudja, Peabody, Boomert már vagy öt éve 
ismertem. Nem volt egy GQ, de azért nem  hittem volna, 
hogy  ilyen körülmények  között él - jelentette ki, mert 
még mindig érezte orrában a fertelmes szagot. - Tisztán 
tartotta magát.  Mondja el, mit látott a fürdőszobában. 
-Mocskot,  penészt, mosatlan  törülközőket. Két doboz szappant, az egyiket még bontatlanul, egy fél flakon 
sampont fgzsetéc, ultrahangos fogkefét, borotvát.  Meg 
egy törött fésűt. 
- Tisztasági felszerelés. Jól tartotta magát, Peabody. 
Időnként úgy emlegette magát, mint akinek köze van egy 
hölgyhz- Véleményem szerint a takarítók majd megerősítik, hogy az ételmaradék, a szennyes és a kosz kettőmaximum háromhetesek. Magának mit mond ez a tény? 
-Azt, hogy dekkolt.  Meghúzta magát... aggódott, 
betojt, vagy nagyon belekeveredett valamibe. 
- Pontosan. Annyira nem esett kétségbe, hogy előjöjjön, és kitálaljon nekem, de azért néhány dolgot a matraca 
alá rejtett. 
- Ahol reményei szerint senki sem kereste volna - tette hozzá Peabody szárazon. 
- Néhány dologgal nem volt egészen tisztában. Maga 
szerint mi az a por? 
- Szerintem kábítószer. 
- Ilyen színűt még soha nem  láttam. Ez valami új 
tűnődött Eve. Ebben a pillanatban elhalványult a falakból 
sugárzó fény, és figyelmeztető hangjelzés szólalt meg. 
Úgy látszik, megtisztultunk. Ássunk elő néhány tiszta ruhát, és nézzük meg, mi van azon a diszken. 
- Mi az ördög ez? - nézte Eve mogorván a monitorát, és 
öntudatlanul játszadozni kezdett az inge alatt viselt nehéz 
gyémánttal. 
- Egy képlet? 
- Ezt magamtól is kitaláltam, Peabody. 
- Igen, hadnagy - dőlt hátra leforrázva Peabody. 
- A fenébe, hogy én mennyire gyűlölöm a tudományt 
- és Eve reménykedve lesett hátra a válla  fölött. - Maga 
tudós beállítottságú? 
- Nem, hadnagy. Nem értek hozzá. 
Eve a képernyőn sorjázó számok, jelek és szimbólumok összevisszaságára kancsalított. 
- Nem úgy programozták a gépem, hogy elmolyoljon 
ezzel a vacakkal. Le kell vinnem a laborba, hogy analizálják - dobolt ujjaival türelmetlenül az asztalon. - De azt 
gyanítom, hogy annak a  kék pornak a képletét találtuk 
meg, de hogy a pokolba  tette erre  rá a  kezét  egy 
Boomerhez hasonló piti szélhámos? És ki volt a második 
oktatója? Tudja, Peabody, egyike volt azoknak, akik nekünk dolgoztak. Kicsoda? 
Leküzdve a zavarát, Peabody Eve válla fölött a képernyőre pillantott. 
-Megtalálja a belső ügyosztály  lezárt esetei között, 
hadnagy. 
- Megkockáztatja,  hogy belepillant a belső ügyosztály 
jelentéseibe, közrendőr? 
- Majd maga, hadnagy. 
-Miért? 
- Azért, hadnagy, mert maga a legjobb. 
- Be akarja hízelegni  magát, Peabody, vagy az  állásomra pályázik? 
- Lesz egy  üresedés, amikor magát  majd kapitánnyá 
léptetik elő, hadnagy. 
- Miből gondolja, hogy kapitány akarok lenni? 
- Mert ostoba lenne, ha nem akarna, maga pedig egyáltalán nem az.  Mármint hogy nem ostoba, hadnagy. 
- Oké,  ezt  majd később megbeszéljük.  Át szokott 
nézni más jelentéseket is? 
- Olykor-olykor. 
- Nem emlékszik valamire, amibe belekapaszkodhatnánk azzal kapcsolatban, hogy viszonyult Boomer kapcsolata a drogokhoz? 
-Nem,  hadnagy.  Nem  láttam  a  nevét egyetlen: 
rendőrrel  kapcsolatban sem.  A legtöbb besúgónak cs 
egy kapcsolata van. 
- Boomer szeretett variálni. Menjünk az utcára. Me 
kell vizsgálnunk, milyen drogokkal szeretett élni, és köz 
ben lehet, hogy rábukkanunk valamire. Csak pár napunk 
van erre, Peabody. Ha várja valaki otthon, a családi tűz
helv mellett, akkor jobb, ha tudatja vele, nagyon el lesz 
foglalva. 
Hajadon vagyok, hadnagy. Nem gond, ha több időt 
keJJ bent töltenem. 
-Remek - állt fel Eve. - Akkor nyeregbe. És Peabody,   imént együtt ültünk, pucéran. Hagyja ezt  az 
hadnagyozást, világos? Hívj egyszerűen Dallasnak. 
- Igenis, hadnagy. 
Már hajnali három is elmúlt, amikor Eve átbotorkált az ajtón, csaknem  felbukott a  macskában, ami úgy  döntött, 
ezen az éjszakán a bejáratnál fog strázsálni, majd átkozódva a lépcsősor felé vette az útját. 
Az agyában tucatnyi élmény kavargott: homályos bárok, sztriptízklubok és párálló utcák, ahol gyenge  minősítésű bárcások kínálgatták szorgalmasan a  bájaikat. Majd 
mindnyájan összeálltak,  és belezúdultak abba az egyáltalán nem étvágygerjesztő levesbe, ami valamikor Boomer 
Johannsen élete volt. 
Persze  senki sem  tudott  semmit. Senki sem látott 
semmit. A  város szegényebb negyedeiben tett kiruccanása 
folyamán mindössze egyvalami nyert megállapítást, mégpedig  az,  hogy senki  sem  tartotta  rajta  a szemét 
Boomeren,  nem is hallott felőle már vagy egy hete,  de lehet, hogy még régebben. 
Valaki viszont nagy bulit látott abban, hogy ne csak 
az egyik szemét tartsa rajta, Eve pedig kezdett kifogyni az 
időből, hogy kiderítse, ki volt az, és miért. 
A háló lámpái kellemes félhomályba borították a szobát. Már levette az ingét, félre is lökte, amikor tudatosult 
benne, hogy  üres az ágy. Hirtelen rátört a csalódás, és egy 
kis rémület is összerántotta a gyomrát. 
Roarke-nak el kellett mennie, gondolta. Már biztos a kolonizált világegyetem valamelyik távoli pontja felé tart. És lehet, 
bgy napokig távol lesz. 
Lerúgta a cipőjét és megrántotta a nadrágját, miközben szerencsétlenül bámulta az ágyat. A fiókban tapogatózva kikeresett egy gyapjútrikót, és magára húzta. 
Istenem,  mennyire elkeseredett azon, hogy  Roarkenak  foglalkoznia kellett az üzlettel.  Mert nem  volt itt, 
hogy szorosan átölelje. Mert nem volt itt, hogy pajzském 
védje a zaklató rémálmoktól, melyek annál erősebben törtek rá, minél inkább emlékezni kezdett a múltjára. 
Azzal nyugtatgatta magát, túl fáradt  ahhoz, hogy álmodjon.  És túl elfoglalt ahhoz, hogy ezen gondolkodjon. 
És elég erős ahhoz, hogy csak arra emlékezzen, mire akar 
emlékezni. 
Megfordult, és fel akart menni az emeleti irodájába, 
hogy ott aludjon, amikor az ajtó váratlanul félrecsúszott. 
Olyan hirtelen könnyebbült meg,  hogy elszégyellte ma 
8át- Azt hittem, elmentél. 
- Dolgoztam - lépett mellé  Roarke. - Fekete inge 
félhomályban erős kontrasztban  állt Eve  fehér trikójával. 
Roarke az ujjával felemelte Eve állát,  és a szemébe nézett. 
- Miért hajtod magad mindig a végkimerülésig, hadnagy? 
-Ebben  az ügyben holtpontra jutottam -  és  talá 
azért, mert valóban  halálosan elfáradt, vagy  azért,  me 
ahogy telt az idő, egyre könnyebbé vált a  szerelem, mind 
két kezével megfogta Roarke arcát. - Rettenetesen örülő 
hogy itt vagy - és  amikor a férfi ölbe vette, és az ágy fe 
kezdte vinni, elmosolyodott. - Ez nem az, amire gond 
lok. 
- Lefektetlek, és rögvest elalszol. 
Nehéz vitatkozni olyan helyzetben, amikor az emb 
szemei mindjárt leragadnak. 
- Megkaptad az üzenetem? 
- Arra  a  választékos üzenetre gondolsz, hogy Kés 
fogok? Igen - csókolta homlokon Eve-t. - Kapcsold 
magad. 
- Még egy perc - küzdötte vissza magát Eve az  álo 
mezsgyéjéről. - Csak pár percet  tudtam beszélni Mavis 
ej  Néhány napig ott akar maradni, ahol most is van. 
ívfég a Kék  Mókusba sem fog lejárni. Beszólt,  és  azt 
mondták neki, hogy Leonardo már vagy fél tucatszor járt 
0tt, és őt kereste. 
- Az igaz szerelem átka. 
- Mmm. Holnap megpróbálok egy órát kiszakítani a 
magánügyeimre, és beugrom, hogy megnézzem, de az is 
lehet, hogy holnaputánig nem tudok ennyi  időt felszabadítani. 
- Vele minden rendben lesz. De ha akarod, én is elmehetek hozzá. 
- Koszi, de veled ezt nem beszélné meg.  Amint kiderítem, ki tette taccsra Boomert, azonnal megyek, hogy a 
gondját viseljem. Rohadtul  biztos vagyok  benne, hogy 
nem tudta elolvasni azt a diszket. 
- Hát persze hogy nem - susogta Roarke, és remélte, 
hogy álomba tudja ringatni a kedvesét. 
-Nem  mintha nem értett volna  jól a  számokhoz. 
Sokféle számhoz. De a tudományos képletek... - egyenesedett fel,  de olyan hirtelen, hogy a fejével csaknem beverte Roarke  orrát. - De  a te felszerelésed ezt meg tudná csinálni. 
- Meg tudná csinálni? 
-A  laborban csak ide-oda küldözgetnének.  Visszakoznának a feladat elvégzése elől, mert alacsony a prioritása. Valójában nincs is prioritása - kászálódott ki Eve nagy 
nehezen az  ágyból. - Nekem pedig tudnom kell az összetételét. Ugye a titkos egységed képes vegyileg elemezni 
valamit? 
- Hát persze - állt fel  sóhajtva Roarke.  - Felteszem, 
most rögtön neki keli  látnunk. 
Hozzáférhetünk az irodai gépemen tárolt adatokhoz 
ragadta meg a kezét Eve, és a liftet rejtő panel felé kezdte vonszolni. - Nem fog sokáig tartani. 
Miközben  felfelé mentek a liften,  Eve tömören  tájékoztatta Roarke-ot a lényegről. Mikor a férfi kikódolta a 

privát szoba ajtaját, már teljesen felébredt, agya teljes fordulatszámon pörgött. 
A felszerelés  odabent lenyűgözően bonyolult,  nem 
nyilvántartott, és teljes mértékben illegális volt. Mint Roarke, Eve is a tenyérlenyomat-azonosítóra helyezte a kezét, 
majd elfoglalta helyét az  alakú konzol mögött. 
- Te gyorsabban hozzáférsz az  adatokhoz,  mint  én 
mutatott rá Eve.  -  Kettes szintű,  sárga kód őrzi, a név 
Johannsen. A hozzáférési kódom... 
- Kérlek - vágott közbe Roarke, mert ha hajnali háromkor úgy határozott, hogy eljátssza a zsarut, azt  azért 
nem szerette, ha sértegetik. Roarke a kontrollpanel mögé, 
ült, és bebillentyűzött néhány számot. - Cél a rendőrkapitányság - mondta ki  hangosan, és amikor felfigyelt Eve 
haragos tekintetére, csak mgsolygott. 
- Ennyit a biztonságról. 
- Kíváncsi vagy valami másra, mielőtt a gépedre  összpontosítok? 
-Nem - jelentette ki határozottan, és Roarke  hát 
mögé lépett. Miközben egyik kezének ujjai a billentyűzet 
fölött táncoltak, a másikkal megfogta Eve kezét, majd 
vállához és az ajkaihoz vonta, hogy a nő kuncogni kezdett. 
- Hencegő. 
- Abban semmi érdekes nem lenne, ha úgy  jutnék be 
hogy megadod a kódot. Az egységedbe - mormolta, miközben autó állásba fordított egy kapcsolót. - Kettes, sárga kód, Johannsen - és a szoba túlsó felén felvillant eg 
faliképernyő. 
Várakozás. 
- A bizonyíték száma 34-J. Mutasd meg, és  másolati 
is kérek róla - rendelkezett Eve, és miközben  a  képlet véj 
gigszaladt  a képernyőn,  a  fejét csóválta.  - Látod  eztj 
Olyan, mint valami ősi hieroglifa. 
- Kémiai képlet - tűnődött Roarke. 
- Honnan tudod? 
- Már én is kitaláltam egypárat. Persze csak legális. 

2  valami fájdalomcsillapító-féle, de nem pontosan 
Iván. Hallucinogén tulajdonságokkal is rendelkezik... 
ettintett a nyelvével, miközben a fejét rázta. - Még nem 
Tttam ilyet. Nem  szabványos. Számítógép,  analizáld  és 
azonosítsd! 
- Azt mondod, egyfajta drog - kezdte Eve, miközben 
felzúgott a gép. 
Több mint valószínű. 
- Ez egyezik az elméletemmel. De mit csinált Boomer 
a képlettel, és miért ölték meg érte? 
-Azt hiszem,  ez  attól  függ,  mennyire eladható. 
Mennyi profitot lehet nyerni belőle - nézett fel Roarke a 
képernyőre,  ahol a vizsgálat eredménye már kezdett formát  ölteni. Az analízis által felrajzolt molekula színes pontokban és  spirálokban örvénylett a szemük előtt. - Oké, 
van  egy szerves stimulánsod, egy  hallucinogén szered, 
mindkettő igen alacsony hatásfokú, és többnyire legálisan 
is beszerezhető komponensekből  áll.  Ó,  itt  vannak a 
THR-50-nek a tulajdonságai. 
- Utcai nevén Zeus. Randa egy anyag. 
- Hmm. Mégis alacsony a hatásfoka. De ez egy  érdekes keverék. Megéri, ha így kellemesebb lesz. Azt is kijelenthetem, hogy folyékony formában is előállítható. Össze 
lehet keverni Brínockkal. Az egy szexuális ajzószer és  élvezetfokozó. Megfelelő  arányban  lehet vele gyógyítani az 
impotenciát. 
- Tudom, mi az a Brinock. Volt egyszer egy fickó, aki 
túladagolta.  Belehalt, de előbb még megdöntötte a maszturbálási világcsúcsot. Szexuális csalódottságában  kiugrott 
az ablakon. Olyan dagadt volt a lőcse, mint  egy  kolbász, 
ínég a  színe is  hasonlított rá.  És persze olyan kemény, 
mint az acél. 
-Köszönöm,  hogy megosztottad  velem ezt az  élményt. Mi ez? - lépett vissza Roarke zavartan a billentyűzethez. A számítógép csupán a következő üzenetet villogtatta: 
Ismeretlen anyag. Valószínídeg sejtregenerátor. Képtelen va 
gyök azonosítani. 
- Hogy lehet ez? - ámult el. - Folyamatosan, emberi 
beavatkozás  nélkül frissíti az adatbázisát. Nincs  semmi, 
amit ne tudna azonosítani. 
-Ismeretlen  anyag. Nahát,  nahát. Ezért talán érdemes ölni. Mi lehet? 
-Elemezd a meglévő adatok alapján - parancsolta 
Roarke. 
az anyag egy izgatószer tulajdonságaival és 
hallucinogén  jellemzőkkel rendelkezik.  szervesalapú. Gyorsan bekerül a vérkeringésbe,  és  az 
idegrendszerre fejti ki a hatását. 
- A hatása? 
Elégtelen adat. 
- A  pokolba. Próbáld felvázolni a hatását az ismert 
anyagok fényében. 
Eufóriát, paranoiát, szexuális étvágyat okoz,: 
kijátssza a fizikai és mentális érzékeket. egy 55 mil 
ligrammos dózis egy átlagos, 130 fontos férfinél 
négy és hat órán keresztül fejti ki a hatását. 10 
milligrammos  dózis halálhoz vezet a fogyasztó 
87,3 százalékánál. az anyag hasonlít a thr-50 
hez,  alias  zeushoz,  de hozzáadódik  a  szexuáll 
vágy fokozódása és a sejtregenerációs hatás is. 
- Ez nem olyan nagy különbség - mormolta Eve. 
Nem olyan fontos. Már találkoztunk drogosokkal, akik 
Zeust összekeverték Eroticával. Durva kombináció, a vá 
rosban történő  nemi erőszakok nagy része erre vezethet 
vissza, de ez nem titok, és nem is túl jövedelmező. Nem 
mikor bármelyik átlagos drogos kikutyulhatja egy hordozható labor segítségével. 
Kivéve  az ismeretlen összetevőt.  Sejtregenerátor 
áncolta  össze  Roarke a  szemöldökét.  -  Az  Ifjúság 
mesebeli Forrása. 
Bárki hozzájuthat egy fiatalító kúrához, akinek van 
elég pénze. 
De  azoknak a hatása csak átmeneti - mutatott rá 
Roarke. - Egy idő után a szervezet visszaveszi azt, ami az 
övé. A biotabletták és az öregedés elleni injekciók drágák, 
időigényesek és sokszor kellemetlenek is. És azoknak a kezeléseknek nincsenek olyan kellemes mellékhatásai, mint 
ennek a szernek. 
- Bármi is legyen az az ismeretlen anyag, sokkal értékesebbé vagy végzetesebbé teszi ezt az egész kotyvalékot. 
Vagy ahogy te mondanád, sokkal piacképesebbé. 
- Nálad van a por - hívta fel Roarke a figyelmét. 
- Aha, és ettől a labor talán megemeli majd azt az eltunyult seggét.  Ez  az  egész több  időt  igényel,  mint 
amennyivel én rendelkezem. 
- Tudnál belőle mintát adni? - fordult meg Roarke a 
székén, és felmosolygott Eve-re.  - Nem mintha le akarnám szólni a rendőrségi labort, de az enyém sokkal kifinomultabb. 
- Ez bizonyíték. 
Roarke felvonta a szemöldökét. 
- Roarke, van fogalmad róla, mennyire áthágtam már 
eddig is a  szabályokat azzal, amit most itt műveltünk? 
vett Eve  egy nagy levegőt, miközben visszaemlékezett 
Boomer arcára és kezére. - A pokolba is. Megpróbálom. 
-Jó. Kikapcs - és a számítógép csendben lekapcsolódott. - Most már mehetünk aludni? 
- Csak pár  órát - engedte Eve elhatalmasodni magán 
a fáradtságot, és karját Roarke nyaka köré fűzte. - Megint 
ölbe veszel? 
- Rendben  - rántotta maga felé Eve  csípőjét Roarke, 

mire a nő lábaival átfogta a derekát. - De ezúttal maradj 
nyugton, miközben viszlek. 
-Tudod, a szívem majd kiugrik a helyéből, amikor 
így zsarnokoskodsz felettem. 
-Csak várj, amíg visszaérünk az ágyba. Akkor togt 
majd kiugrani csak igazán. 
Eve felnevetett, Roarke vállához dörgölte a fejet, es 
mielőtt a lift leért volna velük, már álomba is merült. 
Negyedik fejezet 
yég teljes  sötétség uralkodott, amikor  Eve feje mellett 
felcsipogott a  link. Először a rendőr ébredt fel benne, 
majd miután felszínre tört, békésen vissza is vonult. 
- Dallas. 
-Dallas, ó Istenem, Dallas.  Segítségre  van szükségem. 
Az Eve-ben lakó nő egyszeriben legyőzte a rendőrt, 
amikor felismerte Mavis arcát a képernyőn. 
- Fényt - parancsolta, és a szoba világosságba borult, 
így már mindent tisztán  látott. A sápadt arcot, a liluló zúzódást a szeme alatt, az arcát  végigszántó, véres karmolást, és a zilált hajkoronát. 
- Mavis. Mi folyik ott? Hol vagy? 
- Ide kell jönnöd - csuklott el Mavis hangja. A szemei 
fénylettek, ahogy erővel igyekezett  visszatartani a könynyeit. - Siess. Kérlek, siess. Azt hiszem, a nő halott, és fogalmam sincs, mihez kezdjek. 
Eve nem kérdezte meg újra Mavis tartózkodási helyét, 
hanem begépelt a készülékbe egy parancsot, hogy kövesse 
vissza a hívást. Még akkor is nyugodt maradt a hangja, 
amikor  a Mavis arca alatt feltűnt betűk Leonardo  lakcímévé álltak össze. 
- Maradj, ahol vagy. Ne nyúlj semmihez. Érted, amit 
mondok? Ne nyúlj semmihez, és rajtam kívül ne engedj 
be senkit. Mavis? 
-Igen, igen.  Nem.  Nem fogok.  Qak  siess. Olyan 
szörnyű. 
- Már úton is vagyok - és amikor megfordult, látta, 
hogy Roarke már a nadrágját húzza. 
- Veled megyek. 
Eve nem vitatkozott. Öt perc múlva már a kocsival 
száguldottak a legmélyebb éjszakában. A belváros  üres 
utcái most tág teret kínáltak a folyamatosan lófráló turistáknak, a videotáblák villogó hirdetései férfiaknak  való 
gyönyöröket és árucikkeket kínáltak, szabadtéri kávéházakat az álmatlanságban szenvedő falusiaknak és az álmos 
művészeknek ízesített kávékínálattal. 
Eve hálát adott Roarke-nak, hogy nem kérdezősködött,  amíg  el nem érték  a  céljukat. Lelki szemei előtt 
Mavis sápadt, rémült arca  lebegett. És ami még ennél is 
rosszabb, sokkal rosszabb,  beszélgetés közben észrevette, 
hogy Mavis  keze remegett. És a testén kivehető folt minden bizonnyal nem volt más, mint vér. 
A  kitörni készülő orkánra  figyelmeztető  heves szél 
korbácsként vágott végig a magas házak között. Lecsapott 
Eve-re, miközben kiugrott Roarke kocsijából, még mielőtt 
a férfi a járdaszegély mellé kormányozta volna. Eszelősen 
rohanva tette meg a járdán az utolsó harminc yardot, és 
lecsapott a biztonsági kamerára. 
-Mavis. Dallas vagyok.  Mavis,  a fenébe - és olyan 
zaklatott lelkiállapotba került, hogy tíz kétségbeesett másodpercébe telt, mire  észrevette, hogy a kamerát tönkretették. 
Roarke belépett a nyitott kapun, és Eve-vei egyszerre 
értek el a lifthez. 
Amikor  kinyílt az ajtaja, Eve tudta,  hogy minden 
pontosan olyan rosszul alakult, mint ahogy attól előre tartott. Korábbi látogatásakor Leonardo padlásszobáját  kedvesen rendetlennek és színpompásan  züllöttnek találta. 
Most kegyetlen zűrzavar uralkodott  odabent.  A  hosszú 
szöveteket foszlányokká  szaggatták,  az asztalokon álló 
tárgyakat szétszórták és összetörték. 
Rengeteg vér pettyezte a  falakat  és a  selymeket, 
mintha egy házsártos kölyök tapicskolt volna össze mindent a festékes kezével. 
-Ne  nyúlj semmihez  - figyelmeztette Eve megszokásból Roarke-ot. - Mavis? - lépett előre két lépést, majd 

tnegttPmtamikor latta ngy  esyí csiug fuggöny 
eglebbent. Mavis lépett ki mögüle, és állt meg előtte 
ingadozva. 
Dallas. Dallas. Hála Istennek. 
Oké.  Minden oké - és abban a pillanatban, amint 
magához húzta, rászakadt a megkönnyebbülés. Mavis ruháját és kezét nem a saját vére pettyezte. - Megsérültél. 
Nagyon fáj? 
Szédülök és émelyeg a gyomrom. A fejem. 
- Engedd leülni, Eve - fogta meg Roarke Mavis karját, és egy székhez vezette. -  Gyerünk, darling, ülj le. így 
ni.  Sokkot kapott, Eve. Hozz neki egy takarót.  Hajtsd 
hátra a fejed, Mavis. Ez az, kislány. Hunyd le a szemed, és 
lassan, mélyen lélegezz. 
- Fázom. 
- Tudom - hajolt le Roarke, majd felvett egy csillogó 
szaténdarabot, és Mavis köré csavarta. - Mélyen szívd le a 
levegőt,  Mavis. Lassan és mélyen  - villantotta Eve felé a 
tekintetét. - Ápolásra van szüksége. 
- Nem hívhatom az  MT-t, mielőtt nem tudnám tisztán, miféle helyzettel kerültem szembe. Addig törődj vele 
egy kicsit - és nagyon is  jól tudva, mire számítson,  Eve a 
függöny mögé lépett. 
A nőnek, akit megpillantott, csúnya halál jutott. Eve 
csak a hajáról ismert rá, ki is volt életében. Arról a pompázatos, vörös hajzuhatagról. Az  arcát hátborzongató precizitással zúzták péppé. 
A gyilkos fegyver ott hevert, ahová az elkövető hanyagul félrelökte. Eve úgy vélte, olyan bot vagy sétapálca, 
amit a tulajdonosa nem azért hordott magával, mert szüksége volt valamire, amivel  segítette a járását, hanem azért, 
mert urasabban akart kinézni. A megalvadt vér alól ezüst 
csillant, a  fogója talán egyhüvelyknyi vastag volt, és a nemesfém egy vigyorgó farkasfejet formázott. 
Két nappal ezelőtt már látta ezt a sétabotot. Ott állt 
Leonardo műhelyének a sarkában. 
Nem érezte szükségét, hogy ellenőrizze Pandora pul-zusát, ennek ellenére megtette, majd óvatosan hátralépett, 
nehogy tovább szennyezze a helyszínt. 
-Krisztusom - motyogta mögötte Roarke, és megfogta Eve vállait. - Most mit fogsz tenni? 
- Amit tennem kell. Mavis nem lehetett képes erre. 
Roarke maga felé fordította, és a szemébe nézett. 
-Nem  kell ezt mondanod. Szüksége van rád, Eve. 
Szüksége van rád, mint jó barátra és remek nyomozóra 
egyaránt. 
- Tudom. 
- Nem lesz könnyű egyszerre megfelelni mindkét elvárásnak. 
- Akkor jobb, ha máris nekilátok - indult el Eve viszszafelé, ahol Mavis ült.  Olfan volt az arca, mint a megolvadt viasz, a zúzódásai és  horzsolásai éles kontrasztot alkották halálsápadt bőrével.  Eve eléje  guggolt, és gyöngéden megfogta Mavis  jéghideg kezét. 
- Szükségem van rád, hogy elmondj mindent. Csak 
lassan, nyugodtan, de ne felejts ki semmit. 
-Nem mozdult. Mindenfelé vér, és ahogy az arca kinézett... És... és nem mozdult. 
- Mavis - szorította meg a kezét Eve egy gyors mozdulattal. - Nézz rám. Mondd el pontosan, mi történt attól: 
a pillanattól kezdve, hogy beléptél az ajtón. 
-Bejöttem... Azt akartam... Arra  gondoltam,  jó 
lenne beszélnem Leonardóval - remegett meg Mavis, miközben véres  kezével a  takaró  szélét  tépkedte, amibej 
Roarke belecsavarta. - Ideges volt,  amikor legutóbb a 
klubban járt, és engem keresett. Még a kidobóembert is 
megfenyegette, pedig ez  a  viselkedés egyáltalán nem jellemző  rá. Nem akartam, hogy tönkretegye a karrierjét, 
ezért arra gondoltam, jobb lesz, ha személyesen  beszélek 
vele. Idejöttem, és valaki összetörte a biztonsági egységet, 
ezért egyszerűen csak besétáltam. Az ajtó nem volt bezárIdőnként Leonardo megfeledkezik róla - motyogta, és 
Összezsugorodott ültében. 
Mavis. Leonardo itt volt? 
-Leonardo? - és Mavis a sokktól nehézkes pillantácokkal végigpásztázta a szobát. - Nem, nem hinném. Kiáltottam, mert éreztem, hogy valami baj van. De senki 
sern felelt.  És... és vért láttam. Rengeteg vért.  Féltem, 
Dallas. Attól féltem, hogy öngyilkos lett, vagy valami más 
őrültséget követett el, ezért gyorsan hátraszaladtam... 
hátra. Ott láttam meg. Az hiszem... Azt hiszem, elájultam. Igen  valószínűleg  elájulhattam,  mert a következő 
emlékem az, hogy a teste  mellett térdelek,  és sikoltani 
próbálok. De képtelen voltam sikoltani. Csak a fejemben 
éreztem, hogy sikítok,  de úgy, mintha abba sem tudnám 
hagyni. Aztán meg azt hiszem, valami hátulról megütött. 
Azt hiszem... - érintette meg tétova ujjával a tarkóját. 
Fájt. De amikor magamhoz tértem, minden ugyanolyannak tűnt. Pandora még mindig a padlón hevert, és a vér is 
ott volt körülötte. És felhívtalak. 
-Oké. Megérintetted a testet,  Mavis? Hozzányúltál 
bármihez is? 
- Nem emlékszem. Nem hiszem. 
- Ki tette ezt az arcoddal? 
- Pandora. 
Eve lelkébe egy villanásra belehasított a rémület. 
-Kedvesem, azt mondtad, már halott volt, amikor 
megtaláltad. 
-Ez még korábban történt. Ma este, de korábban. 
Elmentem a házába. 
Eve óvatosan felsóhajtott, hogy csillapítsa gyomrának 
háborgását. 
- Ma este a házában jártál. Mikor? 
- Nem tudom pontosan. Talán úgy tizenegy körül. El 
akartam mondani neki,  hogy nem állok közé és Leonardo 
02, csak ne tegye tönkre a karrierjét. 
- Verekedtél vele? 
J.D.Robb 
- Valamiért jókedvében találtam. Sok ember volt nala, mintha egy kis partit rendezett volna. Undokul viselkedett velem, mindenfélét a fejemhez  vágott. Erre én is 
kieresztettem a hangom. Egy kicsit  megtéptük egymást. 
Megütött és megkarmolt - simította hátra Mavis a hajátj 
hogy megmutassa az addig elrejtett  sebeit is a nyakán 
Páran szétválasztottak minket, majd eljöttem onnan. 
- Hová mentél onnan? 
- Végigjártam néhány bárt - mosolyodott el  Mav 
erőtlenül. - Egy csomó bárt, ha jól emlékszem. Sajnálta 
magam.  Csak úgy lógtam mindenfelé. Ekkor támadt 
az ötletem, hogy beszélek Leonardóval. 
- Mikor érkeztél? Hány órakor értél ide? 
- Későn, igazán későn. Háromkor,  négykor. 
- Tudod, hol van Leonardo? 
-Nem.  Nem volt  itthon.  Azt akartam,  hogy itt le 
gyen, de Pandora... Mi fog most történni? 
- Arra majd gondom lesz.  Be kell jelentenem az ese 
tet,  Mavis. Ha nem teszem meg gyorsan, csak rosszab 
lesz.  Beviszlek egy kihallgatásra, ahol rögzítjük a vallomáj 
sódat. 
-Be...  Be...  Nem gondolhatod komolyan,  ho 
én... 
- Persze hogy nem - de oda kellett figyelnie, hogy 
hangja jókedvet sugározzon, hogy elrejtse Mavis elől sajái 
félelmeit. - De tisztáznunk kell  a  történteket, amilye: 
gyorsan csak lehet, és amilyen tisztára csak tudjuk. Az ag 
gódást csak hagyd rám. Oké? 
- Alig érzek valamit. 
-Csak ülj  nyugodtan, amíg beindítom a gépezetei 
Azt  akarom, hogy emlékezz vissza a részletekre. Kivel bel 
széltél ma éjjel, merre jártál  és kiket  láttál?  Emlékezi 
mindenre, amire csak tudsz. Nemsokára újra végigvesszü 
az egészet. 
- Dallas - dőlt hátra Mavis egy kissé remegve. - Leo 
nardo. Ő soha sem lenne képes ilyesmit művelni senkivel. 
- Hagyd csak rám az aggódást - ismételte meg Eve, 
Roarke-ra pillantott,  aki megértette a néma jelzést, és 
ívfavis mellé ült. Eve előhúzta a kommunikátorát, és félrefordult. 
Dallas vagyok. Be kell jelentenem egy gyilkosságot. 
Pve-nek soha nem volt könnyű az élete. Rendőri pályafutása során annyi szörnyűséget  látott, hogy már  nem is 
számolta. De eddig még semmivel sem birkózott meg nehezebben, mint azzal,  hogy Mavist be kellett vinnie egy 
kihallgatásra. 
-Jól vagy? Tudod, nem kell most  azonnal belevágnunk. 
-Jól.  Az MT-sektől  kaptam helyi  érzéstelenítést 
érintette meg Mavis a  tarkóját. - Kellemesen  zsibbaszt. 
Utána meg adtak még valamit, amitől tudok koncentrálni 
is. 
Eve hosszasan figyelte Mavis szemeit, a szemei színét. 
Normálisnak látszott, de ez még nem nyugtatta meg. 
-Figyelj, abból nem lesz semmi bajod, ha egy vagy 
két napra befekszel egy kórházba megfigyelésre. 
- Csak az időt akarod húzni. Jobb, ha minél hamarabb túlesek rajta. Leonardo - nyelt nagyot Mavis. - Megtalálták már Leonardót? 
-Eddig még nem. Mavis,  ha akarod, jelen  lehet az 
ügyvéded vagy a képviselőd. 
- Nincs semmi rejtegetnivalóm. Nem  én öltem meg, 
Dallas. 
Eve a felvevőre pillantott. De a rögzítéssel még várhatott egy percet. 
-Mavis. Követnem kell  az előírásokat. Pontosan a 
szabályzat szerint kell eljárnom. Ha nem így teszek, elvehetik tőlem az ügyet. És ha nem én vezetem a nyomozást, 
nem tudok neked többé segíteni. 
Mavis gyorsan megnedvesítette az ajkait. 
Egyre keményebb lesz. 

- És még sokkal, de sokkal keményebb is lehet. Szoktasd hozzá magad ehhez a gondolathoz. 
Mavis mosolyogni próbált, de nem igazán sikerült. 
- Hé, annál semmi nem lehet rosszabb, mint amikor 
besétáltam, és megpillantottam Pandorát. Semmi. 
0, dehogynem, gondolta Eve, de azért bólintott. Bekapcsolta a rögzítőt, elmondta a nevét, az azonosítási számát, 
és hivatalosan felolvasta  Mavisnek a jogait. Kérdéseivel! 
óvatosan vezette végig Mavist a helyszínen,  és annyiszor 
állt meg beszéd közben, ahányszor csak szükségét érezte. 
- Amikor az áldozat lakásán jártál, mások is jelen vol 
tak? 
- Egypáran. Olyan volt az egész, mint egy kisebbfajta 
összejövetel. Justin  Young is ott volt.  Tudod, a színész 
Aztán Jerry Fitzgerald, ajnodell. És még  egy fickó, akit 
nem ismertem. Úgy festett, mint egy öltönyke. Tudod 
mint egy ügyvéd. 
- Megtámadott az áldozat? 
- Behúzott egyet  - felelt bánatosan Mavis,  és ujjáva 
megdörzsölte a foltot az arcán. - Úgy nekem ugrott, mini 
aki megőrült. Úgy  forgatta a szemét, hogy azt hittem, ba 
van tépve. 
- Arra gondolsz, hogy tiltott szerekkel élt 
-Méghozzá nem is  kicsiben csinálta. Úgy értem, a 
szemei úgy csillogtak, mint a kristálygolyók, amikor nekem esett.  Magad is láttad, hogy korábban összeakaszkodtunk - folytatta Mavis, mire Eve összerezzent. - De 
eddig még nem tapasztaltam nála ekkora erőt. 
- Visszaütöttél? 
- Azt hiszem, kaptam tőle egyet, legalább egyet. Ösz 
szekarmolt... átkozottul hosszú körmei voltak. Én pedij 
belekapaszkodtam  a  hajába.  Ha jól emlékszem,  JustirB 
Young és az öltönyke választott szét minket 
- És azután? 

Merre? És meddig maradtál? 
- Bementem e 
a Cikcakkba,  abba a lebujb 
- Beszéltél ott valakivel? 
Bementem egypár helyre. Ha jól emléksz 
sarkán. 
jem, először 
a Hatvanegyedik és a Lex 
-Nem volt kedvem senkivel sem beszélgetni Saieotr 
rcom, es mocskosnak éreztem magam. JS 
az arcom 
sort. 
tem egy 
majd eljöttem. Végigjártam pár bárt. 
ami 
ipla zombit, és duzzogtam egy 
Mivel fizettél? 
- Azt hiszem... Aha, szerintem csak beütöttem a hitelszámom egy képernyőn. 
Remek. Akkor rögzítve van a hely és az idő. 
Onnan merre mentél tovább? 
-Gak lődörögtem, és mindenhova bementem, 
az utamba akadt. Eléggé le voltam pukkanva. 
- Ahol még rátöítöttél az előzőre? 
-Úgy kellett lennie.  Nagyon részeg  voltam már, 
amikor úgy döntöttem, hogy felkeresem Leonardót. 
- Hogy mentél be a belvárosba? 
-Sétáltam. Ki kellett kicsit józanodnom,  ezért döntöttem a gyaloglás mellett.  Párszor felszálltam egy siklóra, 
de többnyire csak mentem. 
Eve megismételte az eddig elhangzottakat, mert remélte, hogy viszonthallva Mavisban felcsillan az emlékezés 
szikrája. 
- Amikor kijöttél a Cikcakkból, merre indultál el? 
- Épp előtte döntöttem  le három tripla zombit. Nem 
is mentem, inkább tántorogtam. Fogalmam sincs, merre. 
Dallas, fogalmam  sincs,  miféle helyekre mentem be ezután, és mi a fenét ittam össze. Minden homályos. Zene, 
mberek nevetése... egy asztalon táncoló alak... 
- Férfi vagy nő? 
Egy fickó. Vetkőzött. Azt hiszem 
te 
- festve is lehpTp  XU!Zem 0lt e továláett gyík is gyo volt 
 
- Hogy nézem ki ez 
a testén, de lehe 
a táncos? 

- A francba, Dallas, nem is néztem a csípője fölé. 
- Beszéltél vele? 
Mavis a tenyerébe temette az arcát, és kétségbeesettel 
próbált visszaemlékezni. Miközben az emlékei között kvJ 
tátott,  olyan érzés kerítette a hatalmába, mintha a teny 
rében kellene vizet hordania. 
-Nem tudom. Nagyon megroggyantam. Csak arri 
emlékszem,  hogy  mentem és  mentem. Azért akartarf 
megkeresni Leonardót, mert arra gondoltam, talán ez leá 
az utolsó alkalom, hogy láthatom. De nem akartam vej 
részegen találkozni, ezért  bevettem egy maroknyi TiszjT 
Fej tablettát, mielőtt hozzá indultam. Utána pedig megtf 
láltam Pandorát, és ez még sokkal rosszabb volt, mint 
részegség. 
- Amikor beléptél, mk láttál meg először? 
-Vért.  Rengeteg vért.  És felborogatott tárgyaká 
széttépett szövetet és még több  vért. Megijedtem, hog 
Leonardo bekattant és ártott magának, ezért hátrarohafl 
tam a műhelybe, és megláttam... - és ezt a pillanata 
kristálytisztán  fel tudta idézni -,  megláttam  Pandoráj 
Felismertem a hajáról és  a ruháról, amit korábban is  láj 
tam rajta. De  az arca...  Tulajdonképpen nem is mára 
arca. Még sikoltani is képtelen voltam. Letérdeltem mel 
Nem tudtam,  mire gondoljak, mit tegyek, csak azt, hoj 
tennem kell valamit.  Aztán  valaki hátulról leütött, 
amikor magamhoz tértem, felhívtalak. 
- Láttál valakit az épület előtt, amikor beléptél a 
pun? 
- Nem. Már késő volt. 
- Beszélj a biztonsági kameráról. 
- Összetört.  Néha  az  utcai  punkok vagánysági 
tönkreteszik. Nem gondoltam semmi rosszra, amikor lj 
tam, hogy nem működik. 
- Hogy jutottál be a lakásba? 
- Nem volt bezárva az ajtó. Egyszerűen besétáltam.! 
És Pandora már halott volt? Nem beszéltél még veI  ? Nem vitatkoztatok? 
Nem de ezt már mondtam. Ott feküdt a földön. 
Korábban már kétszer is összeverekedtetek. Nem 
rtént meg újra, Leonardo lakásában? 
Nem. Már halott volt.  Dallas... 
Előző alkalommal miért verekedtetek össze? 
- Azzal fenyegetőzött, hogy tönkreteszi Leonardo karférjét -  cikáztak át különféle  érzelmek Mavis összetört 
arcán: fájdalom, félelem, bánat.  - Nem akarta elereszteni. 
Szerettük egymást Leonardóval,  de az a nő nem akarta elereszteni. Magad is  láttad, milyen volt, Dallas. 
- Leonardo és a karrierje nagyon fontosak neked. 
- Szeretem - felelt csendesen Mavis. 
- Bármit megtettél volna, hogy megvédd, hogy lásd, 
nem  ártanak neki sem személyesen, sem pedig szakmailag. 
- Elhatároztam, hogy  kilépek az életéből - jelentette 
ki Mavis olyan méltóságteljesen,  amit Eve figyelmeztetésnek értékelt. - Máshogy is bánthatta volna Leonardót, és 
nem akartam, hogy ez megtörténjen. 
- De holtan már nem árthat neki. És neked sem. 
- Nem én öltem meg. 
-Elmentél  a  lakására, veszekedtetek, megütött,  te 
pedig visszaütöttél. Amikor pedig eltávoztál, leittad magad. Aztán pedig elmentél Leonardóhoz, és  ott találtad 
holtan. Lehet, hogy  megint összevitatkoztatok,  talán  ismét neked esett. Védekeztél, és az események kicsúsztak a 
kezeid közül. 
Mavis óriási, fáradt szemei  előbb zavart, majd mélyséj ges fájdalmat tükröztek. 
- Miért mondod ezt? Te is tudod, hogy nem igaz. 
Eve határozott tekintettel előrehajolt. 
- Pokollá tette az életed, és fenyegette a szerelmed. 
ikailag is bántalmazott. Erősebb volt nálad. És amikor 
meglátta, hogy ismét felkerested Leonardót, neked esett. 
Leütött, és beverted a fejed. Utána megijedtél, és megragadtad, ami a kezed ügyébe került. Odacsaptál vele, csak! 
hogy védd magad. Talán megint támadni akart, ezért újr 
ütöttél. Önvédelemből. Majd elveszítetted az önuralma 
és csak ütötted, ütötted, amíg holtan nem terült el a pad 
lón. 
Mavis szaggatottan szedte a levegőt összeszorított  aj 
kain keresztül. Egész testében reszketett, miközben a fejé 
rázta. 
-Nem én voltam. Nem én öltem meg.  Már halót 
volt. Az Isten szerelmére, Dallas, hogy gondolhatsz olya 
hogy képes lennék bárkit is meggyilkolni? 
- Talán  nem te tetted - és Eve nyugalmat parancso 
magára, mert csaknem kiugrott  a szíve  a mellkasábó 
Nyugalom, már csak  felvétel miatt is. - Talán Leonard 
tette, és te csak védeni akarod. Láttad  már, hogy elves 
tette a  fejét, Mavis?  Nem ő vette kézbe a sétapálcát, 
verte agyon? 
- Nem,  nem, nem! 
-De  az  is  lehet, hogy már akkor értél  oda, mik 
megtörtént a gyilkosság, és Leonardo ott állt,  pánikba  e 
ve a mozdulatlan test fölött. Segíteni akartál eltüntetni 
testet, ezért elküldted utána pedig felhívtál. 
-Nem,   egyáltalán  nem így  történt -  pattant  fi 
Mavis  sápadtan a székből, de a szeme vadul csillogott. 
Leonardo ott sem volt. Nem láttam senkit.  Ő különbé 
sem lenne képes ilyesmire. Miért nem hallgatsz meg? 
- Hallgatlak, Mavis, csak ülj le. Ülj  le - ismételte me 
Eve sokkal  gyengédebben. - Már csaknem végeztün 
Akarsz még valamit hozzátenni  a vallomásodhoz,  va 
megváltoztatni valamelyik részletét? 
- Nem - mormolta színtelenül Mavis, és elnézett a 
vegőbe Eve válla fölött. 
-Mavis  Freestone  első  kihallgatása befejeződöt 
Gyilkosság,  Pandora. Eve Dallas hadnagy - és Eve mé 

imondta a dátumot és a pontos időt a rögzítőre, majd 
mélyet sóhajtott. 
Bocsánatot kérek, Mavis. Bocsánatot kérek. 
-Hogy  tehetted ezt?  Hogy  mondhattál  nekem 
ilyesmiket? 
- Mert szükséges volt. Nekem fel kellett tennem ezeuet  a kérdéseket, neked pedig válaszolnod kellett - ölelte 
At határozottan Mavist Eve. - Az is lehet, hogy újra fel 
kell  majd tennem,  neked pedig újra felelned kell rájuk. 
Nézz rám, Mavis -  és Eve megvárta, amíg Mavis felemeli 
a pillantását. - Nem tudom, mit fognak begyűjteni a takarítók, és mi lesz majd a labor jelentésében. De hacsak 
nem vagy különösen szerencsés, szükséged lesz majd  egy 
ügyvédre. 
Mavis arcából kiszaladt a vér, az ajkai is teljesen elszíntelenedtek, amíg maga is úgy nem nézett ki, mint valami 
holttest. 
- Le fogsz tartóztatni? 
- Nem tudom, eljutunk-e addig, de szeretném, ha erre is felkészülnél. Most viszont menj haza, és aludd ki magad. Roarke majd elkísér. Azt akarom,  hogy erősen,  nagyon  erősen próbálj visszaemlékezni  az időpontokra,  a 
helyszínekre és az emberekre. Ha bármi  az eszedbe jut, el 
kell mondanod. 
- Mit fogsz csinálni? 
-Végzem  a dolgom.  És ebben piszok jó vagyok, 
Mavis. Ezt vésd az eszedbe, és bízz bennem. Tisztázni fogom az igazságot. 
- Tisztázni fogod az igazságot - ismételte utána Mavis 
keserűen.  - Úgy érted,  tisztázni fogsz engem. Szerintem 
ártatlannak kell tekintened, amíg be nem bizonyosodik a 
bűnösségem. 
- Ez a legnagyobb hazugság, amivel együtt élünk 
állt fel  Eve, és szertartásosan kikísérte Mavist a folyosóra. 
Minden tapasztalatomat latba fogom vetni, hogy gyorSan a végére járjak az ügynek. Ez minden, amit tehetek. 
- Azt is mondhattad volna, hogy hiszel nekem. 
-Azt is mondhattam volna - és  hagyta, hogy Mavi 
elhagyja az irodát. 
Mindig akadt papírmunka. Egy órán belül kiírta Mavist 
akit  Roarke  önként  hazakísért.   Hivatalosan  Mav: 
Freestone-t  tanúként jegyezte be. De Eve tudta, hog 
nem hivatalosan  őt tekintik elsődleges  gyanúsítottnak 
Elhatározta, hogy ez ellen sürgősen tesz valamit, és a kol 
légája irodájába sietett. 
- Oké, mi ez a szarság, hogy  Mavis agyoncsapott 
lami nagyra tartott modellt? 
- Feeney - és Eve legszívesebben külön-külön végig 
csókolta  volna az összes ráncát. Feeney az íróasztala mü 
gött ült, ölében az  elmaradhatatlan,  cukrozott dióval te 
zacskóval. Arca mogorva redőkbe  gyűrődött. 
- Gyorsan száll a szó. 
- Ez volt az első,  amit meghallottam, amikor lemen 
tem az étkezőbe. Azt rebesgetik, hogy nyakon csípték 
legjobb nyomozónk haverját. 
- Csak semmi nyakon csípés. Ö  tanú. Legalábbis ed. 
dig. 
- A média már felkapta a hírt. A nevét ugyan mé 
nem sikerült megtudniuk, de tele vannak a képernyők 
arcával.  A feleségem a zuhany  alól rángatott ki, ho 
megnézzem. Pandora KNU volt. 
- Kibaszott nagy üzlet, élve vagy halva - ült le fára 
tan Eve  fél  fenékkel az íróasztalra. - Nem akarsz végi 
futni Mavis vallomásán? 
-Mit gondolsz, miért vagyok itt?  Mert élvezem 
légkört? 
Eve átadta neki a vallomás gyorsírással készült kivon 
tát, amit mindkettőjüknek meg kellett tanulniuk olvas 
amikor beálltak a rendőrséghez. 
-A  francba,  Dallas. Nem  áll túl jól Mavis  szén 
Láttad, hogy mindenki őt akarja. 
-Élve, és börtönben. Mi az ördögnek kellett megint 
lálkoznia Pandorával... - állt fel Eve, és járkálni kezdett 
  és alá a szobában. - Ezt figyelembe véve sokkal roszabb a helyzet.  Remélem, a labor talál majd  valamit. 
Bármit- De igazából nem számítok rá. Mennyire vagy betáblázva, Feeney? 
Ne is kérdezd - hessegette el a kérdést a férfi. - Mire van szükséged? 
Utánkeresésre Mavis hitelkártyája kapcsán.  Az első 
hely,  ahova bement,  és vissza is tud rá emlékezni,  az a 
Cikcakk. Ha ezt, vagy bármi más szórakozóhelyet igazolni 
tudunk, ahol a gyilkosság időpontjában járt, akkor máris 
tisztáztuk. 
-A kedvedért megteszem, de... Valaki, aki ott volt a 
helyszínen,  fejbe kólintotta Mavist. Csak  akkor maradt 
esélyünk, ha ezzel nem esett ki túl sok idő. 
- Tudom. De el kell varrnom minden szálat. Le fogok 
nyomozni mindenkit, akit Mavis  felismert az áldozat házában, és mindenkinek rögzítem a vallomását. És meg 
akarom találni azt a nagy farkú, tetovált asztali táncost is. 
- A szórakozásnak soha nincs vége. 
Eve ezt hallva csaknem elmosolyodott. 
- Találnom kell valakit, aki igazolja, hogy valóban beállította magát. Még egy marék Tiszta Fejjel sem kerülhetett olyan  állapotba,  hogy el tudta  volna tenni láb alól 
Pandorát, ha egész úton a belváros felé ivott. 
- Azt állította, hogy Pandora élt ezzel a szerrel. 
- Ez is olyasmi, amit le akarok ellenőrizni. Aztán ott 
yan az a megfoghatatlan Leonardo. Hol a pokolban volt? 
Es hol a pokolban lehet most? 
Ötödik fejezet 
 
Leonardo már órák óta Mavis nappalijának közepén 
vert  elterpeszkedve, részeg kábulatban, ahová egy  üv 
szintetikus whisky és nagy adag önsajnálat kölcsönhatás 
ként került. 
A feje kóválygott, és a részeg kábulatban nem is érez 
az arca felét. Amikor óvatosan felemelte a kezét, és végi 
simította, csak akkor érezte, hogy az egész a helyén va 
csupán elzsibbadt Mavis padlóján. 
Nem sokra emlékezett.  Éppen ezért ivott ritkán, 
soha  nem engedte meg magának, hogy alaposan felöntsö 
a garatra. Amikor túl  sokat töltött magába, az  emlék 
között nyüzsögtek a sötét foltok. 
De Mavis nem volt idehaza. Ebben csaknem teljese 
biztos volt. Bizonytalan emlékei szerint áttántorgott a 
roson, miközben a valahol vásárolt - lopott? - üvegb 
kortyolgatott. A pokolba. Lassan  megpróbált felülni, 
kinyitni bedagadt szemeit. Csak abban  volt biztos, hog 
még  mindig a kezében szorongatja azt az istenverte  üv 
get, miközben a whisky a gyomrában lötyög. 
Minden bizonnyal eszméletlenre itta magát. Ettől 
gyón  undorodott. Miből remélte, hogy Mavis megért 
lesz vele szemben, ha csontrészegen beesik a lakásába? 
Csak hálás lehetett, hogy nem találta itthon. 
Most persze  egyre erősödik fejében a fájdalom, amit 
legszívesebben összegömbölyödne a padlón, miközben 
gyelemért könyörög. De  Mavis  visszajöhet, és Leonar 
nem akarta, hogy ilyen elgyötört állapotban lássa. Kén 
szerítette magát, hogy felálljon, és keresett némi fájdalo 
csillapítót, mielőtt erős feketekávét programozott volna 
autoséfbe. 
Ekkor vette észre a vért. 
Megszáradt csíkban nyúlt le a karján, egészen a kezéLgy hosszú és  elég mély vágást pillantott meg az alkar.   afni már kezdett behegedni. Vér, gondolta ismét, és 
sszerándult a gyomra, amikor észrevette, hogy az ingét és 
a nadrágját is átáztatta. 
Mélyet lélegzett, elhátrált a konyhapulttól, és végignézett saját magán. Verekedett? Bántott valakit? 
Émelyegni kezdett, amikor rádöbbent, hogy az emlékei tele vannak lyukakkal és ködös foltokkal. 
Ó, édes Jézus,  csak nem ölt meg valakit? 
Eve épp gyászos képpel meredt a halottkém előzetes jelentésére, amikor gyors koppanást hallott. Az irodája  ajtaja 
még azelőtt kinyílt, hogy behívta volna a látogatóját. 
- Dallas  hadnagy? -  a  belépő napbarnított bőrével, 
szarrágó  vigyorával  és  viseltes csizmájával úgy festett, 
mint egy cowboy. - A francba, szemtől szemben állok egy 
élő  legendával.  Láttam már  képen, de az életben sokkal 
gyönyörűbb. 
-Meg vagyok  hatva - dőlt hátra összevont  szemöldökkel Eve. A férfi  maga is meglehetősen csinos volt göndör, búzaszőke hajával és bölcs arcával, melyen a ráncok 
összefutottak palackzöld szemei körül.  Hosszú, egyenes 
orra volt, és Eve egy alamuszi gödröcskét is megfigyelt a 
mosolyra húzott szája szélén. És a teste is úgy festett, mint 
aki naponta lovagol. 
- Ki az ördög maga? 
- Casto. Jaké T.  Casto - húzott elő a férfi egy jelvényt 
kopott Levis-e zsebéből. - Drognyomozó. Úgy hallottam, 
keresett. 
Eve megvizsgálta a jelvényt. 
- Valóban? És azt is hallotta, miért kerestem, Jaké T. 
Casto? 
- Mert kölcsönösen egymás segítségére lehetünk - lépett be Casto, és kényelmesen letelepedett az íróasztalra. 
eg közel került Eve-hez, hogy a nő megérezze az illatát: 
szappan és bőr szaga keveredett az orrában. -  Ne szégyenkezzen az öreg Boomer miatt. Ártalmatlan  kis narkós. 
-Ha tudta, hogy Boomer nekem dolgozott, mi tartott olyan sokáig? Miért nem keresett hamarabb? 
- Mással  voltam elfoglalva.  És az igazat megvallva 
nem hinném, hogy túl sokat mondhatok vagy  tehetek. 
Aztán  hallottam,  hogy keresett  Feeney az Elektronikus 
Felderítésről - mosolyodtak el ismét gúnyosan a szemei. 
Feeney is magának dolgozik, mi? 
- Feeney  önállóan  dolgozik.  Miért vette   igénybe 
Boomer szolgáltatásait? 
- Csak a szokásos - emelt fel  Casto egy ametiszttojást 
Eve asztaláról, megcsodálta a zárványait, majd  elkezdte 
dobálni egyik kezéből a másikba. - Informált a drogokról. 
Kis szarházi. Szerette azt hinni magáról, hogy ő a nagyfiú 
de mindig csak kicsiben játszott. 
- A legnagyobb kép is apró darabokból áll össze. 
-Épp ezért vettem igénybe a szolgáltatásait, kedvsem. Időnként nagyon hasznosnak bizonyultak az info 
mációi. Sokszor megcsíptem egy-egy közepes dílert a: 
alapján, amit  tőle  hallottam - vigyorodott  el ismét. 
Most pedig valaki taccsra tette. 
- Aha. Tehát ki verhette péppé? 
Casto arcáról lefagyott a vigyor. Visszatette a tojást az 
asztalra, és megcsóválta a fejét. 
-Nem mondhatnám, hogy tudok tippet adni. Boomer nem  volt valami  szeretetre méltó  figura, de senkit! 
sem tudnék mondani,  aki annyira gyűlölte vagy annyira 
fenekedett rá, hogy így intézze el. 
Eve elnézte a férfit. Keménynek tűnt, és volt valami a 
hangjában, ahogy Boomerről beszélt, ami a  saját, óvatos, 
jóindulatára  emlékeztette. Mégis úgy érezte, jobban bele 
kell látnia Casto lapjaiba. 
- Dolgozott valami különlegességen? Valami furcsán?1 
Nem készült valami nagy dobásra? 

Casto felvonta homokszín szemöldökét. 
Pontosan mire gondol? 
-Én kérdeztem magát. A drogok nem az én asztalom-Semmi olyasmin  nem ügyködött, amiről tudnék. 
Amikor utoljára beszéltünk, a pokolba, alig két hete történt,  éppen be volt lőve, és arról zagyvált, hogy valami 
nagy disznóság készül. Maga is tudja, hogy beszélt, Eve. 
-Aha, tudom,  hogy beszélt - és itt jött el az ideje, 
nogy ő is kijátssza  az egyik lapját. - És  találtam valami 
azonosítatlan anyagot is elrejtve a lakásán. Elküldtem  a 
laborba, most analizálják. Eddig annyit derítettek ki róla, 
hogy  valamiféle új keverék,  és sokkal hatásosabb  bárminél, amit jelenleg az utcán lehet kapni. 
- Egy újfajta keverék - ráncolta Casto a homlokát. 
Akkor mi a fenének nem adott róla legalább egy tippet? 
Ha mind a két oldalon jó akart lenni... - sziszegte összeszorított fogai között. - Maga szerint ezért verték agyon? 
- Ez a legjobb elképzelésem. 
- Aha. A rohadt életbe. Talán megpróbálta megvágni 
a készítőt vagy a terjesztőt. Figyeljen, beszélek a laborral, 
utána  pedig megnézem,  nem pletykálnak-e az utcán valami új anyagról. 
- Ezt nagyra értékelném. 
- Nagyon örülök, hogy magával dolgozhatom - váltott témát Casto, és pillantása egy szíwerésnyit elidézett 
Eve ajkain.  Tekintete sokkal inkább volt hízelgő, mint 
zaklató. - Talán harapna valamit. Közben a stratégiánkat 
is megvitathatnánk. Vagy bármi mást, amit a fejében forgat. 
- Köszönöm, de nem. 
-Azért  nem,  mert nem  éhes,  vagy azért,  mert épp 
most készül férjhez menni? 
- Mindkettő. 
- Hát akkor - állt fel Casto, és Eve nem tudta nem 
észrevenni, hogy feszül a farmer a férfi hosszú lábain -, ha 
megváltoztatná a véleményét, most már tudja, hol tal 
meg. Elérhető leszek - lötyögött az ajtóhoz, majd meg 
torpant és megfordult. - Tudja, Eve, magának olyanok 
szemei, mint egy remek, koros  whiskynek.  Biztos na 
hatással van vele a férfiakra. 
Eve haragosan nézett a férfi  háta mögött becsukod 
ajtóra, miközben azon bosszankodott, hogy  a  pulzusa 
szokásosnál kissé gyorsabban és szabálytalanabbal ver. 
elhessegette magától ezt a gondolatot. Mindkét kezével 
hajába túrt, és visszafordult a képernyőre vetített jelentés 
hez. 
Nem  volt szüksége arra, hogy elmagyarázzák neki 
miként halt meg Pandora, de érdekes volt látni, hogy aMT szerint az első három, fejre mért ütés bizonyult végzes 
tesnek. Ami utána követjcezett,  csak  a gyilkos  öröm 
szolgálta. 
Eve megjegyezte, hogy  az áldozat  küzdött a halál 
előtt.  Ennek a nyomát különböző sebek és  horzsoláso 
őrizték. 
A halál időpontját két óra ötvenre tették, és a gyomo 
tartalmából az derült ki, hogy az áldozat utolsó vacsoráj 
amit huszonegy óra körül fogyaszthatott,  meglehetőse 
nagystílű volt. Homárt evett bajor vajjal, hozzá pedig mi 
nőségi pezsgőt ivott. 
És még olyan kémiai szereknek is megtalálták a nyo 
mát a vérében, amit még analizálni kellett. 
Tehát Mavis valószínűleg igazat mondott. Úgy tűnt 
Pandora beszedett valami olyasmit, ami nagy valószínű 
seggel megtalálható azon a listán, amelyen az illegális sze 
reket sorolták fel. De a dolgok nagy összképében ez lehet 
hogy nem is okozott különbséget. 
Annál inkább az áldozat  körme alatt talált bőrfoszlányok. Eve halálosan biztos volt benne, hogy a labor  a dol 
ga végeztével bebizonyítja: ez bizony Mavis bőre.  Min 
ahogy azok a hajszálak is az ő fejéről hullottak le, amiket 
takarítók a test mellől gyűjtöttek  be. És amitől a legir 
vább rettegett, hogy a gyilkos fegyveren is a barátnője ujjlenyomatait fogják megtalálni. 
Tökéletes időzítés,  gondolta Eve, miközben hátradőlt és 
lehunyta a szemét. Mavis belépett, rossz helyen járt és rossz időben,  gyökös pedig tökéletes bűnbakra lelt a személyében. 
Vajon tudta, milyen a viszony Mavis és az áldozat között, vagy egyszerűen csak szerencsés volt? 
Mindenesetre leütötte Mavist, elhelyezett néhány bizonyítékot, talán a halott nő körmeit is végighúzta Mavis 
arcán. Az ujjait könnyedén a fegyver köré fonhatta, majd 
a jól végzett munka örömével elhagyta a helyszínt. 
Eve arra gondolt, hogy ehhez igazán nem kellett zseninek lenni. Viszont a helyzet ilyetén kihasználása hideg, 
számító elmét igényelt. És hogy tudná pontosan lejátszani 
magában a Pandorát ért támadást? 
Márpedig meg kell tennie, mondta magának. Tisztáznia kell  Mavist, és megtalálni a  gyilkost, aki hidegvérrel 
szétverte egy nő arcát,  majd pedig kitakarított maga után. 
Abban  a pillanatban, amikor fel  akart állni, kivágódott az ajtó, és Leonardo viharzott be rajta vérben forgó 
szemekkel. 
- Megöltem. Megöltem Pandorát. Istenem, segíts. 
Ezzel kifordultak a szemei, és mind a kétszázhatvan 
fontjával végigterült Eve előtt a padlón. 
-Jézus. Jézus Krisztus - és Eve ahelyett, hogy igyekezett volna elkapni,  inkább ellépett a zuhanó test útjából. 
Olyan volt,  mintha egy kidöntött  vörösfenyőt figyelt  volna. Most  keresztbe feküdt a szobán, lábai  a küszöböt érték, mégis csaknem beverte a fejét a szemközti falba.  Eve 
guggolt, a falnak támaszkodott, és próbálta a hátára  fordítani Leonardót. Majd néhány gyors,  kemény pofont 
adott neki és várt. Magában azt mondogatta, hogy csak 
Veretné feléleszteni a kemény ütésekkel. 
Leonardo felnyögött  és kinyitotta véreres szemeit. 
-Mi... Hol... 
- Pofa be, Leonardo  - csattant föl Eve, majd felállt és 

zz ajtóhoz menet félrerúgta a férfi lábait. Amikor be tudta 
csukni, lenézett a földön heverő alakra. - Fel fogom olvasni a jogait. 
-A jogaim? - nézett körbe kábán Leonardo, de addig 
küzdött, amíg ülő helyzetbe nem tornázta magát. 
-Hallgassa végig  -  és  elmondta  a  módosítót! 
Mirandát, majd mielőtt Leonardo megszólalhatott volná 
felemelte az egyik kezét. - Megértette a jogait és a lehetőségeit? 
- Aha - dörzsölte meg Leonardo fáradtan az arcát. 
Tudom, mi történik. 
- Nem akar vallomást tenni? 
- Már elmondtam... 
Eve közönyös tekintetet vetett rá, és ismét felemelte a 
kezét. 
- Igen vagy nem.  Csak igen vagy nem. 
- Igen, igen. Vallomást akarok tenni. 
- Álljon fel a földről. A vallomását rögzíteni  fogom 
fordult  Eve  az  íróasztala  felé. Levihette  volna  egy 
kihallgatószobába.  Talán meg is fogja tenni, de úgy döntött, ezzel még várhat. - Felfogta, hogy amit most mond, 
szalagra kerül? 
-Igen -  állt talpra Leonardo, majd lezöttyent egy 
székre, ami felnyögött a súlya alatt. - Dallas... 
Eve megrázta a fejét, és ezzel el is hallgattatta. Miután 
bekapcsolta a  rögzítőjét, felmondta rá a szükséges infor 
mációkat, és újfent elismételte a Mirandát. 
- Leonardo, megértette a jogait és a lehetőségeit, pillanatnyilag lemond az  ügyvédi jelenlétről, és megteszi 
vallomását? 
- Szeretnék minél hamarabb túlesni rajta. 
- Igen vagy nem? 
- Igen, hogy a fene egye meg. 
- Ismerte Pandorát? 
- Hát persze hogy ismertem. 
- Viszonya volt vele? 
-Igen - takarta el Leonardo ismételten az arcát, de 
tav is maga előtt látta azt a képet, ami Mavis képernyőjén 
vílJant fel előtte, amikor elhatározta, hogy megnézi a híreket. Ahogy azt a hosszú, fekete zsákot cipelik kifelé a saját 
lakásából. - Nem hiszem el, hogy ez megtörténhetett. 
- Milyen természetű volt a viszonya az áldozattal? 
Hűvös, gondolta Leonardo, legalábbis Pandora így jellemezte volna. 
- Az áldozattal - ejtette Leonardo az ölébe a kezét, és 
egyenesen Eve-re nézett. - Tudja, hogy szeretők voltunk. 
jis azt is, hogy szakítani akartam vele, mert... 
- A  halála pillanatában - szakította félbe Eve - már 
nem volt viszonyuk egymással. 
-Nem, már  hetek óta  nem éltünk együtt. Nem is 
volt a bolygón. De még az előtt elhidegültünk egymástól, 
hogy  elment  volna.  És  amikor  Mavisszel találkoztam, 
minden megváltozott körülöttem. Dallas,  hol van most 
Mavis? Hol van? 
- Nem hatalmaztak fel, hogy eláruljam magának Ms. 
Freestone  jelenlegi tartózkodási helyét. 
- Csak annyit  mondjon, hogy jói van - teltek meg 
könnyekkel Leonardo szemei. - Csak annyit, hogy jól van. 
- A gondját viselik - mondta Eve. Csak ennyit tudott 
közölni. - Leonardo. Igaz, hogy Pandora azzal fenyegette, 
tönkre fogja tenni magát szakmailag? Hogy azt követelte, 
folytassák a viszonyukat, és ha nem így tesz, akkor nem 
mutatja be a maga  által tervezett ruhákat azon a  divatbemutatón, amibe annyi pénzt és energiát fektetett? 
-Ott volt,  maga is hallhatta.  Nem  bírta  elviselni, 
Wv 
nem  kellett nekehi.  Addig  akarta folytatni,  amíg 
nem felejtem el Mavist, amíg nem leszek újra a lábtörlője, 
atníg  nem látja a saját szemével, hogy hiba volt az a divatbemutató. 
-Maga  viszont nem  akart szakítani Ms.  FreestonewWbHPWWIIIÍBPi 

- Szeretem Mavist - jelentette ki fennkölten Leonardo. - Ö a legfontosabb az életemben. 
- Ennek ellenére elfogadta Pandora követeléseit, és e: 
azzal járt,  hogy minden bizonnyal elengedte volna a haí 
talmas adósságait, és tűrhetetlenül beszennyezi a szakm 
hírnevét. Pontos ez így? 
- Igen. Odalöktem mindent.  Szükségem volt  arra 
divatbemutatóra. Rengeteg kölcsönt vettem fel. Sőt  am 
még fontosabb, benne volt a szívem. A lelkem. 
- Ő pedig ezt akarta romba dönteni. 
- Ó, igen - görbült le Leonardo szája. - És mindé 
bizonnyal nagyon élvezte volna. 
- Az elmúlt éjjel maga hívta a lakására? 
- Nem. Soha többé nem akartam látni. 
- A múlt éjjel mikor érkezett meg Pandora a lakás 
ra? 
- Nem tudom. 
- Hogy jutott be? Maga nyitott neki ajtót? 
- Nem hinném. Fogalmam sincs. Talán még nála vol 
a bejárati ajtó kódja. Nem gondoltam rá,  hogy vissza kellene kérni  vagy lecserélni.  Minden olyan eszeveszettne 
tűnt. 
- Vitatkoztak. 
Leonardo tekintete kiürült, a szeme megüvegesedett 
- Nem tudom. Nem emlékszem.  De vitatkoznun 
kellett. Biztosan vitatkoztunk. 
- Az utóbbi időben Pandora többször is hívatlanul je 
lent meg a lakásán, fenyegette magát, és fizikailag is meg 
támadta azt, akit ott talált. 
- Igen, igen, pontosan ezt csinálta - erre vissza tudott 
emlékezni.  Legnagyobb megkönnyebbülésére, Leonard 
erre vissza tudott emlékezni. 
- Ezúttal milyen lelkiállapotban kereste fel Pandora? 
-Biztosan mérges  volt.  Biztos közöltem vele,  hogj 
nem vagyok hajlandó szakítani Mavisszel. Ezzel  nagyoj 
felbőszíthettem. Dallas... -  és a szemeiben kétségbees 
ükröződött. - Egyszerűen képtelen  vagyok visszaemlékezni- Semmi sem jut az eszembe. Amikor ma reggel magamhoz tértem, Mavis lakásában találtam magam. Mintha emlékeznék arra, hogy a saját kódommal jutottam be. 
Egész éjjel ittam. Csak mászkáltam és  ittam. Nagyon berúghattam, mert az emlékeim televannak fekete foltokkal. 
És amikor feleszméltem, megláttam a vért - tartotta fel a 
karját, amit egy hevenyészett kötés takart. - Véres volt a 
kezem és a ruhám. Rászáradt. Biztos összeverekedtünk. És 
jjjcor kellett megölnöm. 
- Hol az a ruha, amit az elmúlt éjjel  viselt? 
- Mavisnál hagytam. Letusoltam, és átöltöztem. Nem 
akartam, hogy ha véletlenül hazajön, olyan állapotban lásson. Utána vártam, és próbáltam kitalálni, mit is csinálhat, majd bekapcsoltam a híreket. Ott hallottam... és láttam. És tudtam, mi történt. 
- Azt állította, nem emlékszik, hogy  találkozott volna 
az elmúlt éjjel Pandorával. Azt  állította,  nem emlékszik, 
hogy veszekedtek volna. Nem  emlékszik, hogy megölte... 
-De meg kellett tennem - erősködött Leonardo. 
Az én lakásomon érte a halál. 
- Mikor ment el otthonról a múlt éjjel? 
-Nem  vagyok  benne egészen biztos. Előtte  ittam. 
Nem is keveset. Ideges voltam és dühös. 
- Látta valaki? Beszélt valakivel? 
- Vettem egy teli üveget. Azt hiszem, egy utcai árustól. 
- Látta a múlt éjjel Ms. Freestone-t? 
- Nem, nem hinném. Ha láttam volna, ha beszéltem 
yolna vele, akkor minden rendben lenne. 
- De mi van, ha azt mondom,  Mavis a lakásán járt a 
últ éjjel? 
- Biztos látni akart - derült fel Leonardo arca. - ViszS2ajött volna hozzám? De ez nem lehet. Ezt nem felejtette volna el. 

amikor  Pandorával dulakodót 
-Ott volt  Mavis, 
Amikor megölte? 
- Nem. Nem. 
-Azután érkezett, hogy  Pandora már meghalt, 
után maga megölte? Ugye pánikba esett? Megrémült. 
Leonardo szemei most valóban rémületet tükröztek 
- Mavis nem lehetett ott. 
- De ott volt. A maga lakásából hívott fel engem, 
után rábukkant a holttestre. 
- Mavis látta? - és a reszelős hangja mögött Leonar 
teljesen elvesztette az  uralmát az arca fölött. - Ó, Istene 
ez nem lehet igaz. 
- Valaki leütötte  Mavist, hogy elveszítette az eszmél 
tét. Maga volt  az, Leonardo? 
-Leütötték?  Megsérült? -  pattant  fel Leonardo 
székből, és vadul beletúrt a hajába. - Hol van most? 
- Maga tette? 
Leonardo feltartotta a kezét. 
- Hamarabb vágnám le  ezeket, mintsem hogy Mav 
bántsam. Az  Isten szerelmére, Dallas, árulja el, hol 
most. Hadd tudjam,  hogy minden rendben van vele. 
- Hogy ölte meg Pandorát? 
- Én... a  riporter azt mondta, hogy agyonvertem 
remegett meg Leonardo. 
- Hogy verte agyon? Mivel? 
-A... a  kezemmel - tartotta fel ismét. Eve  meg 
gyelte, hogy  nyoma sincs sérülésnek, karmolásnak va 
horzsolásnak  a csuklóin. Olyan  tiszta, mintha csak a 
tisztább fából faragták volna ki. 
- Pandora erős nő volt.  Biztos visszaütött volna. 
- A karomon van egy vágás. 
-Szeretném megvizsgálni.  Akárcsak azokat a 
kat, amiket Mavisnél hagyott. 
- Most letartóztat? 
- Pillanatnyilag nem vádolom semmivel. Habár ne 
engedhetem  el, amíg el nem végezték a tesztet. 
gve  megint  átvette  Leonardóval  az eseményeket, 
veztette az időpontokat, a helyeket és a személyeket. De 
e,.   Ls újra falba ütközött, ahogy szembesülnie kellett Leardo emlékezetének sötét foltjaival. Messze  nem volt 
megelégedve, amikor befejezte a kihallgatást, de nem enedte elmenni Leonardót, amíg a bizonyítékok vizsgálatának az eredménye meg nem érkezett. 
Whitney kapitány volt a következő megálló. 
A kapitány hiába kínálta hellyel, inkább állva maradt, 
míg Whitney  széles  íróasztala mögött  foglalt helyet. 
Gyorsan beszámolt az első  kihallgatások eredményeiről. 
Whitney összefonta a karját, és figyelt. Jó szemei voltak, 
zsaruszemei, és feltűnt neki, ha a beszélgetőpartnere ideges. 
- Szóval talált egy férfit,  aki magára vállalta a gyilkosságot. Akinek volt indítéka,  és lehetősége is a tett elkövetésére. 
-Találtam  egy férfit, aki képtelen visszaemlékezni a 
kérdéses éjszakára,  még kevésbé arra, hogy agyonverte az 
áldozatot. 
-Nem ez lenne az első alkalom,  hogy egy  elkövető 
így akarja az ártatlanság látszatát kelteni. 
- Nem, uram. De személy szerint nem hiszem, hogy 
lenne a gyilkosunk. Talán a laborvizsgálat megcáfolja ezt a 
feltevésemet,  de a személyisége egyáltalán nem passzol 
egy ilyesféle bűncselekményhez.  Szemtanúja voltam egy 
korábbi veszekedésüknek,  ahol az  áldozat megtámadta 
Mavist. Ahelyett, hogy szétválasztotta volna őket, az erőszak legkisebb jele nélkül hátralépett, és csak tördelte a 
kezét. 
- Saját bevallása szerint  alkoholos befolyásoltság  alatt 
volt a gyilkosság estéjén. És  az ital sokszor okoz  időleges 
változásokat a személyiségben. 
Igen, uram. 
Mindez ésszerűen hangzott. Eve a szíve mélyén szeretvolna gyorsan Leonardóra  tűzni a gyilkos feliratú cé
dulát, minél hamarabb begyűjteni a vallomását, és elfelé, 
teni ezt az ügyet. Mavis talán nyomorultul fogja magát 
érezni, de legalább biztonságban lesz. Tisztázódik. 
- Nem vall rá - mondta Eve laposan. - Azt javaslom, 
tartsuk benn, amíg csak lehet. Újra ki fogom hallgatni, és 
megpróbálom felfrissíteni a memóriáját. De nem  tartóztathatjuk le azért, mert azt hiszi, hogy elkövetett egy gyilkosságot. 
- Egyetértek a javaslatával, Dallas. Az újabb laborje: 
lentés hamarosan megérkezik. Reméljük, az majd tisztáz. 
fog mindent. De azt meg kell értenie, hogy előfordulna! 
még jobban gyanúba keveri Mavis Freestone-t. 
- Igen, uram, ezzel tisztában vagyok. 
- Hosszú barátság fűzi magához. Nagy foltot ejten 
karrierjén,  ha kihúzná a nevét az elsődleges gyanúsítoti 
sorából.  Igazság  szerint  magának  sokkal  jobb lenne, 
sokkal ésszerűbb is, ha nem tenné. 
- Nem, uram. Nem fogom kihúzni az  elsődleges gy 
núsítottak  sorából. De ha nem  adja nekem az  ügyet, 
kor a szabad időmben foglalkozom majd vele. Ha szüks 
ges, ki is lépek. 
Whitney egy pillanatig összekulcsolt kezeivel mass 
rozta a szemöldökét. 
- Nem fogadom el a lemondását. Üljön  le, hadna, 
A fenébe is, Dallas - tört ki, mikor látta, hogy Eve a fí 
szólítás ellenére állva maradt. - Leülni. És ezt  vegye 
rancsnak. 
- Igenis, parancsnok. 
Whitney felsóhajtott, és  némi önuralmat erőltet 
magára. 
-Nem sokkal ezelőtt  személyesen  megbántott 
ami nem volt helyénvaló, és nem is szolgált  rá. Ezzel 
romboltam valamit a kettőnk kapcsolatában. Megérte. 
ha többé nem érzi jól  magát a beosztottamként. 
Utalás a szerző A halál fényében c. regényére 
Maga a legjobb parancsnok, aki alatt eddig szolgálSemmi gondom azzal, hogy maga a főnököm. 
De nem vagyunk már barátok... még távoliak sem 
és mivel  Eve  hallgatott, a parancsnok bólintott. - De 
mvel akkor a saját személyes érzelmeim hatása alatt álltam  teljes  mértékben  meg  tudom érteni, hogy maga 
most mit érezhet. Tudom, mi verhet éket az eskühöz való 
hűségbe, Dallas. Mivel maga képtelen  velem megvitatni 
az érzéseit ezzel az üggyel kapcsolatban, határozottan azt 
javaslom, hogy adja át  valaki másnak.  Abban a másik 
Ügyben hatalmasat hibáztam, és nem akarom, hogy ezt a 
terhet most maga vegye a vállára. 
-Mavis  nem ölt meg senkit. Nincs az a bizonyíték, 
ami engem erről meggyőzne. Végzem a dolgom, parancsnok. És meg fogom találni az igazi gyilkost. 
- Afelől nincs kétségem, hogy végzi a dolgát, és afelől 
sincs,  hogy meg fog szenvedni ezért. De támogatni fogom, akár tetszik ez magának, akár nem. 
- Köszönöm, uram. Engedélyt kérek, hogy párhuzamosan egy másik esettel is foglalkozhassak. 
- Melyik lenne az? 
- A Johannson-ügy. 
Ezúttal Whitney hosszasan, mélyen sóhajtott. 
- Dallas, maga olyan,  mint egy francos terrier.  Nem 
engedi el az embert. 
Eve nem vitatkozott ezzel a kijelentéssel. 
- Megkapta a jelentésem, amiben leírtam, mit találtunk Boomer  búvóhelyén.  Azt az illegális anyagot még 
fem sikerült azonosítanunk. A saját hatáskörömben lefuttattam egy utánkeresést arra az anyagra, amit találtunk 
húzott elő Eve  egy diszket a táskájából. - Egy újfajta kelték, nagyon hatékony,  és  a hatása is sokkal tovább tart 
fokhoz az  anyagokhoz képest, amiket az utcán árulnak. 
gy átlagos dózis betart négy és hat óra között. A túladagolása nyolcvannyolc százalékos valószínűséggel végzetes 
lehet. 
Whitney összeszorított ajkakkal forgatta a kezében 
- Utánkeresés saját hatáskörben, Dallas? 
- Vannak kapcsolataim, és most kihasználtam őket. 
labor még dolgozik, de már azonosítottak sok alkotóele. 
met, és a mennyiségüket. Véleményem szerint ebből az 
anyagból valaki roppant mód profitál, mivel már kis dózissal is el  lehet érni a megfelelő hatást. Nagy hatásfokú 
drog. Aki beszedi erősnek, hatalmasnak érzi tőle magát, és 
a fellegekben jár...  de egyáltalán nem nyugszik meg, inkább uralkodni kíván mások felett. És tartalmaz még egyfajta sejtregenerátort is. Kiszámoltam, milyen hatással jár 
a rendszeres fogyasztása. Öt éven keresztül napi egy adag 
az idegrendszer hirtelen és teljes lerobbanásához vezet. És 
utána beáll a halál. 
-Jézus Krisztus. Ez valami méreg? 
- Tulajdonképpen az. Bizonyára tudják ezt a gyártók 
is,  ami annyit tesz, hogy nem csupán illegális kábítószer 
kereskedelemben, hanem előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosságban is bűnösek. 
Eve hagyta a kapitányt, hadd rágódjon el ezen egy : 
lanatig. Tudta, mekkora fejfájást okozna neki a média, 
véletlenül megkaparintaná ezeket az adatokat. 
-Lehet, hogy Boomer erről is tudott, de az is lehe 
hogy  nem. Mindenesetre tudott annyit, hogy megölje 
Be akarom fejezni ezt az ügyet, és mivel ezzel egy időbe 
mással is foglalkoznom kell, szeretném, ha segítségül mel 
lém osztaná Peabodyt, amíg le nem zárom a nyomozást. 
- Peabodynak vajmi kevés a tapasztalata a drogok, 
letve a gyilkosságok területén, hadnagy. 
- De  szívvel-lélekkel fog nyomozni. És abban is na 
segítségemre lenne, hogy Casto hadnagy a kábítószerese 
tői egyenrangú félként kezeljen. Boomer ugyanis neki 
dolgozott, mint besúgó. 
- Majd utánanézek. Ami a Pandora-gyilkosságot ül 
ti, nyugodtan  vegye igénybe Feeney segítségét - húzta 
Yhitney az egyik szemöldökét. - Amint látom, már meg 
.  rette. Játsszuk azt, hogy a parancsomat követte, és te1  ük hivatalossá. És egyezségre kell jutnia a médiával. 
-Ehhez már kezdek hozzászokni. Nadine Furst már 
,.  dolgozik. Majd beadom neki, amit jónak látok - állt 
,  gve  Beszélnem kell pár emberrel. Feeneyvel is kaprsolatba fogok lépni, és őt is magammal viszem. 
Lássuk csak, tisztázni tudjuk-e az ügyeket a nászútja 
előtt - és erre a kijelentésre Eve arcán egyszerre lehetett 
ggfigyelni a zavar, a gyönyör és a félelem csodálatos egyvelegét. Erre a látványra Whitney hangos nevetésben tört 
  Túl fogja élni, Dallas. Ezt garantálom. 
-Persze, hiszen a  fickó, aki az esküvői ruhámat tervezte, most lakat alatt van - morogta Eve. - Köszönöm, 
kapitány. 
Whitney figyelte,  ahogy Eve kisétált az  irodájából. 
Lehet, hogy ő nem vette észre, hogy leomlottak a kettejüket elválasztó gátak, a kapitány viszont igen. 
-A feleségemnek  tetszeni fog - dőlt hátra Feeney több 
mint elégedetten az anyósülésen, és hagyta Eve-t vezetni. 
Kis forgalomban hajtottak a Park Avenue South felé. Feeney, mint született New York-i, már oda sem figyelt az 
utcazajokra, a fejük fölött elhúzó siklókra, és turistákkal 
teli léghajókra. 
- Nekem azt mondták, meg fogják javítani.  Mocskok. Hallod ezt,  Feeney? Hallod azt a rohadt zajt? 
Feeney  udvariasan belehallgatott  a műszerfal felől 
hallható zúgásba. 
- Olyan, mint egy csapatnyí gyilkos méh. 
- Három napja - füstölgött Eve. - Három napja hoztam ki a műhelyből, és hallgasd csak. Rosszabb, mint volt. 
- Dallas  - fogta meg Feeney a karját. - Egyszer végre 
S2embe kellene nézned a ténnyel, hogy a kocsid nem más, 
mmt egy rakás szemét. Igényelj inkább egy újat. 
-De én nem akarok újat - csapott Eve tenyere élével 

a műszerekre. - Én ezt akarom, de zúgás nélkül - érintette meg gyengéd ujjakkal a kormánykereket, mivel a ki. 
szűrődő zajok miatt nem bízott a robotpilótában. - Hol a 
pokolban van a Central Park South 582? 
- Csak szépen kell kérned - javasolta Feeney. - Számítógép. Kérek egy térképet, és jelöld meg rajta a Central 
Park South 582-t. 
Eve csak vicsorgott, amikor a térkép felvillant a kép 
ernyőn, és a gép bejelölte a céljukhoz vezető utat. 
- Én nem pátyolgatom a tárgyaimat. 
-Éppen  ezért mennek tönkre,  amikor a legnagyob 
szükséged lenne rájuk. Mint ahogy azt már emiitettem 
folytatta Feeney, mielőtt Eve közbevághatott volna -, e 
feleségnek ezt meg kell szeretni. Justin Young. Ő játszott 
a csődört a Night Falls-foan. 
- Ez valami szappanopera? - vetett rá Eve egy pillart 
tást. - Mi a fenének nézed a szappanokat? 
- Hé, csak azért kapcsolok arra a csatornára, hogy lazítsak egy kicsit, mint akárki más. A feleségem kissé szédült. Most már átnyergelt a mozira. Alig akad olyan hét, 
amikor ne adnák valamelyik csatornán az egyik filmjét. És 
jó a srác. Aztán  ott van Jerry Fitzgerald - mosolyodott el 
Feeney álmodozva. 
- Tartsd meg magadnak a mocskos álmaidat, haver. 
- Elmondom neked, hogy néz  ki az a nő. Nem ánj 
úgy, mint azok a modellek, akik csonttá és bőrré fogyaszt 
ják magukat  - és olyan cuppantást hallatott,  mintha eg 
egész csésze fagylaltot akarna egyszerre benyalni. -  Tu 
dod, mi tetszik a  legjobban  abban,  hogy mostanábai 
együtt dolgozunk, Dallas? 
- Az elragadó modorom és a pengeéles eszem? 
- Ó hát persze - forgatta Feeney a szemét. - De  le 
inkább az, hogy  ha hazamegyek, eldicsekedhetek a feles 
gémnek, hogy kit hallgattam ki aznap. Egy milliárdosi 
Utalás a szerző Meztelenül a halálba c. regényére 
szenátort, olasz arisztokratákat és filmsztárokat. Én 
ondóm neked, ez nagyon megemeli a tekintélyemet. 
- Örülök, hogy segíthetek - préselte be Evé viharvert 
dőrségi járgányát egy mini Rolls-Royce és a JVíercedes 
2yik idei modellje közé. De azért próbáld visszafogni  a 
ggilletődésedet, mialatt harmadik fokozatú eljárást folytatunk egy színésszel szemben. 
-profi vagyok - felelt Feeney, de  úgy vigyorgott, 
jujnt aki menten kibújik a bőréből. - Csak nézd meg ezt a 
telket. Hogy lehet itt hozzájutni  egy ilyenhez? - majd felvihogott, ahogy a fényes márványhomlokzat után a gőgös 
épületet is szemügyre vette. - Ó, el is felejtettem. Számodra ez már a szegénynegyed. 
Csókold meg a seggem, Feeney. 
- Lazíts már, kölyök - ölelte át Eve vállát Feeney, miközben a bejárati ajtó felé tartottak. - A világ leggazdagabb emberének a szerelmén nincs semmi szégyellnivaló. 
- Nem szégyellek semmit. Csak nem szeretek hosszan 
beszélni róla. 
Az épület elég választékos volt ahhoz, hogy élő ajtónálló is legyen a kapuban az elektronikus biztonsági rendszer 
mellett. Mind Eve, mind pedig Feeney felmutatta a jelvényét, mire bebocsáttatást nyertek egy márvánnyal és aranynyal borított előtérbe, ahol hatalmas, kínai porcelánból készült vázákban páfrányok és egzotikus virágok nőttek. 
- Hivalkodó - suttogta Eve. 
- Látod, hogy  megijedtél? - lépett Feeney a belső biztonsági rendszer egyik képernyője elé. - Dallas hadnagy és 
Feeney kapitány. Justin Younghoz jöttünk. 
- Egy pillanat - és a lágy géphang elhallgatott, amíg 
te nem ellenőrizte a személyazonosságukat. - Köszönöm a 
türelmüket.  Mr. Young már várja  önöket. Kérem, fáradjanak a hármas felvonóhoz, melyet az önök számára állítottunk be. És további kellemes napot kívánok. 
Hatodik fejezet 
-Akkor  hát  hogy  játsszuk ezt  a  játékot? - sziszegt 
Feeney összeszorított szájjal, miközben a lift sarkába fel 
szerelt aprócska kamerát figyelte. - A  bevált jó  zsaru 
rossz zsaru-t adjuk elő? 
- Vicces, hogy még mindig működik. 
- A civilek észjárása nem túl bonyolult. 
- Kezdjük azzal, hogy elnézést a zavarásért, és kérj 
meg, hogy működjön együtt  velünk néhány  dologbar 
Ha rájövünk, hogy csak játszik velünk, majd váltunk. 
- Ha így lesz, énzeretnék lenni a rossz zsaru. 
- Te egy piszok rossz zsaru vagy, Feeney. Ezzel job 
ha máris szembesülsz. 
Feeney gyászos pillantást vetett Eve-re. 
- Feljebb állok a ranglétrán, Dallas. 
- De én vezetem a nyomozást, és a rossz zsaru  szer 
pét is jobban el tudom játszani.  Ebbe jobb, ha beletörőds 
- Mindig én vagyok a jó zsaru - morgott,  miközbe 
kiléptek egy jól megvilágított előszobába, ahol még  a le 
tinél is több márvány és aranyozás fogadta őket. 
Tökéletes  időzítéssel nyílt a szemközti ajtó, és  már 
előttük állt Justin Young. És, gondolta Eve, a jól szitu 
tanú  szerepét  kezdte játszani,  aki kész  együttműködn 
Drága bőrnadrágot és selyeminget viselt. A lábára divato 
vastag talpú szandált húzott, aminek a lábfejét bonyol 
minta díszítette. 
- Dallas hadnagy, Feeney kapitány - szaladt szigo 
ráncokba szép, kozmetikázott arca. Gyilkosan fekete sz 
mei  éles,  drámai  kontrasztot  alkottak  göndör hajáv 
amely olyan csillogó szőke volt, hogy vetekedett az el 
szoba aranyozásával. Kinyújtotta egyik kezét, és az ujjí 

csillant egy vaskos, ónixköves gyűrű. - Kérem, fáradjak beljebb. 
Köszönöm, hogy ilyen gyorsan fogadott minket, 
rr Young - és lehet, hogy Eve szemei elfáradtak,  de első 
Hántása, amivel felmérte a szobát, elgondolkodtatta. Eltúlzott, erőltetett, tál drága, 
-Micsoda tragédia, micsoda borzalom - terelte Eveéket egy hatalmas,  alakú szófa felé, melyet vad színorgiában játszó, elegáns párnák borítottak. A szoba túlfelén 
egy képernyő megnyugtató,  tropikus tengerparti naplementét mutatott. - Szinte hihetetlen, hogy Pandora meghalt. És még hihetetlenebb hogy ilyen hirtelen és brutálisan. 
- Elnézést, hogy magára törtünk - kezdte Feeney,  és 
készült a jó zsaru szerepre, miközben igyekezett, hogy ne 
tátsa túl nagyra a száját a rojtok és  a színes üvegek láttán. 
- Minden bizonnyal nehéz időszakot él most át. 
-Valóban. Pandorával barátok voltunk. Kérnek valamit? - ült  le egy elegáns, apró karosszékbe, ami olyan 
finom volt, hogy egy kisgyerek  is  keresztbe  lenyelhette 
volna. 
- Nem, köszönjük - próbálta Eve befészkelni magát  a 
párnák közé. 
- Én viszont kérek, ha nem bánják. Amióta megtudtam, hogy mi történt, szinte csak nyugtatókon élek - hajolt előre, és az előtte álló asztalon megnyomott egy apró 
gombot. - Kávét kérek.  Egyet - és visszadőlve  elmosolyodott. - Azt akarják tudni, hol voltam, amikor Pandorát 
Megölték. Rengeteg krimiben szerepeltem a pályafutásom 
során. Játszottam  rendőrt,  gyanúsítottat, pályakezdő  koromban még áldozatot is.  De az arcommal mindig ártatlannak találtak. 
Felpillantott,  amikor kezében üvegtálcával belépett 
eLy házirobot. Eve csodálkozva  nézte,  hogy a gépezetet 
eLy francia  szobalány uniformisába bújtatták. Justin  leemelte a magányos csészét a tálcáról, de mindkét kezére 
szüksége volt, hogy a szájához emelje. 
- A médiában nem szerepelt konkrétan a gyilkosság 
időpontja, de azt hiszem, fel tudom sorolni, mit csináltam 
egész este. Nagyjából éjfélig vele voltam egy apró összejövetelen, amit a házában rendezett. Jerryvel együtt... Jerry 
Fitzgeralddal... együtt jöttünk el, és bementünk meginni 
valamit egy közeli magánklubba. Az  Ennuiba.  Nagyon 
eredeti hely, és megérte mindkettőnknek, hogy  megnézzük. Azt hiszem, egy órakor vagy akörül jöttünk el.  Elő szőr arra készültünk,  végigjárunk néhány bárt, de bevallom, mindketten  sokat ittunk  már, és a társaságból is 
elegünk lett. Ide  jöttünk, és együtt is maradtunk  úgy 
másnap  reggel tízig.  Akkor Jerrynek tárgyalásra kellett 
mennie.  Amint kitette a  láfcát  a házból, megkávéztam, 
majd elkezdtem nézni a híreket. Akkor hallottam Pandoráról. 
-Ez természetesen lefedi a  kérdéses estét - mondta! 
 
Eve. Habár a férfi úgy  mondta  fel, mint egy jól betanult 
szerepet. - De azért beszélnünk kell Ms. Fitzgeralddal is, 
hogy megerősítse. 
- Ez magától értetődik. Akarják most azonnal? A pi 
henőszobában van. Panodora halála  meglehetősen felzak 
lattá. 
- Akkor hagyjuk, hadd pihenjen még egy kicsit - ta 
nácsolta Eve. - Azt mondta,  barátok voltak Pandorával 
Ezzel arra akart célozni, hogy szeretők? 
-Olykor-olykor,  de semmi  komolyabb nem történt 
Azért több történt közöttünk, mint rendszerint azok kö 
zött, akik ugyanabban a körben mozognak. És  ezzel egJ 
időben az a kegyetlen igazság, hogy Pandora jobban sze 
rette azokat a férfiakat, akiken uralkodhatott és megfé 
lemlíthetett - mosolyodott el, amivel mutatta, hogy  ő : 
zony egyik csoportnak sem a tagja. -Jobb szerette azoka 
akik még törtek felfelé azoknál, akik már elérték a céljú 

És cszk ritkán szolgált örömére, ha meg kellett osztafa valakivel a reflektorfényt. 
Kivel  járt éppen  együtt a halálakor? - vette fel 
peeney a ritmust. 
Azt hiszem, többekkel is. Azt hiszem,  egyikükkel a 
Srarüght Állomáson találkozott. Magában csak kis színézemnek nevezte, de elég gúnyosan. Aztán itt volt ez az 
érvényesülni akaró divattervező, aki Jerry szerint ragyogó. 
Michelangelo, Puccini, Leonardo. Valamelyik a három közül. Azon a bizonyos éjszakán pedig Paul Redfbrd, a filmrendező volt vele. 
Belekortyolt a kávéjába és pislogott. 
-Leonardo. Igen,  Leonardónak  hívták. Összezördültek egy kicsit. Amikor nála voltunk, egy nő jött be a házba. Megverekedtek Leonardóért Pandorával. Amolyan régimódi stílusban. Egész mókás lett volna, ha nem hozza az 
összes jelenlévőt szörnyen kínos helyzetbe - tárta szét az 
ujjait, és állítása ellenére módfelett szórakoztatta az eset. 
Jól csinálta, gondolta Eve. Jól betanult, tökéletesen időzített 
történet. 
- Paullal együtt tudtuk csak szétválasztani őket. 
- Az a nő elment Pandora lakására, és fizikailag bántalmazta? - kérdezte Eve, és nagyon vigyázott, hogy a 
hangjából ne lehessen semmiféle érzelmet kiolvasni. 
- Ó,  nem, egyáltalán nem így történt. Az a szerencsétlen teljesen  össze volt törve, és könyörgött.  Pandora 
meg szidalmazta és megütötte - és Justin,  hogy érzékeltesse az esetet, ökölbe szorította a kezét, és a levegőbe csapott. -  Ez  nagyon megdöbbentette a látogatót.  Apró 
termetű volt ugyan, de kemény.  Azonnal visszaütött. Ezután jött a birkózás, a hajhúzás és a karmolás. A nő vérzett 
ls,  amikor elment. Pandorának halálos körmei voltak. 
Pandora megkarmolta az arcát? 
,  Nem. Habár abban biztos vagyok, hogy ejtett rajta 
? Par sebet. Amennyire vissza tudok emlékezni, a nyakán. 
e attól tartok, nem tudom megmondani annak a nőnek 

a nevét. Pandora csak kurvának és ehhez hasonló neveken 
nevezte. Amikor elment, próbálta visszatartani a könnyeit 
és drámaian közölte,  hogy Pandora ezért még megfizet. 
De kifelé menet összeomlott, szipogott, és arról magyarázott valamit, hogy a szerelem mindent legyőz. 
Eve arra gondolt,  hogy a most hallottak egybevágnak 
Mavis vallomásával. 
- És miután elment, hogy viselkedett Pandora? 
- Dühös volt és izgatott. Jerryvel épp ezért is jöttünk 
el korábban a tervezettnél. 
-ÉsPaulRedford? 
- Ő maradt fogalmam sincs, meddig - és Justin sajnálkozó sóhaj kíséretében eltolta magától a csészét. 
Nem szép dolog ilyesmit mondani Pandoráról, amikor 
meg sem tudja védeni magát, de keményen, igen gyakran 
nyersen viselkedett. Aki keresztbe tett neki, csúnyán megfizetett. 
- És maga keresztbe tett neki, Mr. Young? 
- Nagyon ügyeltem rá, hogy ilyesmi még véletlenül 
se forduljon elő - mosolyodott el Justin lefegyverzően. 
Élveztem a karrierem és az arcom, hadnagy. Pandora nem 
fenyegette az elsőt, de hallottam róla, hogy csúnyán öszszekarmolta azokat, akik megbántották. Higgye  el, nem 
csak a divat miatt fente pengeélesre a körmeit. 
- Voltak ellenségei. 
- Bőségesen, de legtöbbjüket halálra rémítette. El sem 
tudom képzelni,  végül  melyikük szedte össze  annyira  a 
bátorságát, hogy hátulról fejbe vágja. És abból, amit a hítj 
adásokból  megtudtam,  biztos  vagyok   benne,  ho, 
Pandora sem számított ilyen szörnyű végre. 
- Értékeljük az őszinteségét,  Mr. Young. Ha alkalm 
az időpont, szeretnénk most Ms. Fitzgeralddal is beszél 
Négyszemközt. 
Justin felhúzta egyik elegánsan vékony szemöldökét 
- Hát persze, természetesen. Hogy ne egyeztethessi 
a vallomásainkat. 

gve ezt hallva csak mosolygott. 
Erre már eddig  is  rengeteg idejük volt. Ennek ellee rnégiscsak négyszemközt szeretnénk beszélni vele. 
   Eve élvezte a pillanatot, amikor ezt hallva Justin botvált arca kissé megremegett. Ennek ellenére felállt, és 
összekötő folyosóhoz sétált. 
Mit gondolsz? -  suttogta Feeney. 
- Azt, hogy ez egy pokoli színjáték. 
- Egyetértünk. Ennek ellenére ha egész éjjel a lepedőt 
gyűrték Fitzgeralddal, akkor tiszta. 
- Egymásnak igazolnak alibit, tehát mindketten tiszták. El fogjuk kérni az épület biztonsági rendszerének a 
el-vétekk, abból meg lehet  állapítani, hogy mikor érkeztek meg. És azt is látni fogjuk, ha utána megint elmentek. 
- Soha nem bíztam az efféle felvételekben, különösen 
a DeBlass-eset óta. 
- Rá fogsz jönni, ha  manipuláltak a diszkekkel - és 
amikor meghallotta, hogy Feeney  felszisszent, felkapta a 
fejét. Feeney szégyenlős arca felderült. A szemei tűzben 
égtek. Amikor Eve  a Jerry Fitzgerald szobája felé vezető 
ajtóra pillantott, egyből megértette, miért lóg ki a társa 
nyelve. 
A nőnek szép  a  teste, gondolta Eve.  Buja melleit alig 
takarta az  elefántcsontszínű  selyem, amit szinte a mellbimbói tartottak, és pár milliméterrel lógott csak a dereka 
alá. Egyik térdét virágzó, vörös rózsával díszítette. 
Jerry Fitzgerald szemmel láthatóan virágzott. 
Majd ott volt az arca,  ami olyan lágynak és álmosítottak tűnt, mintha ebben  a pillanatban hagyta volna abba a 
szexet. Ébenfekete, nyílegyenes szálú haját kerek, nőies álla alá fésülve viselte.  Telt,  vörös és nedves ajkai voltak, és 
vakítóan kék szemei. 
Ahogy a fotel felé siklott, mint valami pogány szexistennő, Eve bátorítóan megveregette Feeney combját - és 
ern utolsósorban azért, hogy a társa maradjon nyugodtan 
a helyén. 
- Ms. Fitzgerald - kezdte Eve. 
- Igen - felelt a nő, és hangja olyan volt, mint az áldozati  füst.  Gyilkos  pillantását épp hogy csak rávetette 
Eve-re, mielőtt beitta volna Feeney egyszerű,  kába arcának a  látványát. - Kapitány, ez egyszerűen  borzalmas. 
Már próbálkoztam az elkülönítő tartállyal, a hangulatlifttel,  még  egy  sétát  is   beprogramoztam  a  réten  a 
holovetítőbe, ami eddig mindig megnyugtatott. De képtelen vagyok bármivel is kitörölni az agyamból ezeket az 
iszonyú eseményeket - remegett meg, és mindkét kezével 
eltakarta azt a gyönyörűséges arcát. - Biztos úgy festek, 
mint valami vénasszony. 
- Gyönyörűen fest - hebegte Feeney. - Lehengerlőén 
Úgy, mint egy... 
- Hagyd abba - súgt oda Eve, és megbökte a köj 
nyökével. - Tudjuk, milyen feldúlt most, Ms. Fitzgerald! 
Hiszen Pandora a barátja volt. 
Jerry kinyitotta a száját, majd  újra becsukta, és szégyenlősen elmosolyodott. 
- Mondhatnám, hogy az volt, de elég gyorsan kiderítenék,  ez mennyire nem igaz. Mivel ugyanazon a területen 
dolgoztunk, elviseltük egymást, de az igazat megvallva ki 
nem állhattuk egymást. 
- De hiszen meghívta az otthonába. 
- De csak azért, mert azt akarta, hogy Justin ott legyen, és pillanatnyilag nagyon közel állunk egymáshoz. 
jelenleg együtt is dolgoztunk néhány munkán. 
Jerry felállt. Vagy azért, hogy minél többet kivillant 
hasson a testéből, vagy  mert jobban szerette kiszolgál 
magát. A sarokban álló szekrényből kivett egy hattyú al 
kú palackot, és zafírkék tartalmával megtöltött egy poh 
rat. 
- Először is hadd mondjam azt, hogy valóban feldú 
az, ahogy meghalt.  Borzasztó belegondolni, hogy val 
ennyire gyűlölte. Nekem  más a foglalkozásom, és ne 
vagyok annyira reflektorfényben, mint ő volt. Nem 

ful.  bálvány, mint Pandora. Ha ez történt vele. 
At el a hangja, és nagyot kortyolt a pohárból. - meteor 
lem is megtörténhet. Épp ez volt az egyik oka, hogy itt 
 áradok Justinnal, amíg el nem ülnek a hullámok. 
Mondja el, mit csinált aznap éjjel, amikor Pandorát 
rnegölték. 
Jerry tagra nyitotta a szemet. 
Gyanúsított vagyok? Ez csaknem hízelgő - lépett 
issza a székéhez, itallal a kezében. Miután helyet foglalt, 
2 tette keresztbe a  lábát,  hogy  az Eve  mellett ülő 
Feeney  remegni kezdett. - Soha  nem volt  elég erős a 
gyomrom ahhoz, hogy  néhány epés megjegyzésen kívül 
mással is ártsak neki. De az esetek felében nem is tudta, 
mii-ől van szó.  Pandorára nem lehetett azt mondani, hogy 
szellemi óriás volt, és soha nem fogta fel a finomságokat. 
Akkor hát minden rendben. 
Visszaült, lehunyta a szemét, és alapvetően ugyanazt a 
történetet adta elő, mint Justin, habár ő sokkal közelebbről ecsetelte a Pandora és Mavis közti összecsapást. 
- Be kell vallanom, hogy neki szurkoltam. Mármint a 
kicsinek, és nem Pandorának.  Volt stílusa - merengett 
Jerry. - Méghozzá páratlan és emlékezetes. Valahol egy 
lelenc és egy amazon között állt. Próbált fölébe kerekedni, 
de Pandora feltörölte volna vele a padlót, ha Justin és Paul 
nem akadályozza meg benne. Pandora nagyon erős volt. 
Rengeteg időt  töltött az alakja formálásával  az edzőteremben. Egyszer láttam, hogy a szó szoros értelmében keresztülhajított a szobán egy divatszakértőt, mert  az a szerencsétlen tökfilkó  félrecímkézte  a kellékeit a  divatbemutató előtt. Különben is... 
Legyintett,  majd kihúzta a mögötte álló rézasztalka 
Syik fiókját, és  előkeresett  belőle egy zománcdobozt. 
elővett belőle egy csillogó, vörös cigarettát, meggyújtotta, 
es illatos füstöt fújt a szoba levegőjébe. 
-Különben is, az a nő azzal kezdte, hogy próbálta 
meggyőz 
ni Pandorát, és megegyezni vele Leonardo felett. 
Ő egy divattervező. Szerintem Leonardo és a lelenc illette! 
egymáshoz, Pandora viszont nem akarta elengedni magi 
mellől. Leonardo éppen egy divatbemutatóra készült. 
Ismét felvillantotta cicás mosolyát. 
- Ha Pandora otthagyta volna, én magam veszem 
szárnyaim alá. 
- Korábban nem volt érdekelt ebben a bemutatóban? 
- Pandora volt a vezető. Mint már említettem, akadt 
néhány közös vállalkozásunk. Pár videofilm. Jól festett 
még a megjelenését is kellemesnek lehetett mondani, de 
az volt a nagy gondja, hogy amint megpróbálta felolvasni 
valaki másnak a szövegét, vagy bájologni a képernyőn, tehetségtelennek bizonyult. Lelketlennek. Egyszerűen szörnyűnek. Én viszont jó voltam - állt meg egy pillanatra, és 
újabb füstfelhőt eregetett ki az arcán. - Nagyon jó. Mert 
ha játszottam, mindig a szerepemre koncentráltam. De... 
az, hogy ezzel a divattervezővel együtt  jelenek  meg a bemutatón, nagy lökést adott volna nekem médiaszerte. 
érzéketlenül hangzott. Elnézést - vont vállat.  -  Ilyen ai 
élet. 
- Pandora halála pont jókor jött a maga számára. 
- Ha látok egy  kedvező  lehetőséget, akkor  meg  fogom ragadni. De ölni nem ölök érte - vont ismét vállat 
Jerry. - Ez inkább Pandorára volt jellemző. 
És előrehajolt, hogy  elöl  az inge könnyelműen szétnyílt. 
- Nézzék, ne játsszunk egymással. Én tiszta vagyok 
Egész éjjel Justinnal voltam, és nem is láttam Pandorát éjfél után. Becsületemre legyen mondva, elárultam, hogy 1 
nem állhattuk egymást, minden tekintetben rivalizálturf 
egymással, és csak azért akarta elcsábítani tőlem Just 
hogy bosszantson, és talán végül sikerült is volna neki. 
nem tudnék ölni egy férfi miatt - és figyelmeztető pill 
tást vetett Feeney felé. - Odakint rengeteg a  csábítás. 
az a meztelen igazság, hogy egyetlen emberrel sem jött 
. ültette a lábát a lakásába.  Én csak egy vagyok a töraegblMüyen 0 a kedve aznap éjjel, amikor meghalt? 
Durva és kusza - majd Jerry váratlanul hátravetette 
fejét, és kéjesen  elnevette magát. - Nem tudom, mi 
kozott neki csalódást, de teljesen biztos vagyok benne, 
0gy szikrázott tőle a szeme. Nagyon heveskedett. 
Ms. Fitzgerald - kezdte  Feeney lassan, szinte  már 
bocsánatkérően. - Ezzel  arra akar célozni, hogy Pandora 
netán valami törvénytelen drogot fogyasztott? 
jerry egy pillanatig tétovázott, majd megrántotta alabástromszín vállait. 
- Drágám,  ami legális, attól nem érzi magát ilyen jól 
az ember. Vagy ilyen rosszul. Ő pedig hol fenn volt a csúcson,  hol pedig lesüllyedt a mélypontra. Bármit is használt, pezsgőbe keverve, vödörszámra döntötte magába. 
- Tapasztalt olyat,  hogy a vendégeit is droggal kínálta? - kérdezte Eve. 
- Velem soha nem akarta megosztani. De tudta, hogy 
én nem élek ilyesmivel.  Az én testem olyan, mint  egy 
templom - és amikor Eve a poharára pillantott, elmosolyodott. - Proteinital, hadnagy. Tiszta protein. Ez meg? 
emelte fel karcsú cigarettáját. - Szárított zöldség, teljesen 
törvényes nyugtatókkal keverve.  Láttam már  hatalmas 
embereket, akiket tönkretett egy rövid, gyors utazás. Épp 
egy hosszú  távú munka kellős  közepén tartok. Napi  három gyógyfüvekből sodort  cigarettát engedek meg magamnak, és időnként egy pohár bort. Semmi kémiai  stimuláns, semmi  dilibogyó.  Másfelől viszont...   - tolta 
débb  az italát -  Pandora megrögzött  fogyasztó volt. 
barmit lenyelt, ami csak a kezébe akadt. 
Nem tudja, hogy hívták a dílerét? 
-Soha nem jutott az eszembe, hogy megkérdezzem 
le. Egyszerűen nem érdekelt. De ha találgathatok, ak0 szerintem ezúttal valami eddig soha nem látott újdonagot szedett be. Még nem  láttam  ennyire feldobottnak, 

és fáj ugyan kimondanom ezt,  de jobban festett,  mint 
szokott. Fiatalabbnak nézett ki. Mármint a bőrszínéből és 
a feszességéből kiindulva. Egyszerűen sugárzott. Ha nem 
lennék képben,  akkor azt  mondanám, kapott egy min. 
denre kiterjedő kezelést, de nem mondom, hiszen mini1 
ketten a Paradicsomba jártunk. Tudom, hogy aznap nemjárt  ott,  mert akkor összefutottunk volna. Különben iSj 
rákérdeztem,  és felelet helyett  először csak  mosolygott 
majd megjegyezte, hogy van egy gyönyörűséges kis titka. 
És nagyon sokat készül felhalmozni ebből a kis titokból. 
- Érdekes - kommentálta Feeney az eseményeket, amikor 
visszapréselték magukat Eve kocsijába. - Beszéltünk kettővel a három ember közül, akik utoljára látták az áldozatot. És egyikük sem állhattőt. 
-Talán közösen követték  el  -  tűnődött Eve. 
Fitzgerald ismerte Leonardót, együtt akart vele dolgozni. 
A világ legegyszerűbb dolga, hogy  egymásnak igazolnak 
alibit. 
Feeney megtapogatta a zsebét, ahová az épület biztonsági rendszerének a felvételeit tartalmazó diszket rejtette. 
- Majd végigfuttatjuk,  és  meglátjuk,  mit  találunk. 
Bárki is tette el Pandorát láb alól, nem egyszerűen megölni akarta, hanem eltörölni. Itt hatalmas indulatok dolgoztak. Ezek ketten pedig nem úgy festettek, mint akik szeretnek keményen dolgozni. 
- Mindenkit kemény  munkára lehet bírni azzal, ha az 
ember  a megfelelő gombot nyomja meg. Szeretnék beugrani a Cikcakkba. Ott ki  tudnám deríteni, el lehet-e kezdeni Mavis éjjeli  útjának a rekonstruálását. És fel kell vennünk a kapcsolatot a producerrel,  hogy előkészítsük ef 
kihallgatásra. Rá tudnád állítani a semmittevő embere 
egyikét a taxitársaságokra, Feeney? Nem tudom elképz? 
ni, hogy a mi kis hősünk  busszal vagy metróval ment 
na be a belvárosba Leonardóhoz. 

persze - húzta elő Feeney a kommunikátorát. - Ha 
ott  vagy igénybe vett egy magán-fuvarozótársaságot, 
tL7órán belül le tudjuk nyomozni. 
   5 És annak is nézzetek utána, hogy egyedül utaz0tt, vagy társa is akadt. 
íslem sok vendéget találtak a Cikcakkban a nap közepén. 
A szórakozóhelyen igazából éjszaka zajlott az élet. A napr vendégsereget főleg turisták és sietős munkások alkották, akik nem sokat törődtek vele, hogy a dekoráció 
feltűnően ízléstelen, a kiszolgálás pedig meglehetősen barátságtalan. A klub egy olyan karneválra hasonlított, amelyik éjjel csillogott, a korát és a szépséghibáit pedig csak az 
éles,  nappali fényben tárta fel. Mégis sikerült fenntartani a 
helyet körüllengő titokzatosságot, ami mindig idecsődítette az álmodozókat. 
Halkan morajlott valami zene,  ami azonban a naplementével fülsértő robajjá fog erősödni. A nyitott, kétemeletes épületet  öt pult és két forgó táncparkett uralta, melyek  este kilenckor lendültek mozgásba. Most  még nyugodtan álltak, de  este majd felszántják őket az éjjeli táncosok léptei. 
Az ételkínálat halott rockzenészekről elnevezett szendvicsekből és salátákból állt. A nap specialitását éppen a fehér kenyérre  kent mogyoró- és  banánkrém  jelentette, 
hagymával és  jalapehóval. Az Elvis-Joplin mix. 
Eve Feeneyjel  az oldalán letelepedett az első pult mellé.  Feketekávét rendelt és a bárpincért próbálta felbecsülni 
Magában. Inkább embernek tűnt, mint a szokásos droidnak.  Valójában Eve egy robotikus  alkalmazottat sem látott az egész bárban. 
-Dolgozott már az éjszakai műszakban? - tette fel 
Eve a kérdést. 
.  -Soha.  Én nappali alkalmazott vagyok - tette le  a 
Puicér Eve kávéját a pultra. Olyan fürgén mozgott,  mintha valami gyorsétteremláncban szolgálna ki, és nem egy 
bárban dolgozna pincérnőként. 
- Ki van bent tíz és három között, aki jó megfigyelő, 
és emlékszik az arcokra? 
- Itt senki sem emlékszik az arcokra, ha ezzel segít valakinek. 
Eve előkotorta a jelvényét és a pultra fektette. 
- Talán ez felfrissíti az emlékezetét. 
- Nem mondhatnám - vont vállat érdektelenül a pincérnő. - Nézzék, ez a lebuj tiszta. Van otthon egy köly. 
köm, ezért dolgozom nappal, nem pedig éjjel, és ezért nézem meg rendesen, hol állok munkába. Mielőtt idejöttem, 
alaposan megvizsgáltam ezt a helyet. Dennis egy barátságos bárt vezet, éppen ezért alkalmaz embereket a robotok 
helyett. Talán bevadultam egy kicsit, de szemet hunyt fölötte. 
- Ki az a Dennis, és merre találjuk? 
- Felmennek a csigalépcsőn, és jobbra lesz az irodája, 
az első pult mögött. Ő ennek a helynek a tulajdonosa. 
- Hé,  Dallas. Talán szakíthatnánk pár percet arra, 
hogy együnk valamit - panaszkodott Feeney,  miközben 
követte Eve-t. - Szerintem  a Mick Jagger megérne egyj 
próbát. 
- Majd máskor megkóstolod. 
A felső szinten  nem nyitották még meg  a bárt, de 
nyilvánvalóvá vált, hogy Dennist  már riadóztatták. Félresiklott  egy tükörrel borított panel, és mögötte ott  állt a 
férfi, egy sovány, aszkétaarcú alak. Hegyes, vörös szakáll 
díszelgett  az álla alatt, feje tetején pedig egy kopasz  foltot 
vett körül hollófekete haja, akár a  szerzeteseknél. 
-Rendőr urak,  Isten hozta önöket a Cikcakkban 
üdvözölte  Eve-éket  alig hangosabban, mint egy sóhaj. 
Van valami gond? 
- Szeretnénk a  segítségét   kérni.  Szeretnénk, 
együttműködne velünk, Mr... 
-Dennis.  Hívjon egyszerűen csak Dennisnek. A 

 név kényelmetlen - vezette beljebb őket. A küszöbnél 
5  et  ért a kinti, karneváli hangulat. Az irodát spártai 
 vszerűséggel  rendezték  be, modern  felfogás szerint. 
Xkbent csend uralkodott, akár egy templomban. 
Ez az én szentélyem - mondta, mint aki tisztában 
ezzel a kontraszttal. - Vannak, akik egyáltalán nem 
Tvezik, nem is viselik el a zajt, a tömeget, és az egymásba 
gabalyodott  embereket, ellentétben  másokkal. Kérem, 
foglaljanak helyet. 
Eve  kifogott  magának egy  fekete, magas  támlájú, 
komoly kinézetű széket, Feeney pedig a kistestvérében helyezte magát kényelembe. 
- Egy múlt éjszakai vendégének az útját próbáljuk leellenőrizni. 
- Miért? 
- Hivatalos okból kifolyólag. 
- Értem - ült le Dennis egy halom magasra tornyozott műanyag lap mögé, melyek az íróasztalt helyettesítették. - Milyen időpontról van szó? 
- Tizenegy és egy között. 
- Képernyő kinyit - és parancsára félrecsúszott a fal 
egy darabja. - Kérem a biztonsági felvételek visszajátszását este tizenegytől. 
A képernyő és a szoba  megtelt  színekkel, hangokkal 
és kavargással. Egy pillanatig káprázott Eve szeme, csak 
utána tudott összpontosítani.  A kép látószöge befogta az 
egész  klubot.  Méltóságteljes  nézet,  csodálkozott  Eve. 
Mintha  a megfigyelő közvetlenül a vendégek feje fölött 
lebegne. 
Ez visszahozta Dennist a földre. 
Mosolyogva figyelte Eve reakcióját. 
- Hangot kiiktatni - és hirtelen csend támadt. A tömeg mozgása földöntúlinak tűnt. Táncosok keringtek a 
forgó  parketteken, miközben villogó  fények világították 
meg az arcukat, kiemelték  komoly, vidám vagy vad grimaszaikat. Egy sarokasztal  melletti társaság mozdulataiból világosan kitűnt, hogy valamin keményen összevitatkoztak. Egy  másiknál vadul  fogdosta  egymást egy elmélyült pár. 
Majd hirtelen kiszúrta Mavist. Egyedül. 
- Ki tudja nagyítani? - emelkedett fel ültéből Eve, és 
ujjával a képernyő bal középső harmadára mutatott. 
- Természetesen. 
Eve szemöldökráncolva  figyelte,  ahogy  Mavis alakja 
megnő és kitisztul.  A képernyő sarkában futó óra szerint 
mindez huszonhárom  óra negyvenötkor  történt. Szeme 
alatt  a zúzódás már elkezdett sötétedni. És amikor  fejét 
egy mellette  elhaladó csoport felé fordította, világosan ki 
lehetett venni a karmolásokat a nyakán. De nem az arcán, 
szorult el Eve szíve. A kék ruha, amit viselt, a vállánál kissé beszakadt, de azért még tartott. 
Látta, hogy Mavis leráz magáról  egy csoport férfit, 
majd egy csoport nőt. Lehajtotta az italát, és a poharat két 
ugyanolyan, de már üres pohár mellé állította az asztalra. 
Kissé inogva  állt fel, egyensúlyozott, majd eltúlzott méltósággal tört utat könyökével a tömegben. 
Ekkor volt nulla óra tizenöt. 
- Ezt kereste? 
-Többé-kevésbé. 
-Videó kikapcs - mosolygott Dennis.  -  A kérdéses 
nő időről időre bejár a klubba. Általában sokkal barátságosabban viselkedik, szeret táncolni.  Néha még énekel is. 
Úgy  vélem, egyfajta tehetség, szereti szórakoztatni a közönséget. Kíváncsi a nevére is? 
- Tudom, ki ő. 
- Akkor  hát -  állt fel Dennis - remélem,  Miss Freestone  nem keveredett nagyobb bajba. Szerfölött boldogtalannak látszott. 
-Küldjek  hivatalos kérelmet a  diszk másolatáér 
vagy ad most nekem egyet? 
Dennis felvonta egyik vakítóan vörös szemöldökét. 
-Boldogan a rendelkezésére bocsátok egy példány 
Számítógép, készíts egy másolatot! Esetleg valami másban 
is a segítségükre lehetek? 
- Nem, pillanatnyilag nem - vette át Eve a diszket, és 
becsúsztatta a retiküljébe. -  Köszönöm, hogy együttműködött velünk. 
- Az együttműködés tartja egyben az életet - jegyezte 
jfleg Dennis, miközben hátuk mögött a panel csendben a 
helyére siklott. 
- Varázslatos - ámult Feeney. 
- Inkább csak hathatós.  Tudja, Mavis belekeveredett 
egy verekedésbe, miközben  a klubban táncolt. Megkarmolták az arcát, és elszakították a ruháját. 
- Aha - és Feeney,  elhatározva, hogy most már mindenképp eszik valamit,  megállt egy pult előtt, és rendelt 
magának  egy Jaggert  elvitelre. - Az aggodalom és  a 
munka mellé neked  is férne még valami a szervezetedbe, 
Dallas. 
-Jól vagyok. Nem sok látszik a felvételen, de ha Mavis azt forgatta a fejében, hogy elmegy Leonardóhoz, akkor innen délre és keletre kellett elsétálnia. Gyerünk, derítsük ki, hogy közben hol állhatott meg. 
- Remek. Csak folytasd - és Eve-nek ki kellett várnia, 
amíg a rendelés kicsúszik a pult egy résén. Feeney menet 
közben tépte le a csomagolópapírt, és akkor harapta az elsőt, amikor beültek a kocsiba. - Őrületesen jó kaja. Mint 
Jagger volt. 
-A pokolba  vezető úton  haladók örökké  élnek 
kezdte el keresni Eve  a térképet, amikor a kocsi linkje hirtelen beérkező hívást  jelezve felcsipogott. - A laborjelentés 
- mormolta, és a képernyőre meredt. - Ó, a francba. 
- A pokolba, Dallas, ez aztán a szendvics - és első étvágyát elverve, Feeney zsebre rakta a vásárolt ételt. Majd 
mindketten hallgatásba burkolóztak. 
A jelentés világos volt. Mavis, és csakis Mavis bőrét tárták meg az áldozat körmei alatt. Mavis, és csakis Mavis 
ujjlenyomatait a gyilkos fegyveren,  és a tetthelyen is csak 
az ő vére keveredett az áldozatéval. 
A link ismét felcsipogott, de ezúttal egy arc tűnt fel ai 
képernyőn. 
-Jonathan Heartly államügyész vagyok, Dallas hadnagy. 
- Veszem az adást. 
-Másodfokon  kiadtunk egy   elfogatási  parancso 
Mavis Freestone ellen. A vád: gyilkosság. 
- Nem vesztegetik az idejüket - morogta Feeney. 
Hetedik fejezet 
ggyedül akarta végigcsinálni. Egyedül kellett végigcsinálnia. Persze számíthatott Feeneyre, hogy összeszedje azokat 
a részleteket, melyek meggyengíthetik a Mavis ellen felhozott vádakat. De a munka oroszlánrészét neki kellett elvégeznie. 
Mégis boldog volt, amikor Roarke nyitott neki ajtót. 
- Ne szólj egy szót sem. Látom az arcodon - és a két 
tenyere közé fogta Eve arcát. - Nagyon sajnálom. 
- Nálam van a letartóztatási parancs. Nekem kell érte 
mennem és bevinnem. Ennél többet nem tehetek érte. 
- Tudom. Gyere be - húzta magához Roarke, és szorosan ölelte, miközben Eve a vállára hajtotta  a  fejét. 
Meg fogjuk találni a  mozaikdarabkákat, amelyek végül 
segítenek Mavist tisztázni. 
-Eddig semmit sem találtam, semmit, Roarke, ami 
segít rajta. Minden egyre rosszabb és  rosszabb lesz. Minden bizonyíték a helyén  van. Az indíték és az időzítés is 
egyezik - húzódott hátra Eve. -  Ha nem ismerném személyesen, még én magam sem kételkednék a bűnösségében. 
- De ismered. 
- Meg lesz rémülve - ijesztgette magát Eve, és a lépcsőforduló felé pillantott, ami mögött Mavis várta. A vizsgálóbíró azt mondta, nem gördít  akadályt az óvadékfizetés elé, ennek ellenére  szüksége lesz... Roarke,  gyűlölök 
esmit kérni... 
- Nem kell kérned. Már fel is vettem a kapcsolatot az 
ország legjobb  ügyvédi irodájával, ami  bűnügyekkel  is 
foglalkozik. 
- Ezt soha nem fogom tudni neked  megfizetni. 
- Eve... 
- Most nem a pénzre gondoltam - és Eve remegő lélegzettel megszorította Roarke mindkét kezét. - Nem is 
ismered igazán, mégis hiszel az ártatlanságában, mert én is 
hiszek.  Ezt nem tudom neked visszafizetni. Most pedig be 
kell vinnem. 
- És egyedül  akarod - értette meg Roarke, és korábban már arra az álláspontra jutott, hogy ha ez bekövetkezik, akkor ne vitatkozzon Eve-vei.  - Riasztom az ügyvédeit. Mi a vád? 
- Gyilkosság. Beszélnem  kell a médiával. Már biztosan kiszivárgott, hogy régóta ismerem Mavist - túrt bele 
zilált hajába Eve. - És a te neved is belekeveredhet. 
- Szerinted én emiatt aggódok? 
Eve erre a kérdésre csaknem elmosolyodott. 
-Nem, azt hiszem, nem. Nem fog sokáig tartani. 
Mavist  pedig olyan hamar visszahozom, amilyen hamar 
csak tudom. 
- Eve - mormolta Roarke, amikor Eve elindult a lépcsők felé. - Ő is bízik benned. És jó oka van rá. 
- Remélem, igazad van - és  összeszedve  a bátorságát 
felment a lépcsőn, majd lassan végigsétált a Mavis szobájához vezető folyosón. Amikor odaért, bekopogott. 
- Bejöhetsz, Summerset. Mondtam neked, hogy majd 
lemegyek a süteményért. Ó - hajolt hátra  meglepetten 
Mavis a számítógép képernyőjétől,  ahol éppen egy új ze 
neszámon dolgozott. Hogy felvidítsa magát, zafírokkal díszített, testhez tapadó ruhát vett fel, és a haját is  hasonk 
élénk színűre festette. - Azt hittem, Summerset jön. 
- És a sütemény. 
- Aha. Betört ide, és azt mondta, hogy a szakács tripl 
csokoládés sutit sütött. Tudja, hogy  ez a gyengém. Tu: 
dom, hogy ti ketten nem igazán jöttök ki egymással, 
hozzám nagyon kedves. 
- Mert folyton meztelenül képzel maga elé. 
- Bármiért is,  de működik - kezdett trikolórban pom 
pázó körmeivel verni egy ideges ritmust a  konzolon. 
 
Amúgy nagyszerű fickó.  Azt hiszem,  ha Roarke-ra veta tekintetem, minden egész másképp lenne. Az egész 
letét neki szentelte. Azt hinné az ember, hogy nem is a 
főnöke, hanem az elsőszülött és egyetlen fia. Ez az egyetlen oka, hogy fájdalmat okoz neked... és nem igazán segít 
sem, hogy nyomozó vagy. Szerintem Summerset alapvetően idegenkedik a rendőröktől. 
Itt Mavis elhallgatott, és szemmel  láthatóan megremegett. 
- Elnézést, Dallas. Csak fecsegek itt összevissza. Halálosan meg vagyok rémülve. Ugye megtaláltad Leonardót? 
Valami nagyon, de nagyon tönkrement. Ugye megsérült? 
Meghalt. 
- Nem, egyáltalán nincs semmi baja - vágott át Eve a 
szobán, és letelepedett az ágy végébe. - Ma reggel bejött a 
kapitányságra. Van egy vágás a karján, ennyi az egész. 
Kettőtöknek ugyanaz az ötlete támadt az éjszaka. Jól berúgott, elment a lakásodra, és mielőtt kidőlt volna,  még 
megvágta magát a törött üveggel 
- Részeg volt? - pattant  fel Mavis. - Nagyon ritkán 
szokott inni.  Tudja, hogy nem engedheti meg magának. 
Egyszer elmesélte, hogy részegen olyan dolgokat csinál, 
amire józanul képtelen visszaemlékezni. Ez megijesztette, 
és... a lakásomra - mondta, és ellágyult  a tekintete. - Ez 
olyan édes. Utána pedig, mivel engem nem talált, elment 
hozzád. 
-Azért jött  el hozzám, hogy bevallja,  ő ölte meg 
Pandorát. 
Ezt hallva Mavis úgy tántorodott hátra,  mintha  Eve 
arcul csapta volna. 
- Ez lehetetlen. Leonardo senkit sem bántana. Egyszerien képtelen rá. Csak engem próbált védeni. 
- Akkor még semmit sem tudott arról, hogy te is belekeveredtél. Azt hiszi, hogy biztosan vitatkozott Pandoravai, majd összeverekedtek, és megölte. 
-Hát ez a feltevés teljes mértékben hibás. 
-Ahogy a bizonyítékokból is kiderül - dörzsölgette 
Eve fáradt szemeit, és egy pillanatra odaszorította az ujjait. 
- A karján a vágás egy törött üvegtől származik. A tetthelyen nem találták meg a vérét, és a ruhájára sem tapadtak 
rá szálak Pandora öltözékéből. Még nem rekonstruáltuk 
pontosan, merre járt  a gyilkosság éjjelén, de nincs ellene 
semmi bizonyítékunk. 
- Ó, akkor minden rendben. Te nem hittél neki. 
-Ezt még nem döntöttem el,  de pillanatnyilag tisztázzák a bizonyítékok. 
- Hála Istennek - csúszott Eve mellé az ágyra Mavis. 
-  Mikor  találkozhatom vele, Dallas? Tisztáznunk  kell 
egyet s  mást a kapcsolatunkban. 
- Ez még egy kiesig odébb lesz - hunyta le szorosan a 
szemét  Eve, majd  kinyitotta, és kényszerítette magát, 
hogy Mavis  szemébe nézzen. - Meg kell, hogy kérjelek 
egy szívességre, a legnagyobbra, amit valaha is kérni lehet 
tőled. 
- Fájni fog? 
- Igen - és Eve látta, hogy Mavis halovány mosolya 
lefoszlik az arcáról. - Kérlek, bízz bennem, és abban, hogy 
vigyázni fogok  rád. Hogy hidd el, a munkámban én vagyok a legjobb. Arra kell kérjelek, hogy emlékezz: te vagy 
a legjobb barátom,  és nagyon szeretlek. 
Mavis lélegzete remegni kezdett. De  szemei szárazak 
maradtak, perzselően szárazak. A szája is kiszáradt. 
-  Azért jöttél, hogy letartóztass. 
-Befutott a labor jelentése - fogta  meg Eve  Mavis 
kezét, és erősen megszorította. - De nem okozott meglepetést, mert már tudtam, hogy valaki elrendezte  a helyszínt. Igazság szerint számítottam erre, Mavis. Reméltem, 
hogy találok valamit... bármit, mielőtt meg kell tennem, 
de képtelen voltam. Feeney is ezen dolgozik. Ő a legjobb, 
Mavis, hidd el nekem. És Roarke már felfogadta a legjobl 
ügyvédeket, akiket ember felfogadhat. Ez csak formaság. 
- Gyilkosság vádjával kell letartóztatnod. 
- Kettős  gyilkosság gyanújával.  Egy  kis törés. Tudom, hogy ez nem hangzik valami vidáman, de az ügyészség nem gördít akadályt az óvadékfizetés elé. Néhány 
órán belül visszahozlak, és nyugodtan megeheted  a süteményed. 
De Mavis fejében az elhangzottaknak csak egy kis darabkája visszhangzott. Kettős gyilkosság. Kettős gyilkosság. 
- Be kell dugnod egy cellába. 
Eve perzselő tüzet érzett a tüdejében, ami gyorsan terjedt a szíve felé. 
- Csak rövid időre. Ezt megígérem. Feeney épp most 
dolgozik azon, hogy előrébb hozzák az előzetes meghallgatást. És rengeteg emberét bevonta a munkába. Mire 
beviszlek,  minden rendben lesz,  a bíró megállapítja az 
óvadék összegét, és már jöhetsz is vissza. 
És  viselheted  a személyi azonosítót, ami  jelzi, merre 
jársz, gondolta Eve.  Csapdába leszel ejtve a házban, nehogy a média lecsapjon rád. A cella osztályon felüli, és kényelmes, de itthon is börtönben fogod magad érezni. 
- Ez nem hangzik túl vészesen. 
- Azért nem lesz könnyű, de meg tudom azzal könynyíteni, hogy emlékeztetlek rá: a legjobb  nyomozók állnak melletted. Semmiről se mondj le, ami  a jogodban áll, 
oké? Ne mondj nekem semmit, amit nem szükséges. Ne 
mondj senkinek semmit. Megértettél? 
- Rendben - tolta el magától Eve kezeit Mavis, és felállt. - Essünk túl rajta. 
Eve csak órák múlva ért vissza a házba, ennyi ideig tartott, 
amíg végzett. A lámpák halványan világítottak. Remélte, 
hogy Mavis bevette a  nyugtatókat, amiket tanácsolt, és 
ttrár rég lefeküdt aludni. De tudta,  hogy ő  nem követi 
majd a példáját. 
Tudta, Feeney teljesíti a kérését, hogy Mavist Roarke 
személyes felügyelete alá helyezzék. De mást is meg keliett csinálnia. Es ezek között a sajtótájékoztató bizonyult a 
legszörnyűbbnek. Mint ahogy számított is rá, a hiénák lecsaptak a Mavisszel fennálló barátságára, és pedzegették a 
személyes  érintettséget is. De a parancsnok személyes jókívánságai mellett arról is biztosította, hogy teljes mértékben megbízik benne, és ő vezetheti ezt a nyomozást. 
Nadine Fursttel négyszemközt találkozott,  és ez valamivel könnyebb volt. Csak annyit kell tenned, gondolta 
Eve rosszkedvűen, miközben felfelé kapaszkodott a  lépcsőn, hogy megmented egy ember életét, és boldogan melléd áll 
majd. Nadine szívében ott tombolt  a vérszomj, nagyon 
akarta a sztorit, de emellett le is volt Eve-nek kötelezve. 
Mavis korrekt sajtót kap majd a 75-ös Csatornától. 
Majd  olyasmit tett, amire eddig még csak nem is gondolt. Önként felhívta a rendőrség pszichológusát, és  kért 
tőle egy időpontot. 
Még lemondhatom,  emlékeztette önmagát, miközben a 
szemhéját dörzsölgette. Talán le is mondom. 
- Ahhoz  képest,  hogy milyen nehéz nap áll maga 
mögött, elég későn ért haza,  hadnagy. 
Erre   maga mellé ejtette  a  kezét,  és látta,  hogy 
Summerset lép elő a  szobájától jobbra eső ajtó homályos 
négyszögéből. Mint általában, most is feszes, fekete ruháját viselte, és helytelenítően  ráncolta komoly arcát. Csaknem annyira gyűlölte Eve látványát, mint amilyen simán 
vezette a háztartást. 
- Ne  kössön belém, Summerset. 
Summerset egyenesen feléje lépett. 
-Eddig  azt hittem, habár folyamatosan hibázik, ennek  ellenére legalább egy hozzáértő  nyomozó.  Most viszont már látom, hogy nem több, csak egyik  barátja annak, aki magától függ. 
- Komolyan azt  hiszi, hogy a mai este után bármit 
mond, azzal  hatással lesz rám? 
- Nem hinném, hogy bármi is hatással lenne magára, 
hadnagy. Magából hiányzik a hűség, tehát maga egy nagy 
senki. Sőt még annál  is kevesebb. 
- Talán maga majd ad néhány tanácsot, hogy kellene 
kezelnem a kialakult helyzetet. Talán be kellett volna ültetnem Mavist Roarke egyik hajójába, kilőni a bolygóról, 
és elrejteni valami eldugott planétán.  És akkor  az egész 
hátralévő életében menekülhetne. 
- Akkor legalább nem sírta volna álomba magát. 
Ez a lövés egyenesen a szíve közepébe talált,  ahová 
Summerset szánta. A fájdalom felülkerekedett a kimerültségén. 
- Takarodj az utamból, te csirkefogó, és tartsd is magad távol tőlem - lökte el Summersetet, de ennek ellenére 
nem fogta menekülésre a dolgot. Lassú léptekkel a nappaliba  sétált,  ahol Roarke  épp  a  sajtótájékoztatóját  nézte 
vissza a képernyőn. 
- A rettenetes nyomás ellenére - mondta Roarke, és 
felállt - egész jól csináltad. 
- Aha, igazi profi vagyok - ment át Eve a fürdőszobába, és nézegetni kezdte arcát a tükörben.  Egy sápadt nőt 
látott, akinek sötét karikák övezik a szemét. És a saját képe mögött megpillantotta saját tehetetlenségét is. 
-Mindent  olyan  jól  csináltál, ahogy csak tudtad 
szólalt meg mögötte Roarke csendesen. 
-Jó  ügyvédeket szereztél Mavisnek - rendelt  Eve hideg vizet a rendszertől, és az arcába fröcskölte. Zsonglőrködtek velem az interjú alatt. Megszorongattak. Keménynek  kellett  lennem.  De  hatással voltam rájuk.  Legközelebb, ha majd villamosszékbe kell juttatnom a barátom, 
biztos megint őket fogom majd felfogadni. 
Roarke figyelte, ahogy egy törülközőbe temeti az arcát. 
- Mikor ettél utoljára? 
Eve csak a fejét rázta. Ennek a kérdésnek nem volt jelentősége. 
- A riporterek ki akartak csinálni. Egy hozzám  hasonló nyomozó  ritkán kerül a karmaik közé. Megoldottam 
néhány jelentősebb ügyet, és  a csúcsra kerültem.  Néhanyan  egyszerűen csak  szeretnék látni, milyen  nagyot 
esem. És közben a nézőszám jár az eszükben. 
- Mavis nem hibáztat semmiért. 
- Én hibáztatom saját magam - tört ki Eve, és félrelökte  a törülközőt. - Én hibáztatom magam, hogy a fene 
egye  meg. Én mondtam neki,  hogy bízzon bennem,  és 
hogy  majd kézbe veszem az ügyet. És hogy vettem kézbe? 
Letartóztattam. Bevittem. Ujjlenyomatot vettem  tőle, lefényképeztem, megtörtént a hangazonosítás is, és  most az 
egész anyag ott van az aktájában. Utána pedig benn tartottam egy cellában, amíg az ügyvédek, akiket te fogadtál 
fel, meg nem érkeztek az óvadékkal. Gyűlölöm magamat. 
Összetört. Eve egyszerűen összetört. A tenyerébe temette az arcát, és hangos zokogásban tört ki. 
-Itt  az  idő, hogy kiengedd  - kapta ölbe fürgén 
Roarke, és az ágyhoz vitte. - Ettől majd jobban érzed magad - kezdte ringatni,  miközben a haját simogatta. Valahányszor Eve felsírt, Roarke azt gondolta, hogy ez csak valami  hirtelen érzelemkitörés, múló  vihar.  Eve szemében 
csak  ritkán jelentek meg nyugodt, csendes könnyek. Evének csak ritkán volt bármi is könnyű. 
- Ez nem segít - sikerült végül kinyögnie. 
- Dehogynem. Kisírod magadból a hamis bűntudato 
és  a  fájdalmat. Holnap sokkal  tisztábbnak fogod mag 
érezni. 
Eve próbálta megnyugtatni magát, de fájt a feje, 
remegett a lélegzete. 
- Ma éjjel dolgoznom kell. Meg kell vizsgálnom pár 
személy és lehetőség valószínűségét. 
Nem, gondolta Roarke nyugodtan. Nem fogsz dolgozni. 
- Csak egy pillanat. Előbb  egyél valamit - és mielőtt 
Eve tiltakozhatott volna, Roarke már fel is állt, és elindult 
az autoséf felé.  - Még a te  csodálatos szervezetednek is 
szüksége van táplálékra. És  van valami,  amit el akarok 
mesélni. 
- Nem vesztegethetem az időm. 
- Nem fogod vesztegetni. 
Tizenöt perc, gondolta Eve, miközben csodálatos illatok 
szálltak feléje. 
- Csak gyorsan csináld meg a kaját, és fogd rövidre a 
mondandódat, oké? - dörzsölte meg Eve a szemhéját, miközben nem tudta eldönteni, hogy szégyellje magát, vagy 
inkább megkönnyebbüljön, hogy végre ki tudta  lökni a 
dugót,  és szabad folyást engedett a  könnyeinek. - Bocs, 
hogy csak itt bőgök neked. 
- Mindig készen állok ara, hogy kisírd magad a vállamon - lépett mellé Roarke, kezében egy  tányér gőzölgő 
omlettel és egy csészével. Majd leült, és Eve duzzadt, kimerült szemébe nézett. 
- Imádlak. 
Eve elpirult. Úgy látszik, egyedül Roarke tudta vörösbe borítani az arcát. 
- Csak próbálod elterelni a gondolataim - húzta maga 
elé  a tálcát és a villát. - Ez mindig  sikerül, és soha nem 
tudom,  mit feleljek  - kóstolta meg a tojást. - Talán az 
megtenné, hogy te vagy a legjobb, ami az életemben történt velem. 
- Ez megteszi. 
Eve  felemelte a csészét, belekortyolt, majd  összeráncolta a szemöldökét. 
- Ez nem kávé. 
-A  változatosság  kedvéért most teát  kaptál. Egy 
nyugtató teakeveréket. El tudom képzelni,  mennyire túl 
vagy töltve koffeinnel. 
- Lehet - és mivel a tojásnak mesés íze volt, valamint 
ereje sem maradt, hogy vitatkozzon, Eve nagyot kortyolt 
a bögréből. - Finom. Oké, akkor elő azzal a mesével. 
-Már bizonyára  elgondolkoztál rajta, miért tartom 
ftiagam  mellett Summersetet, holott ő...  hogy  úgy 
Mondjam, a legkevésbé sem  barátságos. 
Eve felhorkant. 
- Úgy érted, legszívesebben kitaposná az átkozott beleimet. De ez a te dolgod. 
- A mi dolgunk - javította ki Roarke. 
- Különben sem akarok éppen most róla beszélgetni. 
- Ez történetesen sokkal inkább  rólam szól, és egy 
olyan esetről, amiben sok hasonlóságot fedezhetsz fel a jelenlegi helyzeteddel - figyelte, hogy iszik Eve, és azt számolgatta, marad-e elég  ideje elmondani a történetet. 
Amikor még nagyon fiatal voltam, és még a dublini utcákon éltem, összeköttetésbe kerültem egy férfival és  a lányával. A kislány, nos, a kislány egy  valódi angyal  volt. 
Neki  volt a legédesebb mosolya ezen a kerek világon. Ők 
ketten párban űzték a szélhámosságot, mégpedig valami 
csodálatos hatékonysággal.  Többnyire beugrattak másokat, átrázták az ostobákat, miközben szerény életet éltek. 
Akkoriban  magam is hasonlóképp kerestem a kenyerem, 
viszont velük ellentétben én szerettem a változatosságot, 
zsebmetszéssel és tiltott  szerencsejátékok szervezésével is 
foglalkoztam. Amikor Summersettel és  a lányával találkoztam, habár akkor még nem ez volt  a neve, még élt az 
apám. 
- Tehát szélhámos volt - vetette közbe Eve két harapás között.  - Tudtam, hogy van valami homályos folt a 
múltjában. 
- Egész  ragyogó volt. Rengeteget  tanultam tőle, és 
szerettem úgy gondolni, hogy ő is tőlem.  Egyszer,  amikor 
a kedves öreg papa a szokásosnál is kegyetlenebbül elvert, 
ő talált rám eszméletlenül egy sikátorban. Magához vett. 
A gondomat viselte. Nem volt pénze orvosra, nekem pedig nem volt betegkártyám.  Ellenben volt pár törött bordám, agyrázkódásom és egy kificamodott vállam. 
- Sajnálom - és ahogy maga elé képzelte a helyzetet, 
egy másik kép is előtört Eve emlékei közül, amitől kiszáradt a szája. - Szívás az élet. 
-Az.  Summerset viszont képzett ember volt. Még: 
nemi orvosi gyakorlattal is rendelkezett.  A munkája során 

sokszor kellett MT-s álöltözékben mozognia. Olyan meszsze azért nem akarok menni, hogy kijelentsem, ő mentette 
meg az életemet.  Fiatal voltam, erős, és hozzá voltam 
ilyenekhez szokva,  de ebből az is következett, hogy semmivel szemben sem támasztottam felesleges igényeket. 
-Az adósa lettél - tolta félre Eve az üres tányért. 
Értem. Ezzel semmi gond. 
- Nem, egyáltalán nem erről van  szó. Az adósa lettem. És leróttam az adósságot. Volt olyan időszak, amikor 
ő tartozott nekem.  Amikor az apám, akit mellesleg senki 
sem siratott, élete véget ért, partnerek lettünk. Megint 
csak azt kell mondanom, hogy nem ő karolt fel, egyedül is 
tudtam volna vigyázni magamra, de megadta nekem azt, 
amit akár családnak is nevezhetnénk. Szerettem Marlenát. 
- A lányát - és Eve megrázta a fejét, hogy tisztuljanak 
a gondolatai. - El is  felejtettem. Nehéz elképzelni apaként 
ezt a vén fingot. És hol van most a lány? 
-Meghalt.  Tizennégy éves volt,  én pedig tizenhat. 
Többé-kevésbé  elmondható, hogy hat évet töltöttünk 
együtt. Az egyik  általam szervezett szerencsejáték elég 
rendesen jövedelmezett, és felkeltette a figyelmét egy apró, de különösen erőszakos szindikátusnak. Úgy érezték, 
behatoltam a területükre.  Én viszont úgy, hogy csak kihasítottam  azt,  ami jár nekem. Megfenyegettek. Elég 
nyegle  voltam ahhoz, hogy ezt a fenyegetést figyelmen 
kívül hagyjam.  Egyszer-kétszer megpróbáltak  elkapni. 
Azt hiszem azért, hogy megtanítsanak a tiszteletre. De 
engem  elég nehéz volt elcsípni. És  közben nőtt a hatalmam, talán még az elismertségem is. És természetesen 
pénzt csináltam.  Eleget ahhoz, hogy vegyünk egy apró, 
nagyon szerény lakást. És  közben  valahogy Marlena is 
belém szeretett. 
Roarke itt szünetet tartott a  történetben,  lenézett a 
kezeire, és sajnálkozva folytatta a visszaemlékezést. 
- Úgy vigyáztam rá, mint egy értékes  befektetésre, de 
nem úgy, mint egy szeretőre. Gyönyörű volt, és hihetetlenül ártatlan, dacára annak az életnek, amit folytattunk. 
Természetesen én is férfi voltam, talán romantikával gondoltam rá. Ám szexuálisan soha. Azonban neki más elképzelései voltak, és egy éjjel bejött a szobámba. Édes volt, de 
egyben meg is  rémített, amikor  felajánlkozott nekem. 
Megijedtem, dühös lettem, és a csontom velejéig reszketni 
kezdtem.  De mivel egyben férfi is voltam, el lehetett csábítani. 
Ekkor ismét csak Eve-re emelte a tekintetét, a viharos 
tekintetét. 
-Kegyetlenül  viselkedtem vele,  Eve. Elküldtem, és 
ezzel összetörtem a szívét. Gyerek volt még, és ez teljesen 
feldúlta. Sohasem felejtem el az arcát. Bízott bennem, hitt 
bennem, és  én pedig azt tettem, ami helyes volt: elárultam. 
- Ugyanúgy, ahogy én árultam el Mavist. 
- Ugyanúgy, ahogy szerinted elárultad Mavist. De ez 
más. Több. Aznap  éjjel elhagyta a házat. Másnap reggelig 
Summerset sem és  én sem tudtuk meg, hogy elment, csak 
akkor,  amikor egy küldönc  tájékoztatott minket arról, 
hogy a szindikátus  elkapta. Visszaküldték a ruháit, amiket 
viselt. A vérfoltos ruháit. Eletemben először és utoljára láttam Summersetet  teljesen tanácstalannak. Én  voltam  az 
egyetlen, aki megadhatta nekik azt, amit akartak, én voltam ez egyetlen, aki tehetett valamit. Tétovázás nélkül 
felajánlhattam volna magamat Marlenáért cserébe. Mint 
ahogy most  te is tétovázás nélkül helyet cserélnél Mavisszel. 
- Igen - tette le kábán az üres  csuprot Eve. - Bármit 
megtennék. 
- Van, amikor már mindenhez késő. Felvettem a kapcsolatot a  szindikátussal, és azt mondtam, megbeszélhetnénk ezt a dolgot, és könyörögtem, hogy ne bántsák. Persze  már bántották.  Megerőszakolták  és megkínozták azt 
az elbűvölő,  tizennégy éves kislányt, aki olyan sok örömet 
talált az életben,  és  csak most kezdte érezni mindazt, amit 
egy nő érez. Néhány órával azután, hogy üzentem a szindikátusnak, odalökték a küszöbömre. Csak arra használták a testét, hogy megrémítsenek egy vetélytársat, egy betolakodót. Embertelenül bántak vele, és már nem maradt 
lehetőségem, hogy megváltoztassam a történteket. 
- Nem a te hibád volt - fogta meg Eve Roarke kezét. 
Sajnállak. Nagyon sajnállak, de  akkor  sem a te hibád 
volt. 
-Nem, valóban nem az én hibám volt.  Evekbe telt, 
mire ezt elhittem, megértettem és feldolgoztam. Summerset pedig sohasem hibáztatott, Eve.  Pedig megtehette volna. Marlena volt az élete, aki miattam szenvedett, és halt 
meg. Ennek ellenére ezt egyszer sem hányta a szememre. 
Eve felsóhajtott és lehunyta  a  szemét. Tudta,  hogy 
Roarke  az életének  egy olyan szeletét osztotta meg vele, 
amit rémálomként  élt meg,  és  megkönnyebbült most, 
hogy kiadhatta magából. 
- Nem akadályozhattad meg  a történteket. Qak kézbe vehetted az irányítást, miután mindez megtörtént - és 
fáradtan megint kinyitotta a szemét. - Mi történt ezután, 
Roarke? 
- Hajtóvadászatot indítottam  azok után, akik ezt tették Marlenával, és megöltem őket, egyiket a másik után. 
Olyan lassú és fájdalmas halált haltak, amilyet csak ki 
tudtam agyalni - mosolyodott el. - Mindannyian a saját 
módszereink szerint keressük az igazságot és a feloldozást, 
Eve. 
- Az önbíráskodás nem jelent igazságot, Roarke. 
- Neked nem is. De Mavis számára megtalálhatod az 
igazságot és a megnyugvást.  Ebben senki sem  kételkedik. 
- Nem engedhetem, hogy kitegyék egy tárgyalás borzalmainak - csuklott oldalt  Eve feje majd visszarántotta egyenesbe. - Meg kell találnom... El kell mennem... 
de  súlyos kezét már képtelen volt  a fejéhez emelni. 
A francba,  Roarke. A francba. Ebben a teában nyugtató 
volt. 
- Aludj csak - dünnyögte Roarke, és  gyengéden lekapcsolta Eve fegyvertáskáját. - Feküdj le. 
- Gyógyszert adni egy olyan embernek, aki ebbe nem 
egyezett bele, megsérti a... - és Eve már alig érezte, hogy 
óvatos kezek kigombolják az ingét. 
- Reggel majd letartóztatsz - javasolta Roarke. Levetkőztette Eve-et, majd maga is megszabadult a ruháitól, 
mielőtt melléje feküdt volna az ágyba. - Most csak aludj. 
Eve aludt, de még így, Roarke mellett is üldözték az, 
álmai. 
Nyolcadik fejezet 
Eve rosszkedvűen ébredt. Roarke egyedül hagyta, ami az 
ő szempontjából talán bölcs döntés volt, mégsem csalt vele mosolyt Eve arcára. Az altatónak, Roarke szerencséjére, 
nem voltak utóhatásai. Éberen, frissen és dühösen nyitotta 
ki a szemét. 
Viszont  az  elektronikus jegyzettömb vörös lámpája, 
ami az éjjeliszekrényen pislogott sem dobta fel túlzottan. 
Sem pedig Roarke kedves hangja, amit akkor hallott meg, 
amikor elhatározta, hogy visszahallgatja az üzenetet. 
-Jó reggelt, hadnagy. Remélem, jól aludtál. Ha felébredsz nyolc előtt,  megtalálsz a reggelizőzugban. Nem 
akartam megzavarni az álmodat. Olyan békésnek tűntél. 
- De nem sokáig - sziszegte Eve  összeszorított fogai 
között. Tíz perc alatt letusolt, felöltözött, és felcsatolta a 
fegyvertáskáját. 
A reggelizőzug, ahogy  kedvesen nevezték, valójában 
hatalmas,  napfényes  terasz volt a konyha mellett. Eve 
nemcsak Roarke-ot találta  ott,  hanem Mavist is.  Ahogy 
közeledett hozzájuk,  mindketten rávetették kifejezéstelen 
tekintetüket. 
- Rengeteg elintéznivalónk van, Roarke. 
-Visszatért a színed  - állt fel örvendezve a férfi, és 
megcsókolta Eve orra hegyét. - Nem áll neked jól a sápadt bőr - majd felnyögött, ahogy Eve beleöklözött a 
gyomrába.  Férfiasan  megköszörülte a  torkát.  - Szemmel 
láthatóan visszanyerted az erőd is. Kérsz kávét? 
-Azt  akarom, hogy  tudd:  ha még egyszer megengedsz magadnak egy ilyen vakmerő húzást, én... - majd 
ellépett Roarke elől, és Mavis felé pillantott. - Hát te meg 
min vigyorogsz? 
- A látványon. Azon,  hogy szurkáljátok egymást. 
- A végén még meg találom szúrni, de annyira, hogy 
hanyatt fekve végzi, a plafont bámulva - de ennek ellenére továbbra is álmélkodva figyelte Mavist. - Egyszerűen... nagyszerűen festesz - jelentette ki 
- Úgy ám. Jól kibőgtem magam, befaltam egy nagy 
tábla svájci csokit, majd befejeztem az önsajnálatot. Hiszen a város legjobb nyomozója és a legjobb ügyvédekből 
verbuvált csapat,  amit  csak egy milliárdos megvehet, az 
én oldalamon áll,  és még van egy fickó is,  aki szeret. Rájöttem, hogy ha túlestem  mindezen, úgy fogok visszatekinteni az életem eme  szakaszára, mint valami nagy kalandra. És mivel a média figyelmét is felkeltettem, a karrierem is felszárnyal majd. 
Megfogta Eve kezét, és maga mellé húzta a párnázott 
padra. 
- Már nem félek. 
Eve hosszan és mélyen Mavis szemébe nézett. 
- Valóban. Igazán remekül nézel ki. Látom rajtad. 
- Már jól vagyok. Újra és újra átgondoltam az eseményeket. Ha már minden leülepedett, nem is olyan bonyolult. Nem én öltem meg Pandorát. Te majd kinyomozod 
a tettest, és  amikor  megtaláltad, minden véget ér. Addig 
meg itt fogok lakni ebben  a hihetetlen  házban, és hihetetlen ételeket eszek - szúrta föl a villájára az utolsó falatot. 
Az arcomat és a nevemet pedig felkapja a média. 
- így is lehet nézni - mondta  Eve, miközben nyugtalanul kávét programozott az autoséfbe. - Mavis, nem akarom, hogy aggódj vagy idegeskedj, de ez nem olyan könynyű, mint végiggördeszkázni a parkon. 
- Nem vagyok hülye, Dallas. 
- Nem úgy értettem... 
- Arra gondoltál, nem készültem fel a legrosszabbra, 
ami történhet velem. De felkészültem, viszont egyszerűen 
képtelen vagyok elhinni, hogy ez  be is következik. Mától 
kezdve pozitívan gondolkodom majd, és megteszem azt a 
szívességet, amire tegnap kértél. 
-Oké.  Rengeteg dolgunk van. Azt  akarom, hogy 
koncentrálj, és próbálj visszaemlékezni a részletekre. Bármilyen részletre, nem számít milyen apró, vagy jelentéktelen. .  Mi ez? - kérdezte arra a tálkára utalva, amit Roarke 
épp ebben a pillanatban helyezett el előtte az asztalon. 
- A reggelid. 
- Ez zabpehely. 
-Pontosan. 
Eve rosszallóan meredt a tányérjára. 
- Miért  nem kaphatok én is olyat, mint Mavis? 
- Kaphatsz, ha már megetted a zabkását. 
Eve villámló szemekkel kapott be egy kanálnyit. 
- Nagyon itt lenne az ideje, hogy elbeszélgessünk. 
- Nagyszerűek vagytok együtt, srácok. Igazán örülök 
a szerencsének, hogy ilyen közvetlen közelről nézhetlek titeket. Nem úgy értem, hogy minden  tetszett elejétől a 
végéig, de többnyire örültem neki, hogy Dallas egy gazdag fickó ölében kötött ki - villantotta tekintetét Roarke 
felé. 
- Erre valók a barátok. 
- Aha, de olyan csodálatosan tudsz bánni vele. Eddig 
még senkinek sem sikerült. 
- Pofa be, Mavis. Neked most az a dolgod, hogy gondolkozz,  hogy nagyon  keményen gondolkozz,  de ne 
mondj nekem semmit, mielőtt meg nem beszéled az ügyvédeiddel. 
- Ezt már ők is tanácsolták. Úgy vélem, ez valahogy 
úgy működik, mint amikor  az ember próbál visszaemlékezni egy névre,  amit elrejtett valahová az agya hátsó zugába.  Ha abbahagyja a gondolkodást,  és  elkezd valami 
mással foglalkozni, hopp, egyszer csak ki is pattan a fejéből a válasz.  Tehát elkezdek mással foglalkozni, elsősorban 
esküvővel. Leonardo azt üzente, hogy hamarosan menned kell az első próbádra. 
- Leonardo? - és Eve erre a megjegyzésre csaknem lefordult a székről. - Te beszéltél Leonardóval? 
- Az ügyvédek elintézték. Úgy vélték, ez jó alkalom 
arra, hogy tovább folytassuk a kapcsolatunkat. A nyilvánosság romantikusnak fogja találni - könyökölt Mavis az 
asztalra, és játszani kezdett a bal cimpájába fűzött három 
fülbevalóval. - Tudod, csak a  hazugságvizsgálatot és a 
hipnózist vetették el, mert nem lehetnek benne biztosak, 
mire fogok visszaemlékezni. Többnyire hisznek nekem, de 
nem akarnak hagyni semmiféle kiskaput. Leonardóra viszont azt mondták, hogy láthatom. Tehát meg kell beszélnünk azt a próbát. 
- Nincs időm ruhapróbákra gondolni. Jézus Krisztus. 
Mavis, te arra gondolsz, hogy most a  ruha és az esküvői 
hercehurca a legnagyobb bajom? Nem lesz esküvő, amíg 
ezt az ügyet be nem fejezem. Ezt Roarke is megérti. 
Roarke elővett egy szál sigarettát, és  elmélyülten tanulmányozni kezdte. 
- Nem, Roarke nem érti meg. 
- Figyelj ide... 
- Nem, te figyelj ide - állt fel  Mavis, és kék haján ragyogva csillant meg a napsugár. - Nem hagyom, hogy ez 
a zűrzavar még jobban belekavarjon az életembe. Pandora 
mindent megtett, hogy tönkretegyen  engem és Leonardót. És még rosszabbat tett a halálával. Ezt most már nem 
tudja tönkretenni. Ez nem mehet így tovább, Dallas, és 
jobban teszed, ha beiktatod a próbát a napirendedbe. 
Eve nem vitatkozott, mert könnyek csillogását vette 
észre Mavis szemében. 
-Oké,  rendben. Remek. Majd szakítok  egy kis időt 
arra az ostoba ruhára. 
- Ez nem egy ostoba ruha. Ez egy szenzációs ruha 
lesz. 
- Én is ezt gondoltam. 
- így már jobb - ült le Mavis  szipogva. - Mikorra jelenthetem be magunkat? 
- Ó... hallgass csak ide,  jobb  lesz, ha amíg tart ez az 
ügy, nem látnak együtt minket. És  ezt azok a flancos 
ügyvédeid is meg fogják erősíteni. A nyomozás vezetője 
kézen fogva járkál a vádlottal. Ez nem venné  ki túl jól 
magátv 
- Úgy érted, hogy nem...  - csukta be Mavis a száját, 
és újra átgondolt mindent. -  Akkor jó, nem együtt fogunk menni. Leonardo akár itt is dolgozhat. Tudtad, hogy 
Roarke-nak nincs az ellenére? 
- Ó, az ellentétek - szippantott elégetten egyet a cigarettájából Roarke. - Szerintem ez a tökéletes megoldás. 
- Egy nagy, boldog család  - motyogta Eve. - A nyomozás vezetője, a vádlott és a tetthely bérlője, aki az áldozat volt, és a gyanúsított jelenlegi szeretője.  Megbolondultatok? 
-Ki tudná meg?  Roarke-nak  kiváló  a biztonsági 
rendszere. És ha a legkisebb esély is van arra, hogy a dolgok rosszabbra fordulnak, a lehető legtöbb időt akarom 
Leonardo társaságában tölteni - húzta Mavis makacs fintorra a száját. - Tehát ezek a terveim. 
-Majd meghagyom Summersetnek, hogy  készítsen 
elő egy műhelyt. 
- Köszönöm. Ezt nagyra értékeljük. 
-És mialatt   egy tébolyult teadélutánt szerveztek, 
nekem kell megoldanom ezt a gyilkossági ügyet. 
Roarke Mávisre kacsintott, majd az elviharzó Eve után 
kiáltott. 
- És mi lesz a reggeliddel? 
- Tömd magadba. 
- Majd megőrül érted - jegyezte meg Mavis. 
- Úgy tud hízelegni, hogy az szinte már zavarba ejtő. 
Akarsz még enni? 
Mavis megtapogatta a pocakját. 
- Miért is ne? 
A Kilencedik és az Ötvenhatodik között kialakult dugó 
Pokollá változtatta a közlekedést. A gyalogosok és a sofőrök - fittyet hányva a városi zajszintet szabályozó törvényre - tülköltek, és kiordították magukból a felgyűlt feszültséget. Eve szívesen feltekerte volna az ablakot, hogy ezzel 
is csökkentse a beáramló zajt, de a kocsi hőszabályozója 
már megint bedöglött. 
Hogy még kellemesebb legyen a helyzet, természetanya negyvenfokos hőséggel árasztotta el a várost. Hogy 
múlassa az időt, és ne unatkozzon, Eve a beton fölött remegő levegőt figyelte. Ha ez így megy tovább, délutánra 
a legtöbb számítógép processzora felmondja a szolgálatot. 
Úgy gondolta, inkább a levegőbe emelkedik, annak 
ellenére, hogy a vezérlőpult időnként szeretett saját életet 
élni. De sok, rohanó vezető  ezt már megtette. Feje fölött 
undorító összevisszaságban kavargott a forgalom. Néhány 
egyszemélyes minikopter próbált sikertelenül megbirkózni 
az összevisszasággal, és etől még inkább olyan lett az 
egész, mint a kavargó méhkas. 
Eve azon vette észre magát, hogy vadul  vicsorog az 
előtte álló kocsi lökhárítóján vibráló SZERETEM NEW YORKOT feliratú holomatricára. 
Úgy döntött, akkor cselekszik a  legésszerűbben, ha 
munkája egy részét elvégzi a kocsiban. 
- Peabody - parancsolt a linkre, mire az néhány kiábrándító statikus zörej után kapcsolta a hívottat. 
- Peabody. Gyilkossági csoport. 
- Itt Dallas. Fel fogom venni a West Side-i rendőrség 
előtt. Negyedóra múlva ott vagyok. 
- Igen, hadnagy. 
- Hozzon magával minden aktát, ami a  Johannsenesethez és a Pandora-esethez tartozik.  És legyen... - szakította félbe magát Eve, és a képernyőre sandított. - Miért van ott olyan csend,  Peabody? Nem  a munkahelyén 
van? 
- Ma reggel csak kevesen maradtunk idebent. Elég 
randa dugó alakult ki a Kilencediken. 
Eve kinézett a forgalomtengerre. 
- Ez tény? 
- Reggel megéri hallgatni a közlekedéssel foglalkozó 
adót  - tette hozzá Peabody. - Én is kerülő utat választottam. 
- Fogja be, Peabody - morogta Eve, és bontotta  az 
összeköttetést. A következő néhány percet azzal töltötte, 
hogy  elkérte az  asztali linkjére befutott hívásokat,  majd 
bejelentette magát Paul Redford belvárosi irodájába. Felhívta  a labort, és próbálta megsürgetni Pandora toxikológiai jelentését, végighallgatta a szokásost, majd otthagyta 
őket egy találékony fenyegetés kíséretében. 
Épp azon tanakodott, fel kellene hívnia Feeney-t, és 
jól lebarmolni, amikor meglátott egy kis rést az áthatolhatatlannak  tűnő kocsifalban. Előrearaszolt, befurakodott, 
miközben figyelmen kívül hagyta a háta mögött felharsanó kürtkoncertet és a magasba emelt középső ujjakat. Miközben azon imádkozott, hogy a járműve is engedelmeskedjen neki, a magasba emelte a gépét. Inkább felrázkódott, mint felpattant, de szerencsére el tudta érni a minimális tízlábnyi magasságot. 
Jobbra kanyarodott, eltöfögött az izzadó, dugóba szorult emberek feje felett, és már a Hetedik felett járt, amikor a műszerfalon a kontrollfények figyelmeztették, hogy 
túlterhelte a járművét. Öt háztömbnyi út megtétele után 
a gép rázkódni kezdett, de a dugó legrosszabb részét  eddigre már maga mögött hagyta. Olyan döccenéssel rakta 
le a gépet, hogy összekoccantak a fogai, és gyorsan  megindult a kapitányság nyugati bejárata felé. 
A megbízható Peabody  már várta. Eve  nem tudta, 
hogy tud a nő ilyen forróságban is ennyire nyugodtnak és 
hűvösnek kinézni, de nem is akarta tudni. 
-Egy kicsit hörög a járgánya, hadnagy - jegyezte 
meg Peabody, amikor beült Eve mellé. 
- Tényleg? Eddig észre sem  vettem. 
-Maga  túl szigorú magához, hadnagy -  és amikor 
Eve válaszképp egyszerűen csak rávicsorgott és elindultak 
atvágni  az Ötödiken, Peabody belenyúlt a táskájába, kivett egy aprócska ventilátort és az egyik ablakra csíptette. 
A hideg légáramlattól Eve csaknem összeborzongott. 
- Köszönöm. 
- Ennek   a  típusnak  nem   túl   megbízható   a 
hőszabályozója - felelt Peabody, és  az arca továbbra is érzelemmentes maradt. - De lehet, hogy ezt eddig nem vette észre. 
- Ügyesen forgatja a szavakat,  Peabody. Épp ezt szeretem magában. És most húzzunk Johannsenhez. 
- A labor még mindig problémázik annak a pornak az 
elemzésével, amit találtunk.  Megakadtak. Ha azonosították is minden összetevőjét, nem árulják el. Egy  kapcsolatom a fülembe súgta, hogy a tiltott szerek elsőbbséget élveznek, szóval lehet, hogy  valamilyen politikai játszma 
folyik a háttérben. Az áldozat testében a második vizsgálat sem találta nyomát semmiféle illegális anyagnak. 
- Tehát nem élt velük -  gondolkodott Eve. - Boomer 
magánál tartotta azt a nagy zsák szart, de még csak bele 
se kóstolt. Mit szűr le ebből, Peabody? 
- A lakásának az állapotából és a portásdroid jelentéséből tudjuk, hogy lett volna ideje  és lehetősége kipróbálni.  A priusza  közepes kilengésekről tanúskodik. Ezekből 
arra következtetek, hogy tudhatott vagy sejthetett valamit a porról, ami visszatartotta egy  kóstolótól. 
- Én is így gondoltam. Mit kapott Castótól? 
- A sötétben tapogatózik.  Együttműködő, nagyon is, 
információk és teóriák tekintetében. 
Eve hallott valamit a hangjában, ami arra  késztette, 
hogy futólag rápillantson. 
- Felkereste magát, Peabody? 
Peabody egyenesen meredt előre csikófrizurája alól. 
- Nem viselkedett illetlenül. 
- Ne guríts, haver, nem ezt kérdeztem. 
Erre piros szín kúszott fel  Peabody egyenruhájának a 
gallérja alól az arcára. 
- Természetes, személyes érdeklődést mutatott. 

-Jézusom, ez nagyon zsarusan hangzott. És ez a természetes, személyes érdeklődés viszonzásra talált? 
- Megfontolandó lenne, ha nem táplálna több érdeklődést a közvetlen főnököm iránt  - villantotta Eve felé 
Peabody a tekintetét. - Van valamije magának. 
- Hát  jobb lesz, ha inkább megtartja magának - ennek ellenére egyáltalán nem esett neki rosszul. - Az én 
személyes érdeklődésem valahol máshol van. Egy fess gazember, vagy nincs igazam? 
-Állandóan az ajkamat  akarom  nyalogatni,  amikor 
rám néz. 
- Hmmm - és Eve próbaképpen utánozta. - Akkor 
hajrá. 
-Jelenleg nem vagyok rá felkészülve,  hogy belebonyolódjak egy romantikus kapcsolatba. 
-A pokolba,  ki beszélt itt kapcsolatról? Csak vakon 
egymásba gabalyodnának egypárszor. 
-Jobb szeretem a gyengédséget, és ha partnernek tekintenek a szexuális viszonyaim során - jelentette ki mereven Peabody. - Hadnagy. 
- Aha. Van különbség - sóhajtott Eve. Csaknem fizikai fájdalmat érzett, hogy el kellett terelnie a gondolatait 
Mavisről, ennek ellenére  megpróbált  összpontosítani. 
Csak ugrattam magát,  Peabody. Tudom, milyen érzés, 
amikor az ember próbálná  végezni a munkáját olyasvalakivel, akinek a jelenléte csípi a szemét. Sajnálom, ha kényelmetlenül érzi magát a  társaságában,  nekem viszont 
szükségem van a munkájára. 
- Ez nem gond - mosolygott felszabadultan Peabody. 
Es nem nagy áldozat,  hogy a képét kell néznem - pillantott fel, miközben  Eve az Ötödik egyik fehér tornya 
latt kialakított parkolóhelyek felé suhant. - Ezeknek az 
epületeknek is Roarke a tulajdonosa? 
A legtöbbnek - felelt Eve, miközben az elektronikus 
Prtás megvizsgálta a járművet és továbbengedte. - Ez a 
02ponti  irodája. És egyben a Redford Produkció  New 
York-i főnöksége. Egyeztettem vele egy időpontot a Pandora-gyilkossággal kapcsolatban - siklott Eve a VIP fölé, 
amit Roarke a számára tartott fenn, és letette a kocsit. 
Maga nem ezen az ügyön dolgozik, ellenben hivatalosan 
az alárendeltem. Feeney belemélyedt az adatbányászatba, 
nekem pedig szükségem van egy másik szem- és fülpárra. 
Ellenvetés? 
- Nem jut semmi sem az eszembe, hadnagy. 
- Dallas - emlékeztette Eve, miközben kilépett a kocsiból.  A biztonsági sorompó fényei felhunyorogtak, és a 
rács körülölelte a kocsit, hogy  megvédje az ütődésektől, 
karcolásoktól és a tolvajoktól. Mintha, gondolta keserűen 
Eve, lenne olyan tolvaj, aki két pillantást is vetne erre az 
ütött-kopott járműre. Óriási léptekkel haladt egy magánfelvonó felé,  amikor odaérj bebillentyűzte  a kódját, és 
próbálta titkolni a zavarát. 
- Ezzel időt takaríthatunk meg - motyogta. 
Peabody szeme kerekre tágult, ahogy belépett a vastag szőnyeggel borított kabinba, ami elég tágas volt akár 
hat személynek is, és még egy hatalmas, illatosán friss hibiszkusszal is büszkélkedhetett. 
- Imádok időt spórolni. 
- Harmincötödik emelet - rendelkezett Eve. - Redford Produkció, adminisztrációs részleg. 
- Harmincötödik emelet -  ismételte meg a számítógép a kapott parancsot. - Északi kvadráns,  adminisztrációs szint. 
- Pandora egy  kisebb partit szervezett aznap  este, 
amikor meghalt - kezdte Eve. - Talán Redford az utolsó 
ember, aki még életben látta. Jerry Fitzgerald és Justin 
Young is ott volt a meghívottak között, de hamarosan távoztak Mavis Freestone és  Pandora verekedését követőenAz éjszaka hátralévő részére egymásnak igazolnak alibitRedford egy ideig még Pandorával maradt. Ha Fitzgerald 
és Young igazat mondanak, ők tiszták.  És  tudom, hogy 
Mavis sem hazudik - várt ki egy szíwerésnyit, de Peabody 
nem fűzött megjegyzést az utolsó mondatához. - Tehát 
megnézzük, mit tudunk kiszedni a producerből. 
A lift zökkenőmentesen váltott át vízszintes haladásra, 
és kelet felé siklott. Amikor az ajtószárnyak szétcsúsztak, 
beáradt a kinti zaj. 
Redford alkalmazottai  nyilvánvalóan szerettek zenét 
hallgatni a  napi robot közben.  A levegőt  süllyesztett 
hangszórók dübörgése töltötte el  energiával. Két férfi és 
egy nő munkálkodott a széles, kör alakú konzolnál, derűsen  beszéltek a linkekbe, és bámulták a számítógépek 
képernyőit. 
A jobb felé eső váróteremben mintha csak valami apró, de kedélyes összejövetel zajlott volna. Különféle emberek forgolódtak  odabent,  miközben  belekortyoltak apró 
poharaikba vagy kis süteményeket rágcsáltak. Gyöngyöző 
nevetésük elkeveredett az odakintről beáramló zenével. 
- Mintha csak egy filmet látnék - jegyezte meg Peabody. 
- Éljen Hollywood  - lépett  Eve  a konzolhoz,  és 
felmutatta a  jelvényét.  Úgy  döntött,   amennyire  csak 
tudja, megkönnyíti a három recepciós dolgát. 
- Dallas hadnagy vagyok. Megbeszéltem egy találkozót Mr. Redforddal. 
- Igen, hadnagy - mosolygott a férfi, aki akár Istennek is elmehetett volna tökéletes kinézetével. - Azonnal 
bejelentem, hogy megérkezett. Kérem, addig  szolgálja ki 
magát egy kis frissítővel. 
- Bekap pár falatot, Peabody? 
- Ezek a sütik nagyon jól néznek ki. Eltakaríthatnánk 
párat az útból. 
- Egy hullámhosszon vagyunk. 
- Mr. Redford azonnal fogadja, hadnagy - emelte fel a 
konzol egy részét a modern Apolló. - Azonnal odakísérem 
hozzá. 
Füstüveg ajtókon vezette keresztül a rendőröket, és a 
belső termekben a  kinti zenét kattogó zaj  váltotta  fel. 
A folyosó egyik oldalán  nyitva álltak az ajtók, odabent 
pedig férfiak és nők ültek az asztalok mellett, járkáltak fel 
és alá, vagy hevertek a díványokon, vitatkoztak, egyezkedtek. 
- Hányszor hallottam már ezt a tervet, J. T.? Már ezer 
éve ezt mondogatod. 
- Friss arcra van szükségünk. Garboesque és a Kis Bo 
Peep még szüzek. 
- Az emberek nem akarnak mélységet, drágicám. Ha 
választhatnának egy óceán és egy pocsolya között, egyenesen a pocsolyába vetnék  magukat.  Mindnyájan gyermekek vagyunk. 
Eve-ék egy kétszárnyú ezüstajtó  felé közeledtek. Kísérőjük drámai mozdulattal tárta szét előttük az ajtószárnyakat. 
- A vendégei, Mr. Redford. 
- Köszönöm, Caesar. 
- Caesar - mormolta Eve. - Egész közel jártam. 
- Dallas hadnagy - emelkedett  fel Paul Redford egy 
 alakú asztal mögül, ami éppen olyan ezüstös színben 
csillogott, mint az ajtaja. Az örvénylő színekkel díszített 
padló olyan sima  volt, akár az  üveg. Redford mögött, 
mint ahogy ezt el is várták egy hasonló kaliberű embertől, 
egy ablakon keresztül remek kilátás nyílt a városra. Könynyedén, gyakorlottan fogott kezet Eve-vei. - Köszönöm a 
beleegyezését,  hogy itt  keres fel, az irodámban. Egész nap 
ki sem látszom a megbeszélésekből, és számomra összehasonlíthatatlanul kényelmesebb, hogy felkeresett, mintha 
nekem kellett volna elmennem magához. 
- Semmi probléma. Hadd mutassam be a  segédem, 
Peabody rendőrtisztet. 
Redford mindkettejüket  lenyűgözte  udvarias mosolyával, amit épp annyit  gyakorolhatott, mint a kézfogást. 
-Kérem,  foglaljanak helyet.  Mivel  kínálhatom meg 
önöket? 
- Csak némi információval - pillantott Eve az ülőgarnitúrára, és pislogott. A fotelek, zsámolyok, szófák mindegyike valamilyen állatot formázott, úgymint tigriseket, 
kutyákat és zsiráfokat. 
- A feleségem lakberendező volt - magyarázta Redford. - Miután elváltunk, úgy döntöttem, ezeket megtartom- Ezek  emlékeztetnek a legjobban az akkori életemre 
választott magának egy basset houndot, a lábát pedig 
feltette  egy  összegömbölyödött macskára  emlékeztető 
vánkosra. - Pandoráról akarnak velem beszélni. 
- Igen - és ha valóban szeretők voltak,  mint ahogy 
azt megtudta, Eve úgy vélte, hogy hamar túltette magát a 
bánatán. És a rendőrségi kihallgatás tényét sem fogta fel 
súlyosan.  Higgadtan viselkedett, úgy ült előttük, mint 
egy jóindulatú háziúr az ötezer dolláros öltönyében és vajszínű papucsában. 
Eve eltűnődött rajta, hogy éppen olyan a megjelenése, 
mint a színészeké, akikkel együtt dolgozott: képernyőre illett. Határozott, csontos, mézszínű arcát  gondosan nyírt, 
csillogó bajusszal hangsúlyozta ki. Sötét haját hátrafésülte 
és varkocsba fonta,  amely a vállára lógott. 
Úgy festett, határozott magában Eve, mint ami volt: 
sikeres producernek, aki élvezte a hatalmát és a gazdagságot. 
- Szeretném rögzíteni a beszélgetést, Mr. Redford. 
-Ezt javasolni is akartam, hadnagy -  dőlt  hátra 
Redford a szomorú  szemű kutya ölelésébe, és a hasa előtt 
összefonta a  karját. -  Úgy hallottam,  már letartóztatott 
valakit az üggyel kapcsolatban. 
- Valóban.  De a vizsgálat  még folyik. Ön  ismerte az 
elhunytat, név szerint Pandorát. 
-Nagyon is jól ismertem. Voltak közös üzleti ügyeink, az évek során gyakran összefutottunk különféle társadalmi rendezvényeken, és amikor alkalmasnak találtuk az 
időt, le is feküdtünk egymással. 
- A halála idején is szeretők voltak? 
- Soha nem voltunk szeretők, hadnagy. Csak lefeküdtünk egymással. Nem pedig szeretkeztünk. Tulajdonképpen kétlem, hogy élt egyáltalán olyan ember a föld színén, 
aki szerette volna, vagy legalább megpróbálja. És ha igen, 
akkor az bolond volt. Én pedig nem vagyok bolond. 
- Tehát maga nem szerette. 
- Szeretni? - kacagott fel Redford. - Istenem, dehogy. 
Ő volt a legeslegutálatosabb ember, akit csak ismertem. 
Viszont tehetséges volt. Na nem annyira, mint ezt ő hitte 
saját magáról, és bizonyos területekhez hozzá sem tudott 
szagolni, és még... 
Felemelte elegáns kezeit ujjain megcsillantak a gyűrúk: sötét kövek súlyos aranyfoglalatban. 
- Szépnek lenni könnyű, hadnagy. Vannak, akik már, 
így születnek, mások pedig megvásárolják. Manapság nevetségesen hozzá lehet jutnPegy attraktív külsőhöz. Ennek 
ellenére még mindig sokan vágynak rá. A kellemes külső 
soha nem megy ki a divatból, de hogy valaki élni is tudjon 
vele, ahhoz bizony tehetség is kell. 
- És Pandorának volt tehetsége? 
- Kisugárzása, hatalma, ereje, még állatiasan kirobbanó szexuális vágyai is. A szex mindig is jól jövedelmezett. 
- Ez most bárcához van kötve - hajtotta oldalt Eve a 
fejét. 
Redford feléje villantott egy vidám mosolyt. 
- Az államnak kell az ebből befolyó adó. De én nem 
úgy értettem, hogy csak a szex eladására, hanem úgy, 
hogy a szex felhasználására, ha el akarunk adni valamit. És 
el is adtunk az italoktól kezdve a konyhafelszerelésig mindent. És a divat - tette hozzá. - A divat mindig a sor elejére került. 
- És ez volt Pandora különleges specialitása. 
-Az ember akár  konyhafüggönybe  is becsavarhatta 
volna, mielőtt elindítja a kifutóra, és még a legintelligensebbek is szélesre nyitották a bukszájukat,  hogy  tanúi lehessenek ennek a látványnak. Eladónő  volt. Nem akad 
olyasmi, amit nem tudott elsózni. Szerencsétlen módon 
fejébe vette, hogy játszani akar. De nem lett volna az, aki, 
ha nem próbálja meg. Nem lett volna Pandora. 
- Épp az imént említette, hogy együtt dolgoztak egy 
projekten. 
- Elgondolkoztam rajta, hogy tökéletes lenne, ha önmagát kellene  alakítania. Se többet, se kevesebbet. Talán 
működött volna. És a bevételek...  hát az biztos, hogy dőlt 
volna a pénz. De mindez még csak a tervek szintjén létezett. 
- A lakásán járt aznap éjjel, amikor meghalt. 
- Igen, társaságra vágyott. És azt  hiszem, arra, hogy 
Jerry orra alá dörgölhesse,  hogy szerepelni fog az egyik 
filmemben. 
- És hogy fogadta ezt Ms. Fitzgerald? 
- Meglepődött. Azt hiszem, bosszantotta is egy kicsit. 
Én is bosszankodtam, mert olyan  távolinak gondoltam a 
pillanatot, amikor  majd a közönség elé léphetünk  vele. 
Talán kellemes  estében lehetett volna részünk, de félbeszakítottak bennünket.  Méghozzá az a fiatalasszony, egy 
elbűvölő fiatalasszony, aki belépett  az ajtón. Az, akit maga 
letartóztatott - csillant fel a szeme. - A média szerint közeli barátja. 
- Miért nem szorítkozik arra, hogy mi történt, miután 
Ms. Freestone megérkezett? 
- Melodráma,  akció, erőszak. Képzelje el - és kezével 
a képernyő régi, szögletes jelét mutatta a levegőbe. - Belép a  fiatal, bátor hősnő, és könyörögni kezd. Sír, az arca 
sápadt, a  szemei kétségbeesettek.  Félre akar állni, hogy 
megvédje  annak a  férfinak a karrierjét, akit mindketten 
szeretnek. 
Közelkép Pandoráról. Az arcáról sugárzik a harag és a 
megvetés.  Mániákusan energikus. Krisztusom, a szépség. 
A  szépség szinte mindig gonoszságot  rejt maga alatt. 
Nem  teljesíti a kérést. Azt akarja, hogy az ellenfele fájdalmat érezzen.  Elsősorban lelki gyötrelmet, de  az  első 
Ufés után már fizikait is. És  következhet a klasszikus küzdelem. Két nő összeverekszik a szeretett férfi felett. A fiatalabb valóban szereti is, de még ez az érzelem sem ér fel 
Pandora bosszúvágyával. A kifent körmeivel. Addig tépik 
egymást,  amíg a társaság megdöbbent férfitagjai közbe 
nem lépnek. Egyiküket még meg is harapja. 
Redford itt kacsintott egyet, és megdörzsölte a jobb 
vállát, mielőtt folytatta volna. 
- Pandora a vállamba mélyesztette a tépőfogait, miközben megpróbáltam elrángatni. Be kell vallanom, még 
az is megfordult a fejemben, hogy magam fogom leütni. 
A maga barátja elment. Elejtett pár tipikus  megjegyzést 
Pandora felé, hogy mennyire sajnálja  a  történteket, de 
igazság szerint  sokkal inkább látszott szerencsétlennek, 
mint diadalmasnak. 
- És Pandora? 
- Energikus volt - akárcsak ő maga, miközben előadta a történetét. - Veszélyes lelkiállapotban volt egész este, 
és a verekedést követően sokkal álnokabbul is viselkedett, 
mint előtte. Jerry és Justin udvariasan,  de sietve elköszöntek, én viszont maradtam, és próbáltam Pandorát lecsillapítani. 
- És sikerült? 
-Nem tudtam közel férkőzni hozzá. Teljesen bevadult.  Mindenféle képtelenséggel fenyegetőzött. Arra készült,  hogy az után a kis lotyó után veti magát, és széttépi 
az arcát. Ki akarta herélni Leonardót. Mire végez vele, arra 
sem lesz jó, hogy gombokat áruljon az utcasarkon. És még 
akkor sem veszi fel a rongyait, ha térden csúszva könyörög 
neki. Úgy húsz perc múlva feladtam. Akkor már engem 
okolt, hogy ilyen rövidre sikerült az este, és egy csomó átkot vágott a fejemhez. Hogy nincs rám többé szüksége, 
sokkal nagyobb és jobb terveket dédelget magában. 
-Tehát nagyjából úgy tizenegy harminckor hagyta 
magára? 
- Ez közel jár a valósághoz. 
- És ekkor Pandora egyedül maradt? 
- Csak a házidroidjai maradtak mellette. Nem szerette maga körül az olyan embereket, akiket nem ő rendelt 
oda. Tudomásom szerint nem maradt senki sem a házban. 
- Amikor távozott, hová ment? 
- Ide elláttam a sérült vállam. Pandora elég csúnyán 
megharapott. És úgy gondoltam, ha már itt vagyok, dolgozom is egy kicsit. El kellett intéznem pár hívást. Utána 
elmentem a klubomba. A hátsó bejáraton mentem be, és 
órákat töltöttem a szaunában és az úszómedencében. 
- Mikor ért a klubba? 
-Úgy mondanám, kettő körül járhatott az idő. Azt 
viszont tudom, hogy bőven elmúlt négy, mikorra hazaértem. 
-Találkozott, vagy beszélt valakivel hajnali kettő és 
öt között? 
- Nem. Az egyik oka,  hogy ilyen későn járok a klubba, hogy egyedül lehetek. A parton megvannak a saját létesítményeim, de itt be kell érnem az egyszerű tagsággal. 
- Mi a neve a klubjának? 
- Az Olympus. A Madisonon van - vonta fel Redford 
a szemöldökét. - Értem már.  Nem  tökéletes az alibim. 
Habár belépésnél és távozásnál használtam  a kódom. Ez 
az előírás. 
- Ebben biztos vagyok - és Eve abban is biztos volt, 
hogy amint teheti, utána fog nézni ennek az állításnak. 
Ismer   valakit,   aki   nagyon   szerette  volna,   hogy 
Pandorának valami baja essen? 
- Akár élethosszig is sorolhatnám, hadnagy - mosolyodott el újra, kivillantva tökéletes fogait, és  szemeiből 
látszik, hogy olyan jól mulat, mint egy ragadozó, miközben  becserkészi a zsákmányát. - És magamat  csak azért 
nem számolom közéjük, mert Pandora vajmi keveset ért a 
szememben. 
- Megosztotta magával Pandora az utolsó drogadagját? 
Redford ezt hallva megmerevedett, tétovázott, majd 
megnyugodott. 
-Kiváló  játék volt,  nem a  szokásos szemét,  amit 
meggondolatlanságból gyakran beszednek. A felvétel miatt kijelentem, hogy sohasem éltem tiltott szerekkel - de 
olyan szélesen mosolygott, hogy Eve-nek nyilvánvalóvá 
vált: hazudik. - Azt persze tudtam, hogy Pandora néhanéha szív egy kicsit. De úgy döntöttem,  végül is ez az 
dolga. Abban egyetértek, hogy valami újat  talált magának, valamit, ami túlpörgette. Valójában még aznap este, 
de korában, bementem a hálószobájába. 
Itt Redford tartott egy pillanatnyi szünetet, mintha 
visszagondolna, és maga elé idézné a történteket. 
-Valami pirulát  szedett  elő  egy míves fadobozból. 
Azt hiszem, kínai  volt. Mármint a doboz - tette hozzá 
gyors mosoly kíséretében. - Meglepődött, mert korábban 
érkeztem a megbeszéltnél. Gyorsan belökte a pipereszekrénykéje fiókjába,  amit  bezárt.  Megkérdeztem,  mi  az, 
amit annyira véd,  mire azt felelte, ez az  ő... - itt ismét 
megállt, és összevont  szemöldökkel gondolkodott. - Mit 
is mondott? A kincse, a szerencséje. Nem,  nem, valami 
ilyesmit: a jutalma. Igen, teljesen biztos vagyok benne, 
hogy ezt mondta.  Majd bekapta a tablettát, és pezsgővel 
nyelte le. Utána lefeküdtünk egymással.  Először azt hittem, zavart, utána hirtelen megvadult, telhetetlenné vált. 
Nem hinném, hogy volt valaha is ekkora élményben részünk, amikor együtt voltunk. Amikor végeztünk, felöltöztünk, és lementünk. Jerry és Justin éppen akkor érkeztek meg. De erről Pandorát többé nem kérdeztem. Egyszerűen szóba se akartam hozni. 
- A benyomásai, Peabody? 
- Simlis a fickó. 
- És sikamlós - és  miközben a lift lefelé indult, Eve zsebre 
vágta a kezét és játszani kezdett a hitelkártyájával. - Lebecsülte Pandorát, ennek ellenére lefeküdt vele, és ki akarta 
használni. 
- Azt hiszem, szánalmasnak és potencionálisan veszélyesnek, de azért eladhatónak találta. 
- És megölte volna, ha csökken a piaci értéke vagy nő 
a veszélyessége? 
- A pillanat tört része alatt - és Peabody lépett először 
a garázsba. - Ennek az alaknak a lelkiismeret nem túl erős 
oldala. Ha ez a befektetése  rossz felé vette volna az irányt, 
vagy Pandora megpróbál nyomást gyakorolni rá, egyszerűen  elsöpörte volna. Az ilyen kispolgárian önelégült alakokban rengeteg  rejtett agresszió bujkál. És az alibije nem 
ér egy hajítófát sem. 
-Aha, valóban. Hát nem? - és ettől  a lehetőségtől 
Eve szélesen vigyorogni kezdett. - Le  fogjuk  ellenőrizni, 
rögtön azután, hogy elmentünk Pandorához, és megtaláltuk a rejtekhelyét. Hívd a diszpécsert - parancsolta. - Biztosítson minket, hogy felnyithassuk  Pandora ajtaján a pecséteket. 
-Ami  téged  úgysem  állítana  meg  -  mormogta 
Peabody, de azért engedelmesen a link után nyúlt. 
A doboz eltűnt. Ez annyira lesújtotta Eve-t, hogy vagy tíz 
másodpercig állt Pandora pazarul berendezett hálószobájában az üres  fiókot bámulva, mire eljutott  a tudatáig, 
hogy  az üres. 
- Ez egy pipereszekrény, igaz? 
- így is szokták hívni. Nézd meg az  üvegcséket és a 
tégelyeket. Krémek erre, krémek arra. Ezért nevezik pipereszekrénynek - emelt fel Peabody egy aprócska tégelyt, 
ami alig volt nagyobb a hüvelykujja egyik percénél. - Az 
Örök Fiatalság kenőcse. Tudod, mennyibe kerül ez a szarság, Dallas? Több mint ötszázat kérnek el érte a Saksban. 
Ötszázat fél unciáért. És még van pofájuk szépítőszernek 
nevezni. 
Peabody visszatette a helyére az  üvegcsét, miközben 
szégyellte magát, hogy kísértésbe esett. Még ha egy pillanatra is, de el akarta süllyeszteni a zsebébe. - Az a cucc, 
amit magad előtt látsz, megér tíz-, de talán még tizenötezret is. 
- Lazítson, Peabody. 
- Igenis, hadnagy. Sajnálom. 
- Egy dobozt keresünk. A takarítók már végeztek a 
rutineljárással, elvitték a diszket a linkből. Tudjuk, hogy 
nem hívta fel senki aznap éjjel, és ő sem hívott senkit. Sem 
innen, sem máshonnan. Felhúzta magát.  Bepörgött. Mit 
tesz ilyenkor az ember? 
Eve tovább húzogatta a fiókokat, és beszéd közben 
mindegyikbe belekotort. 
- Talán folytatta az ivást, kóválygott a házban, és arra 
gondolt, hogy mi  mindent  tenne  azokkal,  akik  rendre 
merték utasítani. Azokkal a csirkefogókkal és kurafikkal. 
Hiszen ki az ördög az a többiek? Ő mindent megtehet, 
és azzal, akivel csak akarja. Talán visszajött ide, és bekapott még egy pirulát, csak hogy fenntartsa a benne tomboló erő tévképzetét. 
Eve reménykedve nyitott ki egy zománcozott  dobozkát, annak ellenére, hogy az nem fából készült. Rengeteg 
gyűrűt pillantott meg a belsejében.  Aranyat, ezüstöt, csillogó porcelánt, faragott elefántcsontot. 
- Vicces, hogy itt  tartja  az ékszereit  - jegyezte meg 
Peabody. - Úgy értem, hogy itt egy nagy üvegszekrény 
van a ruháinak, az igazán értékes dolgoknak pedig ott a 
széf. 
Eve felpillantott, és amikor látta, hogy a társa komolyan mondta,  amit  mondott, nem fárasztotta magát azzal, 
hogy visszafojtsa a nevetését. 
-Ezek nem egészen ékszerek,  Peabody. Ezek farokgyűrűk. Tudod, fel kell húzni őket, és aztán... 
-Hát persze - remegett  meg Peabody, és  próbált 
nem odanézni. - Ismerem. Csak... akkor is mókásnak találom, hogy itt tartotta őket. 
-Aha, valóban ostobaság a  szexuális  játékszereket 
közvetlenül az  ágy mellett tartani. Különben is,  hol tartottam? Ö bevette a tablettáját egy kis pezsgővel. Valakinek meg kellett fizetni azért, mert tönkretették az estéjét. 
Az az ostoba Leonardo tántorgott, és könyörögni akart. 
Pandora meg akarta leckéztetni, mert felszedett egy értéktelen nőcskét a háta mögött, és mert elvitte a házába, 
ami tulajdonképpen Pandora háza volt, hogy ott lefeküdjön vele. 
Eve betolta a fiókot és kinyitotta a következőt. 
-A biztonsági rendszer jegyezte, hogy  nem sokkal 
kettő után elhagyta a házat. Az ajtón automata zár van. 
Nem hívott taxit. Legalább hatvan háztömbnyi séta állt 
előtte, mire elérte Leonardo házát.  Tűsarkú cipőt húzott a 
lábára, mégsem hívott taxit. Semmi nyoma a társaságoknál, hogy bárki is felvette vagy kitette volna.  A nevére be 
van jegyezve egy  maroklink, de  azt még nem  sikerült 
megtalálnunk. Ha magával vitte, és használta is,  gyorsan 
megszabadult a készüléktől. Vagy ő, vagy valaki más. 
- Ha a gyilkosát hívta, akkor annak elég okosnak kellett lennie, hogy eltüntesse  a  linket - kezdett bele Peabody  egy  kétszintes szekrény átvizsgálásába,  és kényszerítenie  kellett magát,  hogy  ne kapkodja a levegőt  a 
hatalmas ruhahalmok láttán, melyeken még ott lógott az 
árcédula.  - Lehet, hogy valóban beszélt valakivel,  de 
semmi esetre sem eredt neki gyalog a belvárosnak. Az itt 
található cipők felének még csak meg  sincs kopva  a sarka. 
Pandora nem szerethetett gyalogolni. 
- Rendben, akkor beszélt  valakivel.  De  átkozott legyek, ha beszállt egy koszos  taxiba. Csak csettintenie kellett volna az ujjával, és máris egy csapatnyi önkéntes hódoló  fuvarozta  volna,  ahová   csak   kívánja.   Tehát 
csettintett. Valaki pedig felvette. Ezután Leonardóhoz hajtottak. De miért? 
Peabodyt annyira elbűvölte, hogy Eve előadta az estét 
az áldozat nézőpontjából, hogy abbahagyta a kutatást, és 
felnézett. 
- Követelődzőit. Akaratoskodott. Fenyegetőzött. 
-Talán  magát Leonardót  hívta.  Vagy  valaki mást. 
Odavitette magát, ahol a törött biztonsági  kamera nem 
láthatta. Vagy ő maga törte össze. 
- Vagy a gyilkos - túrta át magát Peabody egy halom 
elefántcsontszín selymen. - Mert  már  akkor eltervezte, 
hogy megöli. 
- De ha  már előre eltervezte, akkor miért vitte el Leonardóhoz? - tette fel Eve a nagy kérdést. - Vagy ha Leonardo tette,  akkor miért piszkított  a saját fészkébe? Nem 
vagyok benne biztos, hogy elsősorban gyilkolni akart, legalábbis egyelőre.  Feltételezve, hogy  Leonardo története 
igaz,  amikor odaértek,  üresgi találták a helyet. Csontrészegre itta magát, miközben Mavist kereste,  aki úgyszintén csontrészegre itta magát. Pandora viszont azt kívánta, 
hogy Leonardo otthon legyen, mert meg akarta büntetni. 
Elkezdte szétverni a lakást, talán a kísérőjén is próbálta levezetni a dühe egy részét. Összeverekedtek. Egyre dühösebben. A  férfi megragadta a  botot, talán, hogy védekezzen, talán,  mert támadni akart. Pandora megrémült. Fájdalmat érzett, és  ettől pánikba esett. Hiszen őt senki sem 
bánthatja.  Mi folyik itt? Utána pedig  a  gyilkos nem tudott,  vagy  nem akart megálljt parancsolni az eseményeknek. Pandora a földre került, és mindent elborított a vér. 
Peabody  hallgatott. Maga előtt látta  a tetthely képét. 
És maga elé  képzelte az eseményeket éppúgy, ahogy Eve 
előadta. 
- A tettes lihegve állt Pandora teste fölött - és Eve félig lehunyt szemmel próbálta maga elé képzelni a helyzetet. - A nő vére teljesen összekente  a ruháját. És mindenfelől érezni lehetett a szagát. De nem esett pánikba, nem 
engedhette meg magának, hogy pánikba essen. Hogy lehet Pandorához  kapcsolni?  A maroklinken  keresztül. 
Ezért  elvette, és  zsebre vágta. Ha okosan  cselekedett, 

márpedig okosnak kellett lennie, átkutatta az áldozat táskáját, hogy biztos legyen benne, semmi sem vezethet el 
hozzá. Letörölte a pálcáról az ujjlenyomatokat, és minden 
0iást is, amiről úgy gondolta, hogy megérintette. 
Eve képzeletének a filmje úgy futott a szemei előtt, 
mint egy régi videoszalag. A homályos alak - a férfi vagy 
a nő - sietve tünteti el a nyomait, a test körül sertepertél, 
közben néhányszor átlépi a vértócsát. 
-Gyorsnak kellett lennie.  Hiszen bármikor visszajöhetett valaki. De egyben alaposan is kellett végeznie a 
dolgát. Már majdnem mindent megtisztított. Ekkor hallotta meg, hogy valaki bejön. Mavis. Leonardo nevét kiabálja, hátrasiet, meglátja a testet, és melléje térdel. Tökéletes. Erre  a gyilkos leüti,  ujjait a sétapálca köré szorítja, 
talán még oda is csap így néhányat Pandorára. Megfogja a 
halott ujjakat, és végigszánt velük Mavis arcán, és megtépi velük  a ruháját. Majd magára vesz valamit, talán Leonardo egyik tunikáját,  hogy ezzel leplezze a saját ruházatát. 
Eve épp az egyik alsó fiókot kutatta át. Most felegyenesedett, és meglátta, hogy Peabody meredten nézi. 
- Úgy adtad elő, mintha te is ott lettél volna - motyogta. - Bárcsak én is képes lennék erre. 
- Ha látsz majd  egypár gyilkossági helyszínt, akkor 
képes  leszel. Az a munka nehezebbik része,  hogy kimenj 
egy újabbra. Hol a pokolban lehet az a doboz? 
- Talán magával vitte. 
- Erre azért nem fogadnék. Hol a kulcs, Paebody? Ez 
a fiók zárva. Hol a kulcs? 
Peabody csendben  elővette  a személyi adattárát, és 
végigfutott a tárgyak listáján, amit az áldozatnál találtak. 
- A bizonyítékok közé nem  vettek fel semmiféle kulcsot. 
- Akkor ez azt jelenti, hogy a tettes a kulcsot is magával  vitte, ugye? Majd visszajött  ide, eltette a dobozt,  és 
minden mást, amire szüksége volt. Gyerünk, nézzük át a 
biztonsági rendszer felvételeit. 
- Nem lehet, hogy a takarítók már átnézték? 
- Miért tették volna? Pandorát nem itt ölték meg. És 
csak annyi volt a feladatuk, hogy tudják meg, mikor ment 
el itthonról - lépett Eve a biztonsági monitorhoz, és  elrendelte  a  kérdéses időszak visszajátszását.  Látta, ahogy 
Pandora kiviharzik a házból, és gyorsan eltűnik a kamera 
látóteréből. - Két óra nulla nyolc. Oké, lássuk, mi van 
még. A halál nagyjából háromkor következett be.  Számítógép, menj előre három órára, és tripla sebességgel játszd 
vissza a felvételt! - és Eve figyelni kezdte a kép alsó sarkában száguldó órát. - Merevítsd ki a képet. Abüdösdisznó. 
Ezt nézd meg, Peabody. 
-Látom,  az idő négy ójra  nulla háromról négy óra 
harmincötre ugrott. Valaki kikapcsolta  a kamerát.  Távirányítással kellett megtennie. És nagyon a tudatában kellett lennie, hogy mit is művel. 
-Valaki nagyon be akart jutni,  és  nagyon magával 
akart vinni valamit, ha még ezt is megkockáztatta.  Mondjuk egy doboznyi tiltott narkotikumot - vigyorgott Eve. 
Remeg a gyomrom, Peabody. Gyerünk, rugdossuk  meg 
egy kicsit a fiúkat a laborban. 
Kilencedik fejezet 
Bajba akar sodorni, Dallas? 
Hanyagul magára vetett  fehér köpenyében Dickie Berenski laborvezető - akik ismerték és nem szerették, azok 
csak Dixinek gúnyolták - épp egy szőrszálat vizsgált. Nagyon lelkiismeretes volt,  ugyanakkor kiállhatatlan, mint a 
segg-görcs. Habár  hírhedten lassan végezte a vizsgálatokat, bíróság előtti tekintélye és szakmai ismerete a laborosok vezetőjévé tette. 
- Hát  nem látod, hogy ide vagyok eltemetve? Jézusom - állította be aprólékos ujjaival a mikroszkóp-szemüvege élességét. - Idelöknek nekünk tíz gyilkosságot, hat 
nemi erőszakot, egy rakás gyanúsítottat és felbomlott hullát. Nem vagyok én robot! 
- De közel állsz hozzá - dünnyögte Eve. Nem szerette 
a labort, annak fehér falait és steril levegőjét. Túlságosan is 
hasonlított  egy kórházra, vagy ami még ennél is  rosszabb, 
a Vizsgálatra.  Minden rendőrnek, aki szolgálatteljesítés 
közben megölt valakit, át kellett esnie a Vizsgálaton. És 
Eve-nek nem voltak valami kellemesek az emlékei erről a 
tolakodó  procedúráról.  - Nézd, Dickie, rengeteg időd 
volt, hogy azonosítsd azt a keveréket. 
- Rengeteg idő - lökte el magát Berenski a laborasztaltól. A szemei a szemüveg mögött olyan kereknek és 
dülledtnek látszottak, mint egy bagolyé.  - Te és a többi 
zsaru a városban  mind azt képzelitek, hogy elsőbbséget 
élveztek. Mintha sutba dobnánk minden egyebet, és csak 
neked dolgoznánk. Tudod, mi  történik, ha  emelkedik a 
hőmérséklet, Dallas? Az emberek szarrá verik egymást, az 
történik. Nektek csak be kell gyűjtenetek a gyanúsítottakat, de nekem és a munkatársaimnak végig kell nyalnunk 
minden egyes haj- és elemi szálat. Ez pedig időbe kerül. 
A végén szinte már nyüszített, és ezt hallva Eve-nek 
összeszorult a foga. 
- A gyilkosságiak itt lihegnek a nyakamon, miközben 
a sarkamban rohannak a kábszeresek. És itt vagy te is. 
- Szükségem van az utolsó vizsgálat eredményére. 
- Még nincs meg - és elfintorította a száját, miközben 
a képernyőn feltűnő szőrszál felé fordult. - Na, ezen már 
be is fejeztem a DNS-elemzést. 
Eve tudta, hogy hathat Berenskire. Nem kedvelte 
ugyan ezt a módszert, de ismerte. 
-Páholy? 
Berenski lassan megmozdította ujjait a kontrollpanel 
fölött. 
-Páholy? 
- A harmadik bázis meett. 
Dickie lebillentette a szemüvegét, és elnézett  felette. 
A többi laboráns buzgón dolgozott, mindegyik  a saját 
munkapadjánál. 
- Talán előrébb lendíthetem egy kicsivel a nyomozást 
- és anélkül, hogy a lábát megmozdította volna, meglökte 
a székét, mire az egy másik képernyő elé gurult. Óvatosan 
a billentyűzet felé nyúlt, és manuálisan előkereste a megfelelő fájlt.  Lassan kopogott a billentyűkön,  miközben a 
képernyőn felbukkanó adatokat  szemlélte. 
- Látod, itt a gond. Ezzel az  összetevővel. 
Eve nem látott mást, mint  színes, ismeretlen jeleket, 
de azért a felfelé sorjázó adatokat látva morgott valamit az 
orra alatt. Az  ismeretlen összetevő,  gondolta,  amit még 
Roarke gépe sem tudott azonosítani. 
- Az a vörös? 
-Nem,  nem, nem, az  csak közönséges amfetamin 
Meg lehet találni a Zeuszban, a Dongóban és a Vigyori 
ban is. De a pokolba is, azok csak szelíd játékszerek ehhe, 
képest - ropogtatta meg az ujjait. 
- Oké, mi  ez? 
- Ez itt a nagy kérdés, Dallas. Még soha nem látt 
ilyesmit. A számítógép képtelen azonosítani. Szerintem a 
bolygón kívülről származik. 
- Ez nagyban felveri az árát, nem? Ha az ember behoz 
valami azonosítatlan  anyagot a Földre, akár húsz  évet is 
kaphat. Nem tudnád elmagyarázni, mi is ez valójában? 
-Épp  azon dolgozom. Látszólag sokban hasonlít  az 
öregedésgátló szerekhez és az erőfokozókhoz. És csak úgy 
duzzad a szabad gyököktől. De van egy kellemetlen mellékhatása,  ha  hozzákeverik  azokhoz  a  kemikáliákhoz, 
amelyek szintén megtalálhatóak a porban. Nagy részét elolvashatod a  jelentésben. Fokozza a nemi  vágyat,  ami 
Önmagában nem olyan  kellemetlen, viszont borzalmas 
hangulatváltások követik. Megnöveli a fizikai állóképességet, de ez együtt jár az önkontroll hiányával.  Ez a szar valósággal körültáncolja a jó öreg idegrendszert. Egy ideig 
félelmetesnek hiszi tőle magát az ember, tulajdonképpen 
sebezhetetlennek, bagzana, mint a nyúl, de nem érdekli, 
hogy a párja akarja-e. Amikor bekövetkezik  az összeomlás, az gyors és alapos. És az alany úgy érzi, csak a következő adag ránthatja ki a gödörből. És ha folyamatosan 
szedi, a sok csúcstól és  mélyponttól az idegrendszer a padlóra kerül. Majd a fogyasztó belehal. 
- Ez sokkal több annál, mint amennyit eddig elárultál. 
- Csak azért,  mert leragadtam az   összetevőnél. 
Csak annyit állíthatok teljes biztonsággal,  hogy növényi 
eredetű.  Hasonlít  a pengelevelű macskagyökérhez, ami 
délnyugaton terem. Az indiánok gyógyszert készítettek a 
leveleiből. De  a macskagyökér nem toxikus, ezzel szemben ez az anyag igen. 
- Mérgező? 
- Önmagában a megfelelő adag igen, mérgező lehet. 
Akárcsak  a legtöbb növényi eredetű  alapanyag, amit a 
gyógyászatban alkalmaznak. 
- Ez egy gyógynövény. 
- Ezt azért nem állítanám. Még nem azonosítottam 
fújta fel Berenski az arcát. - De olyan, mint valami Földön 
kívüli hibrid. Ez a legtöbb, amit jelenleg mondhatok. És 
azzal, hogy a kábszeresekkel felváltva zaklattok, még nem 
fogom gyorsabban megtalálni a választ. 
- Ez nem a kábszeresek ügye, hanem az enyém. 
- Ezt nekik mondd. 
- Fogom is. És most, Dickie, szükségem lenne a Pandora-gyilkosság kapcsán  végzett toxikológiai vizsgálatok 
eredményére. 
-Ez nem  az én asztalom, Dallas. Susie-Q-ra osztották, ő pedig nem fog bejönni huszonnégy órán belül. 
- Te vagy a laborvezető, Dickie, nekem pedig kell az 
a jelentés - és Eve kivárt egy szíwerésnyit. - Azzal a páholyjeggyel járna még két belépő az öltözőkhöz is. 
-Aha.  Hát soha nem  árt, ha  meglepetésszerűen ellenőrzöm a beosztottaimat  -  gépelte be a kódját Dickie, 
majd lekérte  az  anyagot.  - Helyes,  lebiztosította.  Itt 
Berenski laborvezető, hatálytalanítsd  a Pandora-dosszié 
kódját. Azonosító: 563922-H. 
Hanglenyomat ellenőrizve. 
- írd ki a toxikológiai vizsgálat eredményét. 
A TOXIKOLÓGIAI ELEMZÉS JELENLEG IS FOLYIK. ELŐZETES EREDMÉNYEK A KÉPERNYŐN. 
- Elég sokat ivott - dünnyögte Dickie. - Méghozzá a 
legjobb francia pezsgőből. Talán boldogan halt meg. 55ös Dómnak tűnik. Susie-Q  jó munkát végzett. Egy  kevés 
boldogságport is kevert bele. A halott kislány valószínűleg 
mulatni készült. Olybá tűnik, mint a Zeusz... Nem - es 
úgy hajolt rá a képernyőre, mintha valaki ki akarna szúrni 
vele. - Mi az ördög ez? 
Amikor a számítógép elkezdte részletesen felsorolni az 
Összetevőket, egy ideges ujjmozdulattal megállította a listát, és manuálisan kezdte futtatni a programot. 
-Valami idekeveredett - motyogta. - Valami  fantasztikus. 
Ujjai úgy táncoltak a klaviatúra felett,  mint valami 
begyakorlott zongoristának a zongoraversenyen. Lassan, 
óvatosan és pontosan, Dallas figyelte a felbukkanó jeleket 
és ábrákat, ahogy felbomlottak és újra összeálltak. És ő is 
meglátta a mintázatot. 
- Ez ugyanaz - nézett Eve acélos tekintettel Peabodyra, aki eddig meg sem szólalt. - Ez ugyanaz az anyag. 
- Ezt azért nem mondanám - szakította félbe Dickie. 
Fogd be,  és engedd, hogy végigfuttassam az elemzést. 
- Ez ugyanaz - ismételte meg Eve. - Az  összetevő 
zöld ábrája. Csak az a kérdés, Peabody, hogy mi a közös 
egy topmodellben és egy levitézlett besúgóban? 
- Az, hogy mindketten halottak. 
-Az első kérdést tökéletesen megválaszoltad. Nem 
akarod megpróbálni a második menetet, és megduplázni 
a nyereményed? Mi a közös a halálukban? 
Peabody ajkai halvány mosolyra húzódtak. 
- Agyonverték őket. 
-Most  jön a harmadik  kör, egyenesen a nagydíjért. 
Miféle kapcsolat áll fenn e között a két, látszólag teljesen 
független gyilkosság között? 
- Az  összetevő - pillantott a képernyőre Peabody. 
- Nyomon vagyunk, Peabody. Dickie, küldd át a jelentést az irodámba. Qak az enyémbe - ismételte meg 
Eve, és amikor  Berenski  felnézett, hozzátette: - Ha a 
kábszeresek  érdeklődnének,  csak  annyit  tudsz, mint  fél 
órával ezelőtt. 
- Hé, nem áshatom el az adatokat. 
- Rendben - fordult sarkon Eve. - Ötre átküldőm az 
ígért jegyeket. 
-Tudtad - mondta Peabody,  miközben a gyilkossági 
csoport felé vezető siklójárdán álltak - amikor visszamentünk az áldozat  lakására,  nem  találtad meg a dobozt. 
Mégis tudtad, mi volt benne. 
- Csak gyanítottam - igazította ki Eve. - Egy új keverék, ami fokozza a nemi vágyat, és a legyőzhetetlenség 
érzésével ruházza  fel a fogyasztóját - pillantott az órájára. 
- Szerencsém volt. Egyszerre dolgoztam az ügyeken, ezért 
mindkettőt fejben kellett tartanom. Először aggódtam az 
átfedések miatt, de aztán csodálkozni kezdtem. Én láttam 
mindkét áldozatot, Peabody.  És  ugyanazt a túlzott erőszakot, felesleges brutalitást tapasztaltam. 
- Nem hinném, hogy csak a puszta szerencsén múlott. Én is jártam mindkét helyszínen, mégis le vagyok 
maradva vagy hat lépéssel hzád képest. 
- Gyorsan be  fogsz érni - lépett le Eve a siklójárdáról, 
hogy felvonóval folytassa az utat.  - Ne emészd magad 
emiatt, Peabody. Több mint kétszer annyi ideje dolgozom 
a szakmában, mint te. 
Peabody belépett az  üvegcsőbe, és  emelkedés közben 
érdektelen pillantást vetett a lábai előtt elterülő városra. 
- Miért avattál be ebbe az ügybe? 
- Neked rejtett... tehetséged  és rátermettséged van a 
nyomozáshoz. Feeney is ezt mondta nekem,  amikor annak 
idején a szárnyai alá vett. Az is egy gyilkossági ügy volt. 
Két tinédzsert feldaraboltak, és a  testrészeiket szétszórták 
a Második és a Huszonötödik indítóállásai között. Én is 
csak hat lépéssel lemaradva tudtam követni Feeney gondolatmenetét. De fel tudtam venni a ritmust. 
- Miből jöttél rá, hogy a gyilkossági csoportnál akarsz 
nyomozni? 
Eve kilépett a csőből, és az irodája felé fordult. 
- Mert mindig is bántott a halál gondolata. Főleg az, 
amikor valaki korábban távozik a  kelleténél. Igyunk meg 
egy  nagy  adag kávét,  Peabody.  Nagyon tisztán akarok 
látni ebben az ügyben, mielőtt beszámolok a parancsnoknak. 
- Felteszem, enni már nem marad időnk. 
Eve a válla fölött hátravigyorgott. 
- Nem  tudom, mi van  az autoséfemben, de...  - és 
hátratántorodott, amikor az  irodába belépve megpillantotta Castót, ahogy ott ült az íróasztala mögött.  Hosszú, 
farmeres lábait bokában keresztbe vetve az asztalon pihentette. 
- Hát, Jaké T.  Casto, látom,  már  egész otthon érzi 
magát. 
-Épp magára várok, darling - kacsintott  Eve-re, 
majd Peabody felé villantotta gyilkos mosolyát. - Hello, 
Didi. 
- Didi? - motyogta Eve, majd  a gép elé lépett, és kávét rendelt. 
- Hadnagy - pattant acélkeményen Peabody, de arcát 
rózsaszín pír öntötte el. 
-Micsoda szerencsés fickó vagyok, hogy olyan nyomozókkal  dolgozhatom együtt, akik nemcsak okosak, hanem egyszerűen gyönyörűség rájuk nézni. Kaphatnék én 
is egy csészével, Eve? Erősen, feketén és édesen szeretem. 
- Kávém  az van, időm viszont nincs, hogy beszélgessünk. Rengeteg papírmunkát kell elvégeznem, és néhány 
óra múlva lesz egy megbeszélésem is. 
- Nem tartom fel - felelt  a férfi, ennek  ellenére meg 
sem moccant,  amikor Eve feléje nyújtotta  a csészét. 
Megpróbáltam egy kicsit megsürgetni Dixit. Az a pasas 
lassúbb, mint  egy háromlábú teknősbéka. Maga vezeti a 
nyomozást,  ezért  arra gondoltam, kikövetelhetne egy 
mintát a számomra. Van egy magánlaborom, amit  hébehóba igénybe veszünk. Ok gyorsabban dolgoznak. 
- Nem  hinném, hogy ezt az anyagot kiereszthetnénk 
a kapitányság területéről, Casto. 
- A Kábszereseké a labor. 
-A  Gyilkosságiak  területéről  értettem.  Adjunk 
Dickie-nek egy kicsit több időt. Boomer nem megy már 
sehova. 
- Hé, ne húzza fel magát! Csak azt szeretném, ha minél gyorsabban magam mögött tudhatnám az ügyet. így 
keserű a szám íze. Nem úgy, mint ez a kávé - sóhajtott 
fel, és lehunyta a szemét. - Jézusom, honnan szerezte ezt, 
asszonyom? Ez arany. 
- Vannak kapcsolataim. 
- Aha, persze, a gazdag barátja - kortyolt bele Casto a 
csészébe, ízlelgette a kávét. - Egy férfi, aki csak hideg sört 
és Tacot tud felajánlani, labdába sem rúghat. 
- Én kávét szoktam inni, Casto. 
- Nem vádolom magát - és Peabodyra  pillantott. 
Hogy van a mi kis Didink? Megízlelte már a kemény életet? 
- Peabody rendőrtiszt szolgálatban van - vágott közbe Eve,  amikor hallotta, hogy Peabody csak hebeg. - Van 
itt egy kis elintéznivalónk, Casto. 
- Akkor hagyom magukat dolgozni - emelte le lábait 
az asztalról Casto, és  felállt. - Miért nem hív fel, Didi, 
amikor leteszi a szolgálatot? Ismerek egy éttermet, ahol a 
legjobb  mexikói kaját főzik a Rio Grandé innenső oldalán. 
Eve, ha meggondolta magát, és úgy döntött, gyorsabban 
kellene az elemzés, csak tudassa velem. 
- Zárd be az ajtót - parancsolt Eve Peabodyra, amikor 
Casto kisétált. - És töröld le a nyálat az álladról. 
Peabody rémülten emelte fel az egyik kezét. Amikor 
érezte, hogy az álla száraz, valahogy nem tudta értékelni 
Eve humorát. 
- Ez nem túl vicces, hadnagy. 
- Hagyd már ezt az hadnagyozást. Vagy mindenkinek el fogom  mondani, hogy Didi méltósága öt pontot5 
zuhant a skálán - dobta le magát Eve a még meleg székbe. - Mi az ördögöt keresett itt? 
- Szerintem elég tisztán az értésünkre adta. 
-Nem, ettől még nem vette  volna a fáradtságot, 
hogy ide jöjjön - hajolt előre Eve, és bekapcsolta a számítógépét,  és egy gyors vizsgálattal kiderítette, hogy senki 
sem akart jogosulatlanul hozzáférni az adataihoz. - Ha be 
js jutott a gépbe, nem hagyott nyomot maga után. 
- De mit keresne a fájljaid között? 
-Ambiciózus ember.  Ha előttem tudná lezárni az 
Ügyet,  az nagyon jól jönne neki. Egy kábszeres amúgy 
sem szokott osztozni senkivel. 
- Miért, a gyilkosságiak szoktak? - kérdezte Peabody 
szárazon. 
- A pokolba is, dehogy - nézett fel vigyorogva Eve. 
Gondoljuk át ezt a jelentést. Arra készülünk, hogy igénybe vegyük egy Földön kívüli toxikológus segítségét. Jobb, 
ha visszakozni is tudunk abba az odúba, amit a költségvetés még megenged nekünk. 
Harminc perccel később behívatták őket  a rendőrfőnök irodájába. 
Eve kedvelte Tibble rendőrfőnököt.  Hatalmas termetű, 
merész férfi volt, és szíve mélyén inkább rendőr, mint politikus. Szükség volt  a friss  szellemre  azután  a bűz után, 
amit az előző rendőrfőnök hagyott maga után, és  Tibble 
pontosan ezt hozta magával. 
De Eve nem tudta, miért hívatta. Egész  addig, amíg 
be nem vezették az  irodába, és odabent meg nem  pillantotta Castót és a közvetlen felettesét. 
- Hadnagy - intett Tibble a fotelek felé. Stratégiai 
megfontolásokból Eve a Whitney kapitány mellett állót 
választotta. 
- Kialakult köztünk egy kis vita - kezdte Tibble. 
Amit gyorsan és véglegesen le szeretnénk zárni.  Dallas 
hadnagy, maga  vezeti a nyomozást a Johannsen- és a 
Pandora-gyilkosságok ügyében. 
-Igen, uram, én vezetem.  Engem kértek fel, hogy 
azonosítsam Johannsen holttestét, aki  az informátoraim 
közé tartozott. A Pandora-ügyben Mavis Freestone hívott 
ki a helyszínre, aki jelenleg a gyilkosság egyik gyanúsítottja. Jelen pillanatban mindkét akta nyitott, a nyomozás folyik. 
- Peabody közrendőr a társa. 
-Én kértem, hogy osszák  be mellém, és ezt  a parancsnokom is jóváhagyta. 
- Nagyszerű.  Casto hadnagy, Johannsen magát is ellátta információkkal. 
-Valóban. Egy másik eset kapcsán dolgoztam, amikor behozták. A haláláról csak később értesültem. 
- És akkor a gyilkossági, valamint a kábítószeres csoport  úgy döntött, hogy együttműködnek a nyomozás folyamán. 
- Igen.  Habár időközben  olyan értesülések birtokába 
jutottam, hogy valójában mindkét ügy a kábítószeresek 
hatáskörébe tartozna. 
- Ezek gyilkossági ügyek - vágott közbe Eve. 
- De mindkettőhöz tiltott szerek  kapcsolódnak - villantott  fel egy könnyű mosolyt Casto. - A legfrissebb laborjelentés szerint a Johannsen lakásában fellelt keveréket 
Pandora szervezetéből is kimutatták.  Ez az anyag tartalmaz egy ismeretlen összetevőt, amit eddig még nem sikerült azonosítani, és a Hatodik Cikkely Kilencedik Bekezdésének  Jelzése  alá tartozik, mely szerint minden ilyen 
ügyben a kábítószer-ügyosztály hivatott a nyomozás vezetésére. 
-Kivéve abban az esetben, ha az említett  ügyekben 
már egy másik ügyosztály  megkezdte a nyomozást - és 
Eve vett egy mély lélegzetet. - A jelentésem a két üggyel 
kapcsolatban egy órán belül elkészül. 
- A kivételek nem lépnek életbe automatikusan, hadnagy  -  illesztette egymáshoz ujjbegyeit a  kábítószeresek 
kapitánya. - Az a meztelen igazság, hogy a gyilkosságiaknak nincs megfelelő emberük, tapasztalatuk, vagy  a megfelelő berendezéseik, hogy egy ismeretlen anyagot vizsgáljanak. A kábítószereseknek viszont mindez a rendelkezér 

síikre áll. És az együttműködésre sem mutat  hajlandóságot, hiszen visszatartja az adatokat. 
- Casto  hadnagy, az osztálya kompletten meg fogja 
kapni a  jelentésem másolatát.  Ezek az ügyek  az enyémek. .. 
Whitney felemelte a kezét,  mielőtt Eve robbanhatott 
volna. 
- Dallas  hadnagy  a nyomozás vezetője. Ha  az ügyek 
kapcsolódnak is a tiltott szerekhez, attól még gyilkosságok maradnak, amit Eve-nek kell felderítenie. 
- Tisztelettel, kapitány úr - mosolyodott el  Casto. 
A kapitányságon  belül  közismert, mennyire kedveli a 
hadnagyot, és jog szerint elért eredményeit. Mi kezdeményeztük  ezt  a megbeszélést  Tíbble  rendőrfőnök úrral, 
hogy tisztességesen  döntsük  el az  osztályaink közötti 
rangsort. Nekünk több kapcsolatunk van az utcán élő kereskedőkkel és drogelosztókkal. Rejtve dolgozunk, és jobban  ismerjük a drogmalmokat, gyárakat és laborokat. A 
hadnagy  egyszerűen  nem szerzett tapasztalatokat ezen a 
téren. Ehhez még hozzájön a Pandora-ügyben letartóztatott gyanúsított kiléte is. 
- Egy gyanúsított,  akinek semmi köze Johannsenhez 
- vágott  közbe Eve.  - Johannsent ugyanaz  a tettes ölte 
meg, Tibble rendőrfőnök úr. 
Tibble tekintete hűvös maradt. Jól elrejtette az egyetértését, vagy éppen a hiányát. 
- Ez a maga álláspontja, hadnagy? 
- Mint szakértő, ez a véleményem,  uram, és a  jelentésemben meg is fogom indokolni. 
-Rendőrfőnök úr. Nem  titok, hogy a hadnagy személyesen is jó viszonyban áll a gyanúsítottal - jelentette ki 
velősen a kapitány. - Természetes, hogy ködösíteni próbál 
az ügyben. Hogy lehet  pártatlan  a véleménye, amikor a 
gyanúsított nem más, mint egy közeli barátja? 
Tibble feltartotta az egyik ujját, hogy megakadályozza 
vele Eve ingerült reakcióját. 
-Whitney kapitány. Hallhatnám az  ön véleményét 
is? 
-Fenntartások nélkül támaszkodhatom, és támaszkodni is fogok Dallas hadnagy véleményére. Nagyon jól 
érti a dolgát. 
- Egyetértek,  kapitány. Nem  tűrök árulót  a soraink 
között - ez a feddés jámbor volt ugyan, de  a célzás halálos. 
- Most pedig mindkét ügyosztály  jogot formál  a nyomozás vezetésére. A kivételek ugyan  nem lépnek  automatikusan életbe, és egy ismeretlen anyag is  belekeveredett, 
aminek minden jel szerint két halálesetet is köszönhetünk. 
Mind Dallas hadnagynak,  mind pedig Casto hadnagynak 
makulátlan a szakmai múltja, és véleményem szerint több 
mint kompetensek  ennek az  ügynek a felderítésében. 
Egyetért, kapitány? 
- Igen, uram, mindketten kiváló nyomozók. 
- Akkor azt javaslom, működjenek együtt ahelyett, 
hogy kijátsszák egymást. Dallas hadnagy marad a nyomozás vezetője, ennélfogva köteles Casto hadnagyot, és az 
ügyosztályát értesíteni a nyomozás mindenkori állásáról. 
Akkor hát ennyi. Vagy fenyegetőzzek, hogy kettévágom a 
gyereket, mint Salamon? 
-Fejezze be azt a jelentést, Dallas - súgta Eve fülébe 
Whitney, miközben kifelé tartottak a rendőrfőnök irodájából. - És amikor legközelebb megpróbálja megvesztegetni Dixit, végezzen jobb munkát. 
-Igen, uram  - és Eve lenézett a karját fogó kézre, 
majd fel Castóra. 
-Megért egy dobást. A kapitány kedveli a labdazsonglőröket. 
Eve  megértette,  hogy Casto a baseballra célzott, és 
nem is túl burkoltan. 
- Addig semmi gond, amíg én tartom a kezemben az 
ütőt. Meg fogja kapni a jelentésem, Casto. 
- Ezt nagyra értékelem.  Én meg folytatom a szaglászást az utcákon. Mindeddig senkit nem találtam, aki 
tudna erről az új anyagról. De a hír, hogy Földön kívüli a 
keverék, új utakra terelheti a nyomozást. Van egy csomó 
semmittevő a vámosok között, akik az adósaim. 
Eve tétovázott, majd úgy döntött, eljött az ideje, hogy 
kezdje hozzászokatni magát az együttműködés gondolatához. 
- Kezdetben próbálkozzon a Stellar Öttel. Onnan érkezett vissza Pandora pár nappal a halála előtt. Vissza kellene nyomozni az útját, és megnézni, beugorott-e valamelyik állomásra. 
- Remek. Majd értesítsen - mosolyodott el Casto, és a 
karjáról lecsúszott a keze Eve  csuklójára. - Támadt egy 
olyan érzésem, hogy ha le  tudjuk vetkőzni az ellentéteinket, pokoli egy csapatot fogunk alkotni.  Ha sikeresen lezárjuk ezt az ügyet, az mindkettőnk személyi anyagában 
jól fog majd mutatni. 
-Sokkal jobban érdekel, hogy megtaláljak egy gyilkost, mint az, hogy mennyire számít ez a legközelebbi előléptetésemkor. 
- Hé,  nekem mindenem  az  igazság -  kacsintott 
Casto. - De nem fogok krokodilkönnyeket hullatni,  ha 
ezzel közelebb kerülök a kapitányi fizetéshez.  Nem neheztel rám ezért? 
- Nem, én is ugyanezt teszem. 
- Akkor minden a legnagyobb rendben. De egy nap, 
hamarosan,  majd benézek még egy csésze kávéért - szorította meg hirtelen Eve csuklóját. - És  Eve, remélem tisztázni tudja a barátját. És ezt  komolyan is gondolom. 
- Tisztázni fogom a barátom - a férfi már két lépéssel 
arrébb  járt, mikor rádöbbent, hogy képtelen  ellenállni. 
Casto? 
- Igen, darling? 
- Mit ajánlott neki? 
-Dixinek? - és Casto  olyan szélesen  elvigyorodott, 
mint Oklahoma.  - Egy palack színtiszta  skót whiskyt. 
1 
hl 
Úgy kapott utána, mint a béka, amikor legyet lát, és kilöki a nyelvét - csettintett Casto a sajátjával, és megint kacsintott. - A kábszereseknél nincs jobb a vesztegetésben, 
Eve. 
- Ezt megjegyzem - vágta zsebre Eve a kezét, de ez 
sem segített rajta, hogy ne vigyorodjon el maga is. - Van 
stílusa. Majd megmondom neki. 
- És jó a segge. Csak úgy mellékesen jegyezném meg. 
- Ezzel  teljes mértékben  egyet  kell értenem.  Hát, 
Peabody, ezt a csatát megnyertük. Most menjünk, és próbáljuk megnyerni a háborút is. 
Mire elkészült a jelentés, Eve-nek csaknem keresztbe állt a 
szeme. Amikor elküldte  a másolatokat a megfelelő helyekre, hazaküldte Peabody-jt.  Arra gondolt,  hogy mégse 
megy el a dilidokihoz, mert  minden oka és lehetősége 
megvolt a halasztásra. 
De a megbeszélt időpontban mégis dr. Mira rendelőjében találta magát,  a herbatea és a  doktornő titokzatos 
parfümjének az illatától körülvéve. 
- Örülök, hogy meglátogatott - tette keresztbe Mira 
selyemnadrágba  bújtatott lábait.  Eve észrevette,  hogy 
megváltoztatta a frizuráját. Rövidre vágatta, és simára fésülte, ami sokkal jobban állt neki, mint az eddig viselt szigorú konty. A szemei, azok a  nyugodt, kék, megértéssel 
teli szemek azonban maradtak a régiek. -Jól néz ki. 
-Jól is érzem magam. 
- Nem látom, hogy tud megbirkózni azzal a rengeteg 
nehézséggel, ami mostanában felmerült az életében. Mind 
a magán-, mind a szakmai életében. Nagyon nehéz lehetett letartóztatni a barátját, mint az egyik folyamatban lévő ügye gyanúsítottját. Hogy birkózott meg vele? 
- Végzem a  munkám. És eközben  tisztázni fogom 
Mavist, és eközben megtalálom azt, aki gyanúba keverte. 
- Nem érzi úgy, hogy meg kell osztani a lojalitását? 
-Nem, miután alaposan  belegondoltam  az  eseményékbe, egyáltalán nem - dörgölte meg Eve a térdét. A 
tenyere izzadása mindig is együtt járt azzal, hogy meglátogatta dr. Mirát. - Ha bármiféle, ismétlem,  bármiféle 
kétségem merült volna fel Mavis  ártatlanságával kapcsolatban, nem tudom, mit tettem volna. De ez nem történt 
meg, tehát a válasz egyértelmű. 
- És ez megnyugvással tölti el. 
- Aha, így is lehet mondani. De csak akkor érezném 
magam igazán remekül, ha sikerülne végre lezárnom ezt 
az ügyet,  és végleg  tisztázhatnám. Bevallom, aggódtam 
egy kicsit,  amikor megbeszéltem magával ezt a találkozót. 
De most sokkal összeszedettebbnek érzem magam. 
- És ez fontos magának. Hogy összeszedett legyen. 
-Képtelen lennék úgy  végezni  a munkámat,  hogy 
tudom, nem az én kezemben van az irányítás. 
- És mi a helyzet a magánéletével? 
- A fenébe. Roarke kezéből senki sem képes kiragadni 
a kormánykereket. 
- Tehát ő mozgatja a szálakat? 
- Ha hagyják - nevetett fel kurtán Eve. - Talán ő is 
ugyanezt mondja rólam.  Azt hiszem, huzakodtunk egy 
kicsit, ki viselje a nadrágot, de  a végén  mindig kiderül, 
hogy ugyanazt akarjuk. Roarke szeret engem. 
- Ez úgy hangzott, mintha meg lenne lepve. 
-Még senki sem szeretett. Legalábbis így nem. Sok 
ember túl könnyen kezeli ezt az érzést. A szavakat. De 
Roarke számára ezek nem csupán üres szavak. A vesémbe 
lát, és én ezt egyáltalán nem bánom. 
- Valóban? 
-Nem  is  tudom. Nem mindig tetszik,  amit látok 
odabent, de neki igen. Legalábbis megértő - és ebben a 
pillanatban Eve felfogta, hogy  ezt kell kibeszélnie magából.  Mármint a belsejében rejtező sötét, rongyos foltot. 
Talán azért van ez, mert mindketten vesztesként kezdtük 
az életet. Túl fiatalon  kellett rádöbbennünk,  milyen  kegyetlenek is az emberek. Hogy a hatalom, ha rossz kezekbe kerül, mekkora kárt okozhat. Ő... én soha nem szerettem még senkit előtte. Persze volt szex az életemben, de 
nem éreztem, csupán a testi vágyakat. Soha nem volt... 
bensőséges kapcsolatom - jelentette ki Eve. - Ez a megfelelő kifejezés? 
- Igen, azt hiszem, pontosan  megtalálta a megfelelő 
kifejezést. Miből gondolja, hogy vele beteljesült egy bensőséges kapcsolat? 
- Nem lehetett másként. Mert ő... - és  Eve érezte, 
hogy szemei megtelnek könnyekkel, ki kellett  pislognia 
őket. - Mert Roarke megnyitott  valamit bennem, amit 
eddig elzártam. Nem, ez a seb beforrt. Valahogy eluralta a 
lényem ezen  részét,  vagy én hagyom, hogy  uralkodjon 
azon, ami meghalt bennem. Még akkor, amikor gyerek 
voltam... 
-Jobban fogja magát érezni, Eve, ha kimondja. 
- Amikor az apám megerőszakolt - sóhajtott fel Eve 
remegve, és már a könnyek sem számítottak. -  Megerőszakolt, megbecstelenített és megalázott. Amikor még túl 
kicsi  és gyenge voltam,  hogy megakadályozzam,  úgy 
használt, mint egy kurvát. Vagy leszorított, vagy kikötözött. Addig ütött, amíg már a végén alig láttam valamit, 
vagy befogta a számat, hogy ne tudjak sikoltani. És akkor 
belém hatolt, amíg a fájdalom  szinte már maga is olyan 
obszcénná vált, mint az aktus. És nem akadt senki, aki segített volna rajtam,  én pedig nem tehettem mást, csak 
vártam  a következő alkalomra. 
- Meg tudja érteni, hogy nem szabad vádolnia önmagát? - kérdezte lágyan Mira. Amikor végre felszúrnak egy kelést, gondolta Mira, lassan,  de határozottan ki kell nyomni azm 
összes mérget. - Sem akkor sem, most, sem pedig a jövőben? 
Eve a kézfejével törölgette az arcát. 
-Rendőr akartam lenni.  Mert a rendőröknek  ott afl 
kezükben  a hatalom. Megállítják  a rossz  fiúkat. Olyan 
egyszerűnek látszott. És miután  egy ideje már rendőr voltam, kezdtem látni,  hogy egy embertípus állandóan a 
gyengébbet és a kiszolgáltatottat hajszolja - vett Eve egy 
határozott lélegzetet. - Nem, nem az én hibám volt. Ennek ellenére együtt kell élnem vele, és könnyebb volt akkor, amikor semmire sem emlékeztem. 
- De ugye már régóta emlékszik mindenre? 
- Csak képekre, töredékekre. Minden, ami  az  előtt 
történt, hogy megtaláltak a sikátorban, csak így élt az emlékeim között. 
- És most? 
- A darabok száma megnőtt, túl sok lett belőlük. És 
tisztábbak, közelebbiek - törölte meg Eve a kezével a száját, majd szántszándékkal ismét az ölébe ejtette. - Már látom az arcát. Eddig képtelen voltam visszaemlékezni az 
arcára. De a télen, a DeBlass-ügy folyamán...  azt hiszem, 
olyan sok volt a hasonlóság, hogy a felszínre hozta az emlékeimet. Majd jött Roarke, és azóta sokkal gyakrabban és 
tisztábban emlékszem vissza. És nem tudok gátat vetni a 
folyamatnak. 
- Ez az, amit akar? Gátat vetni a folyamatnak? 
-Ha tudnám, mindenestői kitörölném azt  a nyolc 
évet az életemből - jelentette  ki Eve hevesen, és  így is 
gondolta. - Most már nem számítanak.  Nem is akarom, 
hogy bármit is számítsanak. 
- Eve, az a nyolc év, bármilyen szörnyű és obszcén is 
volt, de kialakította a személyiségét. Segített, hogy erős 
legyen. Amiatt a nyolc év miatt szánja az  ártatlanokat, ettől lett a  személyisége olyan  összetett és rugalmas. Az, 
hogy visszagondol a múltjára, és küzd az  emlékeivel, még 
nem változtatja meg magát. Gyakran javasoltam, hogy 
egyezzen bele a hipnózisba. Többé már nem teszem. Véleményem szerint a tudatalattija felszínre  dobta az emlékeit, és a megfelelő helyre fogja rakni őket. 
Ha valóban így van, akkor  Eve szerette volna lassítani 
ezt a folyamatot, hogy egy kis lélegzethez jusson. 
- Talán van néhány emlék, amire még  nem készültem 
tel. Ettől függetlenül jönnek. Van egy álmom, ami folyton 
visszatér. Az utóbbi időben állandóan.  Egy szobát látok 
magam előtt, egy koszos szobát, ahol homályos, vörös fények pislognak az ablak mögött.  Ki-be. Ki-be. Van ott 
egy ágy. Üres, de mocskos. Tudom, hogy vérmocskos. 
Rengeteg  a vér. Látom önmagam, ahogy  a sarokban, a 
földön  kuporgok. Ott még több a vér. Teljesen beborít. 
Nem látom az arcom, a fal felé fordulok. Semmit sem látok tisztán, ennek ellenére  tudom, hogy az  az alak  én vagyok. 
- Egyedül van? 
- Azt  hiszem. De nem tudom. Csak az ágyat, a sarkot, és a pislogó fényeket látom. És egy kés hever mellettem a földön. 
- Amikor megtalálták, nem jegyezték fel, hogy szúrt 
seb lett volna a testén. 
Eve Mirára emelte űzött tekintetét. 
- Tudom. 
Tizedik fejezet 
Amikor Eve  belépett  a házba,  számított  rá,  hogy 
Summerset hűvösen fogadja majd. Már megszokta. Nem 
tudta volna megmagyarázni, miféle perverz érzés kerítette 
hatalmába, amikor  Summerset nem várta az ajtóban valami epés megjegyzéssel. 
A társalgóból a hallba lépett, és a fali szenzor felé fordult. 
- Hol van Roarke? 
ROARKE A TORNACSARNOKBAN TARTÓZKODIK. AKAR 
VELE BESZÉLNI? 
-Nem. Kikapcs -  Eve úgy gondolta, gépi segítség 
nélkül is meg tudja keresni. Épp egy kis izzadásra volt neki magának is szüksége, hogy kitisztítsa a gondolatait. 
A folyosó  falába vágott  rejtekajtó mögötti lépcsőn 
ereszkedett le egy szintet,  és átvágott az uszodán,  ahol a 
medence mögé vetített holotáj egy trópusi lagúnát mintázott zöld pálmafákkal. 
Egy egész világ van idelent, gondolta Eve. Roarke másik 
világa. Egy buja medence, és felette egy olyan  berendezés, 
ami szimulálhatott csillagfényt, napsütést vagy holdsugarakat. Csak el kellett fordítani egy kapcsolót a holoterem, 
ahol ezernyi játékkal lehetett múlatni egy hosszú éjszakát 
egy török fürdő egy elkülönítő egy lőterem egy aprócska színház  és  egy meditációs  szoba, komolyabb,  mint 
bármelyik földön vagy azon kívül található, méregdrága 
egészségcentrum által ajánlott. 
A gazdagok játékszerei, gondolta Eve. Roarke a túlélés eszközeinek nevezte volna őket - ami szükségképpen 
a lazítást jelentette a napról napra gyorsuló világban. Jobban egyensúlyozott a munka és a pihenés között, mint ő 
Eve ezt elismerte. Valahogy megtalálta a kulcsot, hogy élvezze azt, amit  eddig összegyűjtött,  miközben megvédi 
azt és még többet keres. 
Tanult néhány dolgot Roarke-tól az eltelt néhány hónap folyamán. És ezek közül az egyik legfontosabb lecke 
az volt, hogy néha lökjön félre minden gondot, kötelezettséget, és az legyen, akinek lenni kell: csupán Eve. 
Ezek a gondolatok jártak a fejében, amikor besurrant 
a tornacsarnokba, és bekódolta maga mögött az ajtót. 
Roarke nem az a típus volt, aki spórol a saját felszerelésén, de nem is olyan, aki  a könnyebbik utat választja, 
hogy építse a testét, karban tartsa az izmait és a szervezetét. Az izzadság és az erőkifejtés éppúgy  hozzátartoztak, 
akár a gravitációs szék vagy az uszoda és a terhelőszoba. 
Mivel olyan férfi volt, aki tisztelte  a tradíciókat, az edzőtermet régies súlyzókkal,  ferdepadokkal és virtuális valóság rendszerrel szerelte fel. 
Ezek közül éppen a legelsőt emelgette. Lassú félköröket írt le a súllyal, miközben a monitoron bámult  valami 
vázlatot, és a fejére tett linken keresztül éppen beszélt valakivel. 
-A biztonság az elsődleges erőforrás, Teasdale. Ha 
valahol hiba került a rendszerbe, derítsék fel. És javítsák ki 
-  bámult összevont  szemöldökkel a  képre, miközben a 
mozdulat  megtörése nélkül  átváltott  körzésről nyújtásra. 
- Egyszerűen annyira lenne szükség, hogy körültekintőbben végzik a dolgukat. És ha túllépik a költségvetést, akkor ennek az okát meg kell indokolniuk.  Nem, nem azt 
mondom, hogy a bocsánatomat kell kérniük, Teasdale. 
Megindokolni.  A bolygó  ideje szerint nulla kilenc nulla 
nullára várom az irodámban a jelentését. Kikapcs. 
- Szigorú vagy, Roarke. 
Amikor  a képernyő elsötétült,  Roarke körülnézett, 
amikor észrevette Eve-t, rámosolygott. 
- Az üzlet egy nagy háború, hadnagy. 
-Épp ezért játszod, gyilkos. Ha én lennék Teasdale 
helyében, azonnal felkapnám a gravitációs csizmámat, és 
munkához látnék. 
- Ez volt az én elképzelésem is - lökte földre a súlyokat Roarke, és levette a fülhallgatót. Eve figyelte, ahogy 
átmegy a terhelőszobába, és elkezdi a láberősítést. Szórakozottan  felemelt  egy  súlyt, és dolgoztatni kezdte  a 
tricepszét, miközben Roarke-ot figyelte. 
A  fekete, átizzadt homlokpánttal a fején úgy néz ki, 
mint egy harcos. És a sötét, ujjatlan trikó, valamint a rövidnadrág felfedték a szemrevaló izmokat, miközben a bőrén kihívóan fénylett az izzadság. Eve elnézte azokat a hatalmas izomcsomókat, melyek sós vízcseppeket harmatoztak, és hirtelen rádöbbent, mennyire akarja ezt  a testet. 
- Úgy tűnik, jól szórakozik, hadnagy. 
- Valóban.  Élvezem, ha veled lehetek - hajtotta félre 
a fejét  Eve, és hagyta a tekintetét végigsiklani a férfin. 
Remek tested van, Roarke. 
Roake felvonta a szemöldökét, amikor Eve odalépett 
és ellenőrizte a bicepsze keménységét. 
- Kemény fickó. 
Felvigyorgott Eve-re. Látta, hogy rátört egyfajta hangulat. Csak abban  nem  volt biztos,  hogy jókedvű, vagy 
épp ellenkezőleg. 
- Akarod látni, milyen kemény? 
- Azt hiszed, megijedek tőled? - és anélkül, hogy levette volna róla a tekintetét, Eve kibújt a fegyverövéből, és 
felakasztotta az  egyik  korlátra. -  Gyerünk - sétált egy 
birkózószőnyeg mellé, miközben hívogatóan integetett az 
ujjaival. - Lássuk, le tudsz-e gyűrni. 
Roarke még mindig hason fekve figyelte. Rádöbbent, 
hogy Ját valamit Eve szemében, ami több, mint kihívás. 
Es ha nem téved, akkor ez a vágy. 
- Eve, csuromvizes vagyok. 
- Akkor törölközz meg - gúnyolódott Eve. 
- Hadd zuhanyozzak le előbb, és aztán - rezzent össze 
Roarke. 
- Gyáva nyúl. Tudod, egyes férfiak megrekedtek azon 
a szinten, hogy a nők nem érnek fel velük fizikailag. Amióta ezen túlléptem, mindig azt hiszem, attól tartasz, hogy 
kiporolom a feneked. 
Ez a megjegyzés megtette a magáét. 
-Program  vége - ült föl  lassan  Roarke, és egy 
törülközőhalom felé nyújtotta a kezét. Megtörölte az arcát. - Birkózni akarsz? Akkor hagyok egy kis időt, hogy 
bemelegíts. 
Eve vére ekkorra már hevesen lüktetett. 
-Már  bemelegedtem.  Kezdjünk egy  szokványos, 
puszta kezes harcot. 
- Csak semmi öklözés -Jépett Roarke a szőnyegre, és 
amikor Eve gúnyosan felhorkant, összevonta a szemöldökét. - Én nem foglak megütni. 
- Aha. Úgy érted, ha elég közel kerülsz... 
Roarke   villámgyorsan  támadott, kibillentette  az 
egyensúlyából, mire Eve a fenekére huppant. 
- Gyalázatos - morogta, miközben előrerúgott. 
- Ó, tehát már ezek a szabályok. Mint egy igazi zsaru. 
Meggörnyedve köröztek egymás körül. Roarke cselezett,  Eve belépett. Tíz  feszült másodpercen keresztül birkóztak egymással, de Eve keze lecsúszott a férfi izzadt bőréről. Roarke megpróbált gáncsot vetni, és a trükk sikerült 
is volna, ha Eve nem számít erre a mozdulatra, és el nem 
hajol.  Kihasználva a magasságából adódó  előnyét, egy 
gyors mozdulattal átdobta a feje fölött Roarke-ot. 
- Most már egyenlők vagyunk - guggolt le Eve,  amikor Roarke megpróbált felállni, fekete haját hátracsapva 
az arcából. 
- Oké, hadnagy, ezentúl nem fogom vissza magam. 
- Visszafogta magát. Naná, a valagam fogtad vissza 
magad. Te... 
Roarke-nak csaknem újra sikerült megragadnia,  és  a 

földre is vitte volna, ha Eve nem találja ki, hogy apró támadásokkal  akarja elterelni a figyelmét. Kikerülte Roarke-ot, és belefordult annak a mozdulatába. Majd amikor 
az arcuk közel került egymáshoz, a testük pedig megfeszült, Eve bevetette a leghatékonyabb fegyverét. 
Roarke lábai közé csúsztatta a kezét, és finoman a heréi köré kulcsolta az ujjait. Roarke pislogott a meglepetéstől és a gyönyörtől. 
- Hát akkor - motyogta,  és Eve arca felé közelítette 
az ajkait, és már csak egy hüvelyknyire járt tőle, amikor a 
lány fogást váltott. 
Repülés közben  Roarke-nak  még  arra  sem maradt 
ideje,  hogy átkozódjon. Nagy puífanással landolt a szőnyegen, és  Eve már rá is vetette  magát,  a térdét  a lábai 
közé támasztotta, a vállait pedig a kezével szorította le. 
- A földre kerültél, haver. Véged van. 
- Bolondokat beszélsz. 
- Tanulj meg veszíteni. 
- Nehéz úgy vitatkozni egy nővel, hogy közben a férfiasságomba térdel. 
- Remek.  Végezni fogok veled. 
- Valóban? 
-Nagyon is. Győztem - hajtotta félre Eve a fejét, 
majd lenyúlt,  és letépte Roarke  testéről a trikót.  - Ha 
együtt működsz velem, nem foglak bántani. Huhu - és 
amikor Roarke megpróbált feléje nyúlni, visszanyomta a 
szőnyegre. - Én vagyok felül Ne kényszeríts rá, hogy elővegyem a bilincseket. 
- Hmm. Érdekes fenyegetés. Miért nem... - és elhallgatott, mert Eve forrón és keményen a szájára tapasztotta 
az ajkait.  Roarke önkéntelenül behajlította a  karjait, át 
akarta ölelni Eve-et. De megértette, hogy a lány most valami egész másra, ennél többre vágyik. Ezért hagyta, hogy 
egyedül találjon rá. 
- Leteperlek - harapta meg Eve Roarke ajkát, és ebbe 
az érzésbe a férfi egész testében beleborzongott. - Csináld 
azt, amit mondok. 
Roarke megszédült, elakadt a lélegzete. 
- Légy velem gyengéd - javasolta, és amikor Eve erre 
csak nevetett, elöntötte a forróság. 
- Álmodik a nyomor. 
Durva volt - gyors, követelőző kezek, türelmetlen, 
nyughatatlan ajkak. Roarke csak vibráló vadságát érezte, 
az ő teste is átvette Eve zabolátlan energiájának egy részét. 
Mintha Eve csak táplálni akarta volna vele. Ha uralkodni 
akart fölötte, Roarke boldogan átengedte neki ezt a szerepet. Vagy legalábbis így gondolta. De mialatt Eve szinte 
letaglózta, Roarke valahol út közben elveszítette a választás lehetőségét. 
Eve a fogaival karcolta égig Roarke testét, rávetette 
magát, amíg a férfi izmai tehetetlenül remegni nem kezdtek. Amikor Eve a szájával ráborult, és keményen munkához látott, elködösült előtte a  világ, és minden erejére 
szüksége volt, hogy ne robbanjon. 
- Ne fogd vissza magad - szorította meg erősen Eve, 
és visszacsúszott Roarke felsőtestén. Szájának a szerepét a 
kezei vették át. - Azt  akarom, hogy elélvezz - szívta be a 
férfi nyelvét a szájába,  megharapta, kiengedte. - Most. 
Eve látta, hogy Roarke szemei elhomályosulnak, pillanatokkal azelőtt, hogy érezte volna a férfi orgazmusát. Szilaj nevetése vadul rohamozta meg Roarke fülét. 
- Már megint győztem. 
-Jézus Krisztus - és már az is  nagy erőfeszítésébe került, hogy Eve köré fonja a karjait. Úgy elgyengült, akár 
egy csecsemő, és a teljes alárendeltség kusza  zavarában 
szédítő gyönyört élt át. - Még azt sem tudom,  hogy mentegetőzzek vagy köszönetet mondjak. 
- Tartogasd későbbre. Még nem végeztem  veled. 
Roarke ezt hallva  kis híján  kuncogni kezdett, de Eve 
tovább harapdálta az arcát, és frissítő jeleket küldött a férfi 
kimerült szervezetének. 
- Darling, azt hiszem, adnod kellene nekem egy percet. 
-Nem kell adnom semmit -  részegült meg Eve a 
gyönyörtől és a saját hatalmától. - Csak el kell venned. 
Eve lefogta Roarke-ot, és áthúzta ingét a feje felett, 
majd a szemébe nézett, és végigsimította a saját felsőtestét, a keze fel-le járt a mellkasán. Roarke-nak elcseppent a 
nyála. Eve mosolyogva megfogta  a  kezét, és magához 
vonta. És egy sóhaj kíséretében lehunyta a szemét. 
Ismerős  volt  az érintése, mégis valahogy  új. Roarke 
végigfuttatta ujjait Eve testén, addig birizgálták a mellbimbóit, amíg azok meg nem teltek vérrel, és amikor elérte azt a pontot,  hogy fájdalmat okozott volna, hirtelen 
megrántotta, amitől Eve ölét forróság öntötte el. 
Hogy mindkettejüknek kényelmesebb legyen, Eve 
hátradőlt, mire Roarke föléje hajolt, és elborította a száját 
a csókjaival. Eve  magához húzta a férfi fejét, és hagyta, 
hogy elöntsék az  érzelmek - Roarke fogainak érintése az 
érzékeny bőrén,  ami hol lágy volt,  hol pedig brutális, 
ahogy megfeszültek, majd elernyedtek az ujjai a csípőjén, 
a bőre simasága és a túlfűtött szex  illata. És amikor sürgetve próbálta ismét magához vonni  a  száját, megérezte 
vakmerő vágyának az ízét is. 
Amikor  Eve elhúzódott, Roarke olyan hangot hallatott, ami egyszerre hangzott sóhajnak és átoknak. Gyorsan felállt, és örült, hogy a talpáig remeg. A teste erősen 
követelte a jussát. Még nem vallotta be Roarke-nak, hogy 
soha, soha senkivel nem érezte ilyen jól magát, mint vele. 
A férfi már enélkül is tudta. Amikor megismerte, rögtön 
érezte, hogy  többet  talált meg  benne,  vele, mint eddig 
bárki mással. 
Eve  Roarke fölé állt, és már nem próbálta visszatartani 
a lihegését, és már nem zavarta saját testének a remegése. 
Lerúgta a cipőjét, kikapcsolta a nadrágját, és hagyta, hogy 
a bokájához csússzon. 
Hőhullám öntötte el, amikor Roarke pillantása végigAzt akarom, hogy láss - és Roarke figyelte, hogy ragyognak fel azok a szemek, miközben fokozta a ritmust, hallotta Eve sikolyát, amikor egyre mélyebbre és mélyebbre vezette magát a testébe. 
Majd mindketten megfeszültek, elmerültek egymásban.  Eve megszorította Roarke  kezét,  és keményen nekiszorította a csípőjét. Roarke  kíméletlenül borította száját 
Eve ajkaira, így fojtva belé a gyönyörteli sikolyt. 
Egymásba gabalyodva kapkodtak levegő után, mint két 
bokszoló, akikre egyszerre kell  rászámolni. Roarke  kissé 
lecsúszott Eve  testéről, és rádöbbent, hogy habár  a mellei 
szinte kikövetelik a csókot, annyi ereje sem maradt, hogy 
közelítsen hozzá a szájával. 
- Nem érzem a lábujjaimat - eszmélt rá Eve. - Az ujjaim sem. Azt hiszem, eltörtem valamim. 
Azért történt, mert a rajta heverő Roarke elszorította a 
vérkeringését. Nagy erőkifejtést igényelt ugyan, de a férfi 
változtatott a helyzetén. 
- így már jobb? 
- Azt hiszem - vett mély lélegzetet Eve. 
- Bántottalak? 
- Micsoda? 
Roarke maga felé fordította Eve fejét, és hosszan nézte 
a lány megrészegült, üres vigyorát. 
- Ne is törődj vele. Végeztél velem? 
- Pillanatnyilag. 
- Istennek hála - dobta hátra magát Roarke, és  összpontosítania kellett, hogy levegőt vegyen. 
-Jézusom, mekkora felfordulást csináltunk. 
- Semmi sem hasonlítható a ragadós, izzadt  szexhez. 
Ez emlékeztet  rá, hogy végtére is emberek vagyunk. Gyerünk. 
- Gyerünk? Hová? 
- Darling - lehelt egy könnyű csókot Eve lucskos vállára Roarke. - Szükséged van egy zuhanyra. 
-Pedig arra készültem, hogy itt helyben fogom átaludni az elkövetkező  néhány napot - fordult meg Eve 
ásítva. - Menj te elsőként. 
Roarke megrázta a fejét. Összeszedte az erejét,  félretolta maga mellől Eve-et, és talpra kecmergett, majd vett 
egy nagy levegőt, lenyújtotta a kezét, és a vállára kapta a 
lányt. 
- Na persze, visszaélsz egy halott nő helyzetével. 
- Holtsúly - motyogta Roarke, és az öltöző felé fordult.  Biztonságosabb helyzetbe igazította a vállán  fekvő 
Eve-t, majd megtette az első lépést. Ezután gonoszul elvigyorodott, és megpördült, amitől Eve arca szembekerült 
egy vízsugárral. 
- Hatvanhárom fok és teljes permet. 
- Három... - Eve-nek csk erre maradt ideje. A többi 
elveszett a fénylő csempék között visszhangzó sikolyok és 
átkok között. 
Már nem jelentett holtsúlyt,  kígyózva harcoló, vizes 
testű  nővé vált. Roarke keményen leszorította, és hangosan nevetett Eve fröcsögő átkain. 
- Kilencvenkettő - kiáltott Eve. - Kilencvenkét  elcseszett fok. Most. 
Eve csak akkor jutott ismét lélegzethez, amikor  elérte 
a zuhany forró vízsugara. 
-Megöllek,  Roarke.  Méghozzá abban  a pillanatban, 
amint kiolvadtam. 
-Jót fog tenni neked - állította talpra Roarke a vízsugár alatt, és  feléje nyújtotta a szappant. - Gyerünk, 
hadnagy. Mindjárt megfagyok. 
Akárcsak Eve. 
- Akkor majd később öllek meg - döntötte el. - Miután már vacsoráztam. 
Egy órán belül letusolt, megnyugodott, felöltözött és vadul támadásba lendült  egy két hüvelyk vastag vesepecsenye ellen. 
- Tudod, csak a szex és a kaja miatt megyek hozzád. 
Roarke belekortyolt a borába, és figyelte, ahogy Eve 
átrágja magát a húson. 
- Hát persze. 
Eve beleharapott egy hosszú sült krumpliba. 
- És mert olyan gyönyörű az arcod. 
Roarke nyugodt maradt, csupán vigyorgott. 
- Ezt mondja mindenki. 
De nem csak a jó étel, a szex és a szép arc látványa 
dobta fel Eve hangulatát. Rámosolygott Roarke-ra. 
- Hogy van Mavis? 
Roarke már várta a kérdést, de tudta, hogy a testének 
előbb  felfrissülésre  volt szüksége, csak azután térhetett 
vissza a munkához. 
-Jól. Újra együtt lehet Leonardóval. Majd reggel beszélhetsz velük. 
Eve, mielőtt újra belevágott volna a steakbe, lenézett a 
tányérjára. 
- Mit gondolsz Leonardóról? 
-Szerintem végzetesen, csaknem szánalmasan  belezúgott Mavisbe. És amióta magam is  megtapasztaltam ezt 
az érzést, kedvelem az ilyen helyzeteket. 
- Nem tudtuk rekonstruálni, merre járt a gyilkosság 
éjjelén - emelte föl Eve a borát. - Volt indítéka, és alkalma is elkövetni a gyilkosságot. Nincsenek tárgyi bizonyítékok, melyek összekötnék a személyét a tett  elkövetésével, de az ő lakásán történt az eset, és a gyilkos fegyver is 
az övé volt. 
-Ezek  szerint  el tudod  képzelni,   ahogy  megöli 
Pandorát, és elrendezi a helyszínt, hogy ezzel Mavisre terelje a gyanút? 
- Nem - tette le Eve ismét a bort. - Csak könnyebb 
lenne, ha el tudnám - dobolt ujjaival az asztalon, mielőtt 
megint felemelte volna a poharat. - Ismered Jerry Fitzgeraldot? 
- Igen. Ismerjük egymást - és Roarke kivárt egy pillanatig. - Nem, soha nem feküdtem le vele. 
- Ezt nem is kérdeztem. 
- Csak leegyszerűsítettem a dolgokat. 
Eve vállat vont, és ivott egy kortyot. 
- Én gyorsnak, okosnak és erősnek ismertem meg. 
- A benyomásaid pontosak. Magam sem jellemezhettem volna jobban. 
- Nem tudok  túl sokat a modellszakmáról, de végeztem némi kutatást a témában. Egy Fizgerald szintű modell nagyon magas színvonalon él. Pénz, tekintély, média. 
Ha valaki magasan áll, felfedezheti, hogy Leonardo sokat 
ér, nagyon sokat. És Pandora halálával ő lép a helyébe. 
- Ha  bejönnek a tervei, valóban rengeteget hozhat a 
konyhára - értett vele egyet Jloarke. - De ez csak spekuláció. 
-Együtt  él Justin Younggal,  és mindenki láthatta, 
hogy Pandora megpróbálja visszacsábítani tőle. 
Roarke átgondolta a hallottakat. 
-Nehezen  tudom  elképzelni,  hogy Jerry Fitzgerald 
képes gyilkolni, hogy megtartson egy férfit. 
- De egy divattervezőért már inkább el lehet képzelni 
- ismerte be Eve. - Ám akad itt még más is. 
Röviden felvázolta a kapcsolatot Boomer és a halála 
körülményei,  valamint a  Pandora szervezetében kimutatott anyag között. 
- Nem találtuk meg a rejtekhelyét. Valaki megelőzött 
minket, aki tudta, merre kell kutatni. 
-Jerry nyilvánosan is felszólalt a tiltott szerek ellen. 
Persze ez csak a nyilvánosság - tette hozzá Roarke. - Ez 
pedig a pénzről szól, nem pedig a meggyőződésről. 
- Ez az elképzelésem. Egy új anyag, mint ez is, amihez gyorsan hozzá  lehet szokni, hatalmas haszon ígéretét 
rejti magában. A tény, hogy végül halált okoz, nem gátolja meg, hogy eladják vagy használják. 
Eve olyan mozdulattal  tolta félre maga elől a félig 
megevett steaket,  hogy  Roarke  megdermedt.  Hiszen 
amikor Eve nem evett, akkor aggódott valamiért. 
- Nekem úgy tűnik, nagy fába vágtad a fejszédet. És 
ez igencsak messze esik Mavistől. 
- Aha - állt fel nyugtalanul Eve az asztaltól. - És ez az 
út nem vezet sehová. Fitzgerald és Young egymásnak igazolnak  alibit.  A biztonsági rendszer  felvételeivel tudják 
igazolni  a hollétüket a halál időpontjában. Hacsak egyikük, vagy mind a ketten nem kerülték meg ezt a rendszert. Redfordnak nincs alibije, jobban mondva az alibijében óriási lyukak  tátongnak. De egyelőre nem tudtam 
megfogni. Eddig. 
Eve azt akarta, hogy Roarke tisztán lásson az ügyben. 
- Mik voltak róla a benyomásaid? 
- Érzéketlen, kegyetlen és egoista. 
- Nem igazán kedvelted meg. 
- Nem. Valóban nem. Sima, önelégült, és magabiztosan kezelhet sok városi kopót anélkül, hogy közben megerőltetné az  agytekervényeit. És önként  tett vallomást, 
akárcsak  Young és  Fitzgerald. Én pedig  nem  bízom az 
önkéntesekben. 
Egy rendőr  agya csodálatosan  működik,  tűnődött 
Roarke. 
-Jobban megbíznál benne, ha úgy kellett  volna kiimádkozni belőle a vallomást. 
- Hát persze - Eve  számára ez volt az egyik alapszabály.  - Szinte égett a vágytól, hogy megetessen: Pandora 
drogos. Akárcsak Fitzgerald. És mind a hárman boldogan 
hozták a tudomásomra, hogy mennyire gyűlölték. 
- Arra már  gondolni sem merek,  hogy felmerült benned: becsületes emberek. 
-Ha az emberek ennyire nyitottak,  különösen egy 
nyomozóval szemben, akkor ott valami lappang a mélyben. És tenni akarok valamit, hogy ezt előássam - fordult 
meg Eve, és megint leült. - Aztán itt  van ez a bunkó is a 
kábszeresektől. 
- Casto. 
- Aha. Nagyon akarta az  ügyet, és amikor mégsem 
lehetett egyedül az övé, nem akart közösködni. Kapitányi 
babérokra vágyik. 
-És te nem? 
Eve ridegen Roarke szemébe nézett. 
- Csak akkor, ha már kiérdemeltem. 
- És közben  természetesen  boldogan megosztod az információidat Castóval. 
Eve elhúzta a száját 
- Fogd be, Roarke. Tény, hogy Boomer halála és Pandora meggyilkolása között szoros kapcsolatot  kell találnom. Meg kell találnom azt, vagy azokat, akik összekapcsolják őket, akik mindkettejüket ismerték. Amíg ez nem 
sikerül, Mavis feje felett ott lebeg egy gyilkossági tárgyalás 
rémképe. 
-Amennyire én látom, ez  azt jelenti, hogy egyszerre 
két úton kell járnod. 
- Melyik kettőn? 
- A csillagok fényes sugárútján, és a durva utcakövön 
- vett elő Roarke egy cigarettát,  és  rágyújtott.  -  Mit 
mondtál, merre  járt Pandora,  mielőtt visszatért volna a 
bolygóra? 
- A Starlight állomáson. 
- Van benne némi érdekeltségem. 
- Micsoda meglepetés - jegyezte meg Eve szárazon. 
- Kérdezősködöm  majd egy kicsit. A Pandora köreiben mozgó emberek nem igazán szeretik a jelvényt. 
- Ha nem kapod meg a kellő válaszokat, magam is 
odamehetek. 
A hangjában volt valami, ami megszólaltatta Roarkeban a vészcsengőt. 
- Valami gond van? 
- Nem, semmi. 
-Eve. 
Eve ismét felállt az  asztal mellől. 
- Még soha nem hagytam el a bolygót. 
- Soha? - ámult el Roarke. - Úgy érted, egyszer sem? 
- Nem mindenki ugorhat ki egy kis Föld körüli kiruccanásra, amikor csak kedve tartja. Legtöbbünk itt éli le a 
dolgos kis életét. 
- Nincs mitől tartanod - olvasott tökéletesen a gondolatai  között Roarke. -  Az  űrutazás biztonságosabb, 
mint a városi közlekedés. 
- Süket duma - morgott Eve az orra alatt.  - Nem 
mondtam,  hogy félek.  Ha mennem kell,  hát megyek. 
Csak szívesebben maradnék idelent, ez minden. Minél közelebb tartom az ügyet a Földhöz, annál hamarabb ránthatom ki Mavist a bajból. 
- Ühüm - érdekes, gondolta Roarke, hogy még egy 
ilyen elszánt hadnagynak is akadnak fóbiái. - Miért nem 
várod meg, hogy mit tudok kideríteni helyetted? 
- Te civil vagy. 
- Persze nem hivatalosan. 
Eve  visszanézett Roarke-ra, és amikor észrevette rajta 
a zavart megértést, felsóhajtott. 
- Remek. De nem hinném, hogy ismersz egy  szakértőt, aki járatos a  földön kívüli  növényekben,  és kölcsön is 
tudnád nekem adni. 
Roarke mosolyogva emelte fel a poharát. 
- Hát, ami azt illeti... 
Tizenegyedik fejezet 
Az ügy egyszerre túl sokfelé ágazott széjjel. És a legjobb 
irány egyben a legbarátságosabb is, határozott Eve. Az utcákat választotta. És úgy döntött, ezúttal egyedül megy. 
Peabodyra bízott egy halom adatot, hogy ellenőrizze, 
körülzsongta Feeneyt, hogy lássa el újabbakkal, de szólóban vágott neki az útnak. 
Senkivel nem akart fecsegni, nem vágyott társaságra. 
Az éjszakai rossz alvás most megszedte a maga vámját. 
Régóta nem volt ilyen iszonyatos rémálma. Elszorult 
torokkal, verejtékezve ébredj az összegyűrt lepedőn. Csak 
a hajnal hozott számára egy kis könnyebbséget. És egyedül volt, mert Roarke már felkelt, és éppen zuhanyozott. 
Ha meglátta volna ilyen állapotban, azt Eve sohasem 
heveri  ki. Talán sértett  büszkeségből,  de mindent megtett,  hogy aznap reggel elkerülje a vele való  találkozást, és 
csak  egy sietős üzenetet hagyott hátra, amikor kilopózott 
a házból. 
Mavist és  Leonardót is sikerült elkerülnie, és csak 
Summersettel futott össze elég sokáig ahhoz, hogy fogadja 
az egyik neki szóló jeges pillantását. 
Félrefordította a fejét, és egyszerűen kisétált a házból, 
miközben az a beteg érzés kerítette hatalmába, hogy a háta mögött hagyott egy sokat ígérő megjegyzést is. 
A munka adott választ a kérdésre,  legalábbis Eve így 
remélte.  A munka, amihez értett.  Letette  a kocsiját az 
East  End-i Mocskos Alja Klub előtt, és kiszállt. 
- Hé, fehér lány. 
- Hogy s mint, Recsi? 
- Ó,  nagyobb verekedések nélkül - vigyorgott Eve-re 
a férfi,  egy hatalmas termetű, fekete ember,  akinek az arcát tetoválások díszítették. Széles mellkasát részben befed
te egy tollas köpeny, ami a térde alá lógott. - Ma is jó meleg napunk lesz. 
- Ha van egy kis időd, gyere be velem, és hűts le egy 
itallal. 
- Lehet róla szó, édesem. Megfogadtad Recsi tanácsát, 
és a jelvény helyett  a Mocskos Alja táncszínpadát választottad? 
- Ebben az életben nem igen fog erre sor kerülni. 
Recsi felnevetett, és megpaskolta fényes hasát. 
-Nem is tudom, mit szeretek benned. Na, gyere be 
szépen, és csacsogd el az öreg Recsinek, hogy mi bánt. 
Eve járt már rosszabb helyeken is, de hálát adott a 
sorsnak, hogy jobbakban is. Még mindig érezni lehetett az 
éjszaka poshadt bűzét füst, olcsó illatszerek, pálinka, bizonytalan eredetű levelek parazsa, mosdatlan testek és alkalmi szex szaga kavargott a levegőben. 
A  legtöbb törzsvendég számára még túl korán volt. 
A székek az asztalokra borítva várakoztak, és Eve egy hanyagul tolt felmosórongynak is észrevette a nyomát a koszos padlón. A foltok nagy részének az  azonosításába talán 
még a labornak is beletört volna a bicskája. 
Ennek ellenére a bárpult mögötti üvegek különféle 
színekben ragyogtak. A  jobb kéz felé  eső színpadon egy 
rózsaszín hálóba csavart  táncosnő. A  zenegép  trombitahangjával kísérve gyakorolt egy figurát. 
Recsi csak intett  a fejével a pincérdroid  felé, mire a 
táncosnő elkotródott. 
- Mivel tehetek a kedvedre, fehér kislány? 
- Egy feketét kérek. 
Recsi zörögve keresgélt a pult mögött, miközben még 
mindig vigyorgott. 
- Megvan. Mit szólnál, ha dobnék bele egy adaggal a 
specialitásomból? Ilyen alkalmakra tartogatom. 
Eve vállat vont. Rómában, mint a rómaiak. 
-Jöhet. 
Nézte, ahogy Recsi beprogramozza  a kávét, majd kikódol egy fiókot, és elővett belőle egy akkora palackot, 
amiben egy dzsinn is elfért volna.  És a homályos bárban, 
az illatokat beszíva, Eve is ellazult egy kicsit. Tudta, miért 
kedveli Recsk, az éjszakai sólymot, akit alig ismert, mégis 
megértett. Annak a világnak a részét képezte, amiben élete nagy részét ő is leélte. 
- Micsinász egy ilyen ocsmány helyen,  drágicám? 
Zsarut játszol? 
- Attól tartok -  kóstolt bele Eve a kávéba, és elakadt 
a lélegzete. -Jézusom, ez tényleg nem mindennapi. 
- Csak a legkedvesebb barátaimnak jár belőle. Súrolja 
a törvényesség határát - kacsintott Recsi. - Épp hogy csak 
egy picit. Mit akarsz, mit tehetne érted Recsi? 
-Ismerted Boomert?  Carter Johannsent?  Kisstílű 
adattolvaj volt. 
- Tudom, ki volt Boomer. De ő már kész. 
- Aha, pontosan. Valaki taccsra tette.  Üzleteltél valaha vele, Recsi? 
- Eljött ide olykor-olykor - és Recsi minden figyelmét 
a kávéjának szentelte. Belekortyolt, és elismerően csettintett. - Néha bejárt, néha pedig elmaradt. Szerette nézni a 
műsort és nyomni a sódert. De nem sok vizet zavart  az 
öreg Boomer. Hallottam, hogy  teljesen szétverték az  arcát. 
- így  igaz. Szerinted ki akarhatott  ilyen csúnyán elbánni vele? 
- Annyit mondhatok, ráuszítottak egy igazi nagyfiút. 
Boomernek nagy fülei nőttek. És ha ivott is egy kicsit, akkor a szája is hatalmasra tudott ám nyílni. 
- Mikor láttad utoljára? 
- A pokolba, nehéz visszaemlékezni. Talán pár hete. 
Úgy rémlik,  lejött egy  este, és  tele  volt tömve  a  zsebe. 
Vett egy üveg italt, pár bogyót és egy privát szobát. Lucille ment el vele. Nem, a fenébe  is, nem Lucille. Hetta. 
Ti, fehér lányok, olyan egyformák vagytok - tette hozzá 
egy kacsintás kíséretében. 
- Nem dicsekedett el vele, mitől vannak tele a zsebei? 
-Talán  Hettának.  Nagyon  elégedetten  távozott. 
Mintha  bekapott volna még  egypár tablettát. Boldog 
akart maradni. Hetta azt mesélte, hogy Boomer vállalkozó vagy valami hasonló lószar akar lenni. Magunk között 
csak nevettünk az egészen.  Amikor végzett, felment a 
színpadra, és meztelenül táncolt. Erre még jobban nevettünk. Neki volt a legapróbb farka, amit valaha is láttam. 
- Ezek szerint nyélbe ütött valami üzletet. 
- Azt lefogadom. El voltam foglalva. Meg kellett recscsentenem  egypár koponyát,  és kidobni  néhány testet. 
Emlékszem, kint álltam az utcán, amikor kirohant. Elkaptam a grabancát, de csak viccből. Már nem tűnt boldognak. Annyira rettegett, hogy majd összepisilte magát. 
- Mondott valamit? 
- Csak  lerázta magáról a  kezem, és rohant tovább. 
Amennyire vissza tudok emlékezni, ekkor láttam utoljára. 
- Ki beszélt vele? Kivel állt szóba? 
- Fogalmam sincs, édes. 
- Láttál ezek közül az emberek közül valakit aznap éjjel? - kérdezte Eve, és  pár fényképet terített ki az asztalra 
a táskájából. Pandora,  Jerry, Justin és Redford fotóit, valamit, mivel az eljárásjog miatt szükséges volt neki, Mavisét és Leonardóét. 
- Hé, ezt a kettőt ismerem. Híres modellek - lebegett 
széttárt ujjú keze Pandora és Jerry képe fölött. - A vörös 
időnként  lejárt ide ismerkedni,  kalandot keresni. Lehet, 
hogy  akkor is itt volt,  de ezt nem állíthatom  teljes bizonyossággal. De a többiek nincsenek rajta a vendégek listáján, annyit mondhatok. Legalábbis nem emlékszem rájuk. 
- Láttad valaha a vörös hajút Boomer társaságában? 
-Boomert nem  szedte fel. A fiatal,  izmos és ostoba 
férfi volt a zsánere. Ezekből Boomerre egyedül az ostoba 
illett rá. 
-Mit hallottál arról az új  anyagról, ami most jelent 
rneg az utcán, Recsi? 
Erre a kérdésre Recsi szemmel láthatóan bezárkózott. 
- Nem hallottam semmit. 
Eve tudta,  hogy  a  haverkodásnak  vége.  Csendesen 
elővett pár bankót, és a bárpultra tette. 
- Ez megjavítja a hallásod? 
Recsi szemügyre vette a pénzt, majd a tekintetét viszszafordította Eve felé. Felismerve a taktikus habozást, Eve 
közelebb tolta hozzá az összeget. A bankjegyek eltűntek a 
pult túlsó oldalán. 
-Suttognak valami  újdonságról, lehet, hogy forgalomba került valami friss szarság. Erős, hosszan tart, habár 
meglehetősen drága. Azt hallottam, Züllöttségnek hívják. 
De rajtam keresztül senki sem akart teríteni,  legalábbis 
eddig még senki. Azok közül, akik ide járnak, nem sokan 
szednek újdonságokat. InkábJD várják a lecsengést, és arra 
még egypár hónapot várni kell. 
- Boomer beszélt ilyesmiről? 
- Hát ebbe keveredett? - villant fel a töprengés fénye 
Recsi szemében.  - Erről  soha nem  tett említést. Habár 
némi szóbeszéd  azért eljutott hozzám. Állítólag a drogosok majd megőrülnek érte, de olyannal még nem beszéltem, aki személyesen kipróbálta volna. Jó üzlet - mosolyodott el Recsi.  - Szerzel  egy szert,  egy új  szert,  és 
beetetsz egy vevőkört.  Ha bejön, nagyot kaszálhat az ember. Nagyon nagyot. 
-Aha, valóban jó  bolt - hajolt előre Eve. - Nehogy 
kipróbáld, Recsi. Végzetes - és amikor ezt mondta, Recsi 
izmos karjára tette a kezét. - És ezt most  szó szerint értettem. Ez méreg, egy lassan ölő méreg. Ha ismersz valakit, 
aki megkóstolta, és szereted, akkor  figyelmeztesd erre a 
szarra, különben nem sokáig fogsz már vele beszélgetni. 
Recsi hosszasan figyelte Eve arcát. 
- Nem hülyéskedsz, fehér lány?  Ez nem csak valami 
süket zsaruduma? 
-Nem hülyeség, és nem zsaruduma. Egy rendszeres 
fogyasztónak öt  éven belül a padlóra küldi az idegrendszerét. Ez a véres valóság, Recsi. És bárki is készíti, tud erről- Pokoli egy pénzkereset. 
- Nemcsak  erről van szó.  És most tudod, merre találom Hettát? 
Recsi felsóhajtott, és megrázta a fejét. 
- Ezt senki sem fogja nekem elhinni. A kokósok már 
így is ki vannak éhezve az újra - és visszanézett Eve-re. 
Hettát? A francba, fogalmam sincs.  Már hetek  óta nem 
láttam.  Ezek a lányok jönnek és mennek, melóznak pár 
napot, majd pedig továbbállnak. 
- Mi a vezetékneve? 
-Moppett. Hetta  Moppett. Amikor  utoljára hallottam róla, a Kilencediken bérelt egy szobát, valahol a százhuszadik szám környékén. És ha bármikor meggondolod 
magad, cukorafalat, az ajtóm mindig nyitva áll. 
Hetta Moppett már három hete nem fizette a lakásért a 
bérleti díjat. És azóta senki sem látta a csontos seggét. Erről az épület gondnoka tájékoztatta Eve-t, és még hozzátette, hogy ha negyvennyolc órán belül nem egyenlíti ki a 
hátralékát, el fogja veszíteni a bérleményt. 
Eve a lépcsőn felfelé tartva hallgatta ezt az idegesítő 
károgást, miközben rossz  szájízzel  gondolt az előtte álló 
három emeletre. Kézbe vette a gondnok mesterkódját, és 
biztosra vette, hogy az már használta, hogy kinyissa Hetta 
ajtaját. 
Egyszerűen berendezett szobába lépett, keskeny ágygyal, kopott ablakkal, amit fodros,  rózsaszín függönnyel, 
és rózsaszín párnákkal próbáltak otthonosabbá tenni. Eve 
gyorsan átkutatta a helyiséget,  átlapozott egy címjegyzéket, egy csekkfüzetet, melyben egy  háromezres letétet talált, megvizsgált pár bekeretezett fényképet, és talált egy 
lejárt jogosítványt is, ami feltüntette Hetta utolsó lakcímet New Jerseyben. 
A beépített szekrényt félig pakolták csak tele, a kupac 
tetején egy kopott bőrönd hevert. Eve szerint úgy, ahogy 
annak idején Hetta odalökte.  Végigpörgette  a link által 
rögzített hívásokat, majd készített egy másolatot a diszkről, valamint a jogosítványról. 
Ha Hetta elutazott, nem  vitt magával mást, csak a 
ruhát, amit viselt, és amit bele tudott tömni a zsebeibe. 
De erre Eve nem fogadott volna. 
A kocsilinkjén felhívta a hullaházat. 
- Nézzétek végig az ismeretlen női tetemeket - utasította őket. - Akit keresek, az  fehér bőrű,  szőke,  huszonnyolc éves, nagyjából százharminc font súlyú, öt láb, négy 
hüvelyk magas. Átküldőm a jogosítványán szereplő holoképet. 
Alig három háztömbnyire  járt a kapitányságtól, amikor befutott a válasz. 
- Hadnagy, van itt  egy  hulla, akire illik a személyleírás. De kellene a fogsorának a  felvétele, a DNS-e, vagy az 
ujjlenyomata a végső azonosításhoz. A  hologram alapján 
nem azonosítható. 
- Miért nem? - kérdezte Eve,  pedig a lelke mélyén 
már tudta a választ. 
- Mert nem maradt elég az arcából. 
Az ujjlenyomat egyezett. Az ismeretlen holttest  Hettaként került nyilvántartásba. Az irodájában Eve lenézett az 
asztalán heverő három aktára. 
- Hanyag munka - motyogta. - Moppet ujjlenyomatát tartalmazta a bárcája. Carmichael már hetekkel ezelőtt 
azonosíthatta volna. 
-Szerintem Carmichaelt nem igazán  érdekelte egy 
ismeretlen női holttest - jegyezte meg Peabody. 
Eve visszafojtotta a dühét, és Peabody felé villantotta a 
tekintetét. 
-Akkor Carmichael rossz  szakmát választott magának, nem igaz? Itt a kapcsolat, Peabody.  Hettától Boomerhez, Boomertől pedig Pandorához. Milyen valószínűW 
séget adott a számítógép, amikor végigfuttattad a keresést 
annak, hogy ugyanaz a személy gyilkolta meg mindhármukat? 
- Kilencvenhat egész egy tized százalékot. 
- Oké - és Eve gyomra megrándult a megkönnyebbüléstől. - Minderről tájékoztatom az államügyészt, és 
megpróbálom  táncba vinni. Talán rá tudom beszélni, 
hogy ejtse a Mavis ellen felhozott  vádat. Legalább addig, 
amíg  nem  gyűjtünk még  több  bizonyítékot.  De  ha 
nem.. - - nézett Eve egyenesen Peabody szemébe - Kiszivárogtatom az adatokat Nadine Furstnak. Ez szabálysértésnek számít, és  csak  azért mondom el neked,  mert 
együtt dolgozunk ezen az ügyön, és rád  is ugyanakkora 
felelősség nehezedik, mint rám. Ha ez bekövetkezik, egy 
lehetséges fegyelmit kockáztatsz.  De  áthelyeztethetlek, 
mielőtt megteszem. 
- Atgondoltam a fegyelmi kérdését, hadnagy. Érdemtelenül kapnám. 
Eve egy pillanatig hallgatott. 
-Kösz. Didi. 
Peabody összerezzent. 
- Ne nevezz Didinek. 
-Rendben. Vigyél minden összegyűjtött anyagot a 
postázóba,  hogy  személyesen  Feeney  kapitány  kezébe 
kézbesítsék. Nem akarom elektronikusan átküldeni ezeket 
az adatokat, legalábbis addig nem, amíg nem beszéltem 
az államügyésszel. Utána pedig megkísérlek majd egy kis 
magánnyomozást. 
Amikor  észrevette, hogy ezekre a szavakra Peabody 
szeme felcsillant, elmosolyodott. Emlékezett rá, milyen érzés volt újoncként részt venni az  első, komolyabb ügyében. 
- Menj el a Mocskos Alja Klubba, ahol Hetta dolgozott, és beszélj Recsivel, egy nagy benga. Higgy nekem, el 
sem fogod tudni téveszteni. Mondd neki, hogy nekem 
dolgozol, és  azt, hogy megtalálták Hetta holttestét. Nézz 
utána, mit tudsz belőle vagy bárki másból kihúzni. Kinek 
a társaságában látták, mit mesélt Boomerről az utolsó éjszakán, és kivel volt még  együtt aznap este. Ismered a 
dörgést. 
- Igenis, hadnagy. 
- Ó, és Peabody - csúsztatta táskájába az aktákat 
Eve, és felállt. - Ne egyenruhában  menj. Azzal csak a 
frászt hozod a helyiekre. 
A vizsgálóbíró tíz perc alatt romba döntötte a reményeit. 
Eve még további húsz percen keresztül vitatkozott vele, 
de csak ugyanazokat a köröket  járták végig. Jonathan 
Heartly abban egyetértett vele, hogy a három gyilkosság 
valószínűleg összefügg. Elismerte Eve munkáját, a következtetései helyességét, és az így kapott eredmények rendszerbe  szedett bemutatását. Valójában csodált  minden 
egyes rendőrt, aki példamutatóan és hatékonyan végezte a 
munkáját. 
De sem ő, sem pedig a hivatal nem készült arra, hogy 
ejtse a Mavis Freestone ellen felhozott vádakat. Túl erősek 
voltak a tárgyi bizonyítékok, és túl erősen megállt a vád 
ahhoz, hogy visszavonják az elfogatási parancsot. 
Habár  ebben  a kérdésben nyitottnak mutatkozott. 
Ha Eve hoz egy másik gyanúsítottat, abban a pillanatban 
hajlandó lesz újratárgyalni ezt a kérdést. 
-Faszfej - morogta Eve,  miközben belépett a Kék 
Mókusba. Azonnal kiszúrta Nadine-t, aki már helyet foglalt egy bokszban, és épp az étlap felett fintorgott. 
- Mi a fenének adsz folyton itt találkát, Dallas? - kérdezte nyomatékosan, amikor Eve  a vele szemközti székre 
dobta magát. 
-A szokások  rabja vagyok - de neki is észre kellett 
vennie, hogy ez a hely már nem ugyanaz a színpadon álló 
Mavis nélkül, ahogy alig takaró ruháiban épp a költészetének legújabb gyöngyszemét sikítja a  közönség felé. 
Kávét.  Feketén - rendelt Eve. 
-Nekem ugyanazt. Hogy romolhattak el ennyire a 
dolgok? 
- Csak várd ki a végét. Még mindig dohányzói? 
Nadine nyugtalanul körülnézett. 
- Itt tilos rágyújtani. 
- Akkor majd szólnak. Nem kínálnál meg? 
- Te nem is dohányzói. 
- Úgy tűnik, kezdek felszedni bizonyos rossz szokásokat. Vagy meg akarod tartani azt a két dekket? 
- Nem - és figyelve, nehogy valaki észrevegye, Nadine előhalászott két szál cigarettát. - Úgy festesz, mintha 
valami keményebbet is bedobtál volna. 
- Ez is megteszi - hajolt előre Eve,  hogy Nadine meg 
tudja gyújtani  a cigarettáját, és pöffentett egyet.  A füst 
mellbe vágta.  - Jézusom. Hadd  próbáljam meg újra 
szívta be a füstöt. Érezte, hogy megszédül, miközben a 
tüdeje erősen tiltakozott, mire idegesen elnyomta. 
- Ez undorító. Miért csinálod? 
- Hozzá lehet szokni. 
- Akárcsak kutyaszart enni. És kutyaszarról beszélni 
vette el Eve a kávéját, és bátran belekóstolt. - Hogy vagy? 
-Jól. Jobban. Olyasmit  is csinálok, amiről eddig azt 
hittem, soha nem lesz rá  időm.  Vicces,  hogy ha az ember 
majdnem meghal, utána már nem vesztegeti tovább feleslegesen az életét. Úgy  hallottam, Morse-t alkalmasnak találták egy normális tárgyalásra. 
- Nem bolond. Csak egy gyilkos. 
- Csak egy  gyilkos - simított végig Nadine a torkán, 
ahol Morse pengéje egyszer már vért fakasztott. - Ha csak 
egy kicsit késel, már nem élnék. 
- Sok ember szeret a gyilkolás öröméért ölni. Ne ragadj meg hosszan ennél, Nadine. Az  nem segít. 
- Próbálom. Néhány hetet a családommal  töltöttem. 
Az  segített.  És  arra is  emlékeztetett,  hogy szeretem a 
munkám. És jól is végzem, habár eltemettek... 
-Nem temettek el  - szakította félbe  türelmetlenül 
Eve. - Le voltál gyógyszerezve, egy késsel a torkodon, és 
ettől megrémültél. Lépj túl az egészen. 
- Aha. Rendben. Jó - fújta ki Nadine a füstöt. - Van 
valami újság a barátnőddel kapcsolatban? Nem is tudom 
elmondani, mennyire sajnálom, hogy bajba keveredett. 
- Ki fogom húzni belőle. 
- Erre akár fogadni is mertem volna. 
-Pontosan,  Nadine,  te pedig  segíteni fogsz nekem. 
Átadok neked pár adatot,  melyek meg  nem nevezett 
rendőrségi forrásból származnak. Nem, csak semmi felvevő,  írd le - szólt rá Eve,  amikor látta, hogy Nadine már 
nyúl is a retikülje felé. 
- Minden szavad - nyúlt mélyebbre Nadine, és talált 
egy tollat, valamint egy jegyzettömböt. - Vágj bele. 
-Van három gyilkosságunk, és a  bizonyítékok arra 
utalnak, hogy ugyanaz a tettes követte el őket. Az első áldozat Hetta Moppett, egy félállású  táncos és konzumnő, 
akit május 28-án vertek agyon körülbelül hajnali két órakor. Az ütések nagy részét a fejére és az arcára kapta, oly 
módon, hogy ez az  azonosítását is megnehezítette. 
- Ó - sóhajtott fel Nadine. 
- A testét másnap reggel hatkor találták meg, és ismeretlen jelzéssel került a hullaházba. Halálának az időpontjában  Mavis Freestone a  mögötted lévő színpadon 
állt, és teli tüdőből énekelt vagy százötven szemtanúnak. 
Nadine felvonta a szemöldökét, és elmosolyodott. 
- Nocsak, nocsak. Folytassa, hadnagy. 
Eve pedig folytatta. 
Pillanatnyilag  ez volt a legtöbb, amit tehetett. Amikor 
mindez  megjelenik majd  a médiában,  a kapitányságon 
nem biztos, hogy nem  akad majd olyan ember, aki ne 
tudná, ki is volt az a bizonyos ismeretlen rendőrségi forrás. 
De nem fogják tudni bebizonyítani.  És Eve, no nem  a 
maga, hanem  Mavis kedvéért, de  lelkiismeret-furdalás 
nélkül akár hazudik is, ha megkérdezik. 

Jó néhány órát töltött benn a kapitányságon, elintézte 
szomorú kötelességét, értesítette Hetta bátyját, az egyetlen rokonát, akit  meg  tudott találni,  és elmondta neki, 
hogy a húga meghalt. 
Ezt a vidám közjátékot követően  nekilátott  átnézni 
azokat a bizonyítékokat, melyeket a takarítók összeszedtek Moppett halálának a helyszínén. 
Afelől nem volt kétsége, hogy ott  ölték meg, ahol a 
tetemre rátaláltak. A halált tiszta ütések okozták. Talán 
egy is elég volt. A könyöke pedig  biztos csak azért tört el, 
mert  védekezett. A  gyilkos fegyvernek viszont nyomát 
sem találták. 
Akárcsak Boomer esetében, tűnődött el. Néhány törött ujj színezte a törött kart és a szilánkokra zúzott térdkalácsot - mindegyik sérülés a halál beálltát megelőzően 
keletkezett. Eve gyanította, hogy megkínozták.  Boomernek több is lehetett a birtokában, mint információ,  nála 
volt a minta, a képlet, és a gyilkos mindkettőt akarta. 
De Boomer ebben szívósnak bizonyult. A gyilkosnak 
nem maradt ideje, vagy tartott valamitől, de nem ment el 
a lakásába, és nem kutatta át. 
De miért dobták a testét a folyóba? Hogy időt nyerjenek, spekulált Eve. De nem jártak sikerrel, hamar megtalálták,  és  azonosították  a testet. A tetem felfedezésétől 
számított néhány órán belül Peabodyval az  oldalán már 
meg is érkezett Boomer lakásába, és begyűjtötték a bizonyítékokat. 
Akárcsak Pandora esetén. A nő túl sokat tudott, túl 
sokat akart, egy labilis üzleti partnerrel kísérletezett, és azzal fenyegetőzött, hogy beszél egy nem megfelelő emberrel. Ez volt az utolsó csepp, gondolta Eve, és  megmasszírozta a homlokát. 
A halálában több volt a harag, keményebben is küzdött, több zavart okozott, mint a többiek. Ellenben ő szedett a Züllöttségből.  Nem valami butuska táncosnő volt, 
akit el lehetett kapni  egy sikátorban, sem pedig egy pitiáner besúgó, aki többet tud a kelleténél. Pandora erős nő 
volt, éles eszű és törtető. És,  emlékezett vissza Eve, nem 
megvetendő bicepszet fejlesztett magának. 
Három holttest, egy gyilkos, és a kapcsolat közöttük. 
A kapocs neve pedig: pénz. 
Minden gyanúsítottat végigfuttatott a számítógépén, 
és ellenőrizte a pénzügyi tranzakcióikat. Leonardót találta 
az egyetlen fájdalmas pontnak. Sokaknak tartozott, köztük Pandorának is. 
Ezzel szemben  a kapzsiság nem pénzügyi helyzettől 
függ. Ez az érzés éppúgy a szegények sajátja, mint a gazdagoké. Egy kicsit mélyebbre ásott, és ráakadt egy adatra, 
miszerint Redford is belevágott kockázatos pénzügyi manőverekbe. Megvonások, letétek, és még több megvonás. 
Elektronikus átutalások ugrákak egyik parttól a másikig, 
sőt, még a közelben keringő műbolygókra is. 
Érdekes, gondolta Eve, és még érdekesebbnek találta, 
amikor rábukkant egy átutalásra, amely közvetlenül Jerry 
Fitzgerald számlájára helyezett százhuszonötezret. 
- Három hónappal ezelőtt - dünnyögte Eve, és újra 
ellenőrizte a dátumot. - Ez túl nagy összeg,  még barátok 
között is. Számítógép: vizsgáld meg az erről a számláról 
kiinduló, valamint a Jerry Fitzgerald vagy Justin Young 
számláira beérkező  átutalásokat tizenkét hónapra visszamenőleg. 
Keresés. Nincs nyoma átutalásnak. 
-Vizsgáld  meg az átutalásokat bármilyen, Redford 
nevére bejegyzett számláról. A célszámlák az előbbiek. 
Keresés. Nincs nyoma átutalásnak. 
- Oké, oké, akkor próbáljuk meg a következőt. Vizsgáld meg az átutalásokat bármelyik, Redford nevére  bejegyzett számláról, bármelyik, Pandora nevére bejegyzett 
számlára. 
Keresés. A következő átutalások történtek: 
Húszezer a New York Központi Bankban nyitott számláról Pandora Központi Bankban nyitott számlájára 58.02.06-án. Hatezer a New  Los 
angeles security bankból pandorának 58.03.19én. Tízezer a New York Központi Bankban nyitott számláról a New Los Angeles Security Bankba, Pandora számlájára 58.05.04-én. Tizenkétezer 
a Starlight  Állomás  Vámszabadterületéről a 
Starlight Állomás Vámszabadterületére, Pandora 
nevére 58.06. 12-én. 
Más átutalás nem történt 
- Nos, azt hiszem, ez megteszi. Vajon kifosztott, vagy 
csak üzletelt veled, haver? - és Eve  egy röpke pillanatra 
Feeney után vágyódott, majd maga vágott bele, és lépett 
a következő szintre. - Számítógép, vizsgáld meg az elmúlt 
évet. A többi adat ugyanaz marad. 
Mialatt a gép dolgozott, Eve  programozott magának 
egy kávét, és a gondolataiba merült. 
Két óra múlva már fájt  a szeme,  ordított a nyaka, de 
több is összejött a kelleténél, hogy még egyszer kihallgathassa Redfordot. Akár az elektronikus adatátviteli rendszert is igénybe vehette volna, de megengedte magának 
azt az örömöt, hogy másnap reggel tízre berendelte magához a kapitányságra. 
Miután üzenetet hagyott Peabodynak és Feeneynek, 
 döntött, mára elég a munkából. 
Nem dobta fel viszont a hangulatát a Roarke-tól kapott üzenet, ami a kocsilinkjén várta. 
- Nem tudtalak elérni, hadnagy. Közbejött valami, és 
személyesen kell intézkednem. Azt hiszem, mire megkapod ezt az üzenetet, én már Chicagóban leszek. De gyorsan rendbe rakom ezt a kis bonyodalmat. A River Palaceban elérhetsz, ha szükséged lenne valamire,  különben is, 
holnap majd látjuk egymást. Ne töltsd munkával a fél éjszakádat. Arról tudni fogok. 
Eve egy bosszús mozdulattal kikapcsolta a rögzítőt. 
- Most meg mi az ördögöt csináljak? - tette fel magának a kérdést. - Nem tudok aludni, ha nincs mellettem. 
Beviharzott a ház kapuján, és némi remény támadt 
benne, amikor észrevette, hogy  mindenfelé égnek  a fények. Talán Roarke lemondta a tárgyalást, innen is el tudta intézni a felmerült problémát, vagy az is lehet,  hogy lekéste  a gépét.  Bármi is  legyen, gondolta Eve, itthon 
maradt. Üdvözült mosollyal az arcán sétált a bejárati ajtóhoz, és követte Mavis nevetésének a hangját. 
A társalgóban  négyen üjjek  a díványokon, és poharazgattak, de Roarke-ot  nem látta közöttük. Gyors megfigyelés volt, hadnagy,  gondolta Eve mogorván,  és még egyszer végig kellett pillantania a szobán, mielőtt észrevették. 
Mavis még mindig nevetett.  Olyan ruhát vett magára, ami szerinte megfelelt az otthoni viseletnek. Vörös bőrruháját ezüstcsillagok díszítették, ami fölé smaragdzöld, 
hosszú inget húzott, de nem gombolta be. Hathüvelyknyi 
tűsarkakon  ingadozott, miközben Leonardót ölelgette. A 
férfi egyik karját Mavis köré fonta, a másikkal egy tiszta, 
buborékos folyadékkal teli poharat szorongatott. 
A kanapén  egy nő  zabált, versenyre kelve  a házidroiddal, aki alig győzte szállítani az újabb adag chipseket. 
A haját apró csigákba fonva viselte, melyek  mindegyike 
más-más színben tündökölt. A bal fülcimpájába ezüstkarikát fűzött, ahonnan az arca előtt egy csavart ezüstlánc 
vezetett a jobb füléhez, amibe hüvelykujjnyi szeget tűzött. 
Vékony, hegyes orra  mellé egy rózsabimbót tetováltak. 
Acélkék szemeit éles,  alakú lila szemöldök keretezte. 
Eve legnagyobb megdöbbenésére ez nagyon  is illett 
vasdarabokkal átszőtt ruhájához,  ami valamivel az  Öle 
alatt egy bilincsben végződött. A vasak körülvették dinynyeméretű, csupasz melleit, így takarva el a mellbimbóit. 
Mellette  egy  agyontetovált  férfi  figyelte  rózsaszín 
szemüvegén keresztül az eseményeket, miközben Roarke 
drága, fehér borát nyakalta. A ruhája egy lötyögős sortból 
állt, ami épphogy csak a csontos térdéig lógott, a trikóját 
pedig hazafias színekre, vörösre, fehérre és kékre festette. 
Eve komolyan elgondolkodott,  hogy majd észrevétlenül feloson az irodájába, és magára zárja az ajtót. 
- A vendégei - szólalt meg mögötte Summerset mással összetéveszthetetlen hangja - önt várjak. 
- Figyelj, haver, ők nem az én... 
- Dallas! - sikkantott Mavis, és életveszélyes cipőjében merészen beugrott a szoba közepére. Pityókásan  elkapta Eve karját, és ezzel a mozdulattal  csaknem  mindkettejüket feldöntötte. -  Nagyon elkéstél. Roarke-nak el 
kellett  valahová utaznia,  de beleegyezett, hogy  Biff és 
Trina meglátogassanak. Majd meghalnak a kíváncsiságtól, hogy megismerhessenek. Leonardo majd kever neked 
is egy italt. Ó, Summerset, ez kitűnő. Maga olyan édes. 
- Örülök, hogy élvezi - hajolt meg feléje Summerset. 
Lehetetlen  volt leírni ködösen fénylő pillantását, mielőtt 
eltűnt volna a hallban. 
- Gyerünk, Dallas, csatlakozz a társasághoz. 
-Mavis, igazán,  rengeteg a dolgom... - de eddigre 
Eve-t már be is rángatták a társalgóba. 
- Egy italt, Dallas? - villantott felé egy szomorú, kiskutyás mosolyt Leonardo. Eve megadta magát. 
- Persze. Nagyszerű. Egy pohár bort kérnék. 
- Rendkívül finom ez a bor. Biff vagyok - nyújtotta 
felé  finom kezét a férfi, akinek egy térképet tetováltak  a 
koponyájára. - Boldogan ismerem meg Mavis bajnokát, a 
legendás Eve Dallast. Tökéletesen igazad van, Leonardo 
folytatta, és szemei felragyogtak a rózsaszín üveg mögött. 
- Remekül áll neki a bronzszínű selyem. 
- Biff a szövetek szakértője - magyarázta Mavis nevetésbe fúló hangon. - Szinte kezdettől együtt dolgoznak 
Leonardóval. Épp a kelengyédről tárgyaltak. 
-Az én... 
- Ö pedig Trina. A fodrászod. 
- Valóban? - és Eve érezte, minden csepp vér kiszaladt a fejéből, hogy aztán a lábaiban keressen menedéket. 
- Hát, izé...  Nem... - esett pánikba, amikor szemügyre 
vette a színes  loknijait, pedig nem volt ijedős. - Nem hinném, hogy... 
- Grátisz  - jelentette be Trina olyan hangon, mintha 
rozsdás  vasat reszelnének.  - Ha tisztázod Mavist, egész 
életedben ingyen fogom csinálni a hajad - morzsolta meg 
ujjai között Eve egyik tincsét. -Jó anyag. Jó a súlya is. De 
borzalmasan vágták le. 
- Itt a borod, Dallas. 
- Köszönöm - és Eve-nek szüksége is volt erre az italra. - Örülök, hogy találkoztunk, de maradt még egy kis 
elintéznivalóm. Mennem kell. 
- Ó, de hát nem hagyhatsz itt minket - kapaszkodott 
bele  a karjába Mavis, mint egy pióca. - Mindenki rád 
várt. 
Erre a kijelentésre Eve-nek még a lábujjaiból is kifutott a vér. 
- Miért, mit akartok velem tenni? 
- Már berendezkedtünk odafent. Leonardo munkahelye mellett Trina és Biff is kapott  helyet. És  holnapra a 
többi dolgos méh is körülzsong majd. 
- Méhek? - nyögte ki Eve. - Zsongnak. 
- Csak amíg tart a show - ragadta meg józanul Mavis 
karját Leonardo,  hogy próbálja féken tartani a lelkesedését. - Galambocskám, Dallas most nem szeretné, ha megtelne a ház emberekkel.  Úgy értem... - ugrálta körül a 
nyomozót - Olyan közel már az esküvő. 
- De csak úgy tudjuk befejezni a munkánkat, ha öszszegyűlünk egy helyre - fordult Eve felé Mavis, és szemeiből tisztán ki  lehetett venni a mentegetőzést. - Ugye nem 
bánod? Nem  leszünk útban. Leonardónak olyan sok a 
dolga. A tervek egy részét meg kellett változtatni, mert... 
mert Jerry Fitzgerald vette át a divatbemutató szervezését. 
- Más színek kellenek - szúrta közbe Biff. Más a teste. 
Nem olyan, mint Pandoráé - mondta ki végre azt a nevet, 
amelynek az említésétől addig mindnyájan ódzkodtak. 
-Aha - mosolyodott el fényesen  Mavis.  -  Tehát 
akadt egy csomó pluszmunkánk, és Roarke mindenbe beleegyezett. A ház  olyan hatalmas, meg satöbbi. Nem is 
fogod tudni, hogy itt vagyunk. 
Emberek, gondolta Eve,  akik ki és  be  rohangálnak. 
Biztonsági rémálom. 
- Ne aggódj - mondta. Majd ő fog kettejük helyett is. 
- Mondtam neked, hogy minden rendben lesz - puszilta arcon Leonardót Mavis. - És megígértem Roarkenak, hogy ma éjjel nem fogod munkába temetni magad. 
Leülsz, mi pedig a gondodat viseljük. Már rendeltünk pizzát. 
-Te jó ég. Mavis... 
-A gépezet olajozottan működik -  folytatta Mavis 
csaknem reménytelenül, és megszorította Eve karját. 
A 75-ös csatorna a nyomozásban felbukkant új szálról beszél, a többi gyilkosságról és a drogról. Én nem is ismertem a többi áldozatot, Dallas, ebből pedig az következik, 
hogy valaki más ölte meg Pandorát. És ez  az egész hamarosan véget ér. 
- Ez még egy kis időbe azért beletelik, Mavis - állította le Eve,  és megdobbant a szíve, amikor észrevette Mavis 
szemében a rémületet. - Igen, hamarosan mindennek vége. Pizza, mi? Be tudnék egyet burkolni. 
- Remek. Szuper. Megkeresem Summersetet, és tudatom vele, hogy készen állunk. Vigyétek fel Dallast, és mutassatok meg neki mindent, oké? - indult kifelé. 
- Ez sokat használt - jegyezte meg Leonardo csendesen. - Mármint a riport. És nagyon kellett is már neki. Kirúgták a Kék Mókusból. 
- Kirúgták? 
- Szemetek - morogta Trina a kanapén. 
- A vezetés úgy vélte, nem túl szerencsés olyasvalakit 
szerepeltetni a plakáton,  akit gyilkossággal vádolnak. Ez 
nagyon megrázta. Nekem támadt az az ötletem, hogy így 
rázom  fel. Sajnálom. Először magával kellett volna megbeszélnem. 
- Nem, minden a legnagyobb rendben - kóstolt bele 
Eve a borába, és összeszedte magát. - Akkor menjünk, és 
essünk túl rajta. 
Tizenkettedik fejezet 
Sfem is olyan rossz, gondolta Eve. Különösen akkor nem, 
ha összevetjük  a Városi Forradalom rémtetteivel, vagy a 
spanyol  inkvizíció kínzókamráival,  vagy egy  XR-85-ös 
holdsikló tesztrepülésével. És ő mégiscsak egy  zsaru,  egy 
tíz éve szolgáló  veterán, aki hozzászokott a veszélyekhez. 
Biztos volt  abban, hogy a szemei úgy mozogtak, mint 
egy pánikba esett lóé, mikor Trina azt tesztelte, hogy bírja 
az emelkedőt. 
- Hé, talán elég lenne, ha... 
- Hagyd a szakértőkre - mondta Trina. Eve szinte sírt 
a megkönnyebbüléstől, amikor újra letehette a nyírót. 
- Na, most lássuk ezt. 
Fegyvertelenül közelített, de Eve így is aggodalommal 
figyelte minden mozdulatát. 
- Van egy  fodrászati tanácsadó programom - nézett 
fel Leonardo egy hosszú asztal mellől egy takaró alól, ahol 
ő és Biff együtt  mormogtak valamit. 
- Tökéletes morphingképességek. 
- Nincs szükségem egy újabb büdös programra. -  Ezt 
bizonyítandó Trina megragadta Eva arcát a nagy, erőteljes 
kezeivel.  A szemét összehúzva simította körbe Eve fejét az 
állkapcsától kezdve föl, egészen a pofacsontjáig. 
- Kiváló csontszerkezet - mondta elismerőleg - Kit 
használsz? 
-Mire? 
- Arcszobrászatra. 
-Az  Istent. 
Trina egy pillanatra megállt, felkacagott, aztán fülsiketítő nevetésben tört ki, ami egy rozsdás tuba hangjára 
emlékeztetett. 
- Tetszik a zsarud, Mavis. 
- Ő a legjobb - mondta Mavis bódultan. Egy közelben lévő sámlira ült,  miközben a hármas tükörben nézegette magát. 
- Talán nekem is megcsinálhatnád, Trina. Az ügyvédek  azt javasolták, hogy szakítsak ezzel  a vad külsővel. 
Tudod, legyek barna, vagy valami ilyesmi. 
- Baszd meg - Trina Eve állkapcsa alá nyomta a hüvelykujjait, hogy felemelje a fejét. - Tudok egy újabb szarságot, amitől bármelyik bíró összecsinálja  magát, édesem. 
Bordélyrózsaszín ezüstcsúccsal. Már kapható. 
- Ő, hát persze - lökte hátra Mavis zafírszínű tincseit 
és elgondolkozott. 
- Amit egy kis felvilágosítással meg is tehetek neked. 
Eve vére hirtelen megfagyott. 
- Csak vágást kérnék, rendben? Egy kicsikét lenyiszszantunk a végéből. 
- Ez az, ez az! - Trina a mellére szorította Eve fejét. 
Ez a  szín is Isten ajándéka? - Magában kuncogott, hátrarántotta Eve  fejét, és  a haját  elsöpörte az  arcából. 
A szem jó. A szemöldökre ráférne egy kis igazítás, de ezt 
igazán megtehetjük. 
- Adj még egy kis bort, Mavis - Eve  lehunyta a szemeit, amik jóknak találtattak, és magában azt gondolta, 
hogy bármi is történjék, úgyis vissza fog nőni. 
- Oké, részegedj le - Trina a mosogató felé fordította 
a széket vonakodó használójával együtt,  és hátradöntöttel 
amíg Eve nyaka a kárpitozott mélyedésbe nem simult 
Csukd be a szemed és élvezd, édesem. A legjobb sampont! 
adom neked, és a szakma legjobb fejmasszázsát kapod. 
Meg kell hagyni, végül nem is bizonyult olyan rossznak. A bor, vagy talán Trina ügyes ujjai enyhülést adtak 
Eve-nek  valamiféle alkonyatbeli  ellazuláshoz.  Tompán 
hallotta,  amint Leonardo és Biff azon vitatkoznak, hogy 
vajon a bíborvörös  szatén vagy a skarlátvörös selyem  a 
jobb egy esti pizsamához. Leonardo valami klasszikus ze
nét programozott be pityergő zongorakísérettel. A levegőt 
Összemorzsolt virágok illata töltötte be. 
Miért beszélt neki Paul Redford a kínai dobozról és a 
törvénytelenekről?  Ha maga ment volna vissza értük, ha 
megtartotta volna saját magának,  miért  akarná tudni, 
hogy léteznek-e? 
Kettős blöff? Egy trükk? Talán nem  is volt doboz, 
amivel elkezdhették volna.  Vagy tudta, hogy már rég nincsen, vagyis... 
Eve meg se moccant, amíg valami  hideg és ragadós 
dolog nem csapta arcon. Felkiáltott. 
- Mi a fene...! 
- Saturnia arcápoló - Trina még több trágyaszínű zselét dobot  az arcára. - Úgy kitisztítja a pórusaidat, mit a 
vákuum. Bűn ennyire elhanyagolni a bőröd. Mavis, megtennéd, hogy előveszed a Sheenát? 
- Mi az a Sheena? De mindegy - Eve egy utolsó  borzongással lehunyta a szemeit és megadta magát. - Tudni 
sem akarom. 
- Megkaphatod  a teljes kezelést - Trina még több sarat kent Eve állkapcsa alá, miközben fürgén  kígyóztak az 
ujjai. - Feszes vagy, édes.  Szeretnéd, hogy betegyek neked 
egy jó kis VR-programot? 
- Nem, nem. Annyira csodálatos, hogy jobbat már el 
sem tudnék képzelni, koszi. 
- Oké.  Szeretnél  a kedvesedről beszélni?  - Trina egy 
gyors mozdulattal kioldotta Eve köntösét, amit hordania 
kellett, és rátolta sárral vastagon borított kezeit Eve melleire. Mikor felpattantak a szemei és tüzesen ránéztek, nevetni kezdett. - Ne aggódj. Nem a nőkre hajtok. A kedvesed imádni fogja a melleidet, ha majd végeztem velük. 
- Ö úgy szereti őket, ahogy vannak. 
- Persze, de a Saturina a legjobb bőrápoló. Olyanok 
lesznek a melleid,  mint a rózsa szirmai. Hidd el nekem. A 
kedvesed majszolgatni szereti vagy szívni? 
Eve megint behunyta a szemét. 
- Itt sem vagyok. 
- Oké, kedvesem. 
Vízcsobogást  hallott, aztán Trina visszajött, és beledörzsölt egy vaníliaszagú akármit a hajába. 
Egyesek fizetnek ezért, emlékeztette magát Eve. Óriási összegeket fizetnek, amelyek tátongó lyukat hagynak a 
számlájukon. 
Az emberek nyilvánvalóan őrültek. Makacsul csukva 
tartotta a szemét, miközben valami meleg és nedves dolog 
folyt a sárral fedett mellére és az arcára. A beszélgetés vidáman folyt tovább körülötte.  Mavis és  Trina különféle 
szépségápolási eljárásokról  társalogtak, Leonardo és  BifT 
vonalakról és színekről beszélgetett. 
Nagyon is őrültek, gondolta Eve, aztán amikor a lábait 
kezdték dögönyözni,  felnyögptt. Valami forró és furcsamód kellemes dologba mártották őket. Sercegést hallott, 
és érezte,  hogy megemelik és bebugyolálják a virgácsait. 
Majd a kezei is hasonló ápolásban részesültek. 
Tűrte,  tűrte  még valaminek  gyors  berregését is  a 
szemöldöke körül. Aztán hősnek  érezte magát, amikor 
Mavis könnyedén nevetgélt és flörtölt Leonardóval. 
Arra gondolt, hogy gondoskodnia kell Mavis  szórakoztatásáról. Ez legalább annyira számított, mint a nyomozás bármelyik lépése. 
Még jobban összeszorította a szemét, amikor meghallotta Trina  ollójának nyiszáló hangját, és  megérezte az 
enyhe rántást, ahogy a fésű a hajába kapaszkodott. A haj 
az csak haj, mondta magának. A külső nem számít. 
0, Jézusom, ne hagyd, hogy megskalpoljon! 
Kényszerítette magát, hogy a munkájára koncentráljon.  Átgondolta,  hogy milyen  kérdéseket  fog feltenni 
Redfordnak reggel, és ő erre miket fog válaszolni. Valószínű, hogy behívják a parancsnoki irodába is a hírek kiszivárogtatása miatt. De majd ezt  is megoldja, mint  annyi 
mást az élete folyamán. 
El  kellett  beszélgetnie  Feeneyjel és Peadbodyval is. 

Ideje volt megnézni, hogy a hármójuk által feltárt adatok 
vajon illeszkednek-e egymáshoz. Vissza kell menni a klubka,  és  tovább érdeklődni Recsinél. Esetleg  látta valaki, 
hogy ki ijesztette meg Boomert azon az éjszakán. És ha 
ugyanaz az ember beszélt Hettával... 
Megrázkódott, amikor Trina hátradöntötte  a széket, 
és elkezdte leszedni az iszappakolást. 
- Öt perc és viheted - közölte Trina a türelmetlenkedő Leonardóval. - Nem fogom elkapkodni a tehetségemet 
- vigyorgott Eve-re. - Nagyszerű a bőröd. Adok néhány 
mintát. Ha használod, formában tarthatod magad. 
Mavis is lenézett rá, mire Eve kezdte magát úgy érezni, mint beteg a műtőasztalon. 
-Nagyszerű  munkát  végeztél, Trina, különösen  a 
szemöldökén.  Olyan  természetesnek hat. Már  csak  a 
szempilláját kell  kifestened. Még műszempillára  sincs 
szüksége. És nem gondolod, hogy az a gödröcske az arcán 
egyszerűen csodálatos? 
- Mavis - szólalt meg Eve fáradtan -, nem szeretnélek 
megütni. 
Mavis csak vigyorgott. 
- Itt egy kis pizza. Harapj egyet - tuszkolt egy falatot 
Eve szájába. - Várj csak, míg meg nem látod a bőrödet, 
Dallas. Elragadó! 
Eve erre csak dünnyögött valamit.  A forró sajt égette 
a szájpadlását.  Megpróbálta megrágni a maradékot, mialatt Trina egy ezüstturbánba tekerte a haját. 
-Ez termál hatású - mondta Trina, miközben újra 
egyenesbe állította a széket. - A szer egyaránt hat a hajhagymákra és a hajszálakra. 
Eve megszemlélte  a  változást. Lehet,  hogy  a bőre 
tényleg harmatosabb lett, és ahogy egy bizonytalan mozdulattal végighúzta  rajta az ujját, valóban puhábbnak 
érezte. De a haját egyáltalán nem látta. 
- Ugye megvan még? Mármint a hajam? 
- Persze hogy megvan. Oké, Leonardo. Húsz percre a 
tiéd. 
- Végre - sugárzott Leonardo a boldogságtól. - Vedd 
le a köntöst. 
-Ó, odanézz...! 
- Dallas, mindketten profik vagyunk. Ki kell próbálnod az  alapozót az esküvői  ruhához. Feltétlenül szükség 
van még némi igazításra. 
Ha  már úgyis egy divattervező karmai közé került, 
gondolta Eve, miért ne állna meztelenül egy olyan szobában, ami televan emberekkel? Kibújt a köntösből. 
Leonardo odalépett hozzá egy fehér, sima, fényes valamivel  a kezében. Mielőtt még  bármit  tehetett volna 
azonkívül, hogy felsikoltott,  körbehúzta a teste körül, és a 
hátához szorította. Lapátkezeivel az anyag  alá nyúlt, és 
gondosan hozzáigazította a  melléhez.  Lehajolt,  a szövet 
egy darabját a lába között megkötözte és hátralépett. 
-Ó. 
- Szent Isten, Dallas! Roarke nyelve a földig fog lógni, 
amikor arra kerül a sor. 
- Mi a fene ez? 
- A Vidám Öreg Özvegy egy változata - finom kis 
csípésekkel és a redők széthúzogatásával Leonardo eligazította rajta a ruhát. - Én  úgy hívom, Curvaceous. Egy kicsit megemeltem mell alatt.  Igencsak szépek a melleid, de 
ez a vonal több  kontúrt ad nekik. Éppen  csak egy kis 
csipke, egynéhány gyöngyszem. Semmi túlzás - fordította 
a tükör felé. 
Szexisnek látszott, kirajzolódtak a finom  hajlatai és 
domborulatai. Érett, állapította meg  Eve elcsodálkozva. 
Az  anyag enyhén csillogott,  mintha nedves  lett volna. A 
derekán össze volt fogva,  ami kihangsúlyozta a  csípőjét, és 
el kellett ismernie, hogy a melleit számára eddig ismeretlenül izgalmas módon megemelte. 
- Nos... Azt hiszem, hogy az öltözet... ez igazán illik 
egy nászéjszakához. 
- Bármilyen éjszakához - tette hozzá Mavis álmodozó 
hangon. - Ó, Leonardo, nekem is varrsz egyet? 
- Már varrtam is egyet vörös szaténból. Dallas, nem 
szorít valahol? Nem dörzsöl valahol? 
- Dehogy - és Eve nem tudott betelni a ruhával. Öszszevissza tekeredett rajta, mégis olyan kényelmesnek találta, mint egy melegítőt. Kísérletképpen előrehajolt, hátrafordult: pont megfelelő. 
- Kitűnő. Biff találta az anyagot egy kis szatócsüzletben a Richer  5 alatt. Most pedig a  ruha. Még csak össze 
van tűzögetve, úgyhogy vigyázni kell vele. Kérlek, emeld 
fel a karod. 
Átvetette a vállán és hagyta leomlani.  A hatás elképesztő volt. Eve könnyen felismerte, még ilyen állapotban 
is, krétajelekkel összefirkálva. Úgy tűnt, tökéletesen  illik 
rá a bársonyosan sima felsőrész, a kényelmes ujjak, az egyszerű vonalak, ám Leonardo a szemöldökét ráncolta, megráncigálta, itt-ott behajtotta, eligazgatta. 
- A nyaknál rendben van. De hol a nyaklánc? 
- Tessék? 
-A rézből és  drágakőből készült nyaklánc. Nem 
mondtam még, hogy kérj egyet? 
- Nem mondhatom Roarke-nak csak úgy, hogy akarok egyet. 
Leonardo felsóhajtott, körbeforgatta Eve-t, aztán  öszszenéztek Mavisszel. Bólintott, majd Eve csípőjénél kezdte 
vizsgálni a ruha vonalát. 
- Fogytál - jelentette ki szemrehányóan. 
- Nem, ez nem igaz. 
- De igen. Legalább egy kilót - csettintett  a nyelvével. - Még nem veszem be. Meglátjuk, visszahízod-e. 
Biff melléjük masírozott, és az  arca mellé emelt  egy 
összetekert szövetcsomagot.  Bólintott, azzal vissza is sietett,  miközben motyogott valamit,  és a füzetébe jegyzetelt. 
- Biff, megmutatnád neki a másik szabásmintát, amíg 
én megtűzöm az igazításokat a ruhán? 
Biff egy széles mozdulattal bekapcsolt egy képernyőt. 
- Amint láthatod, Leonardo figyelembe vette mind az 
életstílusodat, mind a testfelépítésedet a szabásminta elkészítésekor. Ez az egyszerű, nappali viselet kiválóan alkalmas munkaebédhez,  sajtótájékoztatóhoz. Korlátlanok a 
felhasználási lehetőségek, igen elegáns. Az általunk használt anyagot vászonnal keverjük és egy sóhajnyi selyemmel. Citrin,  egy kevés vörös drágakővel. 
- Ez az! - és Eve  úgy látta, olyan, mint egy finom, 
egyszerű kosztüm, de összerezzent, amikor megpillantotta 
számítógép  által generált önmagát,  amint bemutatja a 
ruhát. 
-Biff? 
-Igen, hadnagy? 
- Miért  van egy térkép a fejére tetoválva? 
Biff mosolygott. 
- Nagyon rossz a tájékozódó képességem. Most pedig 
folytassuk, amit az imént elkezdtünk. 
Eve végignézett egy tucat változatot. Összemosódtak 
benne a képek. Minden alkalommal,  amikor Mavis felkiáltott a gyönyörűségtől, Eve durván helyreutasította. 
-Még két hosszú  pillanat - kapta le róla Leonardo 
egy másodperc alatt a  ruhát, Trina pedig ráadta Eve-re a 
köntöst. 
- Vessünk egy pillantást a dicsőség  koronájára - és 
miután letekerte Eve fejéről a turbánt, előhúzott egy tág 
fogazatú fésűt göndör  tincsei közül, és elkezdte óvatosan 
szedegetni, simítgatni és tupírozni a haját. 
Eve első megkönnyebbülése - hogy mégiscsak maradt 
haja, amivel foglalatoskodhat - hamar elszállt, amint a tekintete egy kígyózó rózsaszín rugóra irányult. 
- Ki csinálja a hajadat Trina? 
- Rajtam kívül senki más nem nyúlhat hozzá - kacsintott rá Trina. - És Istenem, nézz csak rám! 
Felkészülve  a legrosszabbra,  Eve megfordult. AtŰv 
körben látott nő egyértelműen Eve Dallas volt. Először azt 
gondolta, ez csak egy jól kifundált vicc, és tulajdonképpen 
semmi sem történt. Aztán alaposabban szemügyre vette, 
közelebb is lépett a tükörhöz. A zabolátlan hajtincsek és a 
szerteálló fürtök eltűntek. A haja,  csak  úgy mellékesen, 
rövidre volt vágva, rendezetlenül  állt, mégis maradt valami formája.  És azelőtt semmiképp sem csillogott ilyen 
szépen. Követte a feje vonalát, a  frufru szegélyezte, a haj 
körbeölelte az arcát. És mikor megrázta a fejét, engedelmesen visszalendült a helyére. 
A szemeit összehúzva, az ujjaival beletúrt a hajába, és 
nézte, amint a tincsek rugalmasan visszaugranak. 
- Tettél rá egy kis szőkítőt? 
- Nem. Ez a természetes fénye. A Sheenával hoztam 
elő, ennyi az egész. Őzikehajad van. 
- Micsoda? 
- Láttál már valaha őzet rejtőzködés közben? Mindenféle színben játszik: rőt, barna, arany, és egy leheletnyi fekete. Neked is ilyen a hajad. Isten kegyes volt hozzád. Az 
egyetlen baj, hogy bárki is nyúlt  hozzád korábban, minden bizonnyal egy sövényvágót használt és nem hajfényt. 
-Jól néz ki. 
- Átkozottul jól. Zseni vagyok. 
- Gyönyörűen festesz - jelentette ki Mavis, és hirtelen 
arcát a tenyerébe temetve felzokogott. - Férjhez mégy. 
- Ö Istenem, ne csináld ezt, Mavis! Na, elég legyen 
veregette meg Eve egy tétova mozdulattal Mavis hátát. 
-Olyan részeg vagyok, és olyan boldog. És nagyon 
félek. Dallas, elveszítem a munkámat! 
-Tudom, kislány. Sajnálom.  Majd szerzel másik  állást. Egy jobbat. 
- Nem érdekel! Nem érdekel! És nem is fog érdekelni! A miénk lesz a legnagyszerűbb esküvő, ugye Dallas? 
- Erre mérget vehetsz. 

- Leonardo elkészíti nekem a legmenőbb ruhát. Mutasd meg neki, Leonardo. 
- Majd holnap - lépett mellé Leonardo, és átölelte. 
Dallas már fáradt. 
- Hát persze. Pihennie kell - és Mavis Leonardo vállára hajtotta a fejét. - Túl keményen dolgozik. Aggódik miattam.  Nem akarom, hogy aggódjon, Leonardo. Minden 
rendben lesz, ugye? Ugye? 
- Ahogy mondod - vetett Eve-re Leonardo még egy 
utolsó, aggodalmas pillantást, mielőtt kivitte Mavist. 
Eve nézte, ahogy elmennek. 
- Bassza meg - sóhajtott fel. 
- Mint az a drága kis teremtés, aki képes volt betörni 
egy másik ember arcát - közölte dühös tekintettel Trina, 
miközben összeszedte a szersaémait. - Remélem,  Pandora 
a pokolra jutott. 
- Ismerted őt? 
-Mindenki ismerte őt a szakmában.  És mindenki 
utálta is. így van, BifT? 
- Kurvának született, kurvaként is halt meg. 
- Csak fogyasztó volt vagy kereskedett is a droggal? 
BifT lopva Trinára pillantott, aztán megvonta a vállát. 
- Sohasem kereskedett nyíltan, de itt is, ott is hallani, 
hogy mindig jól el volt látva. Az a helyzet,  hogy az Erotika megszállottja volt. Imádta a szexet, és könnyen lehet, 
hogy kivételes partnereinek adott is belőle. 
- Te is közéjük tartoztál? 
Biff elmosolyodott. 
-Ami a romantikus érzelmeimet illeti,  én jobban 
kedvelem a férfiakat. Nem olyan bonyolultak, mint a nők. 
- És mi a helyzet veled? 
-Én is a férfiakat szeretem jobban... ugyanabból az 
okból. És  ő is így volt ezzel - szedte össze  Trina a szerszámkészletét. - Utoljára azt  a pletykát hallottam róla, 
hogy szívesen kötötte össze a kellemeset  a hasznossal. 
Akadt egy-két pasija, akikért  teljesen odavolt. Csak  úgy 
ragyogott a rengeteg flittertől. Pandora imádta a drágaköveket,  de nem szeretett fizetni értük. Az emberek azt 
rebesgették, volt valamilyen forrása. 
- Tudod a forrás nevét? 
- Nem, de egész nap a marok linkjén lógott. Ez körülbelül három hónappal ezelőtt történt. Nem tudom, kivel beszélt, de legalább egy hívása intergalaktikus távolságokba ment, mert igencsak felpaprikázta magát a késés 
miatt. 
- Mindig hordott magánál marok linket? 
- A divat- és szépségszakmában mindenki hord magánál, édesem. Olyanok vagyunk, mint az orvosok. 
Már csaknem éjfélre járt az idő, amikor Eve az íróasztalához ülhetett. A lakosztályt választotta, amit a munkára és 
a magánéletre  egyaránt használt.  Kávét  programozott 
magának, aztán  elfelejtette meginni. Feeney nélkül nem 
maradt más választása, minthogy minden lehetőséget áttekintve megpróbáljon lenyomozni egy három hónappal 
ezelőtti  intergalaktikus  hívást, amit egy marok  linkről 
kezdeményeztek, ami viszont nem áll a rendelkezésére. 
Egy óra múlva feladta  és átmászott a kanapéra. Alszom egy keveset, mondta magában. Próbálta meggyőzni 
az agyát, hogy reggel ötkor magától ébredjen fel. 
Törvénysértés,  gyilkosság  és pénz,  gondolta  magában. 
Együtt mentek el. Nyomozd ki a forrást,  gondolta bizonytalanul. Azonosítsd az ismeretlent. 
Ki elől rejtőzött Boomer?  Hogy tudta rátenni a kezét az 
anyagra és a képletre? És ki törte össze a csontjait, hogy visszaszerezze? 
Az összezúzott test képe villant  fel előtte, aztán könyörtelenül kikapcsolt. Nem volt  szüksége erre, hogy el 
tudjon aludni. 
De talán jobban járt volna, mint azzal  az  álommal, 
amit helyette kapott. 
Koszos vörös fény villogott. Újra és újra az ablakon át. 
SZEX! ÉLŐ! SZEX! ÉLŐ! 
Még csak nyolcéves volt, de az esze már gyorsan járt. 
Azon gondolkozott, vajon az emberek képesek lennének 
fizetni a halott szexért is? Az ágyán fekve figyelte a villogást. Tudta, mi az a szex. A szex undorító, fájdalmas és félelmetes. Ráadásul elmenekülni sem lehet előle. 
Lehet,  hogy haza  sem jön ma este.  De eddig  hiába 
imádkozott, hogy feledkezzen meg róla,  vagy terüljön el 
holtan valami árokban. Mindig visszajött. 
De néha, ha nem hagyja cserben a szerencséje, túl részegen, túl kábultan  érkezett, és  azonnal belezuhant az 
ágyba. Azokon az éjszakákon remegett a megkönnyebbüléstől, és a sarokba bújt aludni. 
Még mindig fontolgattad szökést. Elképzelte, ahogy 
kijut a bezárt ajtón át, vagy lemászik az ötödik emeletről. 
Ha az éjszaka nagyon rosszul alakult, arra gondolt,  hogy 
egyszerűen kiugrik az ablakon. Gyorsan lezuhanna, aztán 
egy puffanás, és mindennek vége. 
És akkor többé már nem tudna ártani neki. De túlsígosan gyáva volt ahhoz, hogy ezt megtegye. 
Mégiscsak gyerek volt még, és ezen az éjszakán  éhes 
is. Valamint reszketett a hidegtől, mert dührohamában az 
apja eltörte  a hőszabályozót, és az most nem működött. 
A szoba sarka felé húzódott, amit főzőfülkének használtak. Tapasztalatból előbb megrázogatta a fiókot, hogy 
szétkergesse a csótányokat. Talált benne egy szelet csokoIádét. Az utolsót. Valószínűleg  verést kap, mert megette. 
De mit számít, ha így is, úgy is elveri. Akkor már inkább 
élvezi az evés gyönyörét. 
Befalta,  mint egy állat,  aztán a kézfejével letörölte a 
száját. Továbbra is éhes maradt. A megismételt kutatás 
egy penészes sajtdarabot hozott elő. Nem akart arra gondolni, hogy  mi dézsmálhatta már meg. Óvatosan elővett 
egy kést, és elkezdte levagdosni a leszáradt széleket. 
Aztán meghallotta, hogy az apja már az ajtóban  jár. 
inni 
félelmében kiejtette kezéből a kést. Még akkor is zörgött 
a padlón, amikor a férfi belépett. 
- Mit művelsz itt, te lány? 
- Semmit.Felébredtem.  Csak egy kis vizet  akartam 
-Felébredtél  - a  szemei üvegesek voltak,  de nem 
eléggé üvegesek, állapította meg reményvesztetten. - Hiányzik az apukád? Gyere,  adj egy puszit apucinak! 
Nem kapott levegőt. Nem kapott levegőt, és  a hely a 
lába között, ahol bántani  szokta, lüktetni kezdett a félelemtől. 
- Fáj a hasam. 
- Nahát, tényleg? Hát majd a papa megpuszilja - villantotta ki a fogait, ahogy feléje közeledett. Aztán a vigyor 
hirtelen lehervadt  az  arcáról.  - Te ettél. Ettél anélkül, 
hogy kértél volna, ugye? Ugye?! 
- Nem, én csak...  - de a hazugság és a remény, hogy 
megúszhatja, szertefoszlott, amint a kemény férfikéz  végigvágott az arcán.  Az ajka felrepedt, a szemei megteltek 
könnyel, de alig szisszent fel. - Éppen egy kis sajtot készítettem elő. Egy kis harapnivalót, ha megérkezel... 
Erre  az apja megint megütötte, elég erősen ahhoz, 
hogy csillagokat lásson. Most már a földre került, és még 
mielőtt fel tudott volna emelkedni, már rá is vetette magát. 
Sikoltott és sikoltott, mert az öklei keményen és könyörtelenül csépelték. Fájdalom,  vakító,  elnémító fájdalom járta át a testét, ami semmi sem volt a félelemhez képest. 
- Apu, kérlek. Kérlek, kérlek... 
-Meg kell  hogy  büntesselek. Soha  nem  hallgatsz 
fám. Soha  a kibaszott életbe nem figyelsz rám. Úgyhogy 
rnost móresre tanítalak. Egy  jó nagy móresre,  és akkor 
Wajd rendes kislány leszel. 
pw  rorró  leheletet az arcán, aminek valahogy  curoit. A kezei tépdesték róla a már egyébként 
is rongyos ruháját, nyomkodták, szorongatták, leteperték. 
A légzése megváltozott. Ezt a változást már jól ismerte és 
rettegett tőle. Lassú és kéjes lett. 
-Ne, ne, fáj! Fáj! 
Gyenge, fiatal teste ellenállt. Feléje csapott, még mindig visított, a rémülettől karmolni kezdett.  Az apja  dühödten felkiáltott. Hátracsavarta a kezét. Hallotta a  száraz, durva hangot, amint a csontjai megreccsentek. 
- Hadnagy. Dallas hadnagy. 
Vakon  hadonászva, sikoltozva ébredt fel. Vad pánikban felugrott, a lábai összegabalyodtak és a földre esett. 
- Hadnagy. 
Félrehúzódott a kéztől,  amely megérintette a  vállát, 
összehúzta  magát, ahogy a zokogás és a kiáltások a torkában rekedtek. 
-Csak álmodott - szólalt  meg  halkan, egykedvűen 
Summerset. Talán látta volna a szemeiben a felismerést, 
ha a sajátját nem  homályosítják el az emlékek. - Csak álmodott - ismételte meg, miközben úgy közelített  hozzá, 
mint egy csapdába esett farkashoz. - Rémálma volt. 
- Tartsa távol magát tőlem! Menjen innen! Messzebb! 
- Hadnagy. Tudja, hogy hol van? 
- Tudom, hol vagyok  - kapkodta Eve a levegőt,  miközben  a szavakat formálta. Nagyon fázott, ugyanakkor 
kiverte a veríték és nem tudta megfékezni a teste remegését. 
- Menjen el. Csak menjen el - és amennyire csak  térdei  engedték, hátradőlt, eltakarta  a száját és hintázni kezdett. - Takarodjon innen a pokolba! 
- Hadd segítsek  eljutni  a  székig -  nyúlt  feléje 
Summerset gyengéd,  mégis erős  kezekkel,  melyek elég 
erősnek  bizonyultak  ahhoz, hogy  megtartsák, amikor 
megpróbált szabadulni tőlük. 
- Nincs szükségem magára. 
- Segítek eljutni a székéig - a férfi mellett Eve olybá 
tűnt,  mint  egy gyerek, egy sérült gyerek, aki gondoskodásra szorul. Mint a férfi Marlenája volt valamikor. Eve 
próbált nem gondolni arra, vajon az ő gyereke is koldult-e 
úgy, mint ő.  Miután leültette a székbe, elővett  a szekrényből egy takarót.  Eve fogai vacogtak, a szemei tágra 
nyíltak a sokktól. 
- Maradjon így - hallatszott a pattogó utasítás, és Eve 
lassan kezdte összeszedni magát - Maradjon ott, ahova letettem, és legyen csöndben. 
Summerset  felegyenesedett,  hosszú lépésekkel  a 
konyhába ment, és bekapcsolta az  autoséfet. Miközben 
nyugtatót rendelt, verejtékes szemöldökét egy zsebkendővel törölgette. A keze remegett, de ez nem lepte meg. A 
nő sikolya a csontjáig hatolt, ezért futott őrült iramban a 
lakosztályához. 
Egy gyermek sikolyát hallotta. 
Megnyugodott kissé,  és átvitte a poharat Eve-nek. 
- Igya meg! 
-Nem akarom... 
- Igya meg, vagy élvezettel fogom leönteni a torkán. 
Eve meggondolta, hogy kiüsse-e a poharat a kezéből, 
aztán mindkettőjüket zavarba hozta azzal, hogy összehúzta magát és szipogni kezdett. Summerset megadóan félretette a poharat, betakarta és kiment, hogy felvegye a kapcsolatot Roarke háziorvosával. 
Ám a lépcsőházban magával Roarke-kal találkozott. 
- Summerset, maga sohasem alszik? 
- Dallas hadnagyról van szó. Volt egy... 
Roarke ledobta a táskáját, és a gallérjánál fogva megragadta Summersetet. 
- Megsérült?  Hol van? 
-Rémálmot látott. Sikoltozott - veszítette el Summerset a rá olyannyira jellemző lélekjelenlétét, és a hajába 
túrt. - Épp az ön orvosát akartam  hívni. A magánlakosztályában hagytam. 
Ahogy  Roarke félrelökte, Summerset  megragadta a 
karját. 
-Roarke,  meg  kellett volna mondania,  mi történt 
vele. 
Roarke csak megrázta a fejét és ment tovább. 
- Majd én vigyázok rá. 
Szorosan összegömbölyödve talált rá Eve-re, aki még 
mindig remegett.  Érzelmek váltakoztak  benne:  düh, 
megkönnyebbülés, bánat és bűntudat. Elfojtotta őket és 
óvatosan felemelte a szerelmét. 
- Most már minden rendben van, Eve. 
- Roarke - rándult meg még egyszer görcsösen Eve, 
aztán szorosan hozzásimult. Roarke az ölébe vette, és viszszaült a székbe. - Az álmok. 
- Tudom - csókolta meg a nyirkos homlokát. - Sajnálom. 
- Egyfolytában rám törijek, egyfolytában. Semmi sem 
állíthatja meg őket. 
- Eve, miért nem mondtad el nekem? - vonta magához a fejét, hogy  a  szemébe  nézhessen.  - Nem egyedül 
kell ezen keresztülmenned. 
- Semmi sem  tudja megállítani őket - ismételte Eve. 
- Régebben nem tudtam másra visszaemlékezni. De most 
már minden előjött - dörzsölte meg tenyerével az arcát. 
- Megöltem, Roarke. Megöltem az apámat. 
Tizenharmadik fejezet 
Roarke Eve szemébe nézett, és érezte a teste remegését. 
- Kedvesem, rémálmot láttál. 
Az álmomban visszatért a múlt. 
Le kellett higgadnia, hogy kiadhassa magából a felgyűlt 
feszültséget. Ahhoz, hogy józan és  racionális  maradjon, 
úgy kellett gondolkoznia,  mint egy  rendőrnek, és nem 
úgy, mint egy nőnek. Nem úgy, mint egy megfélemlített 
gyereknek. 
-Olyan tisztán  emlékszem, Roarke.  Még  mindig a 
testemen érzem. Még  mindig magamon  érzem. Emlékszem a dallasi szobára,  ahova bezárt. Mindig bezárt valahová ott, ahová épp magával vitt. Egyszer megpróbáltam 
megszökni, elfutni, de megfogott. Aztán pedig az emeleten bérelt szobát, és  rám zárta az ajtót. Sohasem tudtam 
kijutni.  Nem hiszem, hogy bárki tudott volna arról, hogy 
én  egyáltalán létezem - próbálta megköszörülni a torkát. 
- Kérnék egy kis vizet. 
- Itt van. Idd meg  ezt - emelte fel a poharat, amit 
Summerset hagyott a szék mellett. 
- Nem, az nyugtató. Nem akarok nyugtatót - lélegzett mélyeket Eve. - Nincs rá szükségem. 
- Rendben. Ezt viszont már én hoztam - tolta odébb, 
és felállt. Észrevette a gyanakvást Eve szemeiben.  - Qak 
víz, Eve. Esküszöm. 
Eve hitt neki. Felvette a poharat, amit visszahozott és 
hálásan kiitta. Amikor Roarke visszaült a  szék  karjára, 
maga elé  meredt, és folytatta. 
- Emlékszem a szobára. Az elmúlt hetekben erről álmodtam.  A részletek elkezdtek rögzülni. Még dr. Mírát is 
láttam - révedt a szeme a semmibe - Nem, nem mondtam meg neked. Nem voltam rá képes. 
 
- Rendben - próbálta Roarke elfogadni a helyzetet. 
De most már el fogod mondani. 
- Most el kell hogy mondjam - vett egy mély lélegzetet, és felidézte magában az eseményeket úgy, mint ahogy 
azt bármely más bűncselekmény esetében is tenné. - Ébren voltam, és abban reménykedtem, hogy  túl részeg lesz 
ahhoz, hogy hozzám nyúljon, amikor hazajön. Már későre 
járt. 
Nem kellett  becsuknia a szemét ahhoz, hogy lássa a 
koszos szobát, a piszkos ablakokon át betűző vörös fények 
villódzását. 
- Hideg volt - mormolta maga elé. - Összetörte a hőfokszabályozót, és kihűlt a lakás. Láttam a leheletemet a 
levegőben - rázkódott  össze az emlékektől. - De az éhség 
is mardosott. Találtam néminnivalót. Az apám nem tartott túl sok ételt a házban. Folyamatosan éheztem. Épp 
egy  darab sajtról vágtam le  a megpenészedett részeket, 
amikor megérkezett. 
Az ajtó kinyílik, a  félelem a szívébe markol, a kés fémes zörejjel a padlóra esik. Megpróbál felállni, megnyugtatni magát, de hitte, hogy elbírják  a lábai. 
- Azonnal észrevettem, hogy nem elég részeg. Ezt világosan lehetett látni. Most már arra is emlékszem, hogy 
nézett ki akkor. Sötétbarna haja volt, az arca pedig felpuffadt az italtól. Valamikor talán jóképű lehetett, de már régen. Véraláfutások borították az arcát. Lapátkezei voltak. 
Lehet, hogy csak azért,  mert én voltam kicsi, de iszonyatosan nagynak tűntek. 
Roarke Eve vállához emelte  a kezét, és masszírozni 
kezdte, hogy enyhítsen  a feszültségén. 
- Már nem bánthat. Már nem érhet hozzád. 
- Nem - csak az álmaiban, tette hozzá magában. Az 
álmaimban újra átélem a fájdalmat. - Nagyon ideges lett, 
mert ettem. Nem lett  volna  szabad elvennem bármit is 
előzetes kérés nélkül. 
-Jézusom - tekerte még szorosabban Eve köré a pok-s 

rócot, mert a nő egyfolytában remegett. És azon vette észre magát, hogy szeretné megetetni. Bármit, mindent odaadna neki, csak hogy ne gondoljon többé az éhségre. 
-Ütlegelni kezdett -  csuklott  meg Eve hangja, és 
nagy erőfeszítésébe került, hogy folytassa a történetet. Ez 
csak egy jelentés, hajtogatta magában. Semmi több. - Leütött, 
és amikor a földre kerültem, tovább vert. Az arcom, a testem. Sírtam, sikoltoztam, könyörögtem neki, hogy hagyja 
abba. Szétszaggatta a ruhámat, és az ujjaival belém hatolt. 
Borzalmasan fájt, mert előző este is megerőszakolt, és még 
mindig szenvedtem tőle. Aztán újra erőszakoskodni kezdett. Az arcomba mászott, zihált, és  azt mondogatta, 
hogy legyek jó kislány, és  közben megerőszakolt. Úgy 
éreztem, mintha minden szétszakadna bennem. A fájdalom  annyira erős volt,  hogy már  nem bírtam elviselni. 
Karmoltam. Biztos véresre karmoltam. Akkor törte el a 
karom. 
Roarke hirtelen felállt, és elszaladt, hogy kinyissa  az 
ablakokat. Levegőre volt szüksége. 
-Nem tudom, hogy elájultam-e. Talán igen, de azt 
hiszem,  csak  egy  rövid  időre.  Viszont a fájdalom nem 
múlt  el. 
- Igen - mondta Roarke automatikusan. - Tudom. 
- De ez olyan ellenállhatatlan volt. Sötét és sikamlós 
fájdaiomhullámok. És nem hagyta abba. Kezembe került 
a kés. Csak  úgy, egyszer csak ott termett. Beledöftem 
remegett meg Eve válla. - Beleszúrtam, és csak szúrtam, 
és szúrtam. Mindent elborított a vér. Érzem a nyers, édeskés szagát. Kimásztam alóla. Addigra már halott lehetett, 
de még mindig szurkáltam.  Roarke, látom magamat térdepelve,  kezemben a késsel,  miközben a vér a csuklómra 
folyik,  az arcomra fröccsen. És a fájdalom, a roham magával ragadott. Egyszerűen képtelen voltam abbahagyni. 
Ki  hagyta volna abba?,  gondolta Roarke magában. Ki 
tudta volna abbahagyni? 
-Aztán az egyik sarokba vonszoltam magam,  hogy 
eltávolodjak tőle, mert tudtam, ha felkel, meg fog ölni. 
Elájultam,  vagy csak elaludtam, mert nem emlékszem 
semmire egészen a nappali világosságig. Mindenem fájt... 
iszonyatosan fájt. Rosszul lettem. Nagyon rosszul, és amikor kikészültem, láttam, láttam... 
Roarke megfogta a kezét. Jéghideg volt, vékony és törékeny. 
- Ennyi elég, Eve. 
- Nem, engedd, hogy befejezzem.  Be kell fejeznem 
a szavak úgy buktak a felszínre, mintha óriási köveket dobálna le a szívéről. - Láttam. Tudtam, hogy megöltem, és 
azt is, hogy majd eljönnek értem, és bedugnak egy cellába. Egy sötét cellába. Mindig azt mondta nekem, hogy ezt 
teszik az emberrel, ha nem viselkedik jól. Bementem a 
fürdőszobába és lemostam magamról a vért. A karom... a 
karom iszonyatosan fájt, de nem akartam börtönbe kerülni. Felvettem valami ruhát, és betettem minden holmimat 
egy táskába. Közben folyton attól féltem, hogy mindjárt 
felkel, és nekem esik, de ő csak feküdt tovább. Otthagytam. Elindultam. Korán volt, kora reggel. Senki nem járt 
odakint. A táskát eldobtam vagy elhagytam. Már nem 
emlékszem. Sokat gyalogoltam, aztán  bementem egy sikátorba és elbújtam estig. 
Eve a kezével megtörölte a száját. Vissza tudott emlékezni arra az éjszakára is, a sötétségre, a bűzre, a félelemre, 
ami még a fájdalomnál is erősebb volt. 
- Aztán tovább gyalogoltam, és addig mentem, amíg 
már képtelen voltam emelni a lábam. Találtam egy másik 
sikátort. Nem  tudom, meddig maradtam, de ott találtak 
rám. Ekkora már nem emlékeztem semmire...  mi történt, hol vagyok. Ki vagyok. Még most sem emlékszem a 
nevemre. Soha nem hívott a nevemen. 
- A te neved Eve Dallas - vette kezébe Roarke az arcát. - És az életednek ez a része már lezárult. Túlélted, legyőzted. Most  már képes  voltál felidézni is, és ezzel teljesen vége. 
- Roarke - és ahogy ránézett, tudta, hogy senkit nem 
szeretett annyira, mint őt. Nem is fog soha. - Nincs vége. 
Szembe kell néznem azzal, amit tettem. Szembe kell néznem a  következményeivel.  Nem  tudok most hozzád 
menni. Holnap be kell szolgáltatnom a jelvényemet. 
- Miféle őrültség ez? 
-Megöltem az apámat, nem érted? Nyomozást kell 
indítani. Még akkor  is, ha tiszta vagyok. Az  akadémiai 
felvételim, a papírjaim mind érvénytelenek. Amíg a nyomozás tart, nem lehetek rendőr, és nem mehetek hozzád 
feleségül - állt fel magabiztosan. - Össze  kell  csomagolnom. 
- Próbáld csak meg. 
A mély, fenyegető hang megállította Eve-t. 
- Roarke, követnem kell a szabályokat. 
- Nem, embernek kell lenned -  lépett az ajtóhoz,  és 
becsapta.  - Azt gondolod, hogy keresztülgázolhatsz rajtam, az életeden, mert megvédted magad egy szörnyeteggel szemben? 
- Megöltem az apámat. 
- Megöltél egy  átkozott szörnyeteget.  Gyerek voltál. 
Ideállsz elém, a szemembe nézel és képes vagy azt mondani, hogy meg tudnád vádolni bármivel is  azt a kisgyereket? 
Eve kinyitotta a száját,  majd bezárta. 
-Ez nem attól  függ,  hogy én hogy látom, Roarke. 
A törvény... 
-A törvénynek meg kellett volna védenie téged! 
vesztette el a türelmét Roarke az agyában örvénylő, ördögi képektől. - A fene essen a törvénybe. Mi jót tett az velünk, amikor a legjobban szükségünk ktt volna rá? Vissza 
akarod adni a jelvényed, mert a törvény kurvára gyenge 
ahhoz, hogy  megvédje az  ártatlanokat és a gyerekeket? 
Légy őszinte! Dobd el a karrieredet! De tőlem nem szabadulsz meg ilyen könnyen. 
A vállánál fogva megragadta, aztán elernyedtek a kezei. 
- Nem tudok hozzád nyúlni - és megrémülve az indulattól, ami kitört belőle, hátralépett. - Félek rád tenni a 
kezemet. Nem tudnám elviselni, ha őt juttatnám eszedbe, 
miközben velem vagy. 
- Nem - nyúlt utána döbbenten Eve. - Nem. Ez nem 
igaz. Ilyen nem  történhet meg. Amikor megérintesz, 
semmi más nem létezik, csak te meg én. Csak  kezelnem 
kell ezt valahogy. 
-Egyedül?  - kérdezte  elkeseredetten  Roarke. 
Ahogy a rémálmaiddal is egyedül küzdesz? Nem mehetek 
vissza, hogy megöljem helyetted, Eve. Megadnék mindent 
és még annál is többet,  ha megtehetném  ezt az egyet. De 
nem tudom. Nem fogom megengedni, hogy egyedül birkózz meg vele. Ez egyikünk számára sem megoldás. Ülj 
csak le. 
- Roarke! 
- Kérlek, ülj le - vett egy mély lélegzetet, hogy kitisztuljon a feje. Nem is figyelne rá,  ha dühöngene. Hozzá 
pedig nem illik ez a viselkedés. 
- Megbízol dr. Mirában? 
- Igen. Úgy értem... 
- Amennyire bárkiben megbíznál - fejezte be a mondatot Roarke. - Ez így rendben is van - lépett oda az íróasztalhoz. 
- Mit csinálsz? 
- Felhívom. 
- Az éjszaka közepén? 
- Tudom, mennyi az idő - emelte fel a linket. - Az 
tanácsát hajlandó vagyok elfogadni. Szeretném, ha  te  is 
ezt tennéd. 
Eve vitatkozni  szeretett volna, de nem talált semmilyen szilárd támpontot. Elcsigázottan hajtotta tenyerébe a 
fejét. 
- Rendben. 
Ott maradt, alig hallva Roarke halk hangját, és a válaszokat. Amikor a férfi visszajött hozzá, kinyújtotta feléje a 
kezét, és ránézett. 
- Már útban van ide. Lejönnél a földszintre? 
- Nem azért  csinálom ezt, hogy bántsalak,  vagy  felbosszantsalak. 
- Már mindkettőt megtetted, de most nem ez a legfontosabb - fogta kézen Eve-t, és magához húzta. - Nem 
fogom hagyni, hogy elmenj, Eve. Ha nem szeretnél, vagy 
nem akarnál  engem, ha nem lenned szükséged rám, el 
kellene engedjelek. De  te szeretsz, és akarsz. És ha nehezen fogadod is el a gondolatot, szükséged van rám. 
Nem foglak  kihasználni,  gondolta Eve, de hangosan 
nem mondott semmit, miközben lementek a lépcsőn. 
Nem tartott sokáig, amíg Mira odaért. A tőle megszokott módon,  gyorsan és  abszolút felkészülten érkezett. 
Higgadtan  üdvözölte Roarke-ot, vetetett egy pillantást 
Eve-re, majd leült. 
- Hálás lennék egy  brandyért, ha nem veszik zokon. 
És azt  hiszem, a hadnagynak is követhetné a példámat 
miközben Roarke az italért ment, Mira körbenézett a szobában. - Micsoda barátságos otthon. Boldogságot áraszt 
mosolygott, és  felemelte a fejét. - Eve, miért alakítottad  át 
a frizurádat? Nagyon tetszetős lett. 
Roarke egy pillanatra zavarba jött,  megállt és bámult. 
- Mit csináltál vele? 
Eve megrándította a vállát. 
- Semmi különös, csak... 
- Férfiak -  vette el Mira a brandyjét, és megfordult. 
Miért idegeskedjünk?  Amikor a férjem nem veszi észre  a 
változást,  mindig azt mondja, hogy ez  azért van, mert 
engem szeret és nem a hajamat. Általában békén hagyom 
ezzel a válasszal. Most pedig - dőlt hátra -, el tudod mondani? 
-Igen - és  Eve elmesélt mindent,  amit Roarke-nak 
már elmondott. De immár a zsaru hangján, hűvösen, viszszafogottan, eltávolodva az eseményektől. 
- Nehéz éjszakád lehetett - pillantott Mira Roarke-ra. 
-  És ez  mindkettőtökre vonatkozik. Lehet, hogy  nehéz 
lesz  elhinni, de mától kezdve csak jobb lesz. Kész rá az 
agyad, hogy feldolgozza ezt az élményt? 
- Azt hiszem. Az emlékek egyre tisztábban jöttek elő, 
és egyre gyakrabban - hunyta le Eve a szemét. - Pár hónappal ezelőtt válaszoltam egy helyi bűnesetről szóló hívásra. Túl későn értem oda.  Az apa Zeust szedett. Már 
megölte a kislányt, mielőtt bejutottam a lakásba. Én pedig lelőttem. 
-Igen, emlékszem.  Az a gyerek akár te is lehettél 
volna. Viszont te túlélted. 
- Az apám viszont nem. 
- És hogy érzed magad ettől? 
-Boldognak.   Ugyanakkor  aggaszt,   hogy   ennyi 
gyűlölet szorult belém. 
-Vert téged. Megerőszakolt. Az apád volt és neked 
biztonságban kellett volna lenned mellette. De nem. Mit 
gondolsz, hogy kellene érezned? 
- Evekkel ezelőtt történt. 
- Tegnap történt - javította ki Mira. - Egy órával ezelőtt. 
- Igen - nézett le Eve a brandyjére és visszafojtotta a 
könnyeit. 
- Kellemetlen, hogy megvédted magad? 
- Nem. Nem az, hogy megvédtem magam.  Én meg 
is öltem. Még akkor is tovább szurkáltam, amikor már 
meghalt. Ez... vak gyűlölet, ellenállhatatlan dühroham. 
Úgy viselkedtem, mint egy állat. 
- Úgy bánt veled, mint egy állattal. Állatot csinált belőled. Igen - mondta Mira Eve reszketésére válaszolva. 
Rosszabbat tett annál, hogy elvette a gyermekkorodat, az 
ártatlanságodat, de még az emberségedtől is megfosztott. 
Léteznek szakkifejezések arra a személyiségre, amely képes 
azt megtenni, amit veled megtettek, de egyszerű szavakkal szólva - és ezt egészen hűvös hangon jelentette ki 
egy szörnyeteg volt. 
Mira nézte, amint Eve  tekintete Roarke szemébe fúródik, egy pillanatra megállapodik, majd továbbsiklik. 
- Elvette a szabadságod - folytatta Mira -, a választás 
lehetőségét, megjelölt téged, megbélyegzett, mint egy állatot, és bepiszkított. Nem számítottál embernek a szemében, és a helyzet nem változott. Lehet, hogy nem is lett 
volna belőled más, csak egy állat, ha  túlélted volna egyáltalán. És azután, hogy megszöktél, felépítetted önmagad. 
Mi lett belőled, Eve? 
- Rendőr. 
Mira mosolygott. Pontosan ezt a választ várta. 
- És azon túl? 
- Egy ember, egy személyiség. 
- Egy felelősségteljes ember? 
- Igen. 
-Barátságra, hűségre, együttérzésre, humorra, szeretetre fogékony ember? 
Eve Roarke-ra nézett. 
- Igen, de... 
- Az a gyermek képes volt erre? 
-Nem, ő...  túlságosan féltem  ahhoz,  hogy  érezni 
merjek. Rendben  van, megváltoztam - szorította homlokára a tenyerét Eve,  és meglepődve, megkönnyebbülve 
tapasztalta, hogy enyhül a lüktető fejfájása. - Sikerült valami jót formálnom magamból, ami azonban nem változtat azon a tényen,  hogy öltem. A kivizsgálásnak meg kell 
történnie. 
Mira felhúzta a szemöldökét. 
- Természetesen vizsgálatot indíthatsz,  ha az apád kiléte fontos a számodra. Fontos? 
- Nem, a legkevésbé sem érdekel. Ez csak az eljárás... 
- Bocsáss meg - emelte fel Mira a kezét. - Vizsgálatot 
akarsz kezdeményezni ennek az embernek a halála ügyében, aki a te kezedtől halt meg, amikor nyolcéves voltál? 
- Ez a  szabály - állította Eve makacsul - És megkívánja az automatikus felfüggesztésemet, amíg a vizsgálati 
csoport kielégítő választ nem kapott. Szintén tanácsos a 
személyes terveimet is egy időre felfüggeszteni, amíg ez az 
ügy meg nem oldódik. 
Megérezve Roarke  erősödő indulatát, Mira vetett rá 
egy  gyors   figyelmeztető pillantást,  aztán végignézte, 
amint megvívja a keserű harcát az Önuralomért. 
- Megoldódik, de milyen értelemben? - kérdezte higgadtan. - Nem akarok  úgy feltűnni, mint aki képes feltételezésekbe  bocsátkozni a munkádról,  hadnagy, de  ez 
esetben olyan dologról beszélünk, ami körülbelül huszonkét évvel ezelőtt történt. 
- Tegnap történt - és Eve érzett valami sekélyes örömöt abban, hogy Mira saját szavaival vágott vissza. - Egy 
órával ezelőtt történt. 
- Érzelmileg igen - mondta Mira helyeslően anélkül, 
hogy sikerült volna kibillenteni őt az egyensúlyából. - De 
a  gyakorlatban és jogi értelemben is több mint két évtizeddel ezelőtt. Nem találnának semmilyen tetemet vagy 
bármilyen tárgyi bizonyítékot a vizsgálat folyamán. Természetesen  rendelkezésre állnak  feljegyzések az akkori 
helyzetedről, amikor megtaláltak,  a megrontásról, az alultápláltságról, az elhanyagoltságról és a traumatikus állapotról. Mostanra viszont az esetre már csak a te memóriád 
emlékszik. Gondolod, hogy a történeted változni fog egy 
kihallgatás során? 
- Nem,  természetesen nem, de... Ez az eljárás. 
- Nagyon jó zsaru vagy,  Eve  - jelentette ki szelíden 
Mira. - Ha ez az ügy az asztalodra kerülne, pontosan úgy, 
ahogy most  előadtad, mi lenne a szakmai és objektív véleményed? Mielőtt válaszolnál, kérlek légy óvatos és légy 
őszinte. Nincs értelme büntetni önmagad, vagy azt az ártatlan gyereket, akivel olyan durván bántak. Mit tennél? 
-Én... - ült Eve magába roskadva. Szipogott, a kezével a szemeit dörzsölte - Lezárnám. 
- Akkor zárd le. 
- De ez nem rajtam múlik. 
-Boldog leszek,  ha magam vethetem fel  ezt a parancsnokodnak, négyszem közt. Közölném vele a tényeket  és a személyes javaslatomat. Azt hiszem, tudod,  mi 
lenne a döntése. Szükségünk van olyan emberekre, mint 
te, akik szolgálnak és védnek bennünket, Eve. És itt egy 
férfi, akinek szintén szüksége van arra, hogy bízz benne. 
- Én bízom benne - és erre Mira átölelte, miközben 
Roarke-ra pillantott a válla fölött. - De félek, hogy  kihasználom.  Nem számít, mások mit gondolnak a pénzről 
és a  hatalomról. Nem  akarok bármikor okot adni arra, 
hogy azt gondolja, én valaha is kihasználnám őt. 
- Vajon valóban ezt gondolja? 
Eve rákulcsolta a kezét a gyémántra, ami a mellei között hintázott. 
- Túlságosan szeret ahhoz, hogy képes legyen felfogni 
ennek az értelmét. 
- A magam részéről azt gondolom, hogy ez csodálatos. És nemsokára alkalmad lesz megtapasztalni a különbséget aközött, hogy milyen függeni valakitől, akit szeretsz, 
és akiben megbízol - állt fel Mira. - Azt mondanám, vegyél be egy nyugtatót, és holnap vegyél ki egy nap szabadságot, de te egyiket sem fogod megtenni. 
- Nem, tényleg nem. Sajnálom, hogy az éjszaka közepén idevonszoltunk. 
- Mi, zsaruk és orvosok hozzá vagyunk szokva ehhez. 
Beszélünk még később? 
Eve vissza akarta  utasítani, meg akarta tagadni 
ahogy évekig elutasított és eltaszított magától mindent és 
mindenkit. De ez alkalommal rájött arra, hogy ennek az 
időszaknak vége. 
- Igen, oké. 
Hirtelen indíttatásból Mira Eve arcára tette a kezét és 
megcsókolta. 
- Meg fogod csinálni, Eve. - Aztán  Roarke-hoz fordult és kinyújtotta felé a kezét. - Örülök, hogy felhívott. 
Személyes érdeklődést tanúsítok a hadnagy iránt. 
- Csakúgy, mint én. Köszönöm. 
- Remélem meghívtok az esküvőre. Köszönöm, egyedül is. 
Roarke leült Eve mellé. 
-Jobb lenne, ha megszabadulnék a pénzemtől, az ingóságaimtól, félrelökném a cégemet, és alulról kezdeném? 
Sok mindenre számított  Eve, de erre nem. Rábámult. 
- Megtennéd értem? 
Roarke előrehajolt és gyengéden megcsókolta. 
- Nem. 
Meglepte az Eve-bői kitörő kacagás. 
- Úgy érzem magam, mint egy idióta. 
- Van is  rá okod - kulcsolta kezét Eve kezére Roarke. 
- Hadd segítsek elmulasztani a fájdalmat. 
- Ezt próbálod, amióta beléptél az ajtón - sóhajtott fel 
Eve, és Roarke  homlokához támasztotta a homlokát. 
Légy  türelmes velem, Roarke. Jó zsaru vagyok. Tudom, 
hogy  mit csinálok, amikor a jelvényem a tét. Ha leveszem, 
teljesen elbizonytalanodom. 
- Türelmes vagyok. Szembe tudok nézni a sötét oldaladdal is, Eve, csakúgy, ahogy  te is az enyémmel. Gyere, 
feküdjünk le. Aludnod kell - segítette fel megint. - És ha 
rémálmaid támadnak, ugye nem fogod eltitkolni előlem? 
- Nem, többet nem teszem. Mi ez? 
A szemeit összehúzva Roarke beletúrt Eve hajába. 
-Tényleg más Nem könnyű észrevenni, de nagyon 
csábító a változás. És  van valami... - cirógatta meg a hüvelykujjával az arcát. 
Eve a szemöldökét húzogatta, hátha észreveszi a megújult formáját, de a férfi csak tovább nézte. 
- Na mi az? 
- Gyönyörű vagy. Tényleg gyönyörű vagy. 
- Te meg fáradt. 
- Nem, nem vagyok - hajolt közel hozzá, majd hoszszan és kitartóan megcsókolta. - Egyáltalán nem. 
peabody megbámulta, Eve pedig úgy döntött, nem vesz 
tudomást róla. Már túlvolt a kávéján, és Feeney érkezésére 
várva még egy kosárka muíflnt is magával hozott. Elétárultak New York látványos formái:  csillogó felhőkarcolók 
a park dús zöldjének hátterében. 
Arra gondolt, hogy nem tudja elítélni Peabodyt azért, 
mert így megnézi. 
- Nagyon örülök, hogy inkább ide jöttéi és nem a kapitányságra - kezdte Eve a társalgást. Tudta, hogy még 
nem pörgött  fel teljesen, mint ahogy azt is, hogy  Mavis 
nem engedheti meg magának,  hogy fecsérelje az idejét. 
-Szeretném... 
- Szeretnék még egy-két dolgot elintézni, mielőtt bejelentkezem. Amint megteszem, szerintem már Whitney 
hívni is fog. Lőszerre van szükségem. 
- Semmi probléma - és Peabody  tudta, hogy vannak 
emberek, akik  tényleg így élnek. Hallott már erről,  olvasott is róla, filmen is látta. És nem volt semmi különös a 
hadnagy szobáiban.  Mindenesetre kellemes  benyomást 
keltettek. Tágas tér, szép bútorok. Mindennel fel volt szerelve. 
De a ház! Istenem, a ház! Inkább a  kastély felé hajlott, 
sőt szinte már el is érte. Zöld pázsit, virágzó fák és szökőkutak. Megvolt  hozzá az  összes torony,  a vakító fehér  kövek. Ezt láthatta a látogató, mielőtt a  háziúr kíséretében 
belépett a házba és bent elkápráztatta a márvány, a kristály és a fa. És tér. Az a rengeteg tér. 
- Peabody? 
- Tessék? Elnézést. 
- Oké, minden rendben. A hely meglehetősen tekintélyt parancsoló. 
- Ez egyszerűn hihetetlen - fordult ismét Eve felé. 
Másképpen néz ki - mondta, mint aki döntésre jutott és 
hunyorogva nézte. - Másként néz ki. Hé, levágattad a 
hajad! És a szemöldököd - hajolt közelebb érdeklődve. 
A bőrével is csináltak valamit. 
- Csak egy kis kozmetika - fordította el Eve zavartan 
a fejét. - Rátérhetünk a tárgyra vagy szeretné tudni a tanácsadóm nevét is? 
- Nem hiszem,  hogy megengedhetném magamnak 
válaszolt Peadbody  mosolyogva. - Mindenesetre jól nézel 
ki. Hetekkel az esküvődre előtt elkezdtél szépítkezni. 
-Nem hetek múlva megyek férjhez, hanem a jövő 
hónapban. 
- Fogadjunk, hogy nem vetted észre, hogy már a jövő 
hónapban járunk. Olyan ingatott vagy - remegett meg 
Peabody szája. - Soha nem szoktál izgatott lenni. 
- Pofa be Peabody! Itt gyilkosság történt. 
- Igenis, hadnagy - szégyellte el kissé magát, miközben  elfojtott egy  önelégült mosolyt. - Azt gondoltam, elütjük az időt, amíg  Feeney százados meg nem érkezik. 
-Tíz órakor megbeszélésem van Redforddal. Nincs 
időm tétlenkedni.  Mondd el, mit  sikerült  elintézned a 
klubban. 
- Már megírtam a jelentésem - Peabody  újra nyeregben érezte magát és elővett egy diszket a táskájából. - Tizenöt harmincötkor érkeztem, megkerestem a Recsi nevű 
alanyt, és az asszisztensedként azonosítottam magam. 
- Mit a véleményed róla? 
- Olyan ember, akárcsak a többi - válaszolt Peabodí 
szárazon. - Azt  mondta, hogy jó asztaltáncos lehetnék, 
mert erősek a lábaim. Erre azt feleltem, hogy ez nem szerepel a közeli terveim között. 
- Szép kis alak. 
- Elég segítőkészen viselkedett. Megítélésem szerin 
dühös volt, amikor tájékoztattam Hetta haláláról és a köí 
rülményekről. Nem sokáig dolgozott ott, de  azt mondta 
jó volt a természete, hatékonyan dolgozott és sikereket is 
ért el. 
- Ezekkel a szavakkal? 
- Pontosan így, Dallas. Az ő szavajárásával, amit a jelentésemben  idézek is. Nem látta,  hogy kivel beszélt a 
Boomerrel történt incidens  után, mert a klub zsúfolásig 
megtelt, ő pedig dolgozott. 
- Fejeket  reccsintett. 
-Ahogy mondod. Ettől függetlenül megnevezett jó 
néhány más alkalmazottat és törzsvendéget is, akik láthatták valakivel.  Megvannak a nevek és a vallomások. Egyikőjük sem vett észre semmi különöset vagy a szokványostól eltérőt. Az egyik kuncsaft úgy emlékezett, hogy látta 
őt egy privát kabinba bemenni egy másik férfival, de már 
nem tudta, hogy ez mikor történt, és csak homályos személyleírást tudott adni. Egy magas krapek. 
- Nagyszerű. 
- Kettő tizenötkor jelentkezett ki, több mint egy órával korábban, mint máskor. Azt mondta az egyik társuknak, hogy túlórázott. Felmutatott egy maréknyi hitelkártyát és készpénzt. Egy új kuncsafttal büszkélkedett, aki 
állítólag a minőségért fizet. Ekkor látták utoljára. 
-A holttestét három nappal később találták meg 
lökte el magát Eve feldúltan az asztaltól. - Ha hamarabb 
kaptam volna meg  az ügyet,  vagy ha Carmichael vette 
volna a fáradságot, hogy utánanézzen... Mindegy, ez már 
így van. 
- Úgy tűnt, nagyon szerették. 
- Volt valakije? 
-Senki komoly  vagy hosszú távú. Az ilyen klubok 
nem  bátorítják a randit a vendégekkel odakint, és Hetta 
láthatóan igazi profi volt. Egyik klubból ment a másikba, 
de eddig nem sikerült semmit  sem találnom  róla.  Ha a 
halála éjszakáján dolgozott valahol, arról nem maradt  feljegyzés. 
- Drogozott? 
-Társaságban,  alkalmanként. Nem  volt  nagy fogyasztó azok szerint, akikkel beszéltem.  Ellenőriztem az 
aktáját, és néhány birtoklástól eltekintve tiszta. 
- Mikoriak a feljegyzések? 
- Ötévesek. 
-Oké, maradj  rajta. Hetta a tiéd - pillantott hátra 
Eve, amint Feeney besétált. - Örülök, hogy csatlakozol 
hozzánk. 
- Hé, odakint halálos közlekedési baleset történt. Pupákok! - kapcsolódott be a társalgásba Feeney. - Hogy 
vagy, Peabody? 
-Jó reggelt, százados. 
- Találtak valamit? Új inge van, Dallas? 
-Nem. 
- Valahogy másképp  né ki  - töltött magának egy 
kávét, miközben végigmérte Eve-t. - Megtaláltuk a fickót 
a kígyótetoválással. Mavis elment a Zéró Szintre körülbelül kettőkor,  rendelt magának egy Sikoltót és egy asztaltáncost. Én magam is beszéltem az ipsével a múlt éjszaka. 
Emlékszik rá. Azt mondja,  épp útban  volt egy másik 
bolygóra. Felajánlott neki egy listányi bevett szolgáltatást, 
de nem érdekelte semmi, és kitámolygott. 
Feeney felsóhajtott és leült. 
- Ha egy másik klubba próbált  átvánszorogni, nem 
használt  hitelkártyát. Nincs  nyoma azután,  hogy kettő 
negyvenötkor elhagyta a Zéró Szintet. 
- Hol van a Zéró Szint? 
- Körülbelül hat háztömbnyire a gyilkosság  helyszínétől. Fokozatosan haladt lefelé, keresztül a városon, azt követően, hogy elhagyta Pandorát és bement a Cikcakkba. 
Eközben öt másik  klubban járt, útközben Sikoltót  vett 
magához, többnyire hármasával.  Nem tudom,  hogy bírt 
megállni a lábán. 
- Hat háztömbnyire - mormolta Dallas. - Harminc 
perccel a gyilkosság előtt. 
-Sajnálom kölyök.  Ettől nem lesz  számára jobb aj 
helyzet.  Most pedig a biztonsági diszkek. Leonardo biztonsági kamerája bekrepált a kérdéses este, tízkor. Tengernyi bejelentés érkezik olyan  kölykökről, akik a külső 
kamerákat rongálják ezen a területen, úgyhogy valószínű, 
hogy ez  történt akkor is. Pandora biztonsági rendszere ki 
volt kapcsolva. Semmi trükk, semmi szabotázs. Bárki is 
ment be, tudta, hogy lehet bejutni. 
- Ismerte őt, és ismerte a rendszert is. 
- Kellett hogy ismerje - helyeselt Feeney. - Nem leltem semmilyen nyomot  a Justin Young-féle épület biztonsági rendszerének a diszkjein. Megtaláltam  őket, amikor bementek körülbelül egy harminckor, és amikor a nő 
újra kiment  tízkor vagy tizenkettőkor  másnap.  Közte 
semmi. Habár... - tartott kis hatásszünetet - van hátsó 
ajtaja is. 
- Micsoda? 
- Helyi bejárat, ami a konyhán át egy teherlifthez vezet. Ott nincs biztonsági rendszer. Hat szinten át közlekedik, plusz a garázs. Nos, a garázsba szereltek  biztonsági 
kamerát, és a többi emeletre is, de...  - újabb szünet. - A 
közműveket is számításba vehetjük a földszinten. A karbantartási  területet, ahol  a biztonsági rendszer igencsak 
kifinomult. 
- Kijuthattak észrevétlenül? 
- Talán - szürcsölt bele Feeney a kávéjába.  - Ha ismerték az épületet,  a rendszert, és ha odafigyeltek a kilépés időzítésére, hogy elkerüljék a karbantartáson az ellenőrzést. 
- Ez más megvilágításba helyezi az alibijüket. Áldjon 
meg az Isten, Feeney. 
- Nos, igen. Küldhetitek a pénzt. Vagy csak adjátok 
nekem ezeket a muffinokat. 
- A tiéd. Azt hiszem, újra beszélnünk kell a fiatal szerelmeseinkkel. Van néhány  érdekes  játékosunk ebben a 
történetben. Justin Young annak idején Pandorával bújt 
ágyba, most pedig intim viszonyba  került Jerry Fitzge
ralddal, aki Pandora egyik legfőbb riválisa az út királynője 
címért. Mind Fitzgerald és Pandora, filmes karriert akarnak befutni. írd be Redfordot mint producert! Szeretne 
Fitzgeralddal dolgozni, korábban dolgozott  már  együtt 
Jounggal és most együtt van  Pandorával. Mind a négy 
ember Pandoránál szokott összejönni.  Azon  az éjszakán, 
amikor meghívta őket, megölték. Nos, vajon miért akarta 
Pandora, hogy ott legyenek, a riválisa,  az ex-szeretője és a 
producer? 
- Szerette a drámai helyzeteket - vetette közbe Peabody. - Élvezte a konfliktusokat. 
-Igen, ez valószínűleg igaz. Szerette azt is,  amikor 
kényelmetlen helyzeteket okozhat. Kíváncsi lennék, hogy 
vajon nem akart-e valamit az arcukba vágni. Mindnyájan 
nagyon nyugodtan viselkedtek  a kihallgatás alatt - emlékezett vissza Eve. - Nagyon összeszedettek és nyugodtak 
voltak. Lássuk, vajon fel tudjuk-e rázni őket. 
Eve a másik oldalt kémlelte, miközben szétnyílt az ajtó, 
ami az irodáját elválasztotta Roarke irodájától. 
- Nem volt bezárva - mondta és megállt a küszöbön. 
- Zavarok? 
- Nem, dehogy. Csak be kell fejeznünk valamit. 
- Hé, Roarke - szólt oda Feeney egy muffinnal a kezében.  - Készen állsz rá, hogy igába hajtsd a fejed? Csak 
vicceltem - dünnyögte, mialatt Eve szinte leforrázta a tekintetével. 
- Azt hiszem, menni fog a béklyóban való járás - vetett Peabodyra egy pillantást, és felhúzta a szemöldökét. 
- Elnézést, Peabody. Ismerje meg Roarke-ot. 
Miután Eve bemutatta,  elmosolyodott, és a szobába 
lépett. 
- Peabody a hatékony munkaerő. Örülök, hogy megismerhettem. 
Peabody  viszonozta a kézfogást,  miközben próbált 
nem meredten bámulni rá. 

- Részemről a szerencse. 
-Ha egy  rövid időre elrabolhatnám  a hadnagyot, 
nem állnék az útjukba - tette a kezét Eve vállára, és megszorította egy kicsit. Amikor felállt, hogy kimenjen vele, 
Feeney prüszkölt egyet. 
-Le fogja nyelni a  nyelvét, Peabody. Miért van az, 
hogy a  nőknek egyből  elhomályosodik a tekintetük, ha 
meglátnak egy férfit, akinek olyan a feje, mint az ördögé, 
viszont olyan a teste, mint az Istené? 
- Ez hormonális - motyogta Peabody, de továbbra is 
Eve-t és  Roarke-ot figyelte. Az utóbbi időben nagy érdeklődést mutatott a férfi-nő párkapcsolatok iránt. 
- Hogy vagy? - kérdezte Roarke. 
-Jól. 
Megfogta Eve állát, gyengéden belefúrta a hüvelykujját a gödröcskéjébe. 
- Remélem, nyomra akadtál. Lesz néhány találkozóm 
a belvárosban ma reggel, de gondoltam, hogy ez érdekelni 
fog  - nyújtott  át egy kártyát az övéi  közül, névvel  és 
címmel a hátoldalán. - Ő a bolygóközi ügyek specialistája, akiről  kérdeztél. Időt  fog  szakítani bármire, amire 
megkéred. Már nála is a minta, amit ideadtál nekem, de 
szeretne még egyet. Az ellenőrző teszteléshez. Azt hiszem, 
így mondta. 
- Köszönöm - csúsztatta Eve  a kártyát a zsebébe. 
Tényleg hálás vagyok. 
- A Startlight állomás aktái... 
-A Startlight állomás? - és belekerült egy kis időbe, 
amíg felfogta. -Jézusom, el is felejtettem,  hogy ezt is kértem tőled. A memóriám nem a legjobb. 
- Nagyon is fontos minél hamarabb megcsinálni. Különben is, a forrásaim szerint Pandora a legutolsó útja  alkalmával igencsak zajos társasági életet élt. Úgy tűnik, 
nem volt senki, aki különösebben  érdekelte volna. Legalábbis nem tovább egy éjszakánál. 
- A francba, mindig csak a szex? 
- Nála ez elsőbbséget élvezett - mosolyodott el, amikor Eve szemei összeszűkültek, és eltűnődött. - És amint 
már említettem, e rövid kapcsolatunk is már nagyon régen  történt.  Bár  többször  is  hívott, mindig  a maroklinkjéről. Soha nem használta a nyilvános rendszert. 
- Nincs külső felvétel - tűnődött Eve. 
-Az az én felvételem  lenne. Szolgálatban volt, és a 
szokásos módon  végezte a munkáját. Arról beszélnek, 
hogy egy új szerrel dicsekedett, amit be akart jelenteni. 
Valamint egy videofelvételről. 
Eve erre dünnyögött valamit és  feljegyezte az információt. 
- Köszönöm, hogy időt szakított rám. 
- Mindig boldogan segítek a helyi rendőrségnek. Háromkor találkozónk van a virágárussal. El tudsz jönni? 
A elintézendői jártak fejében: 
- Ha te bele tudod szorítani, én is - vette elő a zsebéből határidőnaplóját és  beírta a találkozót.  Nem akart 
kockáztatni. 
- Ott találkozunk - hajtotta le a fejét  és  figyelte, 
ahogy a nő pillantása a szobán keresztül az asztal felé siklik. - Remélem, ettől nem csökken a tekintélyed - suttogta és gyengéden megcsókolta. - Szeretlek. 
- Igen, persze - köszörülte meg a torkát.  - Rendben. 
- Költészet - simította végig szórakozottan a nő haját, majd újra megcsókolta, ami már valóban kezdte izgalomba hozni. 
-Feeney, Peabody közrendőr -  bólintott, és visszament irodájába. Az ajtó bezárult mögötte. 
-Töröld le azt a  hülye vigyort az arcodról, Feeney. 
Van egy kis munkám a számodra - lépett vissza az asztalhoz és előhúzta zsebéből a kártyát. Szükségem van rád, 
hogy  mintát vehessünk  a  Boomertől szerzett anyagból, 
amit aztán elküldhetünk a szakértőnek. Roarke már megtisztította. Boomer nem  volt rendőrségi vagy biztonsági 
ember, úgyhogy kerüld a feltűnést. 

- Megoldható. 
-Később  még benézek hozzá, hogy megnézzem, 
hogy halad. Peabody, te velem jössz. 
- Igen, hadnagy. 
Peabody egészen addig  várt,  amíg be nem  szálltak 
Eve kocsijába, csak azután szólalt meg: 
- Gondolom, elég nehéz lehet egy rendőrnek a magánéletét is rendben tartani. 
- Mondj valamit erről - Vallasd a gyanúsítottat, hazudj 
a parancsnoknak, veszekedj a laborral. Rendelj mennyegzői csokrotjézusom. 
-Nézd, ha kitartó vagy és óvatos, akkor nem kell 
kockáztatnod a karrieredet. 
- Ha engem kérdezel, egy rendőr nem  valami jó választás. De mit tudok én  erről?  - ütögette ujjaival idegesen a kormányt - Feeney  a kezdetek kezdete óta házas. A 
parancsnoknak  boldog otthona  van. Másoknak megy 
sóhajtott fel: - Én is erre készülök. 
Amikor áthajtott a kapun, észbe kapott: 
- Elkezdődött valami,  Peabody? 
- Talán. Gondolkodom rajta - törölte kezeit a nadrágjába, összekulcsolta, majd széthúzta őket. 
- Ismerem? 
- Tulajdonképpen, igen - Peabody keresztbe tette lábait. - Castóról lenne szó. 
- Casto? - Eve a Kilencedik utca felé tartott a városon 
keresztül, közben megelőzött egy  villamost. 
- Nem akarom elhinni. Mikor történt a dolog? 
- Nos, tegnap este futottunk  össze. Helyesebben észrevettem, hogy követ, úgyhogy... 
- Követett? - kapcsolta be Eve a robotpilótát. A kocsi 
rándult egyet, aztán zörgő, kattogó hangot hallatott. 
- Mi a fenéről beszélsz? 
-Jó szimata van. Kiszagolta, hogy nyomon vagyunk. 
Rendesen felment bennem  a pumpa, amikor elkaptam, 
azután el kellett ismernem, hogy én is ugyanezt tettem 
volna. 
Eve ujjaival dobolt a kormányon, és végiggondolta a 
hallottakat: 
- Akárcsak én. Megpróbált lefektetni? 
Peabody elvörösödött és dadogni kezdett 
-Jézusom, Peabody, nem úgy gondoltam. 
-Tudom,  tudom. Nem vagyok ehhez hozzászokva, 
Dallas. Úgy értem, szeretem a férfiakat, persze - túrt a 
hajába és megigazította feszes  egyenruhájának a gallérját 
- volt már dolgom néhány férfival, de az olyanok, mint 
Casto... tudod, ez olyan, mint Roarke. 
- Rövidzárlatot okoznak. 
- Igen - és megkönnyebbült, hogy el tudta mondani 
valakinek,  aki  megérti.  - Megpróbált  információkat kihúzni belőlem, de elég  jól viselte, amikor visszautasítottam. Tudta, mi az ábra. A főnök azt mondta,  hogy az alosztályok működjenek együtt,  de mi ezt általában figyelmen kívül hagyjuk. 
- Gondolod, hogy tud valamit, amit mi nem? 
- Talán. Ő is a klub körül járkált, mint én. így kaptam el először. Azután amikor elmentem, követett. Vezettem egy darabig, csak hogy lássam, mihez fog kezdeni 
mondta Peabody mosolyogva.  - Azután hátulról elkaptam. Látnod kellett volna az arcát, amikor felbukkantam 
mögötte és rájött, hogy leleplezték. 
- Szép munka. 
- Egy kicsit összezörrentünk.  Hogy kinek mi a dolga, 
meg ilyesmi. Aztán megittunk  valamit és egyetértettünk 
abban, hogy félretesszük egy időre a zsarumentalitást. Jó 
volt. A munkán kívül egy csomó  közös tulajdonságot felfedeztünk magunkban.  Zene,  filmek  meg miegymás. 
A francba is, Istenem, lefeküdtem  vele. 
-Ó! 
- Tudom, butaság volt. De,  hm, megtettem. 
Eve várt egy darabig: 
- És milyen volt? 
- Hú! 
- Ennyire jó? Az igen! 
- Aztán ma reggel azt mondta, együtt ebédelhetnénk 
meg ilyesmi. 
- Hát szerintem ez normálisnak hangzik. 
Peabody megrázta fejét, tekintete újra kijózanodott. 
-Az ilyen  fickók nem vonzódnak hozzám. Tudom, 
hogy neked tartogat valamit... 
Eve felemelte a kezét: 
- Várj csak  egy kicsit. Ezt ismételd meg. 
- Gyerünk, Dallas, te is tudod, hogy így van. Tetszel 
neki. Tiszteli a képességeidet, az eszed. A lábaid. 
-Ne mondd nekem, hogy Castóval a lábaimról beszélgettetek. 
-Arról nem, de az eszed szóba került. Egyébként 
nem tudom,  hogy szabad-e ennél tovább mennem. A karrieremre kell összpontosítanom, és ő is a sajátjával törődik. 
Amint megoldódott ez az ügy, megszakítjuk ezt a románcot 
Eve ugyanezt gondolta, amikor Roarke megütötte. És 
így is kellett volna tennie. 
Általában így is tett. 
-Tetszik  neked,  kedveled,  elég érdekesnek találod, 
hogy vele légy. 
- Persze. 
- És a szex jó volt. 
- A szex hihetetlenül jó volt. 
-Akkor a  felettesedként, Peabody,  azt tanácsolom, 
küzdj érte. 
Peabody picit  elmosolyodott,  azután kinézett az ablakon. 
- Majd még meggondolom. 
Tizennegyedik fejezet 
Eve elégedett volt az időzítéssel. Kilenc ötvenötkor jelentkezett a kapitányságon, és egyenesen a kihallgatószobába 
ment. Nem ment be az irodájába, így megúszta Whitney 
kapitány üzeneteit, amelyekben azt követelte, hogy jelenjen meg előtte. Azt remélte, mire szembe kell néznie vele, 
mentség gyanánt már lesz néhány  új információ a kezében. Redford pontos volt, ezt el kellett ismernie. Ugyanolyan  simulékony és nyugodt  modorral  érkezett,  mint 
amikor először találkoztak. 
-Hadnagy, remélem,  nem tart sokáig. Ez egy roppant alkalmatlan időpont. 
-Akkor fogjunk hozzá  rögtön. Foglaljon helyet 
csukta be maga mögött az ajtót Eve. 
A kihallgatás nem a legkellemesebb légkörben zajlott. 
Nem is volt szándékukban kellemessé tenni. Egy kis asztal 
körül ültek, a székek kemények, a falakon semmi dísz. A 
tükör nyilvánvalóan a  másik oldalról átlátszó  üveg volt, 
célja a megfélemlítés. Eve egyenesen a magnóhoz ment, 
bekapcsolta és bediktálta a szükséges adatokat. 
- Mr. Redford, önnek joga  van  ügyvédhez vagy más 
jogi képviselethez a kihallgatáson. 
- Felolvassa nekem a jogaimat, hadnagy? 
- Ha kívánja, megteszem. Ön nem áll vád alatt, de 
joga van ügyvédhez, amikor egy hivatalos kihallgatáson 
kérdéseket tesznek fel önnek. Kíván ügyvédet? 
- Ez alkalommal nem - pöckölt le egy sebtapaszdarabkát az ingujjáról.  Arany kézelő csillant  a csuklóján. 
Nagyon szívesen működök közre a  nyomozásban, amint 
azt a mai jövetelem is bizonyítja. 
-Szeretném újra lejátszani  az ön előző vallomását, 
hogy lehetősége  legyen hozzátenni valamit, törölni vagy 
változtatni rajta bármilyen mértékben - csúsztatta be a 
felcímkézett diszket a nyílásba. Redford, egy kis türelmetlenséggel a szemében, meghallgatta. 
- Fenntartja az előző vallomását annak jelenlegi formájában? 
- Igen. Annyira pontos, amennyire emlékszem. 
- Nagyon jó - cserélte ki Eve a lemezt és összefonta 
karjait. - Ön és az áldozat szexuális viszonyban voltak. 
- így igaz-Szedett ön a gyilkosság éjszakáján  az  áldozattal 
együtt kábítószert? 
- Nem. 
- Szedett ön más alkalommal kábítószert az áldozattal 
együtt? 
Redford elmosolyodott.  Amikor félrehajtotta fejét, 
Eve még több aranyat pillantott meg, amely a ruhája ujján végigvarrva,  egy csíkban a válláig tekeredett. 
-Nem. Nem osztoztam Pandora szenvedélyében az 
efféle anyagok iránt. 
- Ismerte az áldozat New York-i lakásának biztonsági 
kódját? 
- A biztonsági kódját? - ráncolta a homlokát Redford. 
- Ismerhettem. Talán. - És most látszott először nyugtalannak. - Azt hiszem, régebben megadta, hogy leegyszerűsítse  a látogatásaimat - szedte össze újra magát és elővette a jegyzettömbjét, hogy adatokat hívjon elő belőle. 
Igen, itt van. 
- Használta ön a biztonsági kódot a gyilkosság éjszakáján, hogy bejusson a lakásába? 
-Egy háztartási alkalmazott  engedett be. Nem volt 
rá szükség. 
-Nem, tényleg nem volt rá szükség.  A gyilkosság 
előtt.  Tud ön arról, hogy  a biztonsági kód kapcsolja be és 
ki a videorendszert is? 
Redford szemében ismét riadt óvatosság csillant. 
- Nem vagyok biztos benne, hogy tudom követni. 
- A kóddal, amelyről ön azt állítja, hogy a birtokában 
van, a külső biztonsági kamera kikapcsolható. Az a kamera, amelyik a gyilkosság után is ki volt kapcsolva körülbelül egy óra hosszat. Ön azt állítja, Mr. Redford, hogy ez 
alatt az időtartam alatt a klubjában tartózkodott. Egyedül. De valaki, aki ismerte az áldozatot, akinek birtokában 
volt a kód, aki tudatában volt annak, hogy miként működik Pandora lakásának a biztonsági rendszere, kikapcsolta 
a megfigyelést, bement a házba, és úgy tűnik, amikor távozott, magával vitt valamit. 
- Nem volt okom, hogy ezek közül bármelyiket megtegyem. A saját klubomban voltam, hadnagy. Ki- és beléptem. Egy klubtag ki-be jelentkezhet anélkül, hogy bármikor bemenne - és  látta, ahogy megkeményedik  Eve 
arca. - Ön látott egy díszes,..valószínűleg kínai  antik dobozt, amelyből, állítása szerint, az áldozat kivette az anyagot és elfogyasztotta. Továbbá ön azt is állítja, hogy ezután Pandora elzárta a dobozt a hálószobájának  pipereszekrényébe. Biztos benne, hogy ez a doboz létezett? 
A levegő megfagyott, de Eve a jég alatt, a széleknél 
úgy érezte, rátapintott valamire. Nem szabad pánikba esnie, még nem. 
- Biztos benne, hogy a doboz, amit leírt, létezett, Mr. 
Redford? 
- A saját szememmel láttam. 
-És a kulcs? 
- A kulcs? - nyúlt egy  vízzel teli pohár után. Eve  látta,  hogy a kezei még mindig nyugodtak, de az agya már 
erősen dolgozott. 
- Egy láncon hordta. Egy aranyláncon, a nyakában. 
-Sem láncot, sem kulcsot nem találtak a testen vagy? 
a helyszínen. 
- Ebből az következik,  hogy a gyilkos magával vitte, 
hadnagy. Nem? 
- Nyíltan hordta a kulcsot? 
-Nem... - megakadt, az állkapcsán rángatóztak az 
izmok. - Nagyon jó kérdés, hadnagy. Úgy emlékszem, a 
ruhája alatt hordta. De mint mondtam, nem én vagyok az 
egyetlen, aki ruha nélkül láthatta Pandorát. 
- Miért adott neki pénzt? 
- Tessék? 
-Az elmúlt tizennyolc hónapban ön több mint háromszázezer dollárt utalt az áldozat bankszámlájára. Miért? 
Redford tekintete kifejezéstelenné vált, és Eve először 
fedezett fel félelmet mögötte. 
- Az, hogy mit csinálok a pénzemmel, csak rám tartozik. 
- Nem. Amikor gyilkosságról van szó, nem. Zsarolta 
önt? 
- Ez nevetséges. 
- Azért játsszunk el a gondolattal. Tudott valamit önről, valami veszélyeset, kínosat, valamit, amivel  élvezte, 
hogy sakkban tarthatja? Piszkálgatta nap mint nap, néha 
kisebb összegeket követelt, máskor nem is olyan kicsiket. 
Azt hiszem, az a fajta ember volt, aki büszke az effajta hatalomra, aki örömét leli ebben a játszadozásban. Egy férfi 
ebbe belefáradhat. Talán rádöbbent, hogy  csak egy kiút 
létezik. Ez  tényleg nem a  pénzről  szólt, Mr.  Redford. 
Vagy igen? A hatalomról? Arról, hogy ki irányít és az efölött érzett boldogságról, amit folyton az ön orra alá dörgölt? 
Redford légzése  szaggatottá vált,  de az arca nyugodt 
maradt. 
- Azt mondanám, hogy Pandora  nem vetette meg a 
zsarolást, hadnagy. De nem tudott rólam semmit, én pedig nem tűröm a fenyegetéseket. 
- Mit tenne ilyen helyzetben? 
- Az én pozíciómban az ember megengedheti magának, hogy elég sok mindent figyelmen kívül hagyjon. Az 
én szakmámban a siker sokkal fontosabb, mint a pletyka. 
- Akkor miért fizetett neki? A szexért? 
- Ez zaklatás. 
- Nem, nem hiszem, hogy egy férfinak az ön helyzetében fizetnie kellene a szexért. Mégis, ez egyfajta izgalmas változatosságot visz  a dologba. Járt valaha a Mocskos 
Alja klubban az East Enden? 
- Nem járok az East  Endre és magától értetődik, hogy 
be sem tenném a lábam egy másodosztályú szexklubba. 
- De tudja, mi az. Járt ott valaha Pandorával? 
-Nem. 
- Egyedül? 
- Már mondtam, nem jártam ott. 
- Hol volt ön június tizedikén hajnal kettő körül? 
- Mi ez? 
- Tudja igazolni a hollétét az adott napon és időben? 
-Nem tudom, hol voltajn. Erre nem kell válaszolnom. 
- A Pandorának kifizetett összegeket üzleti jellegű kifizetésként vagy ajándékként jellemezné? 
- Igen. Nem - szorultak ökölbe kezei az asztal alatt. 
Azt hiszem, most már szeretnék beszélni az  ügyvédemmel. 
- Persze. Ön dönt. Megszakítjuk a  kihallgatást és engedélyezzük az  alanynak, hogy gyakorolja  a jogait, és 
konzultáljon az  ügyvédjével.  Kikapcs  - mosolyodott el 
Eve. 
-Jobban tenné, ha elmondana  mindent,  amit  tud. 
Jobban tenné, ha  elmondaná valakinek. És ha nemcsak 
ebbe  keveredett bele, azt tanácsolom,  kezdjen el  komolyan gondolkodni a jövőjén - lépett hátra Eve az asztaltól. 
- Odakinn van egy nyilvános link. 
-  Van sajátom - közölte Redford kimérten. -  Tudna 
mutatni egy szobát, ahonnan egyedül telefonálhatok? 
-  Semmi akadálya. Jöjjön velem. 
Azzal, hogy elküldött egy jelentést és rendet csinált  az asztalán,  Eve-nek sikerült elkerülnie Whitneyt. 
? 

Karon fogta Peabodyt és kiment vele. 
-Jól ráijesztettél Redfordra. Igazán ráijesztettél. 
- Ez volt a célom. 
-És ahogy különböző oldalról folyamatosan támadtad. Először szépen egyenesen, aztán bumm. A klubbal 
elgáncsoltad. 
- Vissza fogja nyerni az egyensúlyát. Még ráijeszthetünk a fizetséggel, amit Fitzgeraldnak adott, de most már 
sokkal felkészültebb lesz. Az ügyvédei haladékot szereznek neki. 
- Igen, és legközelebb már nem fog alábecsülni. Gondolod, hogy ő tette? 
-Szerintem  megtehette.  Gyűlölte.  Ha kapcsolatba 
tudnánk hozni a drogokkal... Majd meglátjuk. 
Mennyi vizsgálatra váró új szempont, gondolta Eve. 
És az idő rohan. Ő is sietett Mavis bírósági meghallgatására. Ha nem talál semmilyen bizonyítékot az elkövetkező 
néhány napban... 
-Azt  az ismeretlent akarom. A forrást. Megtaláljuk, 
és követni fogjuk. 
- Ekkor  akarod bevonni Castót? Akkor  a nyomozás 
hivatalossá válik. 
- Castónak jobbak a kapcsolatai az utcán.  Megosztom 
vele az információinkat, amint lelepleztük az ismeretlent. 
- és amikor feksipogott a linkje, megrándult az arca. 
- A francba. Tudom, hogy Whitney az. Érzem. Kisimította az arcát és bejelentkezett. - Dallas. 
-  Mi a fenét csinál? 
-  Uram, épp egy nyomot ellenőrzők. Úton vagyok a 
Jaborba. 
- Utasításokat küldtem önnek, hogy legyen nulla kifene nulla nullakor az irodámban. 
- Sajnálom, parancsnok,  nem kaptam meg. Nem jutottam el az  asztalomig. Ha megkapta a jelentésemet, láthatta, hogy ma reggel egy kihallgatást vezettem. Az alany 
Pillanatnyilag az ügyvédeivel tanácskozik. Azt hiszem... 
- Hagyja abba a dzsiggelést, hadnagy. Pár perccel ezelőtt beszéltem dr. Mirával. 
Eve úgy érezte, a bőre kihűl és megkeményedik. 
-Uram? 
- Csalódtam önben, hadnagy - Whitney  lassan beszélt, miközben mereven Eve szemébe nézett. - Gondolt 
arra, hogy az osztály idejét és emberállományát egy  ilyen 
ügyre pazarolja? Nem áll szándékunkban hivatalos  nyomozást indítani vagy bármiféle magánnyomozást támogatni az esettel kapcsolatban. Az ügy lezárult, és úgy is 
marad. Megértette, hadnagy? 
Érzelmek kavarogtak benne: megkönnyebbülés,  bűntudat, hála. 
- Uram, én... Igen. Értettem. 
-Nagyon  helyes.  Korgoly problémákat okozott nekünk, hogy a 75-ös Csatornának valaki információkat szivárogtatott ki. 
-Igen,  uram - és nyugalmat parancsolt  magára. 
Gondolj  Mavisre. -  Biztos vagyok benne, uram,  hogy 
problémát okozott. 
- Tisztában van azzal, mi a hivatal álláspontja az olyan 
esetekkel kapcsolatban, amikor jogosulatlanul szivárogtatnak ki információkat a médiának? 
- Igen, nagyon is tisztában vagyok. 
- Hogy van Ms. Furst? 
- Azt hiszem, egész jól néz ki a képernyőn,  parancsnok. 
A parancsnok összevonta szemöldökét, de közben fet 
csillant a szeme. 
- Maradjon észnél, Dallas. És legyen az irodámban tk 
zennyolc nulla nullakor. Tartunk egy kibaszott sajtókonferenciát. 
-Jó csel - gratulált Peabody. - Minden igaz, kivéve, 
hogy úton vagyunk a laboratóriumba. 
- Azt nem mondtam, melyikbe. 
- Mi volt az a másik ügy? A főnök nagyon  izgatott 

nak tűnt miatta. Van valami más ügyed is? Vagy ehhez 
van köze? 
- Nem. Ez már lefutott. Vége. 
Eve, hálát érezve, hogy ezt is megúszta, a Roarke vállalat egy leányintézménye, a Jövő Laboratóriuma és Kutatóintézet kapujához hajtott. 
- Dallas hadnagy, New York-i rendőrség - jelentette 
be magát a kapunál. 
- Már várják önt, hadnagy. Kérem, haladjon tovább a 
kék parkolóba. Az autóját hagyja ott, és a  transzporttal 
menjen  a keleti komplexumba. Hatos szektor,  első emelet. Már várják. 
Valóban. Egy labordroid várta őket, egy vonzó, barna, 
hófehér bőrű,  tiszta, kék szemű nő, aki a mellén lévő biztonsági kitűző szerint  Anna-6 névre hallgatott. Hangja 
olyan dallamosan csengett, mint a templomi harangoké. 
-Jó  napot, hadnagy. Remélem, nem okozott problémát megtalálni minket. 
- Nem. 
- Nagyszerű.  Dr. Engrave a szoláriumban várja. Nagyon kellemes ott. Kövessen. 
- Ez egy droid - mormolta Peabody Eve-nek. Annahátrafordult, és kivillantotta a fogsorát. 
- Egy új, kísérleti modell vagyok. Még csak tíz hozzám hasonló épült, és mindannyiunkat ebben a komplexumban üzemeltetnek. Reméljük, hogy hat hónapon belül a piacra dobnak majd. Átfogó és alapos kutatás áll 
mögöttünk, de sajnos a költségek még mindig gátló tényezőt jelentenek a legtöbb fogyasztó számára. Reméljük, 
hogy a nagyobb vállalatok érdemesnek találják majd a befektetést addig is,  amíg gazdaságosan megkezdhetik  a 
tömeges termelésünket. 
Eve felemelte a fejét. 
- Roarke látott már? 
- Természetesen. Roarke hagy jóvá minden új terméket. A tervezésben is részt vett. 
- Fogadni mertem volna. 
- Itt jöjjenek keresztül, kérem - vezette őket tovább 
Anna-6, és befordult egy kórházfehér, hosszú, boltíves folyosóra. - Dr. Engrave nagyon érdekesnek találta a mintát. Biztos vagyok benne, hogy nagyon segítőkész lesz. 
Megállt egy mini faliképernyő előtt, és beütött egy 
számsort. 
- Anna-6 - mondta. - Dallas hadnagy, az asszisztense 
kíséretében. 
A panelek szétnyíltak, és beléptek egy hatalmas, növényekkel és kellemes mesterséges  napfénnyel teli szobába. Folyóvíz csörgedezése és elégedett méhek lusta zümmögése hallatszott. 
- Most magukra hagyom önöket. Majd később visszajövök.  Kérem,  ne habozzasak bármilyen frissítőt kérni, 
amilyet csak szeretnének. Dr. Engrave gyakran megfeledkezik róla. 
- Menj, mosolyogj valahol máshol, Anna! - úgy tűnt, 
mintha a mogorva hang egy páfránybokorból jönne. 
Anna-6 csak mosolygott,  hátralépett, és eltűnt az öszszezáruló ajtószárnyak mögött. 
- Tudom, hogy a droidoknak is megvan a maguk helye, de a fenébe is, néha az idegeimre mennek!  Ide jöjjenek, a gyöngyvesszőhöz! 
Eve óvatosan a páfrányokhoz lépett,  és keresztülment 
rajtuk. Egy nő térdelt a zsíros, fekete földön. Őszülő haját 
rendetlen  kontyba tűzte, kezei vörösek és  földesek voltak. A valaha talán  fehér overallja a felismerhetetlenségig 
összepiszkolódott. Ahogy  felnézett, sima, keskeny  arca 
ugyanolyan koszosnak bizonyult, mint ruhája. 
- Ellenőrzöm a gilisztáimat, egy új tenyészetet tesztélek - emelt fel egy izgő-mozgó földkupacot. 
-Nagyon szép  - mondta Eve, és megkönnyebbült, 
mikor Engrave elásta a mozgolódó halmot. 
-Szóval maga Roarke  zsaruja? Mindig azt gondoltam, hogy a  fontoskodó, kékvérű,  vékony nyakú úrhólgyek közül választ majd magának. Mondjuk egy  nagy 
mellűt. 
Lebiggyesztette ajkait, miközben végigmérte Eve-t. 
- Boldog vagyok, hogy nem így tett. Az a probléma a 
kékvérűekkel, hogy állandóan kényeztetni kell őket. 
Engrave piszkos kezét koszos ruhájába törölte. Ahogy 
felemelkedett, látszott, hogy körülbelül 150 centi magas. 
- Gilisztákkal foglalkozni jó terápia. Másoknak  is ki 
kellene próbálnia, akkor  nem lenne szükségük drogokra 
ahhoz, hogy átvészeljék a napot. 
- A drogokról szólva... 
- Igen, igen, erre jöjjenek - indult el gyors léptekkel, 
majd lelassított és témát váltott. - Emitt egy kis metszésre 
lenne szükség. Több nitrogénre. Víz alattira. Gyökérhez 
kötődőre - és megállt a szárba szökkenő zöld levelek, kúszónövények és bimbózó virágok mellett. 
- Ott tartunk, hogy már fizetnek is nekem a kertészkedésért. Kellemes munka, ha ért hozzá az ember. Tudja, 
mi ez? 
Eve ránézett a bíborszínű,  trombita  alakú  virágra. 
Egész biztosan tudta, hogy mi  az, de csapdát gyanítva 
csak annyit mondott: 
-Egy virág. 
- Petúnia. Hah. Az emberek elfelejtették a hagyományos dolgok vonzerejét - állt meg  egy csapnál, és a föld 
nagy részét lemosta a kezéről, rövidre vágott körmei alatt 
viszont annál több maradt. - Manapság mindenki valami 
egzotikusát akar.  Valami  nagyobbat, jobbat, egyszóval 
mást. Egy  petúniaágyás sok örömet szerez egy kis gondoskodásért cserébe. Az ember elülteti anélkül,  hogy valami csodát várna, aztán élvezi a látványukat. Egyszerűek, 
nem hervadnak el csak azért, mert ferdén nézel rájuk. Egy 
jó petúniaágyás jelent valamit. Hát akkor... 
Felhúzta magát a munkaasztal  előtt álló székre. Az 
asztalon kerti szerszámok, virágcserepek, papírok hever
tek, valamint egy autoséf, amely üresen villogott, és egy 
szupercsúcs számítógépes rendszer. 
- Érdekes trükköket küldtél azzal az írrel. Aki mellesleg ismerte a petúniákat. 
- Feeney nagyon sokoldalú. 
- Küldtem a feleségének szép árvácskákat - kapcsolta 
be Engrave a számítógépet. - Már lefutottam egy elemző 
programot azon a mintán is, amit Roarke hozott. Rábeszélt, hogy siessek vele. Ő is ír, hogy az Isten áldja őket! 
Az aprólékos, pontos munkában hiszek egy ilyen  ügyben, 
mint ez. De az új mintával jóval több munkám akadt. 
- Akkor megvannak az eredmények... 
- Ne siettessen, kislányom! Ez csak a  jóképű íreknél 
jön be. Ráadásul nem szeretek zsaruknak dolgozni - mosolyodott el szélesen Engrave. - Nem értékelik  a tudomány művészetét. Fogadok, hogy még a periódusos rendszert sem ismeri, igazam van? 
-Figyeljen,  doktor... -  és  ekkor  Eve  legnagyobb 
megkönnyebbülésére a képlet megjelent a képernyőn. 
- Ezt az egységet már ellenőrizte? 
- Ne aggódjon, jelszóval védett. Roarke azt mondta, 
teljesen biztonságos. Maga még meg sem született, amikor én már leléptem a falvédőről - és miközben az egyik 
piszkos kezével lesöpörte  Eve-t, a másikkal a képernyőre 
mutatott. - Itt nem megyek bele az alapelemekbe.  Egy 
gyerek is meg  tudná csinálni, így feltételezem, felismeri 
őket. 
- Ez az egy, amit nem ismerek... 
-Tudom a gyakorlatot,  hadnagy.  Itt a  maga  kis 
problémája - világított rá egy sor  tényezőre.  - Ebből a 
képletből nem vezethető le, mert kódolták. Amit itt láttunk, az egy nagy badarság. Ez az... - nyúlt át, hogy elvegyen egy kicsi, poros mikroszkóplemezt. - Még a  legjobb laboratóriumaiknak is fejtörést okozott volna  ennek a 
finomítása. Másnak látszik, mint ami  valójában.  Ha így 
keverik össze, akkor a reakció megváltoztatja a tulajdonságait. Sokat tud a kémiáról? 
-Kellene? 
- Bárcsak több ember értené... 
- Dr. Engrave, én a gyilkosságot akarom megérteni. 
Ön elmondja mi ez, a többit pedig hagyjuk. 
- A türelmetlenség a mai emberek egy másik problémája - dühöngött Engrave, majd elővett egy kicsiny, fedett tálkát,  benne néhány csepp  tejszerű folyadékkal. 
Mivel egy hajszálnyit sem érdekli, nem mondom el, mit 
csináltam. Maradjunk annyiban, hogy néhány teszten átfuttattam, egy kicsit vegyészkedtem, és elkülönítettem az 
ön ismeretlen anyagát. 
- Ez az? 
- Igen. Cseppfolyós állapotban. Fogadok, hogy a laboratóriumi  technikus  azt mondta,  valamiféle macskagyökérről van szó.  Ez egy délnyugat-amerikában őshonos 
faj. 
Eve megvizsgálta, és felpillantott. 
- Na és? 
-Közel jár,  de nem  teljesen igaz. Odáig  rendben, 
hogy növény, és  hogy macskagyökeret használtak a mintadarab oltásához. Ez egy nektár. Az az anyag, amely elcsábítja a madarakat és méheket, és az egész földet mozgatja. De ez a nektár nem őshonos fajtól származik. 
- Úgy érti, nem Amerikában őshonos fajtól. 
- Sehol sem őshonos és pont - emelt fel egy cserepet, 
és egy puffanással Eve elé tette. - Itt a maga bébije. 
- Csinos darab - jegyezte meg Peabody közelebb hajolva a buja,  fodros  szélű virágokhoz,  melyek színe a 
krémfehér és a királybíbor között váltakozott. Szippantott 
egyet, behunyta szemét, és  szippantott egy még nagyobbat. 
- Istenem, ez  csodálatos. Ez olyan... - bódult el. 
Erős. 
- Meghiszem azt, hogy erős. Elég, különben egy órán 
át kába lesz - tisztította le Engrave a növényt. 
-Peabody? - Eve megfogta a karját és megrázta. 
Térj magadhoz! 
- Olyan, mintha egy teli pohár pezsgőt egy hajtásra 
meginnánk - nyomta Peabody a kezét a homlokához. 
Csodálatos. 
- Kísérleti hibrid - magyarázta Engrave. A kódneve: 
Örökvirág. Ez a példány tizennégy hónapos,  és még sosem hervadt el. Az Éden telepen oltották be. 
- Ülj le, Peabody. Ez az, aminek a nektárját keressük? 
- A nektár önmagában is hatásos. A méhekből részegséghez hasonló  reakciót vált ki. Ugyanilyen reakciót 
használnak a gyümölcsök  túlérlelésére, mint például az 
őszibarack  érlelésére,  ahol  a gyümölcsnedv magas  koncentrátumú.  Hacsak  nem  szabályozzuk  a bevitelt,  az 
eredmény az lesz, hogy a méhek újra és újra felkeresik. 
Egyszerűen nem tudnak betelni vele. 
- Drogfüggő méhek? 
- Mondhatjuk azt is. Lényegében nem akarnak más 
virágokat meglátogatni, mert ez az egy elcsábította őket. 
A maguk laboratóriuma nem talált rá, mert  ez a hibrid 
szerepel a kertészeti telepek ellenőrzött listáján, és a Galaktikus Vámhivatal hatáskörébe tartozik. A telep  azon 
dolgozik, hogy kiiktassa ezt a problémát,  mivel erősen 
korlátozza az exportlehetőségeket. 
- Tehát az Örökvirág egy ellenőrzött mintapéldány. 
- Pillanatnyilag  igen. Orvosi, különösképpen kozmetikai felhasználási lehetőségeket rejt magában. A nektár 
fogyasztásától az ember bőre ragyogni fog, rugalmassága 
visszatér, és fiatalos külsőt kap. 
- Ugyanakkor mérgező. Fogyasztása hosszú távon leépíti az idegrendszert. A laboratóriumunk ezt megerősítette. 
- Az arzén is méreg, de egykor a finom úrihölgyek kis 
adagokban  szedték,  hogy fehérebbé és tisztábbá tegyék a 

bőrüket.  Néhány ember számára a szépség és fiatalság 
megőrzése kétségbeejtő problémát jelent - rántotta meg 
Engrave utálkozva a csontos vállát. - Ebben a képletben, 
a többi elemmel kombinálva aktivátor szerepet tölt be. Az 
eredmény egy nagyfokú függőséget okozó szer, mely növeli az ember energiáját és erejét, szexuális vágyát, és a 
visszatért fiatalság érzését kelti. A növény jól alkalmazkodik a földi körjáLményekhez. Lehetőség van rá, hogy olcsón 
és nagy mennyiségben termesszék. 
- Szaporodnak bolygóközi körülmények között is? 
- Abszolút mértékben. Az Éden  kolónia a növényzetet és  a flórát a bolygóknak megfelelő körülmények szerint teremti meg. 
- Szóval kap  egypár  növényt - tűnődött Eve -, egy 
laboratóriumot, és más vegyszereket. 
- Ön pedig illegálisan szerzett magának egyet. Fizesse 
meg! - közölte Engrave fanyar mosollyal. - Legyen erős, 
gyönyörű, fiatal és szexi. Bárki is találta ki ezt a képletet, 
ismerte a vegyészetet,  az emberi természetet, és értékeli a 
magas profitot. 
- Halálos szépség. 
- Ó, feltétlenül az. Négy-hat éves rendszeres használata tönkreteszi  az embert. Az idegrendszer beadja a kulcsot. Pokoli évek, melyek végül a teljes leépüléshez vezetnek. 
- Honnan  tud ilyen sokat erről a...  mi is ez... Örökvirágról, ha a termesztése csak az Éden  kolónián engedélyezett? 
-Mert ebben  a szakmában  én vagyok a  legjobb. 
Megoldom a házi  feladatomat, és a lányom mellesleg az 
Éden  főméhésze.  Egy  engedélyezett  laboratóriumnak, 
mint ez, vagy  egy kertészeti szakmérnöknek megengedett, igaz, csak korlátozott mértékben, hogy mintapéldányokat importáljon. 
- Úgy érti, máris van  néhány darab itt lent, a bolygónkon? 
-Leginkább  másolatok,  ártalmatlan  utánzatok,  de 
néhány eredeti példány is akad. Kizárólag szobai, ellenőrzött használatra vannak beállítva. Na, most már be kell 
oltanom a rózsákat. Vigyék el a jelentést és a két mintát a 
kapitányság intelligens dolgozóihoz. Ettől majd okosabbak lesznek azok az akasztófáravalók. 
-Jól vagy, Peabody? - Eve elővigyázatosságból erősen fogta Peabody kezét, ahogy kinyitotta a kocsiajtót. 
- Igen, csak nagyon ellazultam. 
-Túlságosan is ahhoz, hogy vezess - jegyezte meg 
Eve. - Eredetileg úgy terveztem, hogy kiteszel  a  virágárusnál. De most jön a   terv:  fordulunk  egyet, és szerzünk neked valami kaját,  hogy ellensúlyozza a virágszagolgatást, aztán elrakod a mintákat és Engrave jelentését. 
- Dallas - és Peabody  hagyta, hogy a feje az ülés hátának dőljön. - Tényleg csodálatosan érzem magam. 
Eve óvatosan szemmel tartotta. 
- Nem fogsz megcsókolni vagy ilyesmi? 
Peabody feléje sandított. 
- Nem vagy az esetem. Különben sem érzem magam 
különösebben kiéhezettnek. Csak feldobott. Ha ez a cucc 
úgy elterjed az utcán, mint a virágillat, az  emberek odalesznek érte. 
-Az biztos. Valaki már így is eléggé megbolondult 
tőle ahhoz, hogy három embert megöljön. 
Eve beviharzott a virágüzletbe.  Húsz perce  maradt, ha 
még le akarta nyomozni a többi gyanúsítottját is. Idő kellett arra, hogy kiugrassza őket, vissza kellett menni  a kapitányságra, hogy iktassa a feljegyzéseit, és hogy megtartsa a sajtókonferenciát. 
Észrevette Roarke-ot, amint  az alacsony,  virágzó fák 
mellett lődörög. 
- A virágspecialistánk csak miránk vár. 
- Bocsánat - és Eve elgondolkozott, vajon ki akarhat 
fél méternél is alacsonyabb fákat. Korcsoknak érezte őket. 
Itt vannak velem. 
- CsakNesétáltam. Dr. Engrave segítőkészen viselkedett? 
- Meg mások is. Van stílusa - követte Roarke-ot az illatos szőlővel befuttatott lugasba. - Van egy halom Anna 
6-osom. 
-Ó,  az  Anna-sorozat. Azt  hiszem, igen  népszerűek 
lesznek. 
- Különösen a tinédzser fiúk körében. 
Roarke felnevetett és előretessékelte. 
- Mark, ő a menyasszonyom, Eve Dallas. 
-Ó, igen - úgy nézett ki,  mint mindenki  kedvenc 
nagybácsija, mikor kézfogásra nyújtotta a kezét, a szorítása pedig akár egy  szkanderbajnoké, akire  ráijesztettek. 
Lássuk, mit tehetünk önökért. Az esküvők meglehetősen 
komplikáltak, és nem hagytak nekem túl sok időt. 
- Roarke  sem hagyott nekem túl sokat - tette hozzá 
Eve. 
Mark  felnevetett és megigazította ezüstösen őszülő 
haját. 
-Üljenek le, pihenjenek,  igyanak egy kis  teát.  Sok 
mindent meg szeretnék mutatni önöknek. 
Eve-t nem igazán érdekelte a látvány. Szerette a virágokat. Csak éppen azt nem  tudta, hogy ilyen átkozottul 
sok van belőlük. Öt perc után szédülni kezdett  a sok orchideától és liliomtól, a rózsáktól és a gardéniáktól. 
-Legyen  egyszerű - döntött Roarke. -  Hagyományos. Semmi mesterkélt. 
- Hogyne,  természetesen. Van néhány hologramom, 
amelyek különböző  képzeteket keltenek. Mivel odakint 
szeretnék tartani  őket, a lugast és a lilaakácot javaslom. 
Hagyományosak, és bájos, régimódi az illatuk. 
Eve a hologramokat tanulmányozta,  és próbálta magát elképzelni egy ilyen lugas alatt Roarke-kal, miközben 
kimondják a boldogító igent. A gyomra megremegett. 
- Mi a helyzet a petúniákkal? 
Mark kacsintott. 
- A petúniákkal? 
- Szeretem a  petúniákat.  Egyszerűek és nem tesznek 
úgy, mintha olyanok lennének, amilyenek nem. 
- Igen, bizonyára. Valóban elbűvölök. Talán egy kevés liliommal együtt... Mivel a színek... 
- Vannak Örökvirágai is? - kérdezte Eve egy hirtelen 
gondolattól vezérelve. 
- Örökvirágok - csillant fel Mark szeme. - Azok igazi 
specialitások. Persze nehéz a beszerzésük is, de nagyon szívósak és látványosak a kosárban. Akad egypár utánzatom. 
- Nem akarunk utánzatokat - emlékeztette Eve. 
- Attól tartok, hogy csak kis mennyiségben lehet őket 
exportálni, és kizárólag engedéllyel rendelkező virágkereskedőknek és kertészeknek. És csak benti környezetbe. De 
mivel az önök esküvője a szabad ég alatt lesz... 
- Sokat elad belőlük? 
- Nagyon ritkán, és csak más engedéllyel rendelkező 
kertészeti specialistának. De van valamim, ami legalább 
annyira elragadó... 
-Vannak  feljegyzései  ezekről  az  értékesítésekről? 
Tudna adni nekem egy neveket tartalmazó listát? 
- Természetesen, de... 
- Szükségem lenne mindazok nevére,  akik  az elmúlt 
két évben Örökvirágot rendeltek. 
Mikor Mark egy döbbent pillantást vetett rá, Roarke 
megköszörülte a torkát. 
- A menyasszonyom egy telhetetlen kertész. 
- Igen, azt látom. Beletelhet egypár percbe, míg előkeresem a kért adatokat. Mindenkire kíváncsi? 
-Mindenkire,  aki megrendelést juttatott  el az Édeni 
kolóniára, melyben Örökvirágokat igényelt az elmúlt két 
évben. Kezdheti az Államokkal. 
- Ha megtenné,  hogy  vár egy kicsit, megnézem, mit 
tehetek. 
- Tetszik a lugasos ötlet - jelentette ki Eve, és felpattant, mikor Mark távozott. - Te mit gondolsz? 
Roarke is felállt, a kezét a vállára tette. 
-Miért nem hagyod, hogy én intézzem a virággal 
kapcsolatos ügyeket? Meglepetést akarok neked szerezni. 
- Én tartozom neked eggyel. 
-Ami  azt illeti, igen. A  törlesztést máris kezdheted 
azzal, hogy emlékeztetsz: pénteken hivatalosak vagyunk 
Leonardo bemutatójára. 
- Tudtam. 
- És hogy emlékeztess arra  is, ki kell venned  három 
hét szabadságot a mézesheteinkre. 
- Azt hittem, kettőről volt szó. 
- így igaz. De most már tartozol még eggyel. Szeretnéd  elmondani nekem, hogy mi ez a hirtelen  érdeklődés 
az Éden kolónia virágai iránt? Vagy higgyem azt, hogy 
megtaláltad az ismeretlenedet? 
- A nektárja miatt  érdekel. Valószínűleg ez kapcsolja 
össze a három gyilkosságot. Ha kapnék egy kis szünetet. .. 
- Remélem, ezt keresi - tért vissza Mark  egy papírlappal a kezében. - Nem is volt  olyan nehéz,  mint gondoltam.  Nem  adtak fel túl sok megrendelést Örökvirágokra. A legtöbb importőr beéri az utánzatokkal. A valódi 
növénnyel akad néhány probléma. 
- Köszönöm - vette el Eve a lapot és átfutotta a listát. 
- Megvagy - mormolta maga elé, aztán Roarke felé fordult. - Mennem kell. Vegyél rengeteg virágot, egy hajórakományra valót. Ne felejtsd a petúniákat! - azzal már 
sietett is kifelé, közben elővette a kommunikátorát. 
- Peabody. 
- De... de a csokor.  A menyasszony csokra - fordult 
Mark zavarodottan Roarke-hoz. - Még nem is választott. 
Roarke az elsiető Eve után nézett. 
- Tudom,  mit szeret - mondta. - Gyakran jobban is, 
oiint ő maga. 
Tizenötödik fejezet 
- Örülök, hogy ismét találkoztunk, Mr. Redford. 
- Ez lassan már egy szerencsétlen szokássá válik, hadnagy 
- ült le Redford a kihallgatószobában az  asztal mellé. 
Néhány órán belül várnak New Los Angelesben. Bízom 
benne, hogy nem sokáig kellemetlenkedik velem. 
- Én meg abban, hogy megerősíti az adataimat. Nem 
szeretném, ha bármi vagy bárki elkerülné a figyelmünket. 
A sarokba nézett, ahol Peabody álldogált, akin csak 
úgy feszült a tiszti egyenruha. Eve tudta, hogy  az üveg 
másik oldalán Whitney és az, ügyész figyeli minden mozdulatukat. 
Leült, és főbólintással  üdvözölte Redford választott 
jogtanácsosának a hologramját. Nyilvánvalóan sem Redford,  sem pedig az ügyvédje nem tekintette a helyzetet 
olyan súlyosnak, hogy valódi hús-vér képviseletet kellene 
biztosítani. 
-Jogtanácsos úr, megkapta ön a kliense vallomásának 
egy példányát? 
- Igen, megkaptam - fonta össze a kihúzott szemű, 
kemény tekintetű képmás  maga előtt a gondosan ápolt 
kezeit. - Az ügyfelem mindenben együttműködött önnel 
és a részlegével, hadnagy. Csak azért járultunk hozzá ehhez a kihallgatáshoz, hogy végleg lezárjuk az ügyet. 
Azért járultatok hozzá,  mert nem volt más  választásotok, 
gondolta magában Eve, de arcizma se rezdült. 
-Nagyra értékeljük az  együttműködését, Mr. Redford. Ön azt állította, hogy megismerkedésük után alkalmi intim viszonyba kerültek Pandorával. 
- Ahogy mondja. 
- Üzleti kapcsolat is fennállt önök között? 
- Két házi  videót forgattam,  amelyben Pandora szerepelt. Egy másik projekt is szóba került. 
- Ezek sikeresek voltak? 
-Mérsékelten. 
- Ezektől eltekintve volt-e bármilyen üzleti kapcsolat 
Ön és az elhunyt között? 
-Semmilyen - tűnt fel  egy halvány mosoly a szája 
sarkában. -  Egy aprócska spekulatív befektetéstől eltekintve. 
- Mit ért aprócska spekulatív befektetésen? 
- Azt állította, hogy lefektette az alapjait egy saját divat- és szépségsorozatnak.  Természetesen szüksége  volt 
támogatókra, az én érdeklődésemet pedig eléggé felkeltette ahhoz, hogy befektessek a tervezetbe. 
- Pénzt adott neki? 
- igen. Az utóbbi másfél  év során több mint háromszázezret. 
Találj módot arra, hogy a saját dolgoddal foglalkozz, gondolta Eve és hátradőlt a székében. 
- Milyen stádiumban volt ez a divat- és szépségsorozat, amibe állítása szerint az elhunyt belekezdett? 
- Semmilyen állapotban, hadnagy - emelte fel a kezét 
Redford, aztán hagyta leesni. - Felültettek. Csak a halála 
után jöttem rá, hogy nem tervezett semmiféle sorozatot, 
nem volt más támogató, sem pedig produktum. 
- Ertem. Ön sikeres producer, egy pénzember. Kérnie 
kellett volna tőle egy prospektust, adatokat, költségszámítást, tervezett bevételeket. Esetleg termékmintát is. 
- Nem - feszült meg a szája,  ahogy lenézett a kezeire. 
- Nem kértem. 
- Azt várja, hogy elhiggyem, csak úgy pénzt adott át 
egy projektre, amiről semmilyen  információval nem rendelkezett? 
- Zavarba ejtő - nézett fel  ismét Redford. - Jó  a hírem az üzleti életben, és ha ez  kiszivárog, a hírnevem csorbát fog szenvedni. 
- Hadnagy - vágott közbe a jogtanácsos. - A kliensem hírneve értékes vagyontárgy. És ez a vagyontárgy veszélybe kerülne azzal, ha ez az adat kiszivárogna. Tilalmat 
jelenthetek be, és be is jelentek a vallomása ezen részére az 
érdekei védelmében. 
-Tegye. Ez nem akármilyen történet, Mr. Redford. 
Most pedig nem akarja elmesélni, hogy egy ember az ön 
hírnevével  és vagyonával  miért áldozna háromszázezer 
dollárt olyan üzletre, amely nem is létezik? 
-Pandora  nagyon  meggyőzően  érvelt, és  ráadásul 
gyönyörű is volt. Sőt okos is. A szőnyeg alá söpörte az előrejelzésekre és az adatokra  vonatkozó kéréseimet.  Hozzájárultam a  pénzek további folyósításához,  mert  hittem, 
hogy érti a szakmáját. 
- És nem szerzett tudomást a kétszínűségéről egészen 
a haláláig. 
- Utánajártam egy-két  dolognak. Felvettem a kapcsolatot az üzletkötőjével és a  képviselőjével - fújta fel az arcát és már majdnem sikerült maflának látszania. - Senki 
sem tudott semmit a sorozatról. 
- Mikor történt ez a vizsgálódás? 
Redford habozott egy darabig. 
-Ma délután. 
- A kihallgatása után?  Azok után, hogy megkérdeztem önt a kifizetésekről? 
-így van.  Meg akartam bizonyosodni afelől, hogy 
nincs semmiféle zűrzavar, mielőtt válaszolok a kérdéseire. 
Az ügyvédem javaslatára felvettem a kapcsolatot Pandora 
embereivel, és felfedeztem, hogy átejtettek. 
- Az időzítése... nagyon ügyes. Milyen hobbinak hódol, Mr. Redford? 
- Hobbinak? 
- Egy olyan embernek,  mint ön, aki ennyire hatalmas 
feszültséggel járó munkát végez, olyan nagy... vagyon fölött rendelkezik, szüksége lehet valamilyen kikapcsolódásra. Bélyeggyűjtés, számítógépezés, kertészet. 
- Hadnagy - szólalt meg a jogtanácsos ingerülten. 
jyíi értelme ennek? 
- Kíváncsi vagyok, mivel tölti a kliense a szabadidejét. 
Már megállapítottuk, hogyan dolgozik.  Talán arra használta ezeket a befektetéseket, hogy rajtuk keresztül eressze 
ki a gőzt. 
- Nem, Pandora volt az első és  egyben az utolsó hibám. Nincs időm hobbira. Még arra sincs, hogy akarjak 
valami hobbit magamnak. 
- Értem. Valaki ma azt mondta nekem, hogy a legtöbb  ember petúniákat szeret ültetni. El sem tudom képzelni, hogy a földet túrva virágokkal  bíbelődve töltsem az 
időmet. Nem  mintha nem szeretném őket. Ön szereti a 
virágokat? 
-Megvan  a helyük az életemben. A személyzet  egy 
része csak ezzel foglalkozik. 
- De ön egy engedéllyel rendelkező kertész. 
-Én... 
- Engedélyért folyamodott, és három hónappal ezelőtt 
meg  is kapta.  Épp akkortájt, amikor Jerry Fitzgeraldnak adott százhuszonötezer dollárt.  És két nappal azelőtt 
Orökvirágot rendelt az Éden kolóniáról. 
-Az ügyfelem  virágok  iránti érdeklődésének nincs 
köze az ügyhöz. 
- Dehogy nincs. Nagyon is sok - vágott vissza Eve. 
És ez egy kihallgatás, nem pedig tárgyalás. Nincs szükségem különleges indokra. Miért volt szüksége egy Örökvirágra? 
- Én... Pandorának akartam ajándékozni. 
- Képes volt vállalni a meglehetősen hosszú  időt, fáradságot és a kiadásokat, aztán megvásárolt egy ellenőrzött  fajt nem kis összegért, ajándékba  egy olyan nőnek, 
akivel alkalmilag lefeküdt. Egy nőnek,  aki a legutóbbi tizennyolc hónapban több mint háromszázezer dollárt nyúzott le önről. 
- Az befektetés volt. Ez pedig ajándék. 
- És ez meg marhaság. Tartsa meg a kifogásait ügyvéd úr, kellő  időben majd  jegyzőkönyvezzük.  Hol van 
most a virág? 
- New Los Angelesben. 
- Peabody, intézkedj az elkobzásáról. 
- Kérem, adjon egy percet - kapaszkodott a székébe 
Redford. - A virág az én tulajdonom, fizettem érte. 
-Ön  meghamisította  az adatokat  az  engedélyén. 
Törvénytelenül vásárolta meg egy ellenőrzött  faj  egyik 
példányát. Ezt elkobozzuk öntől, és kiszabjuk a megfelelő 
bírságot. Peabody? 
-Igen, hadnagy - fojtotta el mosolyát Peabody, és 
elővette a kommunikátorát, hogy felvegye a kapcsolatot 
az illetékesekkel. 
- Ez nyilvánvaló zaklatás - panaszkodott az ügyvéd. 
Ezek a szánalmas vádak pedig nevetségesek. 
- Ó, még  csak most kezdtem bele. Tudtam az Örökvirágról, tudtam, hogy elengedhetetlen hozzávalója a drog 
elkészítésének. Pandora nagy üzletet akart. Magát meg ki 
akarta túrni? 
- Fogalmam sincs, miről beszél. 
- Sikerült rászoktatnia magát, adott elegendő kóstolót 
ahhoz,  hogy a rabjává váljon? Talán később visszafogott 
belőle valamennyit, addig, amíg könyörögni nem kezdett 
érte. Addig, amíg már meg akarta ölni érte. 
- Soha egy ujjal sem értem a droghoz! - kiáltott fel 
Redford. 
- De tudott róla. Tudta,  hogy Pandorának van belőle. 
És azt  is,  hogy többet is szerezhet. Úgy döntött, inkább 
maga túrja ki  őt az üzletből? És Jerryt vonja be helyette? 
Ön megvette  a növényt. Ki fogjuk deríteni, hogy kielemeztette-e az anyagot. így már előállíthatta a saját drogját. Már nem volt szüksége rá. Meg nem is tudta ellenőrzése alatt  tartani, vagy igen? Egyre több pénzt és több 
drogot kért. Rájött arra,  hogy a szer  halálos is  lehet,  de 

Nélküle szabad út  állt volna maga 
miért várt öt évet? 
előtt. 
- Nem én öltem meg. Már nem voltam vele együtt, 
nem maradt rá okom, hogy megöljem. 
- Elment hozzá azon az este. Agyba bújtak. Ott volt a 
kábítószer is.  Piszkálta  vele? Már  két  alkalommal  ölt, 
hogy megvédje önmagát  és  a  befektetéseit,  de ő még 
mindig az útjában állt. 
- Nem öltem meg senkit! 
Eve hagyta, hogy ordítson, hagyta, hogy  az ügyvéd 
elővezesse az ellenvetéseit és a fenyegetőzéseit. 
-Átkísérte Leonardóhoz azon  az éjszakán, vagy már 
csak vitte? 
- Soha nem jártam ott. Soha még csak hozzá sem  értem. Ha meg akartam volna ölni, már megtettem volna a 
saját házában, amikor megfenyegetett. 
-Paul... 
- Fogd be  a szád!  Csak fogd be a szád! - förmedt  rá 
Redford az ügyvédjére. - Gyilkosságot próbál rám kenni, 
az Isten szerelmére! Vitatkoztunk. Még több pénzt akart, 
sokkal többet. Biztosított arról,  hogy láthatom a drog beszállítóját, hogy mennyi a pénze. Valóságos vagyon felett 
rendelkezett. De én már elvégeztettem az analízist. Nem 
volt  szükségem rá, és ezt meg is mondtam neki.  Jerryre 
akartam bízni az üzlet  folytatását, ha eljön az ideje. Nagyon dühös lett, azzal fenyegetőzött, hogy  tönkretesz, 
hogy meg fog ölni. Nagy élvezettel hagytam faképnél. 
-Azt tervezte, hogy  saját maga  fogja előállítani és 
szétosztani az anyagot? 
- Ha itt eljön az ideje - válaszok Redford, és megtörölte  száját a kézfejével.  - Ha már minden készen áll. Ellenállhatatlan volt. A pénz.  A fenyegetőzései semmit nem 
jelentettek, érti? Nem tudott tönkretenni anélkül, hogy 
magát tönkre ne tenné. És soha nem vetemedett volna erre a lépésre. Már szakítottam vele. És  mikor meghallottam, hogy halott, kinyitottam egy üveg pezsgőt, és ittam 
a gyilkosa egészségére. 
- Igazán kedves. Most pedig kezdjük elölről. 
Miután Eve átadta Redfordot az ügyésznek, belépett a parancsnoki szobába. 
- Nagyszerű munkát végzett, hadnagy. 
- Köszönöm, uram. Legszívesebben gyilkosságért helyezném  vád  alá, nem kábítószerrel kapcsolatos visszaélésért. 
- Lehet, hogy ennek is eljön az ideje. 
- Folytatom a munkát, ügyész úr. 
- Hadnagy - állt fel még akkor az ügyész, amikor Eve 
belépett, és állva is maradt. A modora közismert volt az 
egész bíróságon. Még amikorfJgyomlálni ment, azt is magabiztosan tette. 
- Nagyra értékelem  a kihallgatási módszerét. Szeretném, ha a tanúk padjára szólíthatnám ebben az ügyben, 
de nem hiszem, hogy eljutnánk a tárgyalásig. Mr. Redford 
ügyvédje felkereste az irodámat. Meg fogunk egyezni. 
- És  mi lesz a gyilkossággal? 
-Nincs elég a kezünkben  ahhoz, hogy eljárást kezdeményezzünk ellene. Nincs tárgyi bizonyíték - folytatta, 
mielőtt Eve tiltakozhatott volna. - És  az indíték... ön bebizonyította,  hogy Redford már Pandora halála előtt kikövezte a céljához vezető utat. Még így is több mint valószínű, hogy bűnös. De maradt még egy kis munka ahhoz, 
hogy alá tudjuk támasztani ezt a vádat. 
- Ön alátámasztotta, miért kell Mavis Freestone-t vád 
alá helyezni. 
-Mert elsöprő erejű bizonyítékok álltak rendelkezésünkre - emlékeztette az ügyész 
-Tudja,  hogy nem  ő  követte  el, ügyész úr.  Tudja, 
hogy a három áldozat ebben az ügyben összekapcsolódik. 
- pillantott Eve Casto felé, aki egy székben ülve lógatta 
lábát. - Ezt a kábítószer-alosztály emberei is tudják. 
- Egyet kell hogy értsek az hadnaggyal - jelentette ki 
Casto vontatottan. - Megvizsgáltuk azt az aspektust, miszerint Freestone is belekeveredett a Züllöttség néven közismert  szer terjesztésébe,  és nem találtunk  semmilyen 
kapcsolatot közte és  a drog  között. Az áldozatokkal sem 
állt kapcsolatban. Van egy-két folt az előéletén, de ezek 
mindegyike régi történet, és már akkor is jelentéktelennek 
számítottak. Azt kérdezi, hogy a hölgy vajon rosszkor járt 
rossz helyen? - mosolygott rá Eve-re. -  Azt kell hogy 
mondjam, teljes mellszélességgel Dallas mellé állok, és javaslom,  hogy a Mavis Freestone  elleni vádakat ejtsék el, 
amíg a nyomozás nem tár fel újabb tényeket. 
- A  javaslatát tudomásul vettem, hadnagy - közölte 
az ügyész. - A hivatal megfontolás tárgyává teszi, mikor 
áttekintjük a legfrissebb adatokat. Ezen a ponton  az a 
meggyőződésünk, hogy  az a feltételezés, miszerint a három gyilkosság egymással összefügg, még nem nyert kellő 
bizonyítást. A hivatalunk azonban hajlandó hozzájárulni 
Ms. Freestone  képviselőjének azon legutóbbi kéréséhez, 
hogy végezzünk el egy Vizsgálatot, ami hazugságvizsgálatból, autohipnózisból és VR-szimulációból áll. Az eredmények  nagy súllyal esnek majd latba a döntésünk meghozatalánál. 
Eve  hosszan  és  lassan  kifújta magából  a levegőt. 
Kikényszerített egy engedményt,  méghozzá nem is akármekkorát. 
- Köszönöm. 
-Ugyanabban  a  csapatban  játszunk,  hadnagy.  És 
most fontos, hogy ezt mindannyian észben  tartsuk és 
megállapodjunk valami közös álláspontban, mielőtt kezdetét venné a sajtótájékoztató. 
Miközben készültek a tájékoztatóra, Eve Casto mellé 
sodródott. 
- Értékelem a tettét. 
Casto egy vállrándítással válaszolt. 
- Szakmailag ez volt  a véleményem. Remélem, segítettem vele a barátnőjén. Ha engem kérdez, szerintem 
Redford csak annyira bűnös, amennyire mindenki magában hordozza az eredendő bűnt. 
Eve szeretett volna ebbe kapaszkodni, de lassan ingatta a fejét. 
- Profi érvelés. Bár túl slendriánnak tűnik egy profihoz képest, mivel túl  személyes. De azért kösz a segítséget. 
-Ha  tetszik,  viszonozhatja az évtized  legnagyobb 
bűnesetének átadásával. Ha egyszer végzünk ezzel, és a 
nyilvánosság elé állunk a Züllöttség-üggyel meg a többivel, szerzek magamnak egy századosi csillagot. 
- Akkor előre is gratulálok. 
- Úgy értettem, ez mindkettőnknek kijár. Maga meg 
fogja oldani ezeket a  gyilkossági ügyeket, Eve, és akkor 
mindketten nagyon jól járunk majd. 
- Én megoldom őket, ezzel nincs  is  semmi probléma 
- húzta fel a szemöldökét, amikor  Casto megsimogatta a 
haját. 
-Tetszik  - majd hirtelen elmosolyodott, és zsebre 
vágta a kezét. - Teljesen biztos abban,  hogy férjhez megy? 
Eve félrehajtotta a fejét, és visszamosolygott. 
- Hallom, együtt ebédelnek Peabodyval. 
- Ő egy ékszer. így is van. Vonzódom az erős nőkhöz, 
Eve, és meg kell bocsátania, ha egy kicsit elkedvetlenedem 
néha. 
- Miért nem próbálok inkább bókoltatni magamnak? 
- Észrevette Whitney hívását és felsóhajtott. - Ó, a pokolba, már jönnek. 
- Olyan érzése  támad tőle az embernek,  mintha egy 
nagy húsos csont lenne, amit a kutyák közé vetettek, hát 
nincs igazam? - dünnyögte maga elé Casto, amint az ajtó 
kinyílott egy csapatnyi újságíró előtt. 
Sikerült megbirkózni  velük, és Eve már lassan kezdte azt 
gondolni, hogy jó munkát végzett. Ám vidám hangulata 
elszállt, amikor Nadine feltartóztatta a föld alatti garázsban. 
- Ide nem léphetnek be civilek. 
- Hagyd  most ezt, Dallas  - vigyorgott rá Nadine  a 
kocsija motorháztetőjén üldögélve. - Elviszel? 
-A 75-ös Csatorna nem  esik útba - és  miközben 
Nadine továbbra is csak mosolygott, Eve magában átkozódva kikódolta az ajtót. - Szállj be. 
-Jól  nézel ki - jegyezte meg Nadine. - Ki a fodrászod? 
- A barátom barátja. Már unom, hogy örökösen a hajamról beszéljek, Nadine. 
-Oké,  beszéljünk  gyilkosságról,  kábítószerről és 
pénzről. 
- Most töltöttem el ezzel negyvenöt percet - mutatta 
fel Eve a  jelvényét a biztonsági kamerának és kikanyarodott az utcára. - Ha nem tévedek, te is ott voltál. 
-Csak egy kiadós adag  porhintést láttam. Mi ez a 
nyikorgó hang? 
- Az én remekül beállított járművem. 
-Valóban? Megint rekordot  döntöttél költséglefaragásban? Micsoda szégyen. De mindegy. Mi a helyzet ezzel 
az új vizsgálatsorozattal? 
-Nem áll módomban  folyamatban lévő ügyről nyilatkozni. 
- Persze, persze.  És mi  folyik  e körül a Paul Redford 
körül? 
- Redfordot, ahogy  az  a  sajtótájékoztatón is elhangzott,  csalás, ellenőrzött növényfaj birtoklása és illegális 
anyag előállításának,  valamint  terjesztésének a kísérlete 
miatt helyezték vád alá. 
- Es hogy kapcsolódik ez Pandora meggyilkolásához? 
- Nem áll  módomban... 
- Rendben, hagyd el - dőlt hátra Nadine az ülésben, 
miközben  szidta a dugót, amitől alig lehetett haladni. 
Mi lenne, ha üzletet kötnénk? 
- Talán menni fog. Te kezded. 
- Szeretnék egy exkluzív interjút Mavis Freestone-nal. 
Eve nem válaszolt. Nadine felhorkantott. 
- Gyerünk Dallas, hagyd, hogy elmondja az ő verzióját is a nyilvánosságnak. 
- Baszd meg a nyilvánosságot. 
-Hivatkozhatok rád? Te és Roarke  őrzitek. Senki 
nem tudott a közelébe férkőzni. Tudod, hogy korrekt leszek. 
- Igen, őrizzük. Nem, senki nem juthatott a közelébe, 
és nem is fog. Tudom, hogy valószínűleg korrekt lennél, 
de Mavis nem áll szóba a médiával. 
- Ez az ő döntése vagy a tiéd? 
- Hátrébb az agarakkal Nadine, hacsak nem akarsz 
tömegközlekedési eszközzel továbbmenni. 
- Qak közvetítsd a kérésem. Mindössze ennyit kérek, 
Dallas. Tudasd  vele, érdekelt vagyok abban, hogy elmondhassa a történetét a nyilvánosság előtt. 
- Rendben, és most váltsunk témát. 
- Oké. Ma  délután  hallottam  valami érdekeset az 
egyik pletykarovatos kollégámtól. 
-És  te  nagyon  jól  tudod, hogy mennyire szeretem 
hallgatni a gazdagok és nevetségesek életét részletező történeteket. 
- Dallas, nézz szembe vele, hogy nemsokára te is közéjük  fogsz tartozni - és Eve dühödt  arckifejezésétől 
Nadine-nak nevethetnékje  támadt. - Istenem, imádlak 
hergelni. Olyan könnyű. Egyébként az a  szóbeszéd járja, 
hogy a legutóbbi  hónapok sztárpárosa hamarosan válni 
fog. 
- Hogy oda ne rohanjak. 
- Lehet, mégis érdekelni fog, ha meghallod, hogy ez  a 
pár Jerry Fitzgerald és Justin Young. 
Eve erre annyira felélénkült, hogy újra átgondolta, vajon nem kellene-e mégis megállnia egy megállóban, és kitenni az utasát. 
- Mesélj, mit tudsz. 
-Leonardo  bemutatójának  az előkészületei  közben 
rendeztek egy kis jelenetet. A mi szerelmes barátaink egymásnak estek a nagy nyilvánosság előtt. Történt  egy kis 
pofozkodás. 
- Megütötték egymást? 
- Hát, a forrásom szerint többnek nézett ki szerelmes 
paskolásnál. Jerry visszament az öltözőjébe. Apropó, már 
övé a sztárok öltözője. Justin pedig felduzzadt, megdagadt 
szemekkel  rohant ki onnan. Egypár órával később már 
Mauiban süttette magát egy másik szőkével.  Aki  szintén 
modell. Egy fiatal modell. 
- Min kaptak össze? 
-Senki nem tudja.  A féltékenység démona, úgy tűnik, felütötte az ocsmány fejét. A nő azzal vádolta, hogy 
megcsalta, és viszont. És nem úgy tűnt, mint aki ezt képes 
elviselni. Akárcsak Justin.  Jerrynek nem  volt rá többé 
szüksége, és a férfi sem akarta már visszaszerezni. 
- Ez nagyon érdekes, Nadine, de ennek így semmi értelme. 
De az időzítés, gondolta Eve. 0, az időzítés! 
Lehet, hogy igen, lehet,  hogy nem. Mindenesetre mulatságos, hogy  a nyilvánosság szeme előtt lévő emberek, 
mindketten médiaszemélyiségek, elveszítik az  önuralmukat a közönség szeme láttára. Azt kellene hogy mondjam, 
igencsak fel lehettek paprikázva. Vagy csak a közönségnek adták elő ezt nem mindennapi műsort. 
- Ahogy mondtad, ez elég érdekes - nyitotta ki Eve a 
kocsi ajtaját. - Végállomás. 
- Elvihetnél a bejáratig. 
- Fogj egy villamost, Nadine. 
- Ide figyelj, te is tudod, hogy utána fogsz nézni annak,  amit most  elmondtam,  úgyhogy mi lenne, ha egyeztetnénk néhány adatot? Dallas, nekem és neked van egy 
közös történetünk. 
Ez  teljes mértékben fedte a valóságot. 

-Nadine, a dolgok mostanában egy nagyon vékony 
szálon függnek. Nem  engedhetem  meg, hogy  történjen 
bármi is. 
-Nem hozok  nyilvánosságra semmit, amíg nem  járulsz hozzá. 
Eve habozott, aztán megrázta a fejét. 
- Nem tehetem. Mavis túl fontos nekem. Amíg nincs 
kint, nem kockáztathatok. 
- Tisztázódni látszik az ügye? Gyerünk, Dallas! 
- Nem tőlem hallottad. Az ügyészi hivatal újra fontolóra veszi a vádak elejtését. De még nem történt  meg. 
- Van más gyanúsítottad? Redford? Ő az új első számú? 
- Ne próbálj kicsikarni belőlem ilyesmit, Nadine. Te 
szinte már a barátom vagy. 
- A fenébe is!  Csináljuk a következőt! Ha bármi, amit 
mondtam neked,  hasznodra  válik, később fizetsz érte valamivel. 
-Ellátlak minden információval, mihelyst  tisztázódnak a dolgok. 
-Akarok egy szemtől szembeni  beszélgetést veled, 
mielőtt bármi elhangzik a médiában. 
Eve áthajolt és kinyitotta Nadine-nak az ajtót. 
-Viszlát! 
- Öt percet, Dallas, a  fenébe is. Csak öt megveszekedett percet. 
Ami - Eve tisztában volt vele - osztályozópontok százait és dollárezreket jelentett. 
- Öt percig a rendelkezésedre állok...  ha és amikor a 
helyzet megengedi. Nem ígérhetek többet. 
- Meglesz - szállt ki az autóból Nadine elégedetten, 
aztán nekidőlt az ajtónak. - Tudod,  Dallas, egyszerűen 
nem fogod kihagyni.  Mindent megteszel a halottakért és 
az ártatlanokért. 
A halottakért és az ártatlanokért,  gondolta Eve, és megborzongott, ahogy továbbhajtott. Tudta, hogy a halottak 
közül sokan bűnösek voltak. 
Az ágy fölött, az égre nyíló ablakon keresztül besütött a 
holdsugár, amikor Roarke  elhúzódott Eve-tői. Ez egy új 
érzés volt a férfi számára, az izgalom a szeretkezés előtt, 
közben és utána. Volt erre egy csomó oka, vagy legalábbis 
jó néhányat felsorolt magában, miközben Eve szokása szerint odabújt hozzá. A ház tele emberekkel.  Leonardo tarkabarka, mániákus csapata egy egész szárnyat megszállt. 
Számtalan projektje  és üzlete futott különböző stádiumokban, üzletek, melyeket feltétlenül le akart zárni az esküvő előtt. 
Aztán maga az esküvő.  Kétségtelen, hogy egy férfi jogosan érezhette magát ilyenkor egy kicsit szétszórtabbnak 
a sokévi átlagnál. 
Ő azonban legalább magával szemben szeretett brutálisan őszinte lenni. Csak egy oka lehetett az idegeskedésnek. Az a kép, ami  folytonosan előtört a képzeletében 
Eve-ről: összeverve, véresen  és összetörve. 
És a félelem, hogy azzal, ha megérinti, visszahozhatja 
mindezt, és valamit, ami a gyönyört állati ösztönökké változtathatja. 
Eve forgolódott mellette, aztán a könyökére támaszkodott, és  lenézett rá.  Az arca még mindig ki volt pirosodva, de a szemei alatt karikák sötétlettek. 
- Nem tudom, mit kellene most mondanom. 
Roarke végigsimította kezével az arcát. 
- Miről? 
-Nem vagyok  üvegből. Nincs  rá  okod, hogy úgy 
bánj velem, mintha sebesült lennék. 
Roarke összevonta a szemöldökét. A bosszúság visszaszállt rá. Nem vette észre, hogy Eve ennyire könnyen tud 
olvasni a gondolataiban, még  akkor is, ha nincs vele. És 
ettől a felismeréstől nem derült jobb kedvre. 
- Fogalmam sincs, hogy érted ezt. 
Kezdett  felébredni és  arra gondolt: jó  lenne  tölteni: 
magának egy italt, amit valójában nem is kíván, de Eve! 
erősen megszorította a karját. 
- A probléma megkerülése nem a te stílusod, Roarke 
- és Eve-t aggasztotta a kialakult helyzet. - Ha az érzéseid 
megváltoztak amiatt,  amit tettem, amire visszaemlékeztem... 
- Ne támadj le! - csattant fel Roarke. Eve nagy megkönnyebbüléssel vette észre a szemében felszikrázó érzelmeket. 
- Mire kellene gondolnom? Ez az első alkalom, hogy 
megérintettél azóta  az éjszaka óta. Akkor  az  több volt 
egyszerű ápolásnál... 
- Nem szereted a gyengédséget? 
Eve tudta, hogy elég okos. Lehet nyugodt, avagy zaklatott, tudta, hogy fordítsa a helyzetet a saját  javára. A kezét Roarke  karján tartotta, miközben  egymás  szemébe 
néztek. 
- Azt gondolod, nem tudom, hogy  visszafogod magad?  Nem akarom, hogy visszafogd magad. Jól vagyok. 
- Én nem annyira - szabadította ki a karját Roarke. Én  nem  érzem jól magam.  Páran közülünk egy kicsit emberibbek vagyunk a többieknél, és kicsivel több  időre van 
szükségük. Hagyj békén. 
A szavai pofonként csattantak  Eve meztelen arcán, aki 
bólintott, bebújt az ágyba és elfordult tőle. 
-Rendben. De az, ami gyermekkoromban történt, 
nem szex volt. Hanem obszcenitás - hunyta le szorosan a 
szemét,  és megpróbált elaludni. 
Tizenhatodik fejezet 
Amikor felcsipogott a linkje, már csaknem hajnalodott. 
Eve csukott szemmel nyúlt utána. 
- Videó kikapcs. Dallas. 
-Eve Dallas  hadnagy, itt a diszpécser. Valószínűleg 
gyilkosság történt. Az áldozat férfi. A test a Száznyolcadik 
utca 19- szám mögött  hever. Azonnal induljon a helyszínre. 
Eve gyomra idegesen összerándult. Nem ő volt az 
ügyeletes, nem őt kellett volna hívni. 
- A halál oka? 
- Szemmel láthatólag  agyonverték. Az arc súlyos sérülése miatt még nem sikerült azonosítani. 
- Vettem.  A fenébe - lendítette át Eve a lábát az ágy 
peremén, és pislogva vette észre, hogy Roarke már felöltözve áll mellette. - Mire készülsz? 
- Elviszlek a tetthelyre. 
- Civil vagy. Semmi keresnivalód egy gyilkosság helyszínén. 
Roarke csak feléje villantotta a tekintetét,  miközben 
Eve a farmerját húzta magára. 
- A kocsija szervizbe került, hadnagy - és némi megelégedéssel hallotta Eve sóhaját, ahogy ezt az eszébe idézte.  - Elviszlek. Útban az  irodám felé - pontosította 
majd kiteszlek. 
- Tégy, ahogy jónak látod - csatolta fel Eve a fegyverövét. 
Borzalmas  környékre érkeztek.  Számos épületet díszítettek gonoszságot sugalló graffitik. Az ablakok összetörtek, 
és a düledező épületek arról tanúskodtak, hogy a városi 
tanács lebontásra ítélte őket. Persze azért még laktak itt 
emberek, összezsúfolódtak a mocskos szobákban, hogy elkerüljék a rendőri őrjáratokat, és bármit boldogan beszedtek, ami csak egy kicsit is kiütötte őket. 
Olyan, mint bárhol a világon, gondolta Roarke,  miközben a gyenge napsütésben a rendőri  kordon mellett 
álldogált. Hasonló helyen nőtt fel ő is, habár az háromezer 
mérföldre esett innen, az Atlanti óceán túlsó oldalán. 
Tudta, milyen itt, ismerte a lemondást és az élet árát 
éppúgy, mint az erőszakot, ami azokhoz az eseményekhez 
vezetett, melynek a kimenetelét Eve épp ezekben a pillanatokban vette szemügyre. 
Miközben Eve-t figyelte, ahogy  az emberroncsokkal, 
álmos utcalányokkal  és  a züllött kíváncsiskodókkal  beszélt, rádöbbent, hogy milyen alaposan  sikerült megismernie. 
Eve érzéketlen arccal, gyorsan intézkedett.  De a szemében  szánalom csillant, amikor annak  a maradványát 
vette szemügyre, ami valaha egy ember  volt. Roarke jó 
képességűnek tartotta, erősnek és rugalmasnak.  Bármilyen sebet szerzett, túlélte. Nem azért volt rá szüksége, 
hogy pátyolgassa, hanem  azért, hogy elfogadja olyannak, 
amilyen. 
- Nem a maga megszokott környezete, Roarke. 
Ahogy Feeney melléje lépett, Roarke lenézett. 
-Jártam már rosszabb helyeken is. 
- Mindnyájan jártunk már - sóhajtott Feeney, és egy 
csomagot húzott elő a zsebéből. - Reggelit? 
- Kihagyom. De maga azért csak egyen nyugodtan. 
Feeney három óriási harapással eltüntette a fánkot. 
-Jobb, ha most megyek, és utánanézek, mire készül a 
kislány - lépett át a szalagon,  miközben a mellére tűzött 
jelvényre mutatott, hogy megnyugtassa  az idegeskedő 
rendőrségi őrszemet. 
- Szerencse, hogy a média még nem ért ide - jegyezte 
meg. 
Eve felpillantott. 
- Ezen a környéken nem megy szenzációszámba egy 
gyilkosság... legalábbis addig, amíg ki nem szivárognak a 
részletek - térdelt Eve a test mellett, és steril kesztyűjét 
máris vér borította. - Elkészültek a képek? - és a videotechnikus bólintását követően a halott alá csúsztatta a kezeit. - Segíts megfordítani, Feeney. 
Az áldozat  arcra esett, vagy így dobták a  földre. A 
tarkóján tátongó öklömnyi lyukat vér, és az agyának a darabkái szegélyezték. A másik fele sem nyújtott vidámabb 
látványt. 
- Nem  sikerült  azonosítani  - jelentette   Eve. 
Peabody most lakásról lakásra végigjárja a házat,  hátha talál valakit, aki ismerte, vagy esetleg látott valamit. 
Feeney az épület hátsó traktusára emelte a tekintetét. 
Észrevett  pár ablakot. A mocskos üvegtáblákat sűrűn berácsozták.  Majd a betonudvarra pillantott,  amelyen keresztül idejött. Látott egy törött hulladékfeldolgozót, egy 
zsákot, tele szeméttel, lomokat és egy rozsdás vaskupacot. 
- Nem valami fényes látvány - jegyezte meg. - Végeztünk már vele? 
- Vettem ujjlenyomatokat. Az egyik rendőr már elindította a keresést. A fegyvert összecsomagoltuk. Azt a vascsövet  egyszerűen  bedobták a hulladékfeldolgozó alá 
tanulmányozta összevont szemöldökkel Eve a holttestet. 
Boomer és Hetta Moppett esetében a gyilkos nem hagyta 
ott  a fegyvert. És az is nyilvánvaló, Leonardónál miért 
igen. Most pedig játszik velünk, látni akarja,  merre ugrik 
ez a vak béka. Te mit veszel ki ebből? - csettintett az ujjával. 
Feeney felmordult. A  hulla ki volt öltözve. Szivárványos  csíkokkal díszített, szegekkel kivert térdnadrágot, 
holdfényszínű trikót és drága gyöngyökkel kivarrt bőrszandált. 
- Nem vesztegette ócska ruhákra a pénzét. Ha itt is 
lakott, nem süllyedt le az épület színvonalára. 
- Díler - határozott Eve. - Középszintű. Azért lakott 
itt, mert itt kötötte az üzleteit - állt fel Eve, és miközben 
egy egyenruhás rendőr közeledett feléje, véres kezét a nadrágjába törölte. 
- Találtunk egy egyezést. Az áldozat Lamont Ro, alias 
Csótány. Hosszú a priusza. Többnyire drogokkal kapcsolatban ítélték el. Birtoklás, halmozott előállítás és kismillió 
kihágás. 
- Alkalmazta valaki? Súgott bárkinek is? 
- Erről még nem találtunk adatot. 
Eve Feeneyre sandított, aki morogva vette tudomásul 
a ki nem mondott kérést. Majd  ő előássa, ha van mit előásni. 
- Oké, tegyék egy zsákba, és fel vele a kocsira. Akarok egy toxikológiai jelentést. És engedjék  ide a takarítókat. 
Eve megint végigpillantott a helyszínen, majd tekintete megállapodott Roarke-on. 
- Szükségem van egy fuvarra, Feeney. 
- Meg tudom csinálni. 
- Csak egy pillanat - fordult Eve a kordon felé. - Azt 
hittem, az irodába mégy. 
- Oda. Te már végeztél? 
- Maradt még pár elintéznivalóm. Majd Feeney elvisz. 
-Ugyanannak  a gyilkosnak a nyomait találtad meg 
itt is. 
Eve már  tájékoztatni akarta  a rendőri munka mibenlétéről, de aztán vállat vont. A média egy  órán  belül 
amúgy is mohón ráveti magát a bűntényre. 
- Látva a péppé vert arcát, ennek igen nagy az esélye. 
Nekem... 
A sikoltást hallva Eve villámgyorsan megperdült.  A 
hosszan csengő, velőtrázó hangok még az acélba is lyukat 
vájtak volna.  Egy csaknem meztelen, csupán vörös bugyit 
viselő nő rontott  ki az  épületből. Elsodort két rendőrt, 
akik épp a kávéjukat szürcsölték, és vadul vágtatott afelé 
az emberi test felé, akit valamikor Csótánynak hívtak. 
- Ó,  bassza meg - motyogta Eve, és már rohant is, 
hogy elcsípje. Alig egyyardnyira a tetemtől vetette előre 
magát, és ugrásból döntötte földre a nőt. Mindketten fájdalmas közelségből ismerkedtek meg a betonnal. 
- Ez az én pasim - tottyant le a nő, akár egy kétszáz 
fontos hal, és  húsos kezeivel Eve felé csapkodott. - Ez az 
én pasim, te kurva zsernyák. 
Hogy megóvja a helyszínt és saját testi épségét,  Eve 
elhelyezett egy horogütést a nő zsíros tokája alá. 
- Hadnagy. Jól érzi magát, hadnagy? - hajolt le hozzá 
egyszerre mindkét egyenruhás, hogy felsegítsék az ájult 
asszonyról. - Jézusom, a semmiből tűnt elő. Ne haragudjon. .. 
- Ne haragudjak? - lökte félre őket Eve. - Ne haragudjak?  Szerencsétlen agyhalott seggfejek.  Még két másodperc,  és beszennyezi a  helyszínt. Legközelebb, ha komolyabb ügyben kell kivonulniuk, mint egy közlekedési 
dugó, vegyék le a nyamvadt kezüket a farkukról. És most 
lássuk, maradt-e  annyi sütnivalójuk, hogy felhívják  az 
MT-t, és  megkérik őket, hogy vessenek egy pillantást erre 
a bolond asszonyságra. Utána kerítsenek neki valami ruhát, és vigyék be. El tudják intézni? 
Eve elsántikált, meg sem várta a választ. A farmerja 
elszakadt, vére keveredett az áldozat  vérével, és a szeme 
villámokat szórt. így találkozott Roarke-kal. 
- Mi a fenén vigyorogsz? 
-Mindig örülök,  ha  dolgozni  látlak,  hadnagy - ragadta meg Roarke Eve arcát, és olyan erősen csókolta szájon, hogy az hátratántorodott. - Ne fogd vissza magad 
folytatta, miközben Eve a meglepetéstől csak pislogni tudott. 
- Rád is vethetne egy pillantást az MT. 
Órákkal később hívatták Whitney irodájába. Eve Peabodyval az oldalán indult el. 
- Elnézést, Dallas. Valahogy átcsúszhatott mellettem. 
-Jézus, Peaobody, lapozz már. Amikor az a nő kirohant, az épület egy teljesen más részében jártál. 
- Biztos az egyik lakó értesítette. 
- Aha. Ki kell fényesítenünk a kristálygömböket. Végül is nem csinált mást, csak okozott néhány újabb horzsolást rajtam. Casto már hívott? 
- Még a terepen van. 
- Még a terepeden van? 
Peabody elhúzta a száját. 
- Együtt töltöttük az elmúlt éjszakát. Amikor elindultunk, csak vacsorázni akartunk, de az egyik dolog következett  a másikból. Esküszöm, nem  aludtam ilyen jól kölyökkorom  óta. Hogy  egy jó  kis szex milyen  álmosító 
lehet! 
- Erről tudnék mesélni. ,4 
-Különben is, csak akkor értesült az eseményekről, 
amikor befutott a hívásom. Szerintem tudni fogja, ki  az 
áldozat, és talán segíthet. 
Eve  felmordult.  Nem  várakoztak  az előszobában, 
egyenesen Whitney  elé  engedték  őket.  A parancsnok 
hellyel kínálta a belépőket. 
- Hadnagy, tudom, hogy a jelentését már elküldte,  de 
jobb szeretném, ha szóban tájékoztatna a legutóbbi gyilkosságról. 
- Igen, uram - és ismertette a haláleset helyét, körülményeit, az áldozat nevét és személyleírását. Hogy megtalálták a gyilkos fegyvert,  amivel az MT szerint  a halálos 
sebeket okozták - Peabody lakásról lakásra végigjárta  az 
épületet, de nem derített ki semmiféle használhatót, ennek ellenére meg fogjuk ismételni. A nő, aki együtt élt  az 
áldozattal, segített egy kicsit. 
Whitney felvonta az egyik szemöldökét.  Eve  még 
mindig azt a mocskos  inget és szakadt  farmert viselte, 
amiben kiment a helyszínre. 
- Nekem azt mondták, volt egy kis gond. 
- Semmi említésre méltó - felelt, mert már korábban 

elhatározta, hogy tartani fogja a száját. Semmi szükség rá, 
hogy hivatalosan megfenyítsék az egyenruhásokat. - Az a 
nő egy  bárcás.  Csak nem volt pénze, hogy megújítsa az 
engedélyét. Ráadásul drogos is. Ezen a ponton  egy kis 
nyomást gyakoroltunk rá, és elmondta, merre járt az áldozat az utolsó éjszakáján. A  vallomása szerint éjjel egyig 
együtt voltak a lakásban. Bort ittak, és beszedtek egy kis 
Egzotikumot. Ekkor a  pasas  azt mondta, mennie kell, 
mert várja egy üzlet. A nő ezután beszedett egy kis Letöltőt, és ezzel teljesen kiütötte magát. Az MT az első becslések szerint  hajnali  kettőre tette a halál időpontját, ami 
egybevág azzal, amit mondott. 
- A bizonyítékok arra utalnak, hogy az áldozatot ott 
ölték  meg, ahol maguk később rátaláltak. És az is fölöttébb  valószínű,  hogy a gyilkos  megegyezik Boomer, 
Moppett és Pandora gyilkosával. 
Eve nagy levegőt vett, és igyekezett megőrizni hangjának hivatalos tónusát. 
- Mavis Freestone tartózkodási helyét a gyilkosság elkövetésének az idején a nyomozás vezetőjén kívül mások 
is megerősíthetik. 
Whitney egy pillanatig hallgatott, de a szemét le nem 
vette volna Eve arcáról. 
-Itt senki sem hiszi, hogy Mavis Freestone-nak bármiféle köze lenne ehhez a  gyilkossághoz. Az államügyészi 
hivatalnak is hasonló az álláspontja. A kezemben van dr. 
Mira előzetes jelentése Ms.  Freestone kivizsgálásáról. 
- Kivizsgálás? - ugrott fel  Eve, és teljesen elfelejtette, 
hogy szolgálatban van, ráadásul a felettesével beszél. - Mit 
ért az alatt, hogy kivizsgálás? Hétfőre tervezték a vizsgálatokat. 
- Átütemezték - felelt  Whitney higgadtan.  - És délután háromig teljesen be is fogják  fejezni. 
- Engem miért nem tájékoztatott senki? - és  Eve 
gyomrát görcsbe rántotta az emlék, amikor visszagondolt 
a saját Vizsgálataira. - Nekem is ott kellene lennem. 
-Mindenki egyetértett abban, akinek bármi köze is 
van  ehhez az ügyhöz,  hogy jobb, ha nincs  jelen -  és 
Whitney felemelte az egyik kezét. - Mielőtt elvesztené a 
fejét, és  megkockáztatna  egy  függelemsértést,  hadd 
mondjam el, hogy dr. Mira előzetes szakvéleménye szerint 
Ms.  Freestone megfelelt a Vizsgálat minden követelményének. A hazugságvizsgálat szerint a vallomása nem tartalmaz valótlanságokat. Dr. Mira érzése szerint az  alany 
nagyon is kellemetlenül érzi magát most, hogy Pandorát 
megölték. Félretéve a nagy szavakat, dr. Mira azt javasolja, hogy ejtsék el a Ms. Freestone ellen felhozott vádakat. 
- Ejtsék el - és Eve izzó szemmel ült vissza a helyére. 
- Mikor? 
- Az államügyészi hivatal szakértői véleményként kezeli dr. Mira jelentését. Nem hivatalosan azt  mondhatom, 
hogy ha nem merülnek fel olyan bizonyítékok, melyek ezt 
a véleményt kétségessé teszik, akkor hétfőre már el is ejtik 
az összes felhozott vádat - és Whitney figyelte, ahogy Eve 
próbálta fékezni  a remegését.  - A  tárgyi  bizonyítékok 
ugyan erősek, de pillanatnyilag Mira jelentése az erősebb, 
valamint  azok a bizonyítékok, melyeket  a kapcsolódó 
ügyekben sikerült begyűjteni. 
- Köszönöm. 
- Nem én tisztáztam a gyanú alól, Dallas.  De nem is 
maga, habár átkozottul közel járt ahhoz,  hogy megtegye. 
Kapja el ezt a gazembert, amilyen gyorsan csak tudja. 
- Azon leszek - és ebben  a pillanatban felcsipogott 
Eve  kommunikátora. De  azért, mielőtt felvette volna, 
megvárta Whitney beleegyező főbólintását. - Dallas. 
-Megkaptam az átkozott parancsod, hogy siessek 
vicsorgott rá Dickie  a képernyőről. - Mintha  ezen kívül 
nem is lenne más  dolgom. 
- Panaszkodni később is ráértsz. Mit találtál? 
- A legutolsó áldozatod egész kiadós adag Züllöttséget nyelt le, mielőtt taccsra tették. Szerintem közvetlenül 
a halála előtt szedte be az adagját. Nem hinném,  hogy 
maradt ideje élvezni a hatást. 
-Küldd át a jelentést az irodámba  - felelt Eve, és 
megszakította a kapcsolatot, mielőtt Dickie vitatkozhatott 
volna vele. Mosolyogva állt fel. - Most dolgom van. Szerintem  betart éjszakára is, de azt hiszem, megtalálom a 
kapcsolatot. 
A káosz, a pánik és  a feszült idegek éppúgy hozzátartoztak egy divatbemutatóhoz, mint a kifutó, a csontsovány 
modellek és a drága ruhák. Érdekes, és egyben meglepő is 
volt a látvány, ahogy a színészek mind játszották a nekik 
rendelt szerepeket. A savanyú manöken, aki minden egyes 
ruhadarabban talált valami kivetnivalót, a  tébolyult nyúlként  ugrabugráló  öltöztető,  aki a  hajába font párnába 
szúrta a gombostűket, és a szerencsétlen  tervező, aki a 
szédült forgatag kellős közepén tördelte a kezét. 
-Elkésünk. Elkésünk.  Két percen  belül ki kell  hámozni Lissát a gyapjúszoknyából. A zenészek  tartják az 
ütemet, mi viszont elkésünk. 
-Lissa oda fog érni. Jézusom, Leonardo, lazíts már 
egy kicsit. 
Eve egy pillanat alatt felismerte a fodrászt. Trina olyan 
hegyes tüskékbe fésülte a haját, hogy könnyedén kiszúrhatta volna vele bárkinek a szemét.  De a hangja elárulta, 
és Eve  figyelte, hogy tesz rá egy parókát, ami aggasztóan 
emlékeztette egy ló sörényére, egy vékony, kúp alakú tartóra. Közben valaki félrelökte a könyökével. 
- Mit keresel itt? - támadt rá egy bagolyszemű, térdig érő  kabátot viselő férfi Eve-re, mint valami harcias terrier. - Vedd már le a ruháid, az Isten szerelmére. Hát nem 
tudod, hogy Hugó milyen erőszakos? 
- Ki az a Hugó? 
A férfi erre olyan hangot hallatott, mint amikor kiszökik a gáz egy palackból, majd Eve felé nyújtotta a kezét, 
hogy maga húzza le a trikóját. 

- Hé, haver, meg akarod tartani az ujjaid? - söpörte 
félre Eve, és fenyegetően végigmérte. 
- Vetkőzni, vetkőzni. Kifutunk az időből. 
A fenyegetés nem hatott, a férfi Eve farmernadrágja 
felé kapott, aki először arra gondolt, egy ütéssel bírja jobb 
belátásra, de aztán mégis inkább a jelvényét húzta elő. 
-Vagy visszakozol,  vagy  bezsuppollak,  mert  rátámadtál egy rendőrtisztre. 
- Mit keres maga itt? Van engedélyünk. Befizettük az 
adót. Leonardo, itt egy zsaru. Egyszerűen nem vagyok rá 
felkészülve, hogy tárgyaljak a rendőrséggel. 
-Dallas - viharzott elő Mavis különféle színű kelmékkel  a  kezében. - Tényleg  útban  vagy.  Miért nem 
odakint  nézelődsz? Krisztusom, miért vagy még mindig 
ebben a ruhában? 
- Mert nem maradt időm hazamenni és átöltözni - és 
Eve hirtelen mozdulattal megrántotta Mavis foltos ingét. 
- Jól érzed magad? Nem tudtam, hogy átütemezték a kivizsgálásod, különben ott lettem volna. 
-Túlvagyok rajta. Dr. Mira nagyszerűen viselkedett 
velem, ennek ellenére örülök, hogy már vége. Nem akarok beszélni róla - tette hozzá gyorsan, majd félrefordította a tekintetét az apró térben összezsúfolódott tömeg felé. 
- Legalábbis most nem. 
- Oké.  Találkozni akarok Jerry Fitzgeralddal. 
-Most? A bemutató már megkezdődött. Az utolsó 
mikroszekundumig megterveztük a lépéseket - és Mavis 
egy vén róka gyakorlottságával fordult ki egy hosszú lábú 
modell útjából. - Most koncentrálnia kell, Dallas. Ez a sebesség felér egy gyilkossággal  - ingatta a fejét a  zene 
ütemére. -  Kevesebb mint négy percen belül megint jelenése lesz. 
- Akkor majd nem tartom fel sokáig. Merre van? 
- Dallas, Leonardo meghagyta... 
- Merre? 
- Ott hátul - intett indulatosan Mavis, és átadott egy 
réteg ruhát  a mellette elviharzó öltöztetőnek. - A művészöltözőben. 
Eve-nek ki kellett térni a rohanó emberek útjából, kígyózva tört át a kavargó tömegen, miközben az ajtó felé 
tartott, melyen jól  látható felirat hirdette Jerry  nevét. 
Nem vesztegette kopogtatással az idejét, egyenesen  benyomult,  és  odabent azt látta,  hogy a nő, akit ki akar 
hallgatni,  épp egy aranyiamé csőbe igyekszik bepréselni 
magát. 
- Ebben  nem kapok levegőt. Még egy csontváz sem 
kapna. 
- Nem kellett volna megenned azt a pástétomot, drágám - jelentette ki kérlelhetetlenül az öltöztetője. - Csak 
bújj szépen bele. 
- Érdekes - jegyezte meg Eve az ajtóból. - Úgy néz ki 
benne, mint egy varázspálca. 
-Ez egyike Leonardo atavízmusainak. A huszadik 
század első felének a csillogását hivatott felidézni. Mozdulni sem tudok. 
Eve közelebb lépett, és szigorú tekintettel vette szemügyre Jerry arcát. 
- A kozmetikus jó munkát végzett. Egy karcolást sem 
látok - és elhatározta, ellenőrizni fogja Trinát is, hogy az 
arcán akad-e takargatnivaló. - Hallottam, Justin Young 
ellátta a bajukat. 
- Az a szemét. Pont egy bemutató előtt pofozott fel. 
-Inkább  úgy mondanám,  az öklét  használta.  Min 
kaptak  össze, Jerry? 
- Azt hitte, megcsalhat egy kis táncosnővel a karból. 
Engem  ugyan soha. 
- Az idő érdekes tényező, nem igaz? Mikor kezdődött 
ez a kis viszony? 
- Figyeljen, hadnagy, nagyon kell sietnem, és ha a kifutón le lehet olvasni az arcomról a rosszkedvet, akkor az 
tönkreteszi  az egész  bemutatót. Mondjuk úgy,  hogy 
Justinnak ez már történelem. 
Figyelmen kívül hagyva Eve  tiltakozását, hevesen kirontott az ajtón. Eve maradt, ahol volt, és hallgatta a 
tapsorkánt,  ami akkor tört ki, amikor Jerry  a kifutóra lépett. Hat perc múlva már vissza is ért, és elkezdte kihámozni magát az aranyiaméból. 
- Hogy jött rá erre a viszonyra? 
- Trina. A hajam, az Isten szerelmére! Jézusom, hogy 
maga milyen  kitartó. Egyszerűen kiszagoltam, ennyi az 
egész. És amikor felelősségre vontam, mindent tagadott. 
De a képébe vágtam, hogy hazudik. 
- Huhu - és Eve maga elé képzelte a szituációt. Közben Trina a tüskéiből egy kézi hajsütő segítségével leomló 
csigákat varázsolt. A karjánahamisítatlan, szivárványszín 
mintás, fehér  selyemruha feküdt. - Nem maradt  sokáig 
Mauin. 
- Leszarom, bárhol legyen is. 
- Múlt éjjel visszarepült New Yorkba. Ellenőriztem a 
siklók utaslistáját. Tudja,  Jerry, ez meglehetősen szokatlan. És megint előjön az időzítés kérdése. Amikor utoljára 
láttam magukat, nagyon egymásba voltak gabalyodva. 
Együtt mentek el Pandorához, és együtt is tértek haza. 
Maga reggelig ott maradt a lakásán. Azt hallottam, állandóan  kísérgette magát a  ruhapróbáira.  Számomra ebből 
nem az derült ki, hogy túl sok időt áldozna  egy egyszerű 
kartáncosra. 
- Egyes  férfiak gyorsan váltanak - nyújtotta ki egyik 
karját Jerry, mire az öltöztető gyorsan rákapcsolt féltucatnyi csörömpölő karperecet. 
- Nyilvánosan összeverekedtek, nem is egy tanú előtt, 
és még a média ügyes munkatársai is jelen voltak. Tudja, 
a dolgok jelenlegi állása szerint ez  nagyban meggyengíti a 
közös alibijüket. Mármint, ha én olyasfajta nyomozó lennék, aki hisz a dolgok jelenlegi állásában. 

Jerry a tükör felé fordult,  hogy ellenőrizze  a ruhája 
esését. 
- Mit akar tőlem, Dallas? Én most dolgozom itt. 
- Én is. Hadd mondjam el, hogy látom én a dolgokat, 
Jerry. A haverjával együtt belebonyolódtak egy kis üzletbe Pandorával. De az a nő kapzsinak bizonyult. Úgy tűnik, meg akarta szorongatni magukat. És ekkor egész kényelmes   megoldás   adódott.   Megjelent  Mavis,   és 
egymásnak estek Pandorával.  Egy magához hasonló, éles 
eszű nőnek ez adhatott egy ötletet. 
Jerry felkapott egy poharat, és egy hajtásra ledöntötte 
annak zafírkék tartalmát. 
- Még mindig maradt két gyanúsítottja, Dallas. Akkor most ki is a kapzsi? 
-Maguk hárman előre megbeszélték? Mármint maga, Justin és Redford? Maga elmegy Justinnal, hogy legyen szilárd alibijük. Redford viszont marad. Talán ő nem 
olyan okos. Talán maga azt sugallta, visszamegy érte, ennek ellenére nem tette. Redford elvitte Pandorát Leonardóhoz.  Maguk már ott várták. Vajon ekkor  kicsúszott a 
kezei közül az irányítás? Melyikük emelte fel végül a sétapálcát? 
- Ez nevetséges. Justinnal a lakására mentünk. Ezt a 
biztonsági rendszer  felvételei is megerősítik. Ha vád alá 
akar helyeztetni,  szerezzen  letartóztatási  parancsot. És 
amíg ez nincs a kezében, fogja be a száját. 
-Vajon  maga és Justin voltak olyan okosak,  hogy 
nem beszéltek egymással  a  verekedésig? Nem  hinném, 
hogy ő irányítja magát, Jerry. Igazság szerint akár fogadni 
is mernék rá.  Reggelre a kezünkben lesznek az adatok a 
linktársaságtól. 
- És ha felhívott? Mi van akkor? -  és amikor Eve félreállt az  útjából, Jerry egyből az ajtóhoz viharzott. - Ez 
még  semmit sem bizonyít. Magának nincs semmi a kezében. 
- Van viszont egy másik holttest - nézett vissza Eve, 
és tartott egy kis szünetet. - Felteszem, a múlt éjjelre már 
nem tudnak alibit igazolni egymásnak, vagy tévednék? 
- Lotyó  - emelte fel Jerry indulatosan a poharát, és 
vállánál fogva elkapott  egy  szerencsétlen öltöztetőt. 
Semmit sem tud a nyakamba varrni. Nincs semmije. 
Miközben a  színfalak mögött a lárma és a zűrzavar 
újabb magasságokba csapott, Mavis lehunyta a szemét. 
-Ó, Dallas.  Hogy tehettél ilyet? Leonardónak szüksége van még rá tíz átöltözésre. 
- Elvégzi a munkáját. Túlságosan is vágyik a reflektorfényre ahhoz, hogy félbeszakítsa  a  bemutatót. Most 
megyek, és megkeresem Roarke-ot. 
- Odakint láttam - jelentette ki fáradtan Mavis, miközben Leonardo viharzott  ej mellette, hogy lecsillapítsa 
az ideges sztárját. - Ne menj így ki. Előbb vedd  fel ezt. 
Már megy a show.  Ha nem öltöztél ki, és nincs rajtad sál, 
senki nem fog felismerni. 
- Csak ki akartam... 
-Kérlek. Nagyon sokat számítana, ha felvennéd  az 
egyik kreációját. Ez olyan egyszerű, Dallas. És keresek valahol egy pár cipőt,  ami illik  a lábadra. 
Negyedórával később, miután a táskájába gyömöszölte tépett ruháját, Eve kiszúrta Roarke-ot az első sorban. 
Udvariasan tapsolt,  miközben három nagymellű modell 
lejtett el előtte átlátszó kezeslábasban. 
- Nagyszerű. Épp arra vágyunk, hogy a nők ilyesmiben sétáljanak az Ötödiken. 
Roarke vállat vont. 
- Tulajdonképpen Leonardo legtöbb ruhája nagyon ivonzó.  Én pedig a magam részéről nem  bánnám, 
ilyesmiben látnálak. 
- Álmodozz csak - vetette keresztbe a lábait Eve, és 
mozdulatot a ráadott szaténruha  vad suhogása kísérte. 
Milyen sokáig kell maradnunk? 
-Egészen  a legvégéig. Mikor vetted ezt a ruhát? 
futtatta végig egy ujját Roarke az Eve bicepszét körülölelő 
szíjakon. 
- Nem az enyém. Mavis erőltette rám. Ez is Leonardo 
remeke, csak lemaradtak róla a fodrok. 
- Tartsd meg. Jól áll. 
Erre Eve csak felmordult. Tépett farmerja sokkal inkább illett jelenlegi hangulatához. 
- Ó, itt jön a díva. 
Jerry siklott elő, kecses üvegcipellőkbe bújtatott lába 
minden lépése nyomán a kifutó más és más színekben ragyogott fel. Eve kevés figyelmet fordított a hatalmas, hullámzó szoknyának és az áttetsző ingecskének, ami hangos 
tetszésnyilvánítást váltott ki a nézőkből. Jerry arcát figyelte, csakis az arcát, miközben mögötte a divattal foglalkozó 
kritikusok buzgón mormoltak a rögzítőikbe, és tucatnyi 
vásárló adta le vadul a rendelését hordozható linkjén keresztül. 
Jerry arca  nyugalmat  tükrözött, miközben tíz izmos 
férfi felé intet, akik erre a lábai elé vetették magukat. Jerry 
méltóságteljes forgással mutatta be a ruhát, és a jól megtervezett  koreográfiát követve fellépdelt az izmos férfitestek piramisán. 
A  közönség  tapsolt. Jerry  meghajolt, majd jégkék 
szemét Eve felé fordította. 
- Ó - motyogta Roarke. - Mondhatnám, ez telibe talált. Történt valami, amiről tudnom kellene? 
- Szeretné átszabni az arcom - közölte Eve, kissé szépítve a valóságot. - Ezek szerint sikerrel jártam - dőlt hátra elégedetten, és máris kezdte élvezni azt, ami a bemutatóból még hátra volt. 
- Láttad ezt? Dallas, láttad  azt? - és egy gyors piruettet 
követően Mavis szorosan átölelte Eve-t. - A finálénál valósággal a vállukon vitték Leonardót. Még Hugó is gratulált 
neki. 

Ez egy durva szakma, és az alul lévő modellek közül sokan 
nem bírják megfizetni mindazt,  amit a testük karbantartása megkövetelne. Ha átkutatnád a társaságot, rengeteg 
drogot találnál, többnyire szabadkézből való szereket. 
-Jerry? 
-Ő egészségmegszállott.  Még inni sem iszik meg 
akármit. Na jó, elszív időnként  egy-egy cigarettát, de az 
valami spéci,  idegnyugtató keverék. Soha  nem  láttam, 
hogy bevett volna bármi kockázatosat. De... 
-De? 
- De az őt körülvevő emberekkel már nem ilyen óvatos, tudod? Pár nappal ezelőtt az egyik lány nem érezte 
magát valami jól. Egész  éjjel lumpolt. Belekortyolt Jerry 
kék  italába, aki erre teljesen bevadult. Azt  akarta, hogy 
rúgják ki a lányt. 
- Érdekes. Kíváncsi lennék, mit tartalmaz az az ital. 
-Valami  növényi kivonatot. Jerry  azt  állítja, hogy 
serkenti az anyagcseréjét. 
- Kellene belőle egy kis minta. De nincs a kezemben 
elég bizonyíték,  hogy szerezzek egy házkutatási parancsot 
- állt meg Eve, gondolkodott egy kicsit, majd elmosolyodott. - De azt hiszem, már tudom,  hogy fogom csinálni. 
Na, induljunk a buliba. 
- Mire készülsz? Dallas - és Mavis sietősre fogta a lépteit, hogy utolérje a hosszú lábú  Eve-t. - Nem szeretem, 
ha így csillog a szemed. Ne keverj semmi bajt. Kérlek. Ez 
Leonardo nagy estéje. 
- Lefogadom, hogy ha fokozná a média figyelmét, az 
jótékonyan hatna az eladásokra. 
Eve belépett a bálterembe, ahol az emberek pörögve 
táncoltak a parketten, vagy a büféasztalok körül tülekedtek.  Eve, amint kiszúrta Jerryt, azonnal  elindult feléje. 
Roarke elkapta a pillantását, és keresztezte az  útját. 
- Hirtelen egész rendőrös kinézeted lett. 
- Kösz. 
- Nem bóknak szántam. Botrányt akarsz  kavarni? 
- Csak azt teszem,  amit a legjobbnak látok. Távol 
akarsz tőle maradni? 
- Szó sincs róla - karolt bele Roarke kíváncsian. 
- Gratulálok  a sikeres bemutatóhoz - kezdte Eve, miközben félrelökött egy kritikust, hogy szemtől szembe kerülhessen Jerryvel. 
- Köszönöm  - emelt fel Jerry egy pohár pezsgőt. 
De abból, amit láttam, számomra az derült ki, hogy maga 
nem igazán divatszakértő - villantotta Roarke felé szívdöglesztő mosolyát. - Habár a férfiakkal kapcsolatban kitűnő az ízlése. 
-Jobb,  mint  a magáé. Hallotta  már,  hogy látták 
Justin Youngot ma éjjel a Privayc Klubban egy vörössel? 
Egy vörössel, aki feltűnően hasonlít a néhai Pandorára. 
- Hazudsz, ribanc ő nem... - fogta vissza magát hirtelen Jerry, és  a folytatást csak a fogai között sziszegte. 
Mondtam már, hogy nem érdekel, mit csinál, vagy kivel 
látják együtt. 
-Miért? Habár az igaz, hogy ilyen sok bemutató és 
testformálás között az ember nehezen birkózik meg a valósággal. Szerintem Justin  csak friss húsra vágyott. A férfiak mind disznók - vett el Eve egy pohár pezsgőt az arra 
siető pincér tálcájáról, és belekortyolt. - Nem mintha maga nem nézne ki nagyszerűen. Mármint a korához képest. 
Azok az éles színpadi  fények... valahogy megérlelik  az 
asszonyokat. 
- Baszd meg - öntötte Eve arcába Jerry a poharában 
maradt pezsgőt. 
- Pontosan erre gondoltam - morogta Eve, miközben 
kipislogta szeméből az égető érzést. - Ez rendőrtiszt elleni 
erőszak. Letartóztatom. 
- Vedd le rólam a kezed - lökte el magától dühösen 
Jerry. 
- Ráadásul ellenáll a letartóztatásnak. Ez biztos a szerencsenapom - és Eve két gyors mozdulattal hátracsavarta 
Jerry karjait. - Csak fel  kell hívni a rendőröket, hogy bevigyék. Nem fog hosszan tartani, biztos gyorsan leteszi 
majd valaki az óvadékot. Viselkedjen úgy,  hogy az  úton 
ne kelljen felolvasnom a jogait - villantotta elbűvölő mosolyát Roarke felé. - Sietek vissza. 
- Nem kell elhamarkodnod, hadnagy - vette ki Eve 
kezéből Roarke a poharat, és egy hajtásra megitta a maradék pezsgőt. Adott neki tíz percet, majd maga is kisétált a 
bálteremből. 
Eve a hotel bejárata előtt állt, és figyelte, ahogy Jerryt 
épp bezsuppolják egy rabszállítóba. 
- Mire volt ez jó? 
- Időt kellett nyernem, és így talán bizonyítékot is találhatok.  A gyanúsított erőszakos magatartást tanúsított, 
és idegeskedett. Ebből  akár drogfogyasztásra is  lehet következtetni. 
Rendőrök, gondolta Roarke. 
- Felhergelted, Eve. 
- Az  is  benne volt.  De hamarabb kint lesz,  mintsem 
beérne. Nekem viszont indulnom kell 
- Hová? - követelt  választ Roarke, miközben Eve-vei 
együtt átrobogtak a báltermen, a színfalak mögé. 
-Mintát akarok venni az italából. És a letartóztatás 
feljogosít  a  mintavételre... ha egy kicsit rugalmasan kezeljük a szabályokat. Analizáltatni akarom. 
- Komolyan azt hiszed, hogy ilyen leplezetlenül  drogozik? 
-Azt hiszem, hogy a  hozzá hasonló emberek, mint 
Pandora,  Young  vagy Redford, rettenetesen arrogánsak. 
Rengeteg a pénzük, jól néznek ki, óriási hatalommal  és 
tekintéllyel  rendelkeznek. Ettől a törvény fölött állónak 
képzelik  magukat - villantotta  Roarke-ra  a tekintetét, 
miközben besurrant Pandora öltözőjébe. - Nálad is megfigyelhető ez a tendencia. 
- Köszönöm szépen. 
- Szerencséd, hogy itt vagyok, és az egyenes úton tartálak.  Falaznál nekem? Ha gyorsan kerít egy ügyvédet, 
nem lesz időm befejezni. 
- Természetesen, csak az egyenes úton - jegyezte meg 
Roarke, és várakozni kezdett az ajtó előtt, amíg Eve a szobában kutakodott. 
-Krisztusom, ez egy  valóságos kozmetikai aranybánya. 
- Ehhez rajta kívül senkinek semmi köze, hadnagy. 
- Annyit mondok, évente több százezret keres, mint a 
hiúság vámszedője. Isten tudja, mennyit költ belőle ezekre 
a kenceficékre. Csak találnék egy keveset abból a porból. 
- Züllöttséget keresel? - nevetett fel Roarke. - Lehet, 
hogy arrogáns, de nem bolond. 
- Talán igazad van - nyitotta ki Eve egy kis hűtőszekrény ajtaját, és elmosolyodott. - Viszont itt egy doboz az 
italából.  Egy  lezárt doboz - nézett  összeszorított  szájjal 
Roarke felé. - Nem tételezem fel, hogy ki tudnád... 
- Elég messzire kerültünk attól a bizonyos egyenes úttól - sóhajtott fel Roarke, és a hűtő mellé lépve figyelmesen  megszemlélte a zárral ellátott palackot. - Bonyolult. 
Jerry nem akart semmit  sem kockáztatni. A  kinézetéből 
ítélve az üveg is törhetetlen - és miközben beszélt, ujjai finoman játszottak a zárral. - Keress egy körömreszelőt, 
egy hajcsatot vagy valami hasonlót. 
Eve feltúrta a fiókokat. 
- Ez jó lesz? 
Roarke rámeredt az aprócska körömvágó ollóra. 
- Nagyjából - ütögette meg ravaszul a zárat egy ponton, és hátralépett. - Készen van. 
- Ehhez nagyon jól értesz. 
- Qak szunnyadó tehetség, hadnagy. 
- Aha - nyúlt a táskájába Eve, és elővett egy, a bizonyítékok tartására szolgáló tégelyt, és kitöltött néhány unciát. - Több is lesz, mint elég. 
- Zárjam vissza? Csak egy pillanat műve. 
- Ne foglalkozz vele. Már indulunk is. 
- Hová? 
- Ahová Peabodyt rendeltem. Justin Young hátsó ajtajához - villantott Roarkra  egy elbűvölő  mosolyt Eve, 
miközben fél lábbal már kint is járt a szobából. - Tudod, 
Roarke, Jerrynek egy dologban igaza  volt. A férfiakkal 
kapcsolatban remek az ízlésem. 
- Drágám, az ízlésed valóban kifogástalan. 
Tizenhetedik fejezet 
Egy gazdag ember mellett élni Eve szerint rengeteg hátránnyal járt, viszont volt egy hatalmas előnye is. A kaja. 
A visszaúton pukkadásig ette magát a kocsi kiválóan felszerelt autoséfje által készített kijevi csirkemellel. 
-Senki sem készíti fel a kocsiját, hogy kijevi csirkét 
szolgáljon fel - jegyezte meg teli szájjal. 
-Bárki megtenné, aki veled él. Különben  egyszer 
még kipurcantod magad a sok szójaburgerrel vagy a sugárkezelt tojással. 
- Ki nem állhatom a sugárkezelt tojást. 
- Pontosan - fojtotta vissza Roarke a torkából kitörni 
készülő kuncogást. - Nagyon  jó a hangulatod, hadnagy. 
- Hétfőn reggel ejtik  a Mavis ellen felhozott vádakat, 
én pedig el fogom kapni a szemeteket. Minden mögött a 
pénz állt - és ujjaival felcsipegette  a rizs utolsó szemeit is. 
- Az a kibaszott pénz. Pandora volt a kapcsolat a Züllöttseggel, ez a két nagyra  törő disznó pedig ki akarta szakítani a maga részét az üzletből. 
- Vagyis becsalták Leonardóhoz, és meggyilkolták. 
-Talán  Jerry dobta be ezt az  ötletet. Nem akart 
odamenni, viszont készen  állt  a verekedésre.  Megadta a 
gyilkosainak a tökéletes  alkalmat és helyszínt. Mavis csak 
hab volt  a tortán. Különben Leonardóra kenték volna  az 
egészet. 
-Nem  azért, hogy  megkérdőjelezzem  a csodálatos 
eszedet, gyorsaságod és gyanakvó természeted, de miért 
nem ütötték le már a sikátorban? Ha igazad van, csináltak 
már ilyet korábban. 
-Ezúttal meg akarták adni a módját - vont vállat 
Eve. - Hetta Moppett a helyzetéből adódóan vált áldozattá. Egyikük szemben  állt vele,  mondjuk kérdezett valamit, majd agyoncsapta. Nem kockáztatták,  hogy Boomertől esetleg mást is kapott a szexen kívül. 
- Utána pedig maga Boomer következett. 
-Túl sokat tudott, túl sokat  kellett  tudnia. De az 
nem valószínű,  hogy mindhármukat ismerte.  De egyiküket biztosan, és amikor kiszúrta a klubban, lemerült. De 
kicsalták a rejtekhelyéről, megkínozták, utána  pedig megölték. Arra viszont már nem maradt idejük, hogy a lakásába rejtett anyagot is megszerezzék. 
- És mindezt a haszon miatt? 
-A haszon miatt,  és ha megérkezik a laborjelentés, 
abból véleményem szerint kiderül,  hogy a Züllöttség miatt is. Pandora ezen élt, efelől semmi kétség. Véleményem 
szerint bármit is  birtokolt  vagy  akart, Jerry  túl szerettei 
volna szárnyalni. Az ember s?erez egy drogot,  amitől erősebbnek, fiatalabbnak és szexibbnek látszik. Ez már csak a 
foglalkozása miatt is megérte, hogy kockáztasson. Nem 
számítva az egóját. 
- De ez a szer halálos. 
- Ezt  mondják a dohányzásra is, mégis láttalak már 
rágyújtani - nézett Eve összevont szemöldökkel Roarke-:: 
ra. - A védekezés nélküli szex is  lehetett halálos a huszadik század második felében. Az  emberek  ennek ellenére51 
összefeküdtek az  idegenekkel. A fegyverek is halálosak,! 
mégis évtizedekbe került,  mire megtisztítottuk tőlük 
utcákat. Aztán... 
-Értem az álláspontod. A legtöbb ember  azt hiszi 
örökké fog élni. Megvizsgáltátok Redfordot? 
-Meg. Ő tiszta. Mondjuk ez nem jelenti azt, hogy 
kevesebb vér tapadna a kezeihez. Viszont ezt a hármat ki! 
akarom vonni a forgalomból az elkövetkező ötven évre. 
Roarke nyugodtan  megállította a kocsit a követkéz 
lámpánál, és Eve felé fordult. 
-Azért,  mert embert öltek, vagy azért, mert  beleár 
tották magukat az egyik barátod életébe? 
- A végeredményt tekintve nem mindegy? 
- Az érzéseid szempontjából egyáltalán nem az. 
-Ártottak neki - közölte keményen Eve. -  Pokollá 
tették az életét.  Ezért én is pokollá teszem  az  övékét. 
Mavis elveszítette az állását, és az önbizalmának nagy részét. Ezért fizetniük kell. 
- Rendben. Akkor már csak egy kérdésem maradt. 
- Nem kérek egy olyan alak megjegyzéseiből, aki zárakat tör fel. Mint te is, haver. 
Roarke elővett egy zsebkendőt, és megtörölte  Eve állát. 
-Legközelebb azzal kezded majd, hogy nincs családod - szólalt meg csendesen. - Gondold át újra. Mavis a 
családod. 
Eve átértékelve a dolgokat, beszélni kezdett. 
- Csak a munkámat végzem - állította. - Mi abban a 
rossz, ha személy szerint örömet találok benne? 
- Semmi - csókolta meg könnyedén Roarke, és balra 
fordult a kocsival. 
- Körbe akarom járni az épület hátsó traktusát. A következő sarkon fordulj be jobbra, azután pedig. 
- Tudom, merre van a ház hátulja. 
- Nehogy azt mondd, hogy ez is a tiéd. 
-Jó, akkor nem mondom. Különben is, ha megkérdeztél volna  Young házának a  biztonsági rendszeréről, 
megkímélhettelek  volna az  időveszteségtől és a bonyodalmaktól. Vagyis nem téged, hanem Feeneyt - és amikor 
Eve felmordult, csak mosolygott. - Mi rossz van abban, 
ha örömemet lelem Manhattan nagy részének a birtoklásában? 
Eve az ablak felé fordult, hogy elrejtse Roarke elől a 
vigyorát. 
Roarke számára látszólag mindig szabad volt a legelőkelőbb éttermek legjobb asztala, első sorban ült a színdarabok premierjén, és mindig kényelmesen talált magának 
parkolóhelyet az utcán. Most is elfoglalt egyet, majd leállította a motort. 
- Gondolom, nem akarod, hogy itt várjalak meg? 
-Nem, mert  úgysem maradnál. Gyere, de ne feledkezz meg róla, hogy civil vagy. Én pedig nem. 
- Ez olyasvalami, amit soha nem felejtek el - kódolta 
be Roarke a kocsi  ajtaját. Nem jártak ugyan rossz környéken, de a jármű árából hat hónapra kivehették volna az 
épület legdrágább lakását. 
- Drágám, mielőtt átmennénk hivatalosba, hadd kérdezzem meg, hogy mit viselsz a ruhád alatt? 
- Amit arra terveztek, hogy bevaduljanak tőle a férfiak. 
- Működik. Nem hittem volna, hogy valaha is látom 
ilyen csábosán ringani a feneked. 
- Ez most egy zsaru feneke, észlény, szóval vigyázz. 
- Vigyázok - mosolyodott el Roarke, mire kapott egy 
kemény gyomrost. - Higgy nekem. A, jó estét, Peabody. 
- Roarke - lépett elő Peabody olyan nyugodt arccal a 
bokrok közül, mintha semmit sem hallott volna. - Dallas. 
-Volt valami  jele... - guggolt  le Eve védekezően, 
ahogy meghallotta a bokrok leveleinek a susogását, majd 
amikor  meglátta  a vigyorogva előlépő Castót, elkáromkodta magát. - A fenébe, Peabody. 
- Ne Didit hibáztassa. Éppen vele voltam,  amikor befutott a hívása. Utána pedig  már nem tudott lerázni. Mit 
szólna az ügyosztályok közti együttműködéshez, Eve? - és 
még mindig  mosolyogva kinyújtotta a kezét. - Örülök, 
hogy találkoztunk, Roarke. Jaké Casto vagyok, a drogosoktól. 
-Jól összegyűltünk - jegyezte meg Roarke,  és összevonta a szemöldökét, amikor észrevette, hogy Casto alaposan megnézi magának a fekete szaténba öltözött Eve-t. 
Úgy kivicsorította a fogait, mint egy barátságtalan kutya. 
- Szép a ruhája, Eve. Megemlített valami mintát, amit 
beküldött a laborba. 
-Mindig  belehallgat egy  másik  rendőr  beszélgetéseibe? 

-Hát... - vakarta meg Casto a tokáját. - Tudja, a 
hívása éppen egy különleges pillanatban futott be. Csak 
akkor nem  hallottam volna, ha süket vagyok, mint egy 
ágyú - és hirtelen elkomolyodott. - Arra számít, hogy elkapta Jerry Fitzgeraldot egy adag Züllöttséggel? 
-Meg fogjuk várni az  analízis  eredményét  -  és 
Peabody felé fordította a figyelmét. -  Young odabent 
van? 
-Bizony. A biztonsági rendszer szerint  tizenkilenc 
nulla nullakor érkezett. És azóta nem hagyta el az épületet. 
- Hacsak a hátsó kijáraton keresztül nem. 
- Nem, hadnagy - és Peabody megengedte magának, 
hogy finoman elmosolyodjon. - Felhívtam a linkjét, amikor megérkeztem, és válaszolt. Utána pedig mentegetőztem  a téves kapcsolás miatt. 
- Már találkoztatok. 
Peabody megrázta a fejét. 
- Az ő fajtája nem tartja észben a beosztottakat. Nem 
ismert meg, és semmi mozgást nem vettünk észre a környéken, amióta  megérkeztünk  huszonhárom  harmincnyolckor - intett felfelé a kezével. - A lakásban égnek a 
fények. 
- Akkor várunk. Casto, tegye magát hasznossá, és cövekeljen le a főbejárat előtt. 
- Próbál lerázni - vigyorgott rá Casto. 
Eve szeme  megvillantak válasz helyett. 
- Hogyne.  Akár csinálhatjuk hivatalosan is. A Moppett-,  Johannsen-, Pandora- és Ro-gyilkosságokban folytatott  nyomozás vezetőjeként teljes hatáskörben irányíthatom a vizsgálatot. Ennélfogva... 
- Maga kemény asszony, Eve - sóhajtott vállat vonva 
Casto,  és Peabodyra kacsintott. - Gyújts egy gyertyát értem, Didi. 
-Elnézést,  hadnagy - kezdte Peabody hivatalosan, 
amint Casto eltűnt. - Belehallgatott a beszélgetésünkbe. 
Utána pedig már nem tudtam megakadályozni, hogy eljöjjön. Sokkal célravezetőbbnek tűnt, ha elfogadom a felkínált segítségét. 
- Ez még látszólag nem probléma - és amikor felcsipogott a kommunikátora, oldalt lépett.  - Dallas - majd 
összeszorított szájjal hallgatott egy ideig, utána bólintott. 
- Koszi - és már vágta volna is zsebre a műszert, amikor 
ráeszmélt, hogy ezen a ruhán nincs  zseb. Ezért inkább a 
retiküljébe lökte. - Fitzgerald tudatában van a kötelességeinek. Nem meglepő, hogy verekedett a divatbemutatón 
egy kis semmiség miatt. 
- Ha a laborjelentés téved - vetette közbe Peabody. 
- Ha. Kivárjuk - pillantott Eve Roarke-ra. - Hosszú 
éjszaka állhat előttünk. Nem  kell itt maradnod. Ha majd 
végzünk, Peabody és Casto hazavisznek. 
- Szeretem a hosszú éjszakákat.  Egy pillanatot kérek 
még az idődből, hadnagy - és Roarke kemény kézzel fogva a karját, néhány lépéssel odébb vezette. - Eddig  nem 
említetted, hogy a drogokkal foglalkozó ügyosztályon is 
akadnak csodálóid. 
- Nem? - túrt a hajába Eve. 
- Olyan csodálóid, akik  a végsőkig hajlandóak elmenni. 
-Érdekes. Nézd,  pillanatnyilag  együtt  jár Peabodyval. 
- Ez még nem akadályozza meg, hogy utánad csorgassa a nyálát. 
Ezt hallva Eve kurtán fölkacagott, majd ahogy észrevette  Roarke  szemének különös fényét,  elkomorodott és 
megköszörülte a torkát. 
- Ártalmatlan. 
- Nem hiszem. 
- Ugyan már, Roarke, ez csak az az ostoba tesztoszteronos játék, amit a férfiak játszanak - de látta, hogy a férfi 
szemei még mindig izzanak, és ettől összerántotta gyomrát az idegesség. - Csak nem vagy féltékeny? 
- De igen - nehéz volt bevallania, de férfi volt, és azt 
tette, amit az adott helyzetben egy férfinak tennie kellett. 
- Valóban?  - és a remegés hirtelen gyönyörű melegséggé változott.  - Hát nagyon köszönöm. 
Nem volt lehetősége sóhajtozni. Még arra sem, hogy 
alaposan megrázza. Ehelyett Roarke zsebre vágta a kezét, 
és mélyen lehorgasztotta a fejét. 
- Nagyon örülök. Eve, pár nap múlva összeházasodunk. 
-Aha - rántotta össze ismét a görcs a gyomrát,  de 
ezúttal erősebben. 
- Ha továbbra is így néz rád, kénytelen leszek leütni. 
- Higgadj le, fiú - mosolygott rá Eve, és megveregette az arcát. 
De mielőtt  ennél többet is tehetett volna, Roarke 
megragadta a csuklóját, és magához rántotta. 
- Te hozzám tartozol - vicsorgott,  miközben szemei 
vad tűzben égtek, de amikor rádöbbent, milyen dühös, 
egyszeriben lehiggadt. - Ezen az úton is járhatunk, drágám, de azt hadd mondjam el neked, mert úgy fair, hogy 
nagyon vigyázok arra, ami az enyém  - csókolta szájon 
Eve-t. - Szeretlek, Eve. Annyira szeretlek, hogy az már 
nevetséges. 
- Nevetséges, rendben - és Eve vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon. - Nézd, nem mintha azt hinném,  hogy magyarázkodnom kellene, de engem nem érdekel sem Casto,  sem pedig bárki más. És miközben mi 
itt beszélgetünk, Peabody már utána is ment. Csak csillapodj le, jó? 
- Megtörtént.  Ne hozzak neked egy kis kávét a kocsiból? 
Eve félrehajtotta a fejét. 
- Nem gondolod,  hogy ez elég olcsó módja a kibékülésnek? 
-Emlékeztetnélek, hogy az én kávém minden, csak 
nem olcsó. 
-Peabody  hígan szereti. Maradj -  ragadta hirtelen 
karon Eve Roarke-ot, és a bokrok felé lódította. - Várj itt 
- suttogta, miközben egy kocsi fordult be az utcába. Sikítottak a fékek, majd a jármű függőlegesen felemelkedett a 
tetőparkoló irányába. Hallották a türelmetlen manőverezés miatt egymásnak csattant  lökhárítók hangját.  Majd 
egy fénylő ezüstruhába öltözött nő sietett le a járdára. 
-Itt az emberünk - súgta csendesen Eve. -  Nem 
vesztegette az idejét. 
- Mintha csak te hívtad volna ide, hadnagy - jegyezte 
meg Peabody. 
-Nagyon úgy  fest. Na már most. Miért rohan egy 
nő, aki épp most esett át egy kellemetlen, kínos és  megalázó helyzeten, épp ahhoz a férfihoz, aki csalásra kényszerítette, és nemrég még össze  verekedtek? Mindezt nyilvánosság előtt. 
- Szadomazochista? - találgatott Roarke. 
- Nem hinném  - felelt Eve, de azért értékelte a  megjegyzést. - Rendben, SM, de az is csak a szexről és a pénzről szól. És nézd csak, Peabody. A mi kis hősnőnk ismeri a 
hátsó bejáratot. 
Jerry csak egyszer nézett hátra  könnyelműen a válla 
fölött, miközben egyenesen a szervizlépcső bejárati  ajtaja 
felé tartott. Amikor odaért, beütött egy  kódot, majd  eltűnt odabent. 
- Szerintem nem  először használja ezt a  bejáratot 
tette Roarke Eve vállára a kezét. -  Ez elég ahhoz,  hogy 
romba döntse az alibijét? 
- Veszettül jó kezdet - nyúlt Eve a retiküljébe, és előhúzott egy figyelőszemüveget. Feltette, beállította az élességet, és  Justin  Young   hálószobájának az  ablakára 
fókuszált. - Nem látom - morogta. - Sem ott, sem pedig 
a nappaliban - fordította el a fejét. - A háló  üres, de  az 
ágyon egy nyitott bőrönd hever.  Sok  ajtó pedig zárva van. 
Nem lehet látni a konyhát, és a hátsó bejáratot sem, hogy 
a fene enné meg. 
Csípőre tette a kezét, és folytatta a vizsgálódást. 
- Az ágy melletti asztalon áll egy üveg valami.  Villogó fények. Szerintem bekapcsolva hagytak egy képernyőt. 
Jerry most lépett be. 
Eve elhúzta a száját, ahogy figyelte a hálószobán átviharzó  nőt. A szemüveg elég erős volt ahhoz, hogy közelképet  adjon az arcáról leolvasható vegytiszta gyűlöletről. 
Jerry mozgatta a száját. Lenyúlt, letépte a lábáról a cipőit, 
és elhajította. 
- Harag, harag - mormolta Eve. - Mindjárt kiabálni 
fog és  összetör valamit. Az ifjú titán épp most tűnt  fel a 
színpad bal oldalán.  Hát csak annyit mondhatok, igen jó 
felépítésű. 
Peabody, aki  szintén  feltette  a saját  szemüvegét, 
egyetértése jeleként csak hümmögött. 
Justin anyaszült meztelen volt, a testén és hátrafésült 
haján vízcseppek csillogtak. Szemmel láthatóan nem gyakorolt rá nagy hatást a nő jelenléte. Jerry feléje irányította 
a haragját, meglökte, miközben az védekezően maga elé 
emelte a kezét, és alaposan meg is rázta. Eve arra gondolt, 
ahogy a vitatkozás kezd eldurvulni. Justin esés közben  belekapaszkodott Jerry tízezer dolláros ezüstruhájába, és letépte róla. így esett az ágyra. 
- Aú. Hát nem édes, Peabody? A zsák és a foltja. 
Roarke megveregette Eve vállát. 
- Nem is sejtettem, hogy van még egy szemüveged. 
- Perverz - de mivel úgy tűnt tisztességesnek, levette 
a szeméről, és Roarke felé nyújtotta. - Lehet, hogy beidéznek tanúként. 
- Hogyan? Hiszen én itt sem vagyok - tette fel a szerkezetet a fejére, és beállította. - Ugye, milyen szörnyen  jó 
a  fantáziájuk? Valld be, hadnagy, láttál már ilyen hosszú 
szeretkezést a megfigyeléseid alatt? 
- Nem létezik olyasmi, amit egy ember egy másikkal 
tehet, és én még nem láttam. 
Roarke felismerte a hangjában bujkáló élt. Visszaadta 
a szemüveget. 
-Szörnyű ez a munka. Egyet kell értenem abban, 
hogy akit gyilkossággal gyanúsítanak, annak nincs magánélete. 
Eve vállat vont, és visszaállította a szemüveget a saját 
szeméhez. Gyorsan vissza kellett nyernie a jókedvét. Tudta, hogy sok rendőr lenézi azokat a társait,  akik beleselkednek a hálószobaablakokon, és a szemüvegekkel való 
visszaélés minden szinten megtalálható volt.  Ő maga eszközként gondolt rájuk, noha nagyon is  fontos eszközként, 
melynek a használatáról minden egyes alkalommal be kellett számolnia. 
- Úgy tűnik, hamarosan befejezik - jegyezte meg gúnyosan. - Becsülöm őket ezérüa sebességért. 
Justin a könyökére támaszkodva merült el Jerryben, 
aki keményen nekifeszítette lábait a matracnak, és fel-feldobta a csípőjét. Az  arcuk izzadságfürdőben fénylett, és az 
egymáshoz közel került arcok furcsa keverékét tükrözték 
a kínnak és a kéjnek. Amikor a férfi ráomlott Jerryre, Eve 
beszélni kezdett. 
De hamar abba is hagyta,  amikor látta, hogy Jerry 
szorosan magához öleli Justint, aki a nyakához dörgölőzött,  így tartották egymást, miközben összedörzsölték  az 
arcukat. 
- Átkozott legyek - morgott Eve. - Ez nem csupán 
szex.  Ezek szeretik egymást. 
Hogy az aktus túllépett az  állatias ösztönök megnyilvánulásán, és felszínre kerültek az emberi érzelmek, nehéz 
volt szemmel követni az eseményeket. Hirtelen mindketten felültek az ágyon úgy, hogy a lábaik  továbbra is szorosan összegabalyodva maradtak. Justin simogatni kezdte 
Jerry összekuszálódott haját. Aztán beszélgetni kezdtek. 
Az arckifejezésükből ítélve komolyan. Egy ponton Jerry 
lehajtotta a fejét, és sírva fakadt. 
Justin megcsókolta a haját, a szemöldökét, majd felállt, és átvágott a szobán. Egy minifrigóból elővett egy 
karcsú palackot, és kitöltötte a sötétkék folyadékot. 
De a tekintete elkomorodott, amikor Jerry kikapta a 
kezéből a poharat, és egy hajtásra megitta a tartalmát. 
- Egészségvédő ital, a valagam. Drogos. 
- De csak a nő - szúrta közbe Peabody. - A férfi egy 
kortyot sem ivott. 
Justin lehúzta Jerryt az ágyról, átölelte, és kikísérte a 
szobából. Mindketten kikerültek a megfigyelők látóteréből. 
- Folytasd a megfigyelést, Peabody - parancsolta Eve, 
és lekapta a saját szemüvegét, ami most egy zsinóron lógott a nyakában. - Valaminek  a szélére került, és nem 
hinném,  hogy a mi kis  párharcunk ilyen könnyen véget 
ért. Egyre nagyobb rajta a nyomás. Vannak olyan emberek, akik nem született gyilkosok. 
- Ha próbálnak  távol maradni egymástól,  hogy ezzel 
is erősítsék az alibijüket,  akkor fölöttébb kockázatos volt 
ez a ma esti találka. 
Eve bólintott és Roarke-ra nézett. 
-Szüksége  volt  Justínra.  A szenvedély  bármilyen 
alakban felbukkanhat - és mivel jelzett a kommunikátora, 
benyúlt a retiküljébe. - Dallas. 
- Nincs más, csak a rohanás, rohanás, rohanás. 
- Dickie, jó híreket mondj. 
- Érdekes keverék, Dallas. Néhány alkotóelem, hogy 
szép színe legyen, valamint egy kis ízesítő, és már kész  is 
az ital. Minden benne  van, amit már az előzőleg behozott 
porból is kimutattunk, beleértve az Örökvirágot is, habár 
a keverék kevésbé hatékony, és  amikor szájon át kerül  a 
szervezetbe... 
-Csak  ennyire van szükségem. Küldd át az egész 
anyagot az irodai számítógépemre, és juttass el egy másolatot Whitneynek, Castónak és az államügyésznek is. 
- Azt nem akarod, hogy vörössel bekarikázzam? 
s 
- Hagyd a szarakodást, Dickie. Tiéd a baseball-bérlet 
- bontotta Eve  az összeköttetést,  és  elvigyorodott. 
Peabody, kérj egy letartóztatási, és egy házkutatási parancsot. Nyomás, vigyük be ezt a gyönyörű párt. 
- Igen, hadnagy. Izé...  És Castóval mi legyen? 
-Mondd  meg  neki, hogy a  főbejáraton  fogunk bemenni. A drogosztály is megkapja a maga részét a sikerből. 
Hajnali ötre járt az idő, mire végeztek az irodai papírmunkával, és befejezték az első kihallgatásokat. Ekkor Fitzgerald ügyvédei kiharcoltak egy minimum hatórás szünetet. 
Mivel nem  volt  más választása, Eve nyolcig  szolgálaton 
kívül helyezte Peabodyt, majd a saját irodájába sietett. 
- Hát nem megmondtam, hogy aludj egy keveset? 
kérdezte Roarke-tól, amikor meglátta, hogy az  íróasztala 
fölé görnyedve dolgozik. 
- Akadt némi elintéznivalóm. 
Eve dühösen  pillantott a képernyőre, és  a bonyolult 
tervrajzok láttán felszisszent. 
- Ez  rendőrségi tulajdon.  Ezért nyolc hónap házi őrizetben letöltendő  szabadságvesztést is lehet kapni. 
- Nem  tehetnénk el későbbre ezt  a letartóztatást? 
Már csaknem végeztem. Északi szárny, az összes emelet. 
-Nem viccelek, Roarke. Nem használhatod a munkahelyi felszerelésemet a saját céljaidra. 
-Megjegyzés  a pihenőközponthoz.   kvadráns,  a 
hossza ismeretlen. Minden feljegyzést és módosítást küldj 
fel a Free Star Egyre, az irodámba. Majd mentsd lemezre. 
Utána kikapcs - vette ki a diszket a gépből, és a zsebébe 
csúsztatta. - Mondtál valamit? 
- Ezt az egységet úgy programozták, hogy csak az én 
hangomnak engedelmeskedhet. Hogy fértél hozzá az adatokhoz? 
Roarke csak mosolygott. 
- Na de Eve. 

-Rendben, el ne mondd. Különben sem  vagyok rá 
kíváncsi. Nem tudtad volna legalább otthonról csinálni? 
-Dehogynem.  Viszont  akkor kimaradok  abból  az 
örömből, hogy hazavihetlek, és néhány órára ágyba dughatlak - állt fel Roarke. - És most pontosan ezt fogom 
tenni. 
- Szundítok majd egy kicsit a váróban. 
-Nem, itt fogsz ülni,  a  bizonyítékokat rendezgeted, 
és valószínűség-számításokat  végeztetsz a géppel, amíg a 
szemeid maguktól le nem csukódnak. 
Eve vitatkozni akart. A körülményekre való tekintettel könnyedén hazudhatott volna. 
-Csak van egy csomó minden, aminek még utána 
kell néznem. 
- Hol van Peabody? - kapta fel erre a fejét Roarke. 
- Hazaküldtem. 
- És a felbecsülhetetlen Casto? 
Eve felismerte a kérdésben rejlő csapdát, de nem látott 
kiutat, ezért csak vállat vont. 
- Szerintem  vele ment. 
- A gyanúsítottjaid? 
- Megkapják a minimum kijáró szünetet a kihallgatások között. 
- Akárcsak - ragadta karon  Roarke - te - és amikor 
Eve próbálta lerázni magáról a kezét, a férfi könyörtelenül 
vezette maga mellett kifelé. - Biztos vagyok benne, hogy 
mindenki méltányolja, amit teszel, de felteszem, egy alvás, 
egy zuhany, és miután átöltöztél, jobb teljesítményt fogsz 
nyújtani. 
Eve végignézett a fekete szaténruháján. Teljesen megfeledkezett róla, hogy mit visel. 
- Talán akad egy farmer az öltözőszekrényemben - és 
amikor  rádöbbent, milyen könnyedén cipelte el Roarke a 
liftig, feladta. - Oké, oké. Hazamegyek, lezuhanyozok, és 
talán valami reggelit is bekapok. 
Ér, gondolta Roarke, előtte legalább öt órát alszol. 
- Hogy haladnak a dolgok? 
- Hmm? - pislogott Eve, és kissé magához  tért. 
Nem sokkal jutottunk előre. De az első kihallgatástól ezt 
nem  is lehetett remélni. Kitartanak amellett, hogy  a kábítószert  valaki odacsempészte  a hálószobájukba. De elég 
bizonyíték van a kezünkben,  hogy Fitzgeraldon elvégeztessünk egy drogtesztet. Az ügyvédei ugyan csaptak körülötte  némi hűhót, ennek ellenére keresztülvittük. 
Eve egy nagyot ásított. 
- Az eredménnyel kikényszerítünk belőle néhány adatot, ha nem egy őszinte, feltáró jellegű vallomást. A következő  kihallgatáson már háromszor annyian  fogunk 
részt  venni. 
Roarke  a látogatók számára  fenntartott parkoló felé 
vette az irányt. Rádöbbent, hogy Eve úgy sétál mellette, 
mint  aki erősen be van rúgva. 
- Ezt  nem fogják megkockáztatni - jelentette ki, miközben a kocsijához tartott. - Roarke,  zárakat kinyitni. 
Majd kitárta az ajtót, és betette Eve-t az utasülésre. 
- Majd  áthárítjuk a felelősséget. Casto nagyszerű kihallgató - csuklott Eve feje a támlára. - Ő majd kiszedi 
belőlük, amit kell. Peabody is tehetséges. Kitartó. Elkülönítve  fogjuk kihallgatni mindhármukat, miközben  cserélgetjük a kihallgatókat. Lefogadom, hogy elsőként Young 
törik  majd meg. 
Roarke kissé megnyugodva hazafelé fordította a kocsit. 
- Miért? 
- Az a szemét szereti Jerryt. A szerelem pedig mindent  összezavar. Az ember hibákat  követ  el, mert aggódik, és igyekszik védeni a szerelmét. Ostobaság. 
Ezt hallva Roarke halványan elmosolyodott, kisimította Eve haját az arcából, aki szinte belezuhant az álom ölelő? 
karjaiba. 
-  Erről én is tudnék mesélni. 
Tizennyolcadik fejezet 
Eve azt mondta magában, hogy ha egy mintaférj viselkedését tapasztalta,  akkor a házasság nem is lehet  olyan 
rossz. Roarke gyengéden ágyba kényszerítette, és öt feledhetetlen órával később frissen főtt kávé és palacsinta illatára ébredt. 
Roarke már fenn volt, fel is öltözött, és éppen az életbevágó üzleti leveleit olvasta. 
Eve-t sokszor felbosszantotta, hogy látszólag kevesebb 
alvással is  beérte,  mint egy átlagember, de  ennek soha 
nem adott  hangot. Ezzel csak önelégült vigyorgást csalna 
a képére. 
Roarke  előnyére vált, hogy nem mutatta ki, mennyire 
törődik vele. Tudta, hogy ez anélkül is elég  hátborzongató, hogy hangos ujjongással kísérné. 
Tehát kipihenten, jóllakottan, megjavított járművében a kapitányság felé vette az  irányt,  ami alig öt háztömbnyi út  megtétele után elhatározta, hogy  meglepi a 
legújabb gyengéjével.  A sebességjelzője  vörösre váltott 
annak ellenére, hogy mozdulatlanul állt egy forgalmi dugó kellős közepén. 
FIGYELEM, mondta a gép udvariasan. A JELENLEGI SEBESSÉG MELLETT A MOTOR ÖT PERCEN BELÜL TÚLMELEGSZIK. KÉREM LASSÍTSON, VAGY KAPCSOLJON ÁT AUTOMATA ÜZEMMÓDBA. 
-Csípjen meg valaki - kérte Eve,  és az út hátralévő 
részét a  folyamatos,  de legalább udvarias figyelmeztetés 
hallgatása mellett tette meg, miszerint lassítson, különben 
fel fog robbanni. 
De nem hagyta, hogy ez elvegye a kedvét. És nem zavarta az  undok, fekete színű  viharfelhő sem, ami pedig 
zűrzavarrá változtatta a közlekedést. Szombat volt, valójában egy héttel állt az esküvője előtt, és valahogy még a rá 
váró nehéz, fáradságos munkanapnak is tudott örülni. 
Bősz vigyorral az  arcán hajtott be a kapitányság parkolójába. 
- Úgy látom, készen állsz, hogy széttépj  valakit - jegyezte meg Feeney. 
-Amennyire csak lehetséges. Találtál  azóta valamit, 
hogy elmentem? 
-Kezdd el  a napod. Majd feltöltöm a gépedre az 
anyagot. 
Feeney tett egy kis kerülőt, odalépett Eve mellé a siklójárdára, ami a hétvégénekfiköszönhetően szinte teljesen 
üresen futott. A szerkezet kicsit rángatott, de azért biztonsággal vitte őket felfelé. Manhattan látképe egyre távolodott tőlük, míg végül egymást keresztező utakkal és a rajtuk  száguldó,   csillogóan   színes   járművekkel   teli 
terepasztallá nem vált. 
A viharfelhőben villám lobbant, amit olyan erős dördülés követett, ami megrázta az ablakokat. Úgy elkezdett 
szakadni az eső, mintha dézsából öntenek. 
- Nesze nektek - nézett le Feeney a megkergült hangyaként  futkározó gyalogosokra. Egy vadul bőgő kürtökkel közeledő légibusz csupán hüvelykekkel kerülte el az 
üvegtáblát. -Jézusom - szorította hevesen  dobogó szívére 
a kezét.  - Hol szerezték ezek a gazemberek a jogosítványukat? 
-Bárki  vezetheti ezeket  a tutajokat,  ha egészséges. 
Nem lőhetsz le minden rossz sofőrt. 
- Szégyenletes állapotban  van a városi  tömegközlekedés - húzott elő Feeney egy csomag cukrozott  mandulát, 
hogy lecsillapodjon. - Amúgy a maui hívással kapcsolatos 
gyanúd megállta a helyét. Young kétszer is hívta Fitzgerald lakását, mielőtt felszállt volna a visszafelé tartó siklóra. Ő rendelte a médiafigyelmet is. Két teljes órán keresztül. 
-A  biztonsági rendszerek felvételei szerint van róla 
adat, hogy Csótánynál járt aznap éjjel, amikor megölték? 
- Young hajnali hat körül tette le otthon a bőröndjét. 
A siklója viszont éjfélkor érkezett. A két időpont közötti 
hat órával nem tud elszámolni. 
- Nincs alibije. Rengeteg ideje volt, hogy a terminálról  a gyilkosság helyszínére menjen.  De  mi a  helyzet 
Fitzgeralddal? 
- Nem  sokkal huszonkettő harminc után hagyta el a 
báltermet, addig ott tartózkodott. A tegnap esti divatbemutató részleteit egyeztették. Rengeteget telefonált: hívta 
a fodrászát, a masszőrét, az edzőjét. Tegnap órákat időzött 
szépítkezéssel a Paradicsomban. Young azzal  töltötte a 
napját, hogy beszélt az ügynökével, a könyvelőjével, és... 
- mosolyodott el Feeney - egy utazási irodával. A fiút egy 
kétszemélyes út érdekelte az Éden kolóniára. 
- Imádlak, Feeney. 
-Biztos,  mert imádnivaló fickó vagyok.  Befelé jövet 
felvettem  a takarítók jelentését. Youngnál vagy Fitzgeraldnál sem találtak semmi használhatót. A kábítószer fogyasztásról csak az a kék ital tanúskodik. Ha több is van 
nekik belőle,  akkor azt máshol tartják. Nem  maradt jele 
hívásoknak, és az anyag képletét sem találták meg. Még 
mindig keményen dolgozom, hátha elrejtettek valamit, de 
ha engem kérdezel, egyikük sem technikai zseni. 
-Nem, de Redford talán  többet tud, mint a másik 
kettő. Itt többről van szó, Feeney, mint gyilkosságról vagy 
üzérkedésről. Ha sikerül ezt a  szert méregként felvetetnünk a nyilvántartásba, és megvádoljuk őket,  hogy tudtak a halálos voltáról, akkor hamisítatlan gengszterségben 
és gyilkosságban  való összeesküvésben is bűnösnek találhatjuk őket. 
- A Városi  Forradalom leverése óta senkit sem vádoltak összeesküvéssel, Dallas. 
A siklójárda recsegve megállt. 
- Szerintem szép kör lesz. 
Eve látta, hogy Peabody már várja a kihallgatószobák 
előtt. 
- Hol vannak a többiek? 
-A  gyanúsítottak az  ügyvédjeikkel  tanácskoznak. 
Casto pedig elment kávéért. 
-Oké.  Hívd  fel őket. Nem maradt több idejük beszélgetni. A parancsnok nem üzent valamit? 
- Úton van ide. Meg akarja figyelni az eljárást.  Linken keresztül az államügyészi hivatal is be  fog kapcsolódni. 
-Jó. Feeney megvizsgálja majd  a  felvételeket. Nem 
akarok  semmi apróságon  elcsúszni, ha majd tárgyalásra 
kerül a sor. Az első körben ,-íe kapod Fitzgeraldot. Casto 
Redfordhoz megy. Én Youngot akarom. 
Amikor Eve meglátta Castót, aki egy tálcányi kávét 
egyensúlyozva közeledett, odaintett neki. 
- Feeney, töltsd ki a pótlólagos adatokat. Csak okosan 
- tette  hozzá, miközben leemelt a tálcáról egy csészét. 
Félóránként fogunk cserélni. 
Eve becsusszant a kihallgatóba. Elég volt egy korty a 
rémes étkezői kávéból, hogy mosolyt csaljon az arcára. Ez 
a nap már csak jó lehet. 
- Ennél maga jobbat is tud, Justin - járkált föl és alá Eve. 
A kihallgatás  harmadik órájánál tartottak. 
- Azt kérdezte, mi történt. A többi rendőr is azt kérdezte, mi történt - kortyolt bele Justin az előtte álló pohárba, miközben maga is tudta, hogy hebeg. - Már mindent elmondtam. 
- Maga színész - mosolygott rá barátságosan Eve. 
Méghozzá egész jó színész. Ezt minden  kritika megerősíti. 
Olvastam az egyiket, ami azt állítja, hogy remekül énekei. 
Viszont itt nem hallok semmiféle zenét,  Justin. 

- Hányszor akarja, hogy elmondjam  ugyanazt? 
, J.  v-uijunujam ugyanazt. - nézett Young az ügyvédjére. - Meddig kell még ezt csinálnom? 
-Bármikor  félbeszakíthatjuk a kihallgatást  - emlékeztette  az  ügyvédje, egy fineszes  kinézetű szőkeség. 
Nem köteles vallomást tenni. 
-így igaz - szólt közbe Eve.  - Félbeszakíthatjuk. 
Visszatérhet a cellájába. Kábítószerrel kapcsolatos ügyekben  nem lehet  óvadék  ellenében  szabadlábra  kerülni, 
Justin - hajolt előre Eve, és mereven Young szemébe nézett. - Nem, amikor négyrendbeli gyilkosság vádja lóg  a 
feje felett. 
- Az ügyfelemet kábítószer birtoklásán kívül nem  vádolták meg semmi mással - döfte a levegőbe tűhegyes orrát az ügyvéd. -  A maga ügyére nem itt kell keresnie a 
választ. Ezt mindannyian tudjuk. 
-Az  ügyfele nagyon  meredek  szakadék  peremén 
egyensúlyozik. Ezt mindannyian tudjuk. Egyedül akar belezuhanni, Justin? Ez számomra  nem tűnik túl tisztességesnek. A  barátai épp ezekben a pillanatokban válaszolják 
meg a feltett kérdéseket - emelte fel  Eve  az egyik kezét, 
és széttárta az ujjait. - Mihez kezd majd, ha egyszerűen 
átverik? 
- Én nem öltem meg senkit - villantotta Young a tekintetét az  ajtó, majd a tükörfal felé. Tudta, van közönsége, csak azt nem, hogy kellene  nekik  játszani. - Soha az 
életben nem hallottam ezekről az emberekről. 
- De Pandorát ismerte. 
- Persze hogy ismertem Pandorát. Ez nyilvánvaló. 
- A házában járt aznap este, amikor megölték. 
- Ezt már mondtam, vagy nem? Nézze, Jerryvel elmentünk hozzá, mert meghívott minket. Ittunk pár italt, 
amikor berontott az a másik nő.  Pandora utálatosan kezdett viselkedni, mire eljöttünk. 
- Milyen gyakran használták Ms. Fitzgeralddal a házának azt  a  bejáratát, amit nem  figyelnek a biztonsági 
kamerák? 
- Csak a magánéletünk miatt - erősködött Young. 
Ha magát  is  állandóan üldözné a média, akkor megtanulná becsülni ezt az érzést. 
Eve nagyon is jól tudta, miről beszél Justin, és szélesen 
elmosolyodott. 
- Vicces. Egyikük sem tűnt túl szégyenlősnek, amikor 
reflektorfénybe került.  Valójában, ha cinikus akarnék lenni, akkor azt mondanám, alaposan kihasználták a média 
figyelmének  minden egyes pillanatát. Mióta él Jerry Züllöttségen? 
- Fogalmam sincs - fordította ismét a tükör felé a tekintetét Young, mintha csak a rendező ennyi bekiáltását várná, és  a jelenet máris -éget érne. - Mondtam már, 
hogy nem tudtam, mit tartalmaz az az ital. 
- Ott volt az üveg a hálószobájában,  de nem tudta, 
mivel van teli. Soha nem kóstolt bele? 
- Még  csak meg sem érintettem. 
- Ez is  vicces, Justin. Tudja, ha az én frigómban lenne 
valami számomra ismeretlen, akkor ellenállhatatlan késztetést éreznék, hogy belekóstoljak. Persze  csak akkor, ha 
biztosan tudom, nem méreg. Ugye tudta, hogy a Züllöttség lassan ölő méreg? 
- Nem az - és hirtelen elhallgatott, majd nagy levegőt vett az orrán  keresztül. - Semmit sem tudok arról az 
anyagról. 
- Túlterheli az idegrendszert.  Lassan ugyan, de a hatás 
végzetes. Maga pedig töltött belőle egy pohárba, és odaadta. Ez gyilkosság. 
- Hadnagy... 
- Soha  nem bántanám Jerryt - tört ki Young. - Szeretem. Soha nem ártanék neki. 
- Valóban? Több tanú állítása szerint ez máskor is  előfordult. Megütötte vagy nem ütötte meg Ms. Fitzgeraldot 

július másodikán, a Waldorf Royalban, a kulisszák mögött? 
- Nem. Én csak...  Elvesztettük a fejünket - mélyültek el a ráncok a homlokán. Mint aki elfelejtette a végszavát. - Csak egy kis félreértés támadt közöttünk. 
- Pofon vágta. 
- Igen... nem. Igen, valóban összekaptunk. 
-Összekaptak,  ezért olyan erősen megütötte a nőt, 
akit szeret, hogy elveszítette az egyensúlyát. Akkor is ilyen 
dühös volt rá, amikor  múlt  éjjel felkereste a lakásán? 
Amikor átnyújtotta neki azt a pohár lassan ölő mérget? 
-  Mondtam már, hogy az nem méreg, legalábbis nem 
úgy, ahogy maga gondolja. Sohasem haragudtam rá. Erre 
képtelen lennék. 
- Soha nem haragudott rá. Soha nem is bántotta. Én 
hiszek magának, Justin  - halkította le Eve a hangját, és 
előredőlt,  megfogta  Justin remegő kezét. - Valójában 
meg sem ütötte. Ugye csak eljátszotta? Maga nem olyan 
típus, aki veri a nőket, akiket szeret.  Csupán eljátszotta, 
mint a  szerepeit. 
- Én nem... én... - nézett tehetetlenül  Eve  szemébe, 
aki ebből tudta, hogy az elevenébe talált. 
- Maga rengeteg  akcióvideóban játszott. Tudja, hogy 
kell megjátszani egy pofont. Aznap is ezt csinálta, igaz, 
Justin?  Maga és Jerry azt játszották,  hogy verekednek. 
Maga soha nem emelne kezet rá - jelentette ki Eve gyengéd,  megértő hangon. -  Maga  nem  erőszakos ember, 
igaz, Justin? 
Young megtörve, összeszorított szájjal nézett  az ügyvédjére,  aki erre felemelte a kezét, hogy elejét vegye a  további kérdéseknek, és Justin füléhez hajolt. 
Eve  kedves kifejezéssel az arcán  várt. Tudta,  milyen 
kellemetlen  helyzetbe  hozta Youngot.  Vagy  beismeri, 
hogy csak eljátszották a veszekedést, és ezzel egyben azt is, 
hogy hazudott, vagy rajtakapták, hogy megütötte a nőt, 
akit szeretett,  és  ezzel felfedték az erőszakos hajlamait. 
Nem maradt semmiféle biztos pont, amibe belekapaszkodhat. 
Az  ügyvéd hátralépett és összefonta karját  a melle 
előtt. 
- Az ügyfelem és Ms. Fitzgerald csak egy ártalmatlan 
játékot  játszottak. Ostobaság volt,  elismerem,  de  nem 
bűncselekmény. 
-Nem, valóban nem az -  érezte meg Eve az első 
gyenge pontot  az  alibijükben.  - Mellékesen  elutazott 
Mauira, és eljátszotta,  hogy megcsalja egy másik nővel. 
Ettől az egész csak hihetőbbé vált, igaz, Justin? 
- Mi csak... Úgy értem, nem szántunk rá elég időt, 
hogy végiggondoljuk.  Zaklatottak voltunk, ez  minden. 
Miután maga végzett Paullal, arra gondoltunk, hogy felénk fogja fordítani a figyelméét.  Mindnyájan Pandoránál 
jártunk azon a bizonyos éjszakán, ezért ez a  lépés  logikusnak tűnt. 
- Tudja, pont ez járt a fejemben - mosolyodott el barátságosan Eve. - Ez nagyon is logikus lépés. 
- Mindkettőnknek fontos üzleti  ügyei  voltak folyamatban. Nem engedhettük meg magunknak, hogy elfajuljanak az események. Arra gondoltunk,  ha eljátszunk 
egy veszekedést, akkor ezzel megszilárdítjuk az alibinket. 
- Mivel  mindketten  tisztában voltak vele,  hogy milyen gyenge lábakon áll. Kikalkulálták, ha komolyan vizsgálódni kezdünk, kitaláljuk, hogy  hagyhatta el egyikük, 
másikuk vagy mindketten az épületet Pandora halálának 
az éjjelén úgy, hogy a távozásukat nem rögzítették a biztonsági kamerák. Elmehettek Leonardóhoz, megölhették 
Pandorát,  és  visszasurranhattak a lakásba anélkül, hogy 
ennek a felvételeken nyoma maradt volna. 
- Nem mentünk sehová. Ezt  nem tudja  bizonyítani 
húzta ki magát Young. - Nem tud bizonyítani semmit. 
- Ebben azért ne legyen olyan biztos. A szeretője Züllöttség-függő. Maga pedig birtokolta  a drogot. Hogy került a palack a lakására? 
- Én... Valaki neki adta. Nem tudom. 
-Talán Redford? A markában tartja valamivel Jerryt? 
Ha így van, akkor maga nagyon gyűlölheti. Arról a nőről 
beszélünk, akit szeret. Már akkor elkezdett haldokolni, 
amikor megitta az első kortyot abból a löttyből. 
-Az nem méreg.  Nem méreg.  Nekem azt mondta, 
hogy  Pandora  az  egészet magának akarta  megtartani. 
Nem akarta megosztani Jerryvel az italt. Az a lotyó tudta, 
mire képes, de azt akarta... - tört meg a hangja, és rádöbbent, hogy az ügyvédje éles figyelmeztetése kissé elkésett. 
-Mit akart, Justin?  Pénzt? Sok  pénzt?  Kigúnyolta 
magát, Jerry? Vagy megfenyegette? Ezért ölte meg? 
-Nem. Egy ujjal sem nyúltam hozzá. Mondom magának,  hogy   nem  nyúltam hozzá.  Csak  vitatkoztunk, 
rendben? Volt  egy ronda afférunk, miután aznap este Leonardo nője elment. Jerry  felhúzta magát.  De  Pandora 
olyasmiket vágott  a fejéhez,  hogy ehhez  minden joga 
megvolt. Ezért is vittem el onnan, és ittam vele pár italt. 
Csak hogy megnyugtassam. Azt mondtam neki, hogy felesleges aggódnia, hogy nem csak  Pandorától szerezheti 
meg az adagját. 
- Miféle más forrásokat ismert rajta kívül? 
Justin nehezen vette a levegőt, és  szinte őrjöngve taszította félre az ügyvédje kezét. 
- Pofa be - csattant fel. - Hallgasson már. Mi a fene 
hasznát láttam eddig? Mielőtt befejeződne ez a kihallgatás,  már rács mögött is fogok csücsülni gyilkosságért. Miért nem szólt közbe hamarabb? - törölte meg kézfejével a 
száját. - Üzletet  szeretnék kötni. 
- Beszélhetünk róla - jelentette ki nyugodtan  Eve. 
Mit tud nekem felajánlani? 
- Pault - lehelte remegve Justin. - Felajánlom Paul 
Redfordot. Ö ölte meg Pandorát. Talán minden áldozatot 
az az alávaló gazember ölt meg. 
Húsz perccel később Eve belépett a tárgyalóterembe. 
- Egy kicsit meg akarom izzasztani Redfordot. Hagyjuk, 
hadd gondolkozzon el, vajon mennyit árultak el nekünk a 
többiek. 
- A kisasszonyból nem sok mindent sikerült kihúzni 
dobta föl a lábát Casto az asztalra, és keresztbe vetette a 
bokáit. - Szívós. Látszanak rajta  az  elvonási tünetek. 
A szája kiszáradt, reszket, időnként képtelen koncentrálni. 
Ennek ellenére kitart. 
- Már nem jutott anyaghoz... mennyi is? Több, mint 
tíz órája. Szerinted meddig fogja bírni? 
- Nem tudom biztosan  - tárta szét Casto a kezét. 
Lehet, hogy tíz percen belül úgy összeesik majd,  mint a 
tápiókapuding, de az is  lehet, hogy még napokba telik, 
mire  vallomást tesz. 
- Oké, tehát nem számíthatunk rá, hogy megtörik. 
-Redford már  ingadozik - szólt közbe Peabody. Nagyon begyulladt. Inkább az ügyvédje  a kemény dió. 
Ha csak öt percre egyedül maradhatnék vele,  úgy megroppantanám, mint a dióhéjat. 
- Erre nem számíthatunk - tanulmányozta Whitney 
a kihallgatások legfrissebb, kinyomtatott jegyzőkönyvét. 
De Young vallomásával nyomást gyakorolhat rá. 
- De az elég gyenge lábakon áll - mormogta Eve. 
- Akkor úgy kell tenni, hogy sokkal erősebbnek tűnjön.  Állítása szerint  Redford adott először Züllöttséget 
Fitzgeraldnak három hónappal ezelőtt, miközben felajánlotta,  hogy működjenek együtt. 
- És a mi jóvágású fiúnk szerint mindez teljesen legális 
és törvényes volt - mordult fel gúnyosan Eve. -  Senki sem 
lehet ilyen rohadt naiv. 
- Nem tudom - motyogta Peabody. - Lenézte Fitzgeraldot. Én mondom, képes volt meggyőzni az üzlet törvényességéről. Kutatás és  fejlesztés, a szépség és  a fiatalság 
új forrása, mindez összekötve  Fitzgerald nevével... 
-És csak annyit kellett tenniük,  hogy  félreállítják 
Pandorát - mosolygott Casto. - És már áradt is a pénz. 
-így még nem lett volna eléggé jövedelmező. Pandora útban volt - dobta le magát Eve egy fotelbe. - A 
többiek útban voltak. Talán Young valóban ártatlan,  talán  nem. Redfordra mutogat, de lehet, csak azért, mert 
még nem jött rá, hogy  ezzel egy időben Fitzgeraldra is 
mutogathat. Eleget elárult neki, hogy a nő  beleegyezzen 
egy közös utazásba az Éden kolóniára abban a reményben, 
hogy ki tudnak csempészni egy tövet a növényből a saját 
hasznukra. 
- Akkor itt az összeesküvés - mutatott rá Whitney. 
Ha Young lerázza a többieket, már meg is szerezte magának az üzletet. És itt jött be a képbe a gyilkosság.  Ennél a 
pontnál nem sokat ér a vallomása. Azt hiszi, Redford állította félre Pandorát. Megadta nekünk az  indítékot. Mi 
pedig megtalálhatjuk az indítékhoz illő alkalmat. De nincsenek sem tárgyi bizonyítékok, sem pedig szemtanúk. 
Felállt. 
-Szerezze meg a vallomását, Dallas. Nagyon erős  a 
nyomás az államügyészség felől. Hétfőn  elejtik a Mavís 
Freestone ellen felhozott vádakat. Ha addig  nem találnak 
valaki mást, akivel betömhetik a média száját, mindenki 
hülyének fog nézni minket. 
Amikor Whitney elhagyta a szobát, Casto  elővett egy 
kisollót, és elkezdte vágni a körmét. 
- Isten tudja, nem akarjuk, hogy az ügyészség hülyének nézzen minket. A fenébe is, azt akarják, hogy  tálcán 
nyújtsuk át nekik az eredményt, vagy nem? - emelte Evére a tekintetét. -  Redfordot nem kapták gyilkosságon, 
Eve. Ö a kábítószer miatt került be. A pokolba is,  csaknem előkelő, hogy  nem varrnak a nyakába négy gyilkosságot. Gak egy reményünk maradt. 
- Amennyiben? - akarta tudni Peabody. 
- Az, hogy nem egyedül csinálta. Ha megtörünk valakit a többiek közül, ezzel egyben őt is megtörjük. Én 
Fitzgeraldra fogadok. 
- Akkor foglalkozzon vele maga - vett Eve egy nagy 
levegőt.  - Én majd megdolgozom Redfordot. Peabody, 
tegye el Redford fényképét. Menjen vissza a klubba, menjen vissza Boomer lakásához, Csótányhoz és Moppetthez. 
Közben pedig mindenkinek mutogassa azt az átkozott fotót,  akivel csak találkozik. Ha csak egyvalaki felismeri, 
már sínen vagyunk. 
Ebben a pillanatban felcsipogott a linkje. Eve elkomorodva vette fel. 
- Dallas. Most ne zavarjon. 
- Mindig örülök, ha hallom a hangod - kedveskedett 
kérlelhetetlenül Roarke. 
- Épp egy megbeszélés kejős közepén vagyok. 
- Akárcsak jómagam. Fél órán belül indulok a FreeStarra. 
- Elhagyod a bolygót? De... Hát, akkor jó utat. 
- Nem tudtam elkerülni. Három nap múlva  visszajövök. Tudod, hogy érhetsz el. 
- Aha, tudom - és Eve akart még mondani  mást is, 
ostobaságokat, magánügyeket. - Egy darabig nagyon elfoglalt leszek - szólalt meg ehelyett. - Viszlát, ha majd 
visszajöttél. 
- Ugorj be az irodádba, hadnagy. Mavis már nagyon 
sokszor keresett. Úgy tűnik, nem jelentél meg a legutóbbi 
ruhapróbán. Leonardo... nagyon zaklatott. 
Eve-nek nagy erőfeszítésébe került, hogy elengedje a 
füle mellett a Casto torkából feltörő kuncogást. 
-Jelenleg épp más jár az eszemben. 
- Hát nem mindannyian így vagyunk vele? De azért 
szakíts egy percet, és beszélj vele,  drágám. A kedvemért. 
Zsuppoljuk ki végre azokat az embereket a házunkból. 
- Én  már napokkal ezelőtt ki akartam rúgni mindenkit. De azt hittem, szereted, ha ennyi ember vesz körül. 
- Én  meg azt  hittem,  a te  bátyád - mormolta  Roarke. 
- Micsoda? 
-Egy  szakállas vicc.  Nem,  Eve, nem szeretem, ha 
körbevesznek azok az emberek. Van erre egy jó szó: mániákusuk. Épp most találtam meg Galahadet. Az ágy alá 
bújt. Valaki gyöngyökkel és piros nyilacskákkal díszítette 
fel. Ez mindkettőnk számára megalázó. 
Eve a nyelvébe harapott, hogy fel ne nevessen. Roarke 
viszont egyáltalán nem mulatott ilyen jól. 
- Most, hogy tudom, téged is az őrületbe kergetnek, 
jobban érzem magam. Kitesszük a szűrüket. 
- Gináld. Ó,  és attól  tartok, jövő szombatra neked 
kell elintézned  pár   apróságot,   amíg   távol vagyok. 
Summersetnél hagyom a listát.  Most mennem kell, vár a 
taxi - és Eve látta, hogy Roarke  odaint valakinek, aki a 
képernyőn kívül tartózkodik, majd újra Eve szemébe nézett. - Viszlát pár nap múlva, hadnagy. 
-Aha - és miközben Eve ezt elnyögte, a képernyő 
már el is sötétült. - Kibaszott jó utat. 
- Hát, a fenébe is, Eve. Ha sürgősen ki kell rúgnod a 
szabódat,  vagy  elvinni  a  macskát  egy  terapeutához, 
Peabody és én elintézzük ezt a csip-csup gyilkossági ügyet. 
Eve összeszorította a száját. 
- Csak szórakozzon velem, Casto! 
Minden idegesítő tulajdonsága ellenére Castót nagyon is 
jó ösztönökkel áldotta meg a sors. Redford nem fog a közeljövőben megtörni. Eve keményen dolgozott, hogy vallomásra bírja, és annak ellenére, hogy a kábítószer birtoklásának a bevallása némi megelégedettséggel töltötte el, a 
többszörös gyilkosság beismerése csak nem következett 
be. 
- Lássuk csak, jól értettem-e - állt fel Eve. Úgy érezte, 
ki kell nyújtóztatni a lábait. Töltenie  kell magának egy kis 
kávét. - Pandora beszélt magának először a Züllöttségről. 
És mikor? 
- Mint ahogy azt már mondtam, másfél évvel ezelőtt, 
talán egy kicsit régebben - felelt jegesen a férfi, teljes önuralomról téve tanúbizonyságot. Tehát azt az utat választotta, hogy elviszi az ügy kábítószeres részét a gyilkosságok  helyett. - Üzleti  ügyben  keresett  fel.  Vagyis 
kezdetben ezt állította.  Felajánlott egy  képletet, amivel 
szerinte forradalmasítani lehetett volna a szépségipart. 
- Gyönyörű.  És nem említette meg, mennyire veszélyes vagy halálos. 
- Akkor nem. Visszakoznia kellett, hogy beindíthassa 
az üzletet. Csak azt kötötte ki, hogy az ő neve alatt kerüljön forgalomba. 
- Megmutatta a képletet? 
-Nem.  Mint  azt már mondtam, bepalizott.  Csak 
ígérgetett. A részemről kétségkívül rosszul  ítéltem  meg. 
Szexuálisan a rabja  voltam, ő pedig könyörtelenül kihasználta a gyengeségemet.  Ugyanakkor üzleti szempontból 
úgy gondoltam, érdemes megfontolnom  az  ajánlatát. 
Tablettaként szedte a szert.  És lenyűgöző  volt  a hatás. 
A saját szememmel láttam, hogy sokkal fiatalabb és fittebb. Fokozta az energiáit és a szexuális éhségét. Ha jól 
árusítják, egy ehhez hasonló  anyag irgalmatlanul  nagy 
hasznot  termelhet.  Nekem pedig  néhány  üzleti szempontból kockázatos  vállalkozás miatt nagy szükségem volt 
a pénzre. 
-Pénzt   akart,  tehát anélkül fizetett neki  kisebbnagyobb összegeket, hogy teljes rálátása lett volna a  helyzetre. 
- Egy darabig. Idővel egyre türelmetlenebbé és követelőzőbbé váltam. Kezdtem gyanítani, hogy a maga útját 
járja, vagy lepaktált valaki mással. Ezért magam tettem 
egy próbát. 
- Megkóstolta a szert? 
Eltartott egy ideig, mire megérkezett a válasz, mintha., 
a férfi csak keresgélné a megfelelő szavakat. 
- Amikor aludt, elcsentem a kulcsát, és kinyitottam aj 
ládikát, amiben a tablettáit tartotta. Hogy megvédjem a 
befektetésemet, kivettem pár szemet, és elvittem analizáltatni. 
- És mikor lopta ki azokat a tablettákat, hogy védje a 
befektetését? 
-A lopás  ténye  nem  bizonyított - vágott közbe az 
ügyvéd. - Az ügyfelem jóhiszeműen fizetett a termékért. 
- Oké,  akkor máshogy fogalmazok. Mikor határozta 
el, hogy nagyobb figyelmet szentel a befektetésének? 
- Úgy hat hónappal ezelőtt.  Elvittem a mintát kémiai 
analízisre, és fizettem, hogy csak velem  közöljék az eredményt. 
- És megtudta... 
Redford  hallgatott, és a kezét tanulmányozta. 
-Megtudtam,  hogy rendelkezik mindazon  tulajdonságokkal, amiket Pandora megígért. Habár bizonyos mellékhatásai miatt automatikusan kábítószernek minősülne. 
És hosszas szedése akár halált is okozhat. 
- És mivel maga egy tisztességes ember, elkönyvelte a 
veszteséget és kiszállt az üzletből. 
- Tisztességesnek lenni nem kifizetődő - jegyezte meg 
jóindulatúan Redford. - És meg kellett védenem a befektetésemet. Elhatároztam, kutatni  fogok,  hogy mivel lehetne enyhíteni vagy megszüntetni a nemkívánatos mellékhatásokat. Szerintem teljesen vagy nagy részben el tudtuk volna érni  így is a kívánt hatást. 
- Ezért hát Jerry Fitzgeraldot használta kísérleti nyúlként. 
-Tévedésnek  bizonyult. Talán én voltam  túl  hiszékeny,  amikor Pandora egyre több  pénzt kért,  miközben 
azzal áltatott, hogy hamarosan kiléphetünk a termékkel a 
nagyközönség  elé.  Én meg akartam előzni, és tudtam, 
hogy erre Jerry a legalkalmasabb. Ö egyetértett, persze a 
megfelelő díjazás fejében, hogy kipróbálja az emberei által 
finomított változatot.  Folyadék formájában. A tudomány 
néha elkövet bizonyos hibákat,  hadnagy.  A kábítószertartalma megmaradt a szernek, méghozzá nagyon is erősen, csakhogy erre későn jöttünk rá. 
- És végzetesnek bizonyult? 
- Látszólag. Persze a folyamat lelassult, de még így is 
attól féltem, hosszú távon halálhoz vezethet. A lehetséges 
mellékhatásokról hetekkel ezelőtt tájékoztattam Jerryt. 
- Mielőtt vagy miután Pandora rájött, hogy ki akarja 
játszani? 
-Attól tartok, utána,  csak utána. Szerencsétlen módon Pandora és Jerry szakmájukból kifolyólag összefutottak. Pandora elejtett néhány szót a Justinhoz fűződő, régebbi viszonyáról. Én másodkézből úgy értesültem, hogy 
erre Jerry az arcába vágta a mi kis üzleti tervünket. 
- Ezt pedig Pandora nem fogadta kitörő lelkesedéssel. 
- Természetesen őrjöngött. A kapcsolatunk abban az 
időben meglehetősen bizonytalan alapokon nyugodott. Én 
épp akkor szereztem egy példányt az Örökvirágból, és eltökéltem, hogy kiiktatom a szer minden mellékhatását. 
De nem azzal a szándékkal, hadnagy, hogy egy végzetes 
kábítószert dobjak piacra. Ezt a feljegyzéseim is igazolják. 
- Ezt majd a kábítószer-ügyosztály nyomozói ellenőrzik. Pandora megfenyegette magát? 
-Pandora élt-halt a fenyegetésekért. Hozzájuk volt 
szokva. Én viszont úgy éreztem, a helyzetemből kifolyólag 
figyelmen kívül hagyhatom, habár azért számon tartottam őket - és  ez alkalommal jóval magabiztosabban mosolygott. - Tudja, ha túl messzire megy, akkor a képletet 
ismerve tönkretehettem volna.  De egyelőre semmi okom 
nem volt, hogy ártsak neki. 
- Bizonytalan volt a kapcsolatuk,  ennek ellenére elment  hozzá aznap éjjel. 
- Azt reméltem, kompromisszumot  köthetünk.  Épp 
ezért javasoltam, hogy Justin és Jerry is jöjjenek. 
- Lefeküdtek egymással. 
- Gyönyörű, kívánatos asszony volt. Igen, valóban le! 
feküdtünk. 
mr 

- A birtokában voltak a tabletták. 
-Valóban.  Mint már említettem,  egy dobozkában 
tartotta az öltözőszekrényében - mosolygott. - Mégpedig 
azért említettem, mert feltételeztem, és  amint azt a mellékelt ábra mutatja: jogosan, hogy a robotkém kimutatja 
az anyag nyomait a szervezetében. Bölcs  döntésnek látszott, hogy elébe megyek az eseményeknek. Semmi mást 
nem tettem, csupán együttműködtem a hatóságokkal. 
- Könnyű úgy együttműködni, ha közben tudja, nem 
fogok találni semmiféle tablettát. Miután meghalt, maga 
visszament a dobozért. Védte a befektetését. Ha nem  marad versenytársa, magáé az egész haszon. 
- Miután elhagytam a házát, már nem  mentem viszsza. Nem volt rá okom. A termékem ennél  sokkal többet 
ért. 
- Ezeknek a termékeknek egyikét sem lett volna  képes legálisan a piacra dobni, és maga ezt nagyon is jól tudta. De az utcán Pandora verziója sokkal nagyobb profitot 
eredményezett volna, mint a maga finomított,  felvizezett, 
és sokkal kevésbé hatékony szere. 
- Ha folytathattam volna a kutatást, a kísérleteket... 
-És több pénzt szerzett volna?  Már több mint háromszázezret nyomtak a markába.  Már így is figyelemre 
méltó költségeket  halmozott fel, miközben  szerzett egy 
példányt a növényből,  fizetett a kutatásokért, a kísérletekért, és fizetett Fitzgeraldnak is. Szerintem égett a vágytól, hogy ennyi kiadás mellett már némi bevételre is szert 
tegyen. Mennyit várt Jerry tol egy szállítmányért? 
- Jerryvel üzleti megállapodást kötöttünk. 
- Tízezer adagonként - vágott közbe Eve, és figyelte, 
ahogy ezzel a férfi elevenjébe talál. - Háromszor utalt át 
ekkora összeget két hónap alatt  a Starlight állomáson bejegyzett számlájára. 
belé 
zámláj 
- Egy befektetésben... - kezdte Redford. 
- Először rászokatt 
pett a dílerek 
:aAf Slenf maJd kihasználta. Ezzel 
Mr. Redford. 

Erre az ügyvéd elkezdte csavarni a szót, és a drogüzletből két befektetőtárs közötti üzleti megállapodást kanyarított. 
-Kapcsolatokra  volt szüksége. Utcai kapcsolatokra. 
Boomer pedig imádta a pénzt. De eltűnt egy időre, szerette volna maga is kipróbálni az új szert. Hogy jutott hozzá 
a képlethez?  Maga ezen a  ponton elég óvatlannak  bizonyult. 
- Nem ismerek semmiféle Boomert. 
- Látta, amikor a bárban tépte a száját. Nagy üzletet 
akart kötni, de a saját szakállára.  És amikor szobára vitte 
Hetta  Moppettet, nem  lehetett  benne  biztos,  mennyit 
árult el neki.  De amikor észrevette, és menekülni kezdett, 
magának lépnie kellett. 
-Rossz nyomon jár, hadnagy. Nem ismerem ezeket 
az embereket. 
- Talán azért  ölte meg Hettát,  mert pánikba esett. 
Talán nem is akarta megölni, de amikor látta, hogy meghalt, el kellett tüntetnie a nyomait. Túl sok áldozattal járt 
az üzlet. Talán elárult valamit a  halála előtt, talán  nem, 
mindenestre eljutott  Boomerhez. Szerintem mire idáig fajultak a dolgok, élvezni kezdte, ahogy összezavarta maga 
mögött a nyomokat. Először megkínozta, majd kivégezte. 
De annyira önteltté vált, hogy nem kutatta át olyan gondosan a lakását, mint én. 
Eve felállt az asztal mellől, és körbejárta a helyiséget. 
- És szembekerült egy  óriási problémával. A rendőrség talált  az anyagból, megszerezte a képletet  is, és 
Pandora kezdett kicsúszni a kezei közül. Milyen lehetőségei  maradtak? - támaszkodott Eve az asztalra, és közelebb 
hajolt Redfordhoz. - Mit tehet  egy üzletember, amikor 
látja, hogy a  befektetései és a remélt profit elszáll a semmibe? 
- Pandorával befejeztem az üzletelést. 
- Aha, befejezte.  Okos húzás volt,  hogy odacsalta Leonardóhoz. Maga okos fickó. Pandora  már így is  berágott 

Mavisre. Ha ott végez vele, ezzel azt a képzetet kelti, hogy 
Leonardónak is elege lett. Ha ott találja, vele is végez, csak 
mert eddigre rákapott a dolog ízére. De nem találta, és ez 
megkönnyítette a dolgát. Az pedig  még  inkább,  hogy 
egyszer csak besétált Mavis, így egyúttal talált egy bűnbakot is. 
Redford  lélegzete kissé  felgyorsult,  ennek  ellenére 
nyugodt maradt. 
-Amikor utoljára láttam Pandorát, még élt, őrjöngött, és a dühét mindenáron ki akarta tölteni valakin. Ha 
nem Mavis Freestone ölte meg, akkor lefogadom,  hogy 
Jerry Fitzgerald tette. 
Eve érdeklődve tolta hátra a székét, és előrehajolt. 
- Valóban? És miért? 
-Ki nem állhatták egymást. Versengtek.  Az adott 
helyzetben élesebben, mit előtte bármikor. Pandora a csúcson volt, és Justint is vissza akarta csábítani magához. Ezt 
Jerry valahogy nem nézte jó szemmel. És...  -  mosolyodott el - Jerry ültette a bogarat a fülébe, hogy menjen el 
Leonardóhoz, és számoljon le vele. 
Ez új, vonta fel Eve a szemöldökét. 
- Csakugyan? 
- Miután Ms. Freestone elment, Pandora ideges volt 
és ingerült. Jerry látszólag élvezte a helyzetet,  és  tény, 
hogy kapott pár ütést. Ö heccelte fel Pandorát. Mondott 
valami olyasmit, hogy ő bizony nem tűrné, hogy így megalázzák. Mármint, ha Pandora helyében lenne. És el kellene mennie Leonardóhoz, hogy megmutassa, ki is az úr valójában. Majd elejtett  egy apró  szúrást,  hogy Pandora 
képtelen megtartani a férfiakat maga mellett,  mire Justin 
gyorsan kituszkolta Jerryt. 
Redford beszéd közben egyre szélesebben mosolygott. 
-Tudja, mindketten lenézték Pandorát. Az nyilvánvaló, hogy Jerry miért. Justin pedig azért, mert elárultam 
rieki, hogy Pandora a drogok miatt viselkedik úgy, ahogy. 
Teljes mértékben. Én pedig érzelmileg nem voltam érint
ve  egyik  játékosnál  sem. Csak  lefeküdtem Pandorával. 
Csak szex volt köztünk, semmi egyéb, hadnagy. És üzlet. 
Eve bekopogott az ajtón, ami mögött Casto éppen Jerryt 
hallgatta ki. Amikor Casto kidugta a fejét, Eve benézett 
mellette, és szemügyre vette az asztal mögött ülő nőt. 
- Beszélnem kell vele. 
- Kezd kimerülni. Ma már nem folytathatjuk sokáig a 
kihallgatását. Az ügyvédje így is egyre gyakrabban emeli 
fel a hangját, hogy tartsunk egy kis szünetet. 
- Beszélnem kell vele - ismételte meg Eve. - Hogy 
viselkedett vele ebben a körben? 
- Keményen. 
- Oké, akkor én majd lazítok  a gyeplőn - siklott be 
Eve a szobába. 
Amikor alaposabban szemügyre vette,  rádöbbent, 
hogy Jerry még mindig szánalmasan fest. Nyugtalanul 
kapkodta a tekintetét, és a szemeit sötét karikák vették 
körül. Az arca nyúzott  volt, a keze remegett. Mintha öszszetört volna a szépsége. Csak árnyéka volt korábbi  önmagának. 
- Kér valamit enni? - kérdezte halkan Eve. 
- Nem - nézett  körbe Jerry. - Haza akarok menni. 
Justint akarom. 
- Meglátjuk, össze  lehet-e hozni egy találkozást. Meg 
lehet szervezni - töltött Eve egy pohár vizet. - Miért nem 
iszik egy kortyot? Pihenjünk egy percet - kulcsolta Eve 
Jerry remegő kezeit a pohár köré, és segített azt a szájához 
emelni.  - Nagyon durva helyzetbe került. A bocsánatát 
kell kérnem. Nem kaphat semmit, amivel enyhíteni tudná 
az elvonási tüneteit.  Még nem tudunk eleget, és  lehet, 
hogy csak rosszat tennénk, ha adnánk valamit. 
-Jól vagyok. Semmi bajom. 
- Pechje van - ült le Eve egy székre. - Redford keverte bele ebbe az ügybe. Ezt ő is beismerte. 
- Semmi bajom - ismételte meg Jerry. - Csak kimeHalbatatlan a halálban 
rültem. Kellene egy kicsi az italomból - nézett fel reménykedve, szánalmasan Eve-re. Nem kaphatnék egy keveset, csak hogy élénkítsem a figyelmem? 
-Maga  is tudja, hogy ez mennyire veszélyes, Jerry. 
Tudja, mit művel magával az  a szer.  Ügyvéd úr, Paul 
Redford jegyzőkönyvben is elismerte, hogy ő adta az első 
adagot Ms. Fitzgeraldnak egy lehetséges üzletkötés ürügyén.  Feltevéseink szerint Jerry  nem volt a tudatában a 
mellékhatásainak.  Pillanatnyilag nem akarjuk kábítószer 
fogyasztásának a vádjával letartóztatni. 
Eve reményei beigazolódtak.  Az ügyvéd szemmel láthatólag megkönnyebbült. 
- Akkor hát, hadnagy, szeretném indítványozni a védencem szabadon bocsátását és átszállítását egy rehabilitációs intézetbe. 
- Ha ez önkéntes, akkor meg fogom tenni a megfelelő 
lépéseket.  Az  ügyfelének mindössze annyit kell tennie, 
hogy együttműködik velem, és segít lezárni a Redfordügyet. 
- Ha együttműködik, elejtik az ellene felhozott összes, 
kábítószerrel kapcsolatos vádat? 
- Maga is tudja, ügyvéd úr, hogy nem tehetek efféle 
ígéretet. Habár javasolhatom, hogy mentsék fel a birtoklás és a terjesztés vádja alól. 
- És Justin? Őt is elengedik? 
Eve visszanézett Jerryre. A szerelem  páratlan teher, 
gondolta. 
- Belekeveredett a terjesztésbe? 
-Nem. Épp hogy engem is ki akart rántani az ügyből. Amikor rájött, hogy... függő vagyok,  el akart vinni a 
rehabba, hogy  többé ne kelljen innom azt az  italt. De 
szükségem volt rá. Abba akartam  hagyni, de szükségem 
volt rá. 
-Azon az éjjelen, amikor Pandora meghalt, történt 
egy kis veszekedés. 
- Pandora  körül  mindig  történt  valami veszekedés. 
 
Kiállhatatlan volt. Azt hitte, visszaszerezheti Justint. Az a 
kurva egyáltalán nem törődött  vele.  Csak engem akart 
bántani. És őt. 
- De ugye Justin nem akart  visszamenni hozzá. Vagy 
igen, Jerry? 
-Épp annyira gyűlölte Pandorát, mint én - emelte 
Jerry a szájához gyönyörűen  manikűrözött körmeit, és 
rágni kezdte. - Boldogok voltunk, amikor meghalt. 
-Jerry... 
- Nem érdekel - robbant ki  a nő, és egy elvadult pillantást vetett az ügyvédjére, aki  hiába próbálta lecsillapítani. - Rászolgált a halálra. Mindent magának akart, azzal 
viszont soha nem törődött, milyen áron szerzi meg. Én vezettem volna Leonardo divatbemutatóját, ha nem jön rá, 
mennyire akarom. Erre elcsábjtotta, csak azért, nehogy én 
kapjam meg a munkát. Pedig az nekem járt volna, egyesegyedül csak nekem. Éppúgy, mint ahogy Justin is. Mint 
ahogy a kábítószer is.  Erőssé, gyönyörűvé és kívánatossá 
teszi az embert.  És amikor valaki vesz majd belőle, rám 
gondol majd. Nem rá, hanem rám. 
-Justin is magával ment Leonardóhoz aznap éjjel? 
- Hadnagy, mi ez? 
- Csak egy kérdés, ügyvéd úr. Magával ment, Jerry? 
-Nem,  természetesen nem. Mi... mi  nem jártunk 
ott. Ittunk egy italt. Utána pedig hazamentünk. 
-Ugye kigúnyolta Pandorát? Tudta, hogy kell vele 
szemben viselkedni. Biztosan tudta, hogy ezek után Leonardóra veti majd magát. Redford felhívta? Ö súgott, mikor ment el otthonról Pandora? 
- Nem,  nem tudom. Teljesen összekavar. Nem kaphatnék valamit? Szükségem lenne az italomra. 
- Aznap éjjel ívott belőle. Erősnek érezte magát.  Elég 
erősnek ahhoz, hogy megölje Pandorát. A halálát kívánta. 
Mindig is az útjában állt. És a tabletták sokkal erősebbek. 
Hatásosabbak voltak a maga italánál. Meg akarta szerezni 
a tablettákat, Jerry? 
- Igen, meg. Pandora a szemeim előtt vzk egyre fiatalabbá. Soványabbá.  Nekem figyelnem  kellett  minden 
egyes kibaszott falatra, amit megettem, de ő... Paul azt 
állította,  hogy talán sikerül elvenni tőle. Justin pedig felszólította, hogy maradjon távol tőlem. De Justin ezt nem 
érthette.  Nem értette, hogy éreztem magam.  Halhatatlannak - jelentette ki rémítő mosollyal az arcán. - Az embert eltölti a halhatatlanság érzése. És az Isten szerelmére, 
elég hozzá csak egy pohár. 
- Tehát maga kiszökött a hátsó ajtón, és Leonardóhoz 
ment. Azután mi történt? 
- Nem így volt. Összezavarodtam. Kellett valami. 
- Felvette a sétapálcát és megütötte? Megverte? 
- A halálát akartam - hajtotta Jerry a fejét zokogva az 
asztalra. - A halálát  akartam.  Segítsen rajtam,  az  Isten 
szerelmére. Bármit elmondok, amit hallani akar, csak segítsen rajtam. 
- Hadnagy, amit az ügyfelem fizikai vagy lelki kényszer hatására állít,  a nyomozás folyamán felhasználhatatlan. 
Eve elnézte a  zokogó asszonyt, majd a linkje  után 
nyúlt. 
-Hívják  az MT-t -  parancsolta. -  És intézzék el, 
hogy Ms. Fitzgeraldot kórházba szállítsák. Őrizet mellett. 
Tizenkilencedik fejezet 
- Miért nem tartóztatod le? - tört ki Casto, és szemei elsötétültek az indulattól. - Hiszen megkaptad azt a kibaszott beismerő vallomást. 
- Ez nem nevezhető beismerő vallomásnak - javította 
ki Eve. Fáradt volt, halálosan fáradt, és undorodott önmagától. - Ezt még folytatni fogja. 
-Jézus Krisztus, Eve. Jézus Krisztus - járkált fel és alá 
Casto  az egészségügyi központ csíramentes  csempéin, 
mintha csak  a dühét akarná kisétálni magából. - Hiszen 
te sztárt csináltál belőle. 
- Egy fenét csináltam - és Eve fáradtan próbálta kimasszírozni a fejfájást a bal  halántékából. - Figyeljen, 
Casto. A jelenlegi állapotában azt is bevallotta volna, hogy 
saját kezűleg verte a szegeket Krisztus tenyerébe, ha kábítószert ígérek neki. És ha ezt  teszem, akkor az ügyvédei 
már az előzetes meghallgatáson szét fognak tépni. 
- Nem kell az előzetes meghallgatás miatt aggódnod 
- lépett el Peabody mellett, aki  Eve-nek háttal állt. - A 
torkának kellett volna ugranod, mint ahogy ezt egy rendőrtől elvárják,  ha gyilkossági ügyben  nyomoz. Ezzel 
szemben ellágyultál. Fenemód megsajnáltad. 
- Ne dörgöld az orrom alá, milyen voltam - jelentette 
ki Eve nyugodtan. - És arra se figyelmeztess, hogy kell eljárni. Én vezetem a nyomozást, Casto, szóval húzzon  el a 
búsba. 
Casto végigmérte. 
- Nem kívánhatod, hogy a te fejeddel gondoljam végig ezt a döntést. 
- Fenyegetsz? - hajolt előre Eve, mint egy támadásra 
készülő bokszoló. - Menj, és tedd, amit tenned kell. A javaslatom még áll. Jerry megkapja a szükséges orvosi kezelést,  habár Isten tudja,  mennyire  fog  neki  rövid távon 
használni.  Utána megint kihallgatjuk. Amíg meg vagyok 
győződve róla, hogy orientált és döntésképes, nem fogjuk 
letartóztatni. 
Eve látta, hogy Casto próbálja  visszafogni magát. És 
azt is, hogy ez mekkora erőfeszítésébe kerül. De nem érdekelte. 
-Eve,  megkaptad az indítékot, megkaptad az alkalmat és a vizsgálat eredményét, amivel próbálták megállapítani, képes lenne-e elkövetni a gyilkosságot. És a kérdéses bűncselekményt igenis, hogy képes lett volna elkövetni. A saját bevallása szerint is befolyás alatt állt, és gyűlölte 
Pandorát. Mi a fenét akarsz még ezenkívül? 
- Azt akarom, hogy nézzen a szemembe, józanul nézzen a szemembe, és úgy mondja, hogy ő követte el a gyilkosságokat. Azt  akarom, hogy  elmondja,  hogyan tette. 
Amíg  ez nem következik be, várunk. Mert egyvalamit el 
kell mondanom  neked, te forrófejű. Képtelenség, hogy 
egyedül tette. Hatalmas képtelenség, hogy az összes áldozatot a saját apró kezecskéivel intézte el. 
- Miért? Mert nő? 
- Nem,  hanem azért, mert őt nem motiválja a pénz. 
A szenvedély, a szerelem, a gyűlölet,  az igen. Talán féltékenységi rohamában  megölte Pandorát, de nem hinném, 
hogy a többieket is ő intézte volna el. Legalábbis nem segítség nélkül. Támogatás nélkül. Tehát várunk, újra kihallgatjuk, és rákényszerítjük, hogy Redfordra mutasson. 
Vagy Youngra.  Vagy mindkettőre. Akkor lesz csak minden elkövető a markunkban. 
- Szerintem  rossz úton jársz. 
- Figyelj  csak - vágott vissza fürgén Eve. - Panaszolj 
be, sétálj egyet, vagy játssz seggrepacsit, de tűnj el a szemem elől. 
Casto szeme indulatosan  megvillant, de  hátrált egy 
lépést. 
- Kimegyek és lehűtöm magam. 
Elviharzott,  és  közben  alig vetett  egy pillantást  a 
csendben álldogáló Peabodyra. 
- A barátod ma éjjel veszített egy kicsit a vonzerejéből 
- jegyezte meg Eve. 
Peabody közölni akarta, hogy ugyanez a parancsnokára is igaz, de idejében visszanyelte a nyelvét. 
- Mindannyian hatalmas nyomás alatt állunk, Dallas. 
Castóra ez különösen igaz. 
- Tudod mit, Peabody? Számomra az igazság többet 
jelent, mint egy csillagot a személyi lapomon vagy kapitányi  sráfokat az egyenruhámon. És ha most a  szerelmed 
után akarsz rohanni, hogy ápold az egóját, senki sem fog 
visszatartani. 
Peabody összeszorította  az állkapcsát,  de  a hangja 
nyugodt maradt. 
- Én  nem megyek sehová, hadnagy. 
- Remek. Akkor csak maradj itt, és  játszd  a mártírt, 
mert én... - hallgatott el Eve a szóáradat  közepén, és viszszafojtotta a lélegzetét. - Bocsánat. Csak  tudod, rajtad kívül nincs itt más, akit hibáztathatnék, Peabody. 
- Ez is része a munkaköri leírásomnak? Hadnagy. 
- Mindig készen állsz a megfelelő válasszal.  Kezdelek 
ezért megutálni - és Eve megnyugodva a társa vállára helyezte az egyik kezét. - Bocsánatot kérek, mert megbántottalak, és kellemetlen  helyzetbe hoztalak Casto előtt. A 
magánélet és a hivatalos lét sohasem keverednek jól egymással. 
- Tudom kezelni. Rosszul tette, hogy így rád vetette 
magát. Meg tudom  érteni, hogy érez most, de ez akkor 
sem  mentség. 
- Talán nem - dőlt neki  Eve a falnak, és lehunyta a 
szemét.  - De  egy dologban igaza volt, és ez nem hagy 
nyugodni.  Nincs meg  a kellő gyomrom  ahhoz,  amit 
Fitzgeralddal kellett művelnem a kihallgatás során.  Beledöngöltem a földbe, kegyetlenül megforgattam,  mialatt 
csak  szenvedett. De  megtettem, mert ez a munkám, és 
elvárták tőlem, hogy rá vessem magam, mint vadász az 
űzött vadra. És pontosan ezt is csináltam. 
Eve kinyitotta a szemét, és  metsző pillantást vetett az 
ajtóra, ami mögött Jerry Fitzgerald feküdt enyhén lenyugtatózva. 
- És időnként, Peabody, ez a munka nem más, mint 
egy hatalmas szívás. 
- Igen, hadnagy - és Peabody most először érintette 
meg Eve karját. - Éppen ezért végzi annyira jól a dolgát. 
Eve szóra nyitotta a száját, de hirtelen kirobbant belőle a kacagás. 
- A fenébe is, Peabody, nagyon kedvellek. 
- Én is kedvellek -  és Peabody kivárt egy szíwerésnyit. - Mi a gond velünk? 
Eve kissé felvidulva ölelte át Peabody izmos vállát. 
- Menjünk és együnk valamit. Ma éjjel Fiztgerald már 
nem megy sehová. 
De ebben Eve tévedett. 
A hívás mély,  álomtalan  álomból ébresztette fel, kevéssel 
hajnali négy előtt. Káprázott a szeme,  és nyelve megduzzadt attól a kis bortól, amit Leonardo és Mavis unszolására 
fogyasztott el az este. Megköszörülte a torkát, és a  link 
után nyúlt. 
- Dallas. Krisztusom,  hát senki sem alszik ebben a városban? 
- Én  is sokszor felteszem magamnak ezt a  kérdést 
hallatszott egy bizonytalanul ismerős hang, és a képernyőn feltűnt a hozzá tartozó arc is. Eve próbálta előkotorni 
a megfelelő információkat az agya hátsó zugából. 
- Doktor... a pokolba is, Ambrose? - emelkedett felszínre fokozatosan a név az emlékei közül. Ambrose egy 
nyurga nő volt, aki a városi drogelvonó központot vezette. 
Ősei között mindenféle bőrszínű embereket meg lehetett 
találni. - Ott van még? Fitzgerald helyrejött már? 

-Nem egészen, hadnagy. Támadt egy kis gondunk. 
Fiztgerald ápolt elhalálozott. 
- Elhalálozott? Mit ért azon, hogy elhalálozott? 
-Azt, amit a szó jelent -  felelt Ambrose  kedvesen 
mosolyogva. - Úgy tűnik,  gyilkosság  történt,  hadnagy. 
Azt hiszem, a maga számára ismerős ez a kifejezés. 
- De hogy a fenébe? Összeomlott az idegrendszere, 
vagy kiugrott azon a kibaszott ablakon? 
-Amennyire meg tudjuk állapítani,  túllőtte magát. 
Rátette a kezét arra az adag Züllöttségre, amire szükségünk volt a helyes kezeléshez. Bevette az  egészet, és még 
rászedett a mellette tárolt szerekből is. Sajnálom,  hadnagy, 
de vége. Nem tudjuk újraéleszteni. Amikor megérkezik a 
csoportjával, majd elmondom a részleteket. 
- Még szép, hogy elmondja - csattant fel Eve, és bontotta az összeköttetést. 
Eve először a testet vizsgálta meg, mintha csak arról akart 
volna meggyőződni,  hogy nem egy végzetes félreértés áldozata. Jerry ágyban feküdt,  színkóddal  ellátott kórházi 
hálóinge kissé lötyögött a testén. Világoskék, tehát most 
még csak a kezelés első szintjén állt. 
De soha nem kerül már át a másodikra. 
A szépség és a semmi máshoz nem hasonlítható titokzatosság visszatért csontfehér arcára. A szeme alól eltűntek 
az árnyékok, és a szája szélén  is kisimultak a ráncok. Elvégre a halál nem véletlenül végső megnyugvás. A mellkasán halványan látszottak az égési sérülések, ahol az újraélesztő csapat próbálta sokkolni, és a kézfején is ki lehetett 
venni az infúzió helyét. Eve az orvosok szeme láttára vizsgálta meg, de nem talált olyan sérülést, amiből erőszakra 
következtethetett volna. 
Eve úgy vélte, olyan  boldogan halt meg, mint ahogy 
élt. 
-A halál  oka? -  kérdezte  tömören,  ellentmondást 
nem tűrő hangon. 
- Züllöttség és abból ítélve, ami még hiányzik, morfium  és  szintetikus  Zeus keveréke. A robotkém  majd 
megerősíti. 
- Zeust tartanak a rehabban? - temette Eve a tenyerébe az arcát. -Jézusom. 
- Csak kutatási  és  rehabilitációs céllal - jelentette ki 
keményen Ambrose. - A pácienseinknek lassú, orvosilag 
ellenőrzött megvonásra van szükségük. 
- Akkor hol a pokolban maradt most az orvosi ellenőrzés, doktor? 
- Ms. Fitzgeraldot lenyugtatóztuk. Úgy véltük, reggel 
nyolc előtt nem nyeri vissza az eszméletét. Ez volt a feltevésünk, de sajnos még nem volt időnk kiismerni a Züllöttség tulajdonságait, és azt, hogy a szervezete miként reagál 
a beadott nyugtatókra. 
- Tehát felkelt, elsétált a drogszekrényig, és kiszolgálta magát. 
- Valami ilyesmi - és Eve hallotta, ahogy Ambrose a 
fogait csikorgatja. 
- És mi van a biztonságiakkal? Mi van a nővérekkel? 
Talán menet közben láthatatlanná vált? 
- Ellenőrizheti. A maga kollégája őrködött. 
-Biztos lehet  benne, hogy  ellenőrizni is fogom,  dr. 
Ambrose. 
Ambrose erre ismét összeszorította a fogait, majd felsóhajtott. 
-Figyeljen,   nem  akarom,  hogy  magát hibáztassa, 
hadnagy. Néhány  órával ezelőtt akadt egy kis problémánk. Az egyik erőszakos hajlamú betegünk letépte a szíjakat, amivel lekötöztük, és rátámadt a főnővérre. Néhány 
percig mindenki nagyon el volt foglalva, és az a rendőr is 
segített, akit itt hagyott őrségben. Ha nem segít, akkor a 
főnővér most nem a törött bordáit és a sípcsontját babusgatná, hanem kézen fogva állna odafent Ms. Fiztgeralddal 
a Mennyek Kapuja előtt. 
- Sűrű éjszakája volt, doktor. 
- Hát nem olyan, mint amit egyhamar át szeretnék 
újra élni - túrt bele göndör, rozsdaszínű hajába Ambrose. 
- Figyeljen, hadnagy, ez az intézet makulátlan hírnévnek 
örvend. Segítünk az embereken. Ha elveszítünk egyet, az 
éppen olyan tetű érzés nekünk, mint magának. A francba, 
hiszen aludnia kellett volna. És az ajtaja elé állított rendőr 
sem hagyta el tizenöt percnél hosszabb ideig az őrhelyét. 
- Egyeztessük újra az időpontokat  - pillantott le Eve 
Jerryre, és próbálta lerázni a vállairól a  felelősség súlyát. 
Mi a helyzet a biztonsági kamerákkal? 
-Nincsenek biztonsági kamerák. Hadnagy, el  tudja 
képzelni, mi történne, ha kiszivárognának a felvételek, és 
a média megtudná, hogy a város mely híres személyei tartoznak a betegeink közé? A személyiségi jogok védelme 
gúzsba köti a kezeinket. 
- Remek. Nincsenek biztonsági felvételek. Senki sem 
látta az utolsó útját. Hol a drogszekrény, ahol túllőtte 
magát? 
- Ebben a szárnyban, csak egy szinttel lejjebb. 
- Hogy a pokolba jutott el odáig? 
-Ezt,  hadnagy, nem  tudom megmondani. Továbbá 
azt sem, hogy kódolta ki a zárat. Nem csak az ajtón, de a 
szíjakon is, amikkel lekötöztük. Ennek ellenére megtette. 
A takarítók találtak rá munka közben. Az ajtó nyitva. 
- A zár vagy maga az ajtó? 
- Az ajtó - erősítette meg  Ambrose.  - Akárcsak két 
szekrény. Ms. Fitzgerald a padlón hevert holtan, mint egy 
császár. Természetesen próbálkoztunk a szokásos eljárással, hogy újraélesszük, de inkább csak formalitásból. Nem 
maradt remény. 
- Mindenkivel beszélni akarok, aki ebben a szárnyban 
tartózkodott, a betegekkel  éppúgy, mint a személyzet 
tagjaival. 
-Hadnagy... 
- Bassza meg a magánélethez való jogot, doktor. Felülbírálom. És az éjszakai ügyeletesekkel is találkozni akarok - és amikor Eve letakarta a holttestet, átcikázott rajta 
a szánalom. - Bejött valaki? Nem próbálták meglátogatni? Nem érdeklődtek a hogyléte felől? 
- Erről a nővér tud felvilágosítással szolgálni. 
-Akkor kezdjük a nővérrel. Addig gyűjtse össze a 
többieket. Van valahol egy szabad szoba, ahol lefolytathatom a kihallgatásokat? 
- Használhatja az irodámat  -  nézett vissza Ambrose a 
testre, és a fogai között sziszegte:  - Gyönyörű nő. Fiatal, 
híres és szerencsés. A gyógyszerek  gyógyításra valók, hadnagy.  Meghosszabbítják az életet,  és javítják a minőségét. 
Csillapítják a fájdalmat, és megnyugtatják a zaklatott idegeket. Nagyon keményen szoktam erre gondolni, amikor 
a saját szememmel látom, ezen  kívül mi mindenre képesek még. Ha engem kérdez, márpedig nem fog, akkor azt 
mondom, hogy ez a vég benne volt az első korty  kék italában. 
-Igen, de sokkal hamarabb elérte,  mintsem kellett 
volna. 
Eve kilépett a szobából, és Peabodyt pillantotta meg a 
folyosón. 
- Casto? 
- Már beszéltünk. Úton van ide. 
-Ez egy  fatális véletlen,  Peabody. Lássuk,  hogy tudunk belőle jóvá tenni  valamit.  Nézze a szobát...  Hé, 
maga - vette  észre a rendőrt a folyosó végén, aki elhagyta 
az őrhelyét. Úgy mutatott feléje az ujjával,  mintha fel 
akarná nyársalni. Látta, hogy a rendőr összerezzent. 
Eve azzal  is kieresztett egy kis  gőzt, hogy jól letolta. 
Azt viszont nem akarta, hogy fegyelmi eljárássá fajuljanak 
az események. Viszont ezt nem árulta el, hagyta izzadni az 
egyenruhást. 
A dörgedelmek végeztével szemügyre vette a rendőr 
kulcscsontján éktelenkedő, csúnya karmolást. 
- Ezt az a beteg csinálta? 
- Igen, uram, mielőtt lekötözhettük volna. 
- Nézéssé meg valakivel, az Isten szerelmére. Elvégre 
kórházban van. És azt akarom, hogy biztosítsa ezt az ajtót. 
Ezúttal képes lesz végrehajtani a feladatot? Egy lélek se ki, 
se be. 
-Igen, hadnagy - és úgy vágta vigyázzba magát, 
mint egy kiskutya, amin korbáccsal vertek végig. Eve a fejét csóválta: a rendőr épp hogy elég idős volt ahhoz, hogy 
nyilvánosan vegyen magának egy  sört valamelyik utcai 
árustól. 
- Maradjon az őrhelyén, amíg nem küldök valakit, aki 
leváltja. 
Majd sarkon fordult, és intett Peabodynak, hogy kövesse. 
- Ez mindig  elrontja a  kedvem - jegyezte  meg 
Peabody halkan. - Sokkal jobban szeretem,  ha behúznak 
nekem egyet, mintha megmossák a fejemet. 
- Ezt megjegyeztem. Casto,  boldog lennék, ha csatlakozna hozzánk. 
Casto egy gyűrött inget viselt,  mintha  ébredés után 
azt kapta  volna hirtelen  magára,  ami először a kezébe 
akadt. Eve ismerte ezt az érzést. Az ő ruhája is úgy festett, 
mintha  valaki egy héten keresztül  zsebre gyűrve hordta 
volna. 
- Mi a  fene történt itt? 
- Éppen ezt próbáljuk kideríteni. Dr. Ambrose irodájában fogunk berendezkedni. Egyszerre fogjuk kikérdezni 
a személyzet érintett tagjait. A betegek esetében pedig 
szobáról szobára járunk majd. Peabody. Ettől a pillanattól 
kezdve rögzítsen minden egyes elhangzott szót. 
Peabody egy szó nélkül húzta elő a felvevőjét, és felcsíptette a kabátja hajtókájára. 
- Felvétel indul, hadnagy. 
- Eve Dallas hadnagy. Kikérdezzük Jerry Fitzgeraki 
halálával kapcsolatban a lehetséges szemtanúkat - pillantott az órájára, és a felvétel kedvéért hangosan is elmondta 
a dátumot és a pontos időt. -Jelen van még Jaké T. Casto 
 
hadnagy a kábítószer-alosztályról és Delia Peabody rendőrtiszt, aki ideiglenesen Eve Dallas társa. A kihallgatás helye  dr. Ambrose irodája,  a Belvárosi  Kábítószer-elvonó 
Központban. Dr. Ambrose, kérem, küldje be a főnővért. 
És maga is maradjon bent, doktor. 
- Hogy a fenébe halhatott meg? - követelőzött Casto. 
-A szervezete egyszerűen feladta? Hogyan? 
- Bizonyos mértékben. Menet közben majd tájékoztatom. 
Casto  mondani akart valamit, de aztán uralkodott 
magán. 
-Lehet itt kávét  kapni,  Eve? Nem maradt időm, 
hogy igyak egyet. 
- Próbálja meg ott - mutatott Eve a hüvelykujjával 
egy falba épített autoséf felé, majd elfoglalta helyét az asztal mögött. 
Nem lett sokkal jobb. Délre Eve személyesen kikérdezte 
az összes alkalmazottat, akik a kérdéses időpontban az 
épületben tartózkodtak, és minden egyes alkalommal hasonló eredményre jutott. A 6027-es szobában a beteg letépte magáról a szíjakat, melyekkel  az ágyhoz kötözték, 
megtámadta  a főnővért, és elszabadult  a pokol.  Amit 
megtudott, abból kiderült, hogy az emberek összeszaladtak a folyosón, és Jerry szobája tizenkét-tizenöt perc hoszszan őrizetlenül maradt. 
Egy elszánt asszonynak ez az idő több mint elég arra, 
hogy kiszabaduljon. De vajon miből tudta, merre kell keresnie a drogot, és hogy jutott el odáig? 
- Talán a személyzet egy tagja szólta el magát a szobájában  - lapátolta  magába a főzeléket Casto,  ebédszünetben a kórház  éttermében. - Ha  feltűnik valami  új 
anyag,  mindig  megindul  a   sugdolózás.  Nem  kell 
Einsteinnek lenni, hogy kitaláljuk: a főnővér vagy a nővérek erről beszélgettek. Fítzgerald pedig nyilvánvalóan nem 
volt annyira kába, mint azt hitték. Meghallotta őket, és 
amikor elérkezettnek látta az időt, elindult beszerezni az 
adagját. 
Eve egyszerre próbálta megemészteni ezt a teóriát és a 
csirkefasírtot. 
- Hihető. Valahonnan hallani kellett róla. És elszánt 
volt, valamint okos. Elhiszem, hogy megtalálta a módját, 
hogy juthat  le  észrevétlenül  egy  emelettel  lejjebb. De 
hogy a pokolba jutott át a zárakon? Honnan ismerte a 
kódot? 
Ezen  Casto  is elgondolkodott, miközben nyelte az 
ebédjét. Egy férfinak hús kell, a fenébe is. Jó, véres hús. 
Úgy  érezte, ebben az átkozott  kórházban meg  akarják 
mérgezni. 
- Nem szerezhette meg valahonnan a mesterkódot? 
tűnődött Peabody, miközbeg villájára szúrt egy zöld salátalevelet. - De az is lehet, hogy egy kódtörő tette. 
- De akkor hol van? - vágott vissza Eve. - Amikor ráleltek, már halott volt. A takarítók pedig semmiféle mesterkódot nem találtak a szobájában. 
- Talán nyitva maradt az a nyomorult ajtó - tolta félre Casto undorodva a tálcáját. - Ilyen a mi szerencsénk. 
- Ez számomra nem igazán valószínű. Oké, hallotta, 
hogy a Züllöttségről beszélgetnek,  és  arról, hol tartják a 
kutatáshoz  szükséges  kábítószert. Erős elvonási  tünetek 
kínozták, mindenképpen szüksége volt a szerre.  Aztán, 
mintha csak Isten ajándéka lenne, támadt odakint egy kis 
felfordulás.  Én viszont nem kedvelem Isten ajándékait 
morgott  Eve. - De vizsgáljuk meg ezt a lehetőséget is. 
Felkelt, látta, hogy eltűnt az őr az ajtaja elől, és már kint is 
termett. Lement a drogszekrényhez, habár jómagam nem 
tapasztaltam, hogy  az alkalmazottak között ez lenne a 
napi beszédtéma. Mégis megtalálta, ezt mindnyájan láthattuk. De bejutni... 
- Mire gondol, Eve? 
Eve Castóra emelte a tekintetét. 
-Arra, hogy valaki segített neki. Hogy  valaki azt 
akarta, jusson el a drogszekrényhez. 
- Arra gondol, a személyzet egy tagja segítette hozzá, 
hogy kiszolgálhassa magát? 
- Ez is egy lehetőség - vont vállat Eve, hallva a Casto 
hangjából  áradó  hitetlenséget. -  Megvesztegette,  ígéri 
neki valamit, vagy egyszerűen szembekerült az  egyik rajongójával.  És ha végighallgatjuk a kihallgatásokról készült felvételeket, talán találunk valahol egy gyenge pontot.  Ezalatt... - és elhallgatott, mert felcsípogott a kommunikátora. - Dallas vagyok. 
- Itt Lobar a takarítóktól. Találtunk valami érdekeset 
Itt egy  mesterkód, rajta mindenfele Fitzgerald ujjlenyomata. 
-Tegye be egy zacskóba,  Lobar. Hamarosan ott leszek. 
-Ez megmagyaráz egyet s mást - kezdte Casto. A 
beszélgetés  feldobta annyira,  hogy  ismét nekilásson a: 
ebédjének. - Valaki segítette, ahogy azt az imént fejtegette. Vagy a zűrzavart kihasználva elcsente a nővérpultról. 
-Ügyes kislány - mormolta Eve. - Nagyon ügyes 
kislány. Minden óramű pontossággal zajlott. Lement egy 
emeletet, kikódolta a szekrényt,  és még a mesterkód elemelésére is maradt ideje. Ugye milyen tiszta fejjel gondolkodott? 
Peabody az ujjaival dobolt az asztalon. 
- Ha először bevette a Züllöttséget, márpedig látszólag ez történt,  akkor ez felspannolta az idegrendszerét. Talán rádöbbent, hogy ha marad, akkor elkaphatják. És nála 
a mesterkód. Ha elemelte, akkor könnyedén kisétálhatott 
volna az épületből. 
-Aha  - villantott feléje Casto egy mosolyt. - Számomra ez így rendben is van. 
- De akkor miért maradt mégis? - kérdezte Eve. 
Megszerezte az  adagját. Miért nem szaladt el vele? 
- Eve - és Casto hangja csendes és szomorú volt, akárcsak a szemei. - Van még egy lehetőség, amit eddig nem 
vizsgáltunk meg. Mi van akkor, ha meg akart halni? 
-Szándékos túladagolás? - gondolkodott  el Eve, és 
gyomrát görcsbe rántotta a bűntudat. - Miért? 
- Csapdába esett - fogta meg a kezét Peabody, aki 
tisztában volt vele, mit érez most  a társa. - Elkaptad. 
Tudnia  kellett, hogy egész hátralévő életét rács mögött 
kell leélnie. Rács mögött - ismételte meg -, ahol nem szerezhet magának  kábítószert.  Megöregszik,  és elveszít 
mindent, még azt is, ami leginkább számított neki. Csak 
egy kiútja maradt, hogy örökké szép és fiatal maradjon. 
- Öngyilkosság - vette fel a fonalat Casto, és tovább is 
szőtte. - Halálos kombinációt vett be. Ha elég tiszta volt 
a feje ahhoz, hogy lejusson a drogszekrényhez, akkor ahhoz is elég  tisztának kellett knnie, hogy tudja ezt. Miért 
nézzen szembe a botránnyal, a börtönnel és az elvonókúrával, amikor gyorsan és tisztán is kiszállhat az egészből? 
- Magam előtt látom, mi történt - tette  még hozzá 
Casto. - Az én ügyosztályomon ez egyáltalán nem szokatlan. Az emberek képtelenek együtt élni a droggal, de nem 
is tudnak meglenni nélküle. Ezért aztán megölik vele magukat. 
-Nem maradt búcsúlevél  - makacskodott Eve. 
Semmiféle üzenetet nem hagyott hátra. 
- El volt keseredve, Eve. És mint ahogy ezt maga is 
megjegyezte, elszánta magát mindenre - játszott Casto a 
kávéjával.  - Hirtelen ötlettől vezérelve cselekedett, úgy 
érezte, gyorsan meg kell tennie, amit kigondolt. Nem jutott odáig,  hogy búcsúüzenetet  hagyjon,  Eve. Senki sem 
kényszerítette. Semmi jele erőszaknak, vagy annak, hogy 
küzdött volna valakivel. Önmaga találta ki az egészet. Lehet, hogy baleset történt,  de  az is, hogy szándékosan adagolta túl a szert. Nem valószínű, hogy valaha is teljes bizonyossággal kiderül. 
- Ezzel azonban a gyilkossági ügy még nincs lezárva. 
Nem követhette el egymaga. 
Casto és Peabody összenéztek. 
- Talán nem. De a drog hatásával az is megmagyarázható, ha mégis. Egy darabig dolgozhat még Youngon 
és Redfordon. Isten tudja, talán egyikük sem fog tisztán 
kimászni ebből. De előbb vagy utóbb le kell zárnia az 
ügyet. Vége - tette le a csészét. - Lazítson már egy kicsit. 
- Hát kellemes kis hely - lépett oda Justin Young az 
asztalhoz. Tompa,  véreres szemével  Eve-t  fixírozta. 
Ugye semmi sem elégíti ki az étvágyad, te ringyó? 
Casto már állt volna felfelé, de Eve felemelt ujjával jelezte, hogy maradjon nyugton. Ő maga pedig időlegesen 
elfelejtkezett a szánalomról, amit érzett. 
- Tehát az ügyvédei végül  kiszabadították, Justin? 
- így van. Jerry halála miatt tehették le az óvadékot. 
Az ügyvédem azt mondta, hogy ez a végkifejlet, mert így 
nevezte az a büdös disznó, hogy ez a végkifejlet, és  az 
ügyet le lehet zárni. Jerry többszörös gyilkos volt, kábítószer-élvező, most pedig halott, én  pedig tiszta vagyok. 
Ügyes, hát nem igaz? 
- Nem igaz? - kérdezett vissza Eve közömbösen. 
- Maga ölte meg - hajolt előre az asztal fölött. - Ezzel 
az erővel  akár át is vághatta volna  a torkát.  Segítségre, 
megértésre és egy kis szánalomra lett  volna szüksége. Ehelyett maga addig gyötörte, amíg darabokra nem hullott. 
És most halott.  Érti, mit jelent ez?  - sírta el magát. 
Most  halott, maga pedig kap egy szép,  kövér  csillagot  a 
neve mellé. Érezze magát elvetemült  gyilkosnak. De szeretnék mondani  valamit, hadnagy. Jerry  nem ölt meg 
senkit. Ellentétben magával. Az  ügynek itt nincs még vége - söpörte le egy dühös mozdulattal  az asztalról a tányérokat és  az  evőeszközöket. A padló megtelt szilánkokkal 
és ételmaradékkal. - Nincs az az Isten, hogy itt véget érjen. 
Miközben távozott, Eve lassan kieresztette  a tüdejében felgyűlt levegőt. 
- Nem. Az ügynek szerintem sincs  még vége. 
Huszadik fejezet 
Eve soha nem gondolta volna, hogy egy hét ilyen gyorsan 
elrepül. Mindenki elkönyvelte, hogy az ügy lezárult, beleértve az államügyészi hivatalt és a saját felettesét is. Jerry 
Fitzgerald testét elhamvasztották, utolsó beszélgetése szalagokra került. 
A média szokás szerint őrjöngött.  Egy topmodell kettős élete. A  tökéletes  szépség mögött lapuló gyilkos. A 
halhatatlansághoz vezető út a halálba fut. 
Természetesen Eve-nek akadtak más ügyei, más kötelezettségei, de minden szabad idejét a kihallgatások felvételeinek újranézésével,  a bizonyítékok  újraelemzésével töltötte,  miközben  megpróbált új elméleteket kiagyalni. 
Végül már Peabody is azt javasolta neki, hogy adja fel. 
Próbálta  elterelni a figyelmét, és belevetette magát az 
esküvő részleteibe, melyeket Roarke rábízott. De honnan 
az ördögből kellene tudnia a party service-ről, akik az ennivalót szállítják, a megfelelő borok kiválasztásáról és  az 
ülésrendről?  A végén  feladta  a büszkeségét, és  minden 
gondot a gúnyosan mosolygó Summerset nyakába varrt. 
Aki persze kioktatta, hogy egy Roarke társadalmi pozíciójában lévő férfi  feleségének tisztában  kell lennie az 
alapvető társasági elvárásokkal. 
Eve azt felelte erre, hogy kopjon le, mire mindketten 
megelégedve  hagyták faképnél a másikat azzal a tudattal, 
hogy a legjobbat hozták ki magukból. És Eve csaknem 
megijedt attól, hogy a jelek szerint kezdik megkedvelni 
egymást. 
Roarke átment a saját  irodájából az Eve-ébe. És megcsóválta a fejét.  Másnap össze fognak házasodni. Kevesebb 
mint húsz óra múlva.  Nem a menyasszonyi ruha körüli 
izgatottságnak, az illatszereknek és az egész napos álmodozásnak kellene ilyenkor történnie? 
Nem, Eve  ehelyett a számítógépe fölé görnyedt és 
motyogott hozzá. A haja összekócolódott, mert folyamatosan turkált benne a kezével. Az ingén egy nagy folt éktelenkedett, ahol  leöntötte  kávéval. A  padlón egy tálca 
hevert,  rajta egy valamikori szendvics összeszáradt maradékával. Még a macska is elkerülte. 
Roarke Eve mögé lépett, és azt látta a képernyőn, 
amit várt. A Fitzgerald-ügy adatait. 
Megigézte Eve állhatatossága, és igen, vonzotta is. Arra gondolt, vajon  rajta  kívül másnak is megengedné-e, 
hogy lássa, mennyire megszenvedte Fitzgerald halálát. Hiszen ha tudná, még előle is elrejtené. 
Tudta, hogy a bűntudat és a szánalom dolgozik benne. És a kötelességtudat. Minden erő továbblökte az ügyben, és egyben le is láncolta lényének egy részét. Éppen ez 
volt az egyik oka, hogy annyira szerette, mert oly hatalmas érzelmek  bontakoztak ki logikus rendszerbe foglalt 
gondolatai között. 
Épp előre akart hajolni, hogy megcsókolja a feje búbját,  amikor Eve felnézett. Amikor Eve feje  hozzákoccant 
Roarke állához, mindketten elkáromkodták magukat. 
-Jézus Krisztus - törölte le ámulva a vért Roarke az 
álláról. - Veled még a romantika is életveszélyes. 
- Nem kellett volna így mögém lopakodnod - tapogatta meg sötéten Eve a fejét. Még egy pont, ahol lüktetni 
fog. - Azt hittem, Feeneyvel és a többi kéjvágyó cimboráddal elmentetek egy kis íegénybúcsúztató orgiára. 
- Egy  agglegény mulatozása nem hasonlítható a vikingek betöréséhez. Maradt még egy kis  időm, mielőtt 
átmennék barbárba - ült fel Roarke az asztal sarkára, miközben szemét le nem vette volna Eve-ről. - El kellene 
szakadnod ettől az ügytől. 
- Hát nem kivettem egyszerre három hetet? - sziszszent fel Eve, mire Roarke csak türelmesen felvonta a 
szemöldökét. - Elnézést, kezdek kiállhatatlanná válni. 
Nem tudok elszakadni ettől az anyagtól, Roarke. A múlt 
héten fél tucatszor is félrelöktem, de valami miatt mindig 
újra előveszem. 
- Mondd ki hangosan. Néha segít. 
-Oké - állt  fel hirtelen az  asztaltól Eve, miközben 
csaknem rálépett a macskára. - Járhatott a klubban. A 
gazdagok közül sokan szeretik az efféle lerobbant helyeket. 
- Pandora is szerette. 
- Pontosan. És alapvetően ugyanabban a társaságban 
mozogtak. Tehát  igen, járhatott a klubban, és ott láthatta 
Boomerrel. Még beszélhetett is vele, és  Boomer megemlíthette, hogy benne van az üzletben. De ez a teória feltételezi, hogy Jerry ismerte, ámenem nyert százszázalékosan 
bizonyítást.  És  vele vagy rajta keresztül dolgozott. Meglátta, és rádöbbent, hogy eljárt a szája. Teherré vált a jelenléte. 
- Eddig logikus. 
Eve bólintott, de nem hagyta abba a járkálást. 
- Oké,  tehát Boomer  kiszúrta,  mikor kijött  Hetta 
Moppett-től. Jerrynek most már amiatt is aggódnia kellett, hogy mondott-e valamit odabent. Talán dicsekedett, 
mondjuk azért, hogy lenyűgözze Hettát a felsőbb körökhöz fűződő kapcsolataival. Boomer elég fineszes  volt ahhoz, hogy rádöbbenjen, bajba került,  ezért felszívódott. 
Tehát Hettából lett az első áldozat. Azért kellett meghalnia,  mert esetleg tudott valamit. Gyorsan és brutálisan 
végzett  vele, olyan látszatot  keltve,  mintha csak valami 
hirtelen dühroham áldozatává vált volna. Elvette  az azonosítókártyáját. Ez annyit tett, hogy tovább tartott kideríteni a kilétét, és rajta keresztül eljutni a klubhoz, valamint 
Boomerhez.  Rosszul jött volna ki a számára, ha valaki lenyomozza ezt a szálat. 
- Csakhogy nem számított rád. 
- Hát ez az. Boomer rendelkezett mintával a szerből, 
és nála volt a képlet is. Amikor kellett neki, gyorsan rátette a kezét, és korábban nagy jártasságra tett szert a tolvajlás terén. Nem volt túl erős oldala a törvénytisztelet. De 
az is lehet, hogy több pénzt akart kisajtolni Jerryből, nagyobb szeletet akart kihasítani a tortából. Senki sem tudta, hogy a New York-i rendőrségnek dolgozik mint besú- Es akik tudták, azok nem vették komolyan, milyen 
fontos számodra a barátság - kapott Roarke a fejéhez. - A 
legtöbben felültek volna annak, hogy halálának az okát 
egy elrontott drogüzletben kellene keresni, hogy az egyik 
üzleti partnere állt bosszút valami korábbi sérelméért. 
- Ez nagyrészt igaz,  de Jerry nem lépett elég gyorsan. 
Megtaláltuk Boomernél az anyagot, és elindultunk ezen a 
nyomon. Ezzel egy időben személyesen is meggyőződhettem Pandora valódi természetéről. Ezt a történetet már 
ismered, és a halála éjszakájáról  is hallottál.  Szerencse, 
hogy Mavis is belekeveredett, egyszerre bal- és jó szerencse. Ez időt adott Jerrynek, és tálcán  kínálta a megfelelő 
bűnbakot. 
-Egy bűnbakot,  aki nagyon közel állt a  nyomozást 
vezető rendőr szívéhez. 
- Ez volt a balszerencse. Hányszor kellett úgy beletemetkeznem az aktákba, hogy tudom:  a legfőbb gyanúsított ártatlan?  Minden megtalált bizonyíték ellenére?  Ez 
egyszerűen nem történhetett meg. 
- Nem tudom. De velem is így voltál pár  hónappal 
ezelőtt. 
- Csak éreztem az igazságot. És egy bizonyos idő el 
teltével már tudtam is - vágta zsebre  Eve a kezét, majd 
ismét előhúzta. - Ismertem  Mavis természetét. Ezért  az 
eseményeket más  szemszögből vettem szemügyre. így 
már három lehetséges gyanúsítottat láttam magam előtt, 
akiknek volt indítékuk, lehetőségük elkövetni a tettet,  és 
hasznot húztak Pandora halálából. És kezdtem gyanakodni, hogy egyikük erősen függ  attól a szertől, ami ezt az 
egész lavinát elindította. És amikor már kezdtem elfogadni a helyzetet, hirtelen  meghalt az East Enden egy díler. 
Hasonló körülmények  között.  Miért? Képtelen voltam 
megtalálni a kapcsolatot, Roarke. Nekik nem kellett Csótány. Boomer halálával kapcsolatban olyan adatokhoz jutottunk, melyek túlmutattak a sztratoszférán. Ennek ellenére eltették láb alól, és a kábítószer nyomait is kimutattuk a szervezetében. 
-Szórakozásból - vett elő Roarke egy  cigarettát, és 
rágyújtott. - Vagy elterelő hadműveletnek szánták. 
Eve órák óta először vigyorodott el. 
- Ezt szeretem benned. A kriminális gondolkodásod. 
A gyilkosok bedobnak valami zavaró tényezőt, a rendőrök 
pedig megfeszülnek az igyekezettől, hogy kapcsolatot találjanak  Csótány  és  a  többi  gyilkosság között.  Ezalatt 
Redford a saját kedve szerint több változatot is előállított a 
Züllöttségből, amit aztán átadott Jerrynek. Ez az okos  üzletember még azt is megkockáztatta, hogy szerez egy példányt a növényből az Éden kolóniáról. 
- Kettőt - szólt közbe Roarke, és élvezte a pillanatot, 
amikor látta, hogy Eve értetlenül mered rá. 
- Két micsodát? 
-Két példányt rendelt meg. Útban visszafelé beugrottam az Édenre,  és beszéltem Engrave lányával. Megkérdeztem, szánna-e rám annyi időt, hogy egyeztessük az 
adatokat. Redford kilenc hónappal ezelőtt rendelte az elsőt, persze álnéven, hamis igazolvánnyal. De  az azonosítószámon nem változtatott. Egy kétes hírnevű szakértőhöz 
vitte a Vega Il-re, akinek a csempészett flóra volt a szakterülete - állt meg,  és belehamuzott egy márvány hamutartóba. - Azt mondanám, onnan került a laborba, ahol finomították a növényi kivonatot. 
- Eddig ezt miért nem mondtad? 
- Most mondom. És csak fél órával ezelőtt erősítették 
meg. Talán felvehetned a kapcsolatot a Vega II biztonsági 
szolgálatával, és meghagyhatnád nekik, hogy kérdezzék ki 
azt a szakértőt. 
Eve átkozódva nyúlt a linkje után, hogy kiadhassa a 
megfelelő parancsokat. 
- Még ha vallomásra is bírják, hetekbe telhet, mire a 
bürokrácia útvesztőin keresztül elintézzük, hogy a Földre 
szállítsák, és én is elkezdhessek foglalkozni vele - ennek 
ellenére Eve idő előtt dörzsölgetni kezdte a kezét. - El kellett volna mondanod, hogy mit csináltál. 
- De ha nem jártam volna eredménnyel, legalább csalódást sem okoztam volna. Most viszont hálás vagy - józanodott ki a tekintete. - Eve, ez nem sokban változtat a 
kialakult helyzeten. 
- Ez azt jelenti, hogy Redford már sokkal régebb óta 
kísérletezik a szerrel, mintsem nekünk bevallotta. Azt jelenti. .. - hallgatott el, és ledobta magát az egyik fotelbe. 
- Tudom, hogy Jerry megtehette volna, Roarke. Egyedül. 
Kisurranhatott Young lakásából anélkül,  hogy bárki is 
megláthatta volna. Otthagyta, amikor aludt, majd viszszament, és megtisztálkodott. Minden egyes átkozott alkalommai. De az is lehet, hogy Young mindenről tudott. 
Falazhatott neki, elvégre színész. Egy szempillantás alatt a 
farkasok  elé  vetette  volna Redfordot, hogy megvédje 
Jerryt. 
Eve egy pillanatig a tenyerébe hajtotta a kezét, és erősen masszírozni kezdte a homlokát. 
- Tudom, hogy megtehette volna.  Tudom, hogy találhatott  egy megfelelő alkalmat, és eljuthatott  a drogszekrényig. Talán valóban úgy döntött, véget vet az életének, méghozzá meglehetősen  stílusosan.  De valahogy 
nem érzem igaznak. 
-Nem kell önmagad okolnod a haláláért - mondta 
halkan  Roarke. - Épp az események logikája miatt nem 
szabad önmagad vádolnod. 
- Aha. Tudom - állt fel ismét Eve nyugtalanul. - Túl 
kell lépnem rajta.  Mavis az apámra emlékeztet. Elfelejtettem egyes részleteket, máskor viszont túlszerveztem mindent. Ez az egész segít elterelni a gondolataimat. 
- Az esküvő? - vetette föl Roarke. 
Eve megengedett magának egy halvány mosolyt. 
- Igyekszem minél kevesebbet gondolni rá. Számomra ez személytelen. 
- Fogd fel formalitásként. Ha akarod, nézheted úgy, 
mint valami szerződést. 
- Egy éve gondoltál erre? Akkor még nem is ismertük 
egymást. Gondoltál rá,  hogy ugyanabban a házban  fogunk lakni, de időnk nagy részében külön utakon járunk? 
Hogy ez az egész...  amit egymás iránt érzünk, talán nem 
is fog olyan hosszan tartani? 
Roarke állhatatosan nézett a szemébe. 
- Ki akarsz rúgni egy napgal az esküvőnk előtt? 
- Nem akarlak kirúgni, Roarke. Te vetetted fel a  témát, és amióta ezzel is el akarod terelni a gondolataimat 
Jerryről, tisztázni akarom a helyzetet. Ezek ésszerű kérdések, és őszinte választ érdemelnek. 
Roarke tekintete elfelhősödött. Eve tudott olvasni az 
apró jelekben, és felkészült a viharra. De ehelyett Roarke 
felállt, és olyan jeges nyugalommal kezdett beszélni, hogy 
Eve beleremegett. 
- Visszakozol, hadnagy? 
-Nem. Mondtam már, hogy hozzád megyek. Csak 
azt hiszem... gondolkodnunk kellene - jelentette ki sután, és abban a pillanatban, ahogy kimondta, már meg is 
gyűlölte érte magát. 
- Hát akkor gondolkodj, és  próbálj keresni valami elfogadható választ. Én már megtaláltam a magamét - pillantott az órájára. -  És el is késtem. Téged pedig Mavis 
vár odalent. 
- Miért? 
- Kérdezd meg tőle - felelt Roarke olyan kedvesen, 
ahogy csak tudott, miközben kisétált. 
- A  francba - rúgott bele Eve az  asztalba,  de olyan 
erősen, hogy Galahad felkapta a fejét, és gúnyosan figyelni 
kezdte. Újra belerúgott, mert  akkora  bűntudat tombolt 
benne, hogy szüksége volt erre a kis fájdalomra, majd kisántikált a szobából, hogy megkeresse Mavist. 
Egy órával később azon vette észre magát, hogy berángattak a Mocskos Alja Klubba. Már  túljutott Mavis 
parancsain, hogy öltözzön át, csináljon valamit a hajával és 
az arcával. De amikor a zene  és a zaj gyomron vágta, 
megtorpant. 
-Jézusom, Mavis. Miért pont ide? 
-Mert ez undorító hely, azért. És a legénybúcsúk is 
minden bizonnyal undorítóak. Krisztusom, nézd azt a fickót a színpadon. Akkora a farka, mint egy fúró. Még jó, 
hogy megkértem Recsit, foglaljon nekünk egy A kategóriás asztalt. Olyan  ez a hely, mint egy szardíniásdoboz, és 
már csaknem itt az éjfél. 
- Holnap férjhez megyek  - kezdte Eve, és első ízben 
találta kényelmesnek ezt a kifogást. 
- Éppen erről van  szó. Jézusom, Dallas,  lazíts már. 
Hé, itt a mi társaságunk. 
Eve kezdett hozzászokni a meglepetésekhez, de ezúttal túl sok minden érte  egyszerre. Közvetlenül  a táncos 
heréi alatt, az asztal körül Nadine Furst, Peabody, egy nő, 
aki nem  lehetett más, mint Trina, és, te jó Isten, maga a 
hatalmas dr. Mira várták. 
Mielőtt becsukhatta volna a meglepetéstől  tátva maradt száját, Recsi csapott le rá, és felkapta a levegőbe. 
- Valami pezsgőt is kaptatok,  haver. Itt  hozom a dugót. 
- A pokolba is, ez habzik. Mit kérsz? - pörgette meg 
a levegőben Recsi, és a közönség éljenzése közepette leültette egy székre. - Hölgyeim, érezzék jól magukat, mert 
ha nem, velem gyűlik meg a bajuk. 
- Érdekes barátaid vannak, Dallas - pöfékelt Nadine. 
Idebent senkit sem érdekelt a dohányzási tilalom. - Igyál 
egyet - emelt meg egy üveget, és valamilyen ismeretlen, 
víztiszta folyadékot töltött az  Eve előtti pohárba. - Már 
csak rád vártunk. 
-Át kellett öltöznünk -  nyomakodott  be Mavis az 
egyik székhez. - Egész úton panaszkodott - majd a szeme 
megtelt könnyel. - Csak értem tette - vette el Eve elől a 
poharat, és egy hajtásra kiitta. - Meg akartunk lepni. 
- Sikerült. Dr. Mira. Ugye, az ott dr. Mira? 
Mira káprázatosan mosolygott. 
- Amikor beléptem ide, még az voltam.  De attól tartok, utána elveszítettem a fonalat. 
- Tósztot - imbolygott Peabody a tűsarkain, és kénytelen volt az asztalnak támaszkodni, hogy el ne veszítse az 
egyensúlyát. Sikerült úgy felemelnie a poharát, hogy a tartalmának csak kevesebb mint a fele kötött ki Eve fején. 
A legjobb zsarura ebben a mocskos városban, aki feleségül 
megy a leggazdagabb pasihoz, akire én magam is szemet 
vetettem, és aki olyan okos, hogy miatta választottam én 
is a gyilkossági osztályt. Ahová, és ezt most  már minden 
egyes seggfej megmondhatja, én is tartozom. Ez a helyzet 
- gurította le az ital maradékát,  majd visszahuppant a 
székébe, és  csak ostobán vigyorgott maga elé. 
- Peabody - és Eve lehúzta az alsó szemháját. - Még 
soha nem hatott meg ennyire egyetlen beszéd sem. 
- Alaposan berúgtam, Dallas. 
- Minden jel erre mutat.  Lehet itt enni is valamit, 
amitől nem kapunk mérgezést? Mindjárt éhen halok. 
-A menyasszony étkezni óhajt - és Mavis, színjózanul, mint egy apáca,  talpra állt. - Majd én  intézkedem. 
Meg ne moccanj. 
-  Ó, és Mavis - fogta vissza Eve, és a fülébe súgta: 
Hozz valamit inni, ami nem ennyire hatásos. 
- De Dallas, ez egy leánybúcsú. 
- Én pedig élvezni akarom. Komolyan  élvezni  akarom, de egyben azt is, hogy holnap tiszta legyen a fejem. 
Ez nekem nagyon fontos. 
- Ez olyan édes - hajtotta Eve vállára a fejét Mavis, és 
megint sírva fakadt. 
- Aha, én már csak ilyen édes anyagból vagyok gyúrva - és hirtelen indulattól vezérelve megcsókolta Mavis 
arcát. - Köszönöm. Erre rajtad kívül senki más nem gondolt. 
- Dehogynem.  Roarke - törölte meg a szemét Mavis 
a ruhája csillogó ujjával. - Együtt terveltük ki. 
- Aha, együtt - mosolyodott el halványan Eve, és kételkedve pillantott a színpadon vonagló meztelen testekre. 
- Hé, Nadine - töltötte színültig a riporternő poharát. 
Az a vörös bőrbugyogót viselő fickó szemezik veled. 
- Nahát, tényleg? 
-Készülj. 
-Mire készüljek? Hogy felmenjek oda? A  fenét, hiszen az semmi. 
- Akkor csináld - hajolt előre Eve,  és közvetlen közelről belevigyorgott az arcába. - Lássunk  egy kis akciót. 
-Azt hiszed, nyúl  vagyok - emelkedett fel inogva 
Nadine. - Hé, nagyfiú - kiáltott oda a legközelebbi táncosnak. - Add a kezed. 
Eve látta, hogy a közönségnek tetszik a móka. Különösen, amikor Nadine vette magának a bátorságot, és levetkőzött egészen a bíborvörös alsóneműjéig. Eve belesóhajtott az  ásványvizébe.  Ő biztosan tudta, hogy kell barátokat szerezni. 
- Hogy mennek a dolgok, Trina? 
-Megtapasztaltam a testenkívüliséget. Azt  hiszem. 
Tibetben jártam. 
- Huhu - nézett össze Eve dr. Mirával, aki olyan jól 
érezte magát, hogy Eve már attól tartott, ő is fel fog lépni 
a színpadra. Amennyire meg tudta ítélni,  erre az éjszakára 
egyikük sem fog szívesen visszaemlékezni. - Peabody - és 
mutatóujjával  a társa karjába döfött, hogy legalább valami 
bizonytalan  reakciót  kiváltson belőle.  - Gyerünk,  keríts 
még valami ennivalót. 
- Ezt én is meg tudnám csinálni - mordult fel Peabody. 
Követve a pillantását, Eve észrevette, hogy Nadine a 
lábaival éppen szorosan átöleli az egyik táncost, aki ruha 
helyett csupán némi testfestést viselt. 
- Hát persze, haver. Mindenkit el tudnál kápráztatni. 
- És fognám azt a petyhüdt zacskót - indult volna el 
tántorogva, ha Eve nem kapja el ügyesen a karját. - Jaké 
azt szokta mondani rám, hogy gyáva vagyok. 
- Azért nem kellene mindjárt rábuknod. 
- Ez töröklött. 
- Öröklött. 
- Akkor öröklött  - tántorgott  Peabody, miközben 
Eve keresztülvezette a tömegen. - A családom minden 
tagjának van egy. Jaké a soványakat szereti. Mint amilyen 
te is vagy. 
- Akkor izgasd fel őt. 
-Megtettem - kuncogott  Peabody,  majd  nekitámaszkodott a bárpultnak. - Teljesen  kicsavartam. De 
semmi olyasmi nem történt, Evíe, mint amire gondolsz. 
Eve felsóhajtott. 
-Peabody, nem akarok  megütni senkit csak azért, 
mert  részeg. Tehát ne nevezz Evie-nek. 
- Rendben. Tudhatnám, hogy miért csináljátok? 
- Kaját - adta le a rendelést az egyik pincérrobotnak. 
-  Bármilyet, de sokat. A hármas asztalhoz. Mit miért, 
Peabody? 
- Ezt. Ezt az egészet közted és Roarke között. A kapcsolatot. És ami a kapcsolat mögött van. A szex csak ráadás. 
- Aha. Problémáid támadtak Castóval? 
- Dehogy. Csak ritkábban találkozunk most, hogy lezárult az ügy - csóválta meg a fejét Peabody, mire vakító 
csillagokat látott. - Jézus, de berúgtam. Tennem kell egy 
kétbetűs kitérőt. 
- Majd én elkísérlek. 
- Egyedül is menni fog - és némi méltósággal Peabody kirántotta a kezét Eve szorításából. - Nem fogok a felettesem előtt hányni még akkor sem, ha te vagy az. 
- Kérlek. 
Ennek ellenére Eve sólyomként figyelte, ahogy keresztülbotladozik a padlón. Úgy vélte, a többiek legalább három órával előtte érkezhettek. És habár a mulatság az mulatság,  vinnie kell valami  harapnivalót  a  barátnőinek, 
utána meg gondoskodnia arról, hogy épségben hazajussanak. 
Mosolyogva  hajolt a bárpult fölé, és figyelte, ahogy 
Nadine  bíbor alsóneműben diskurál dr. Mirával az asztal 
mellett.  Trina feje eddigre az asztalra bukott. Már minden 
bizonnyal a dalai lámával trafikált. 
Mavis ragyogó szemekkel állt fent a színpadon, és sikoltozott a rögtönzött zenére. A tömeg szemmel láthatóan élvezte a műsort. 
A fenébe, gondolta, miközben égett a torka. Szerette 
ezt  az  egész, züllött bagázst. Peabodyt is beleértve. És 
amikor eszébe jutott a társa, úgy döntött, benéz a mellékhelységbe, és a saját szemével győződik meg róla, csakugyan nincs szükség a segítségére. 
Már félig átvágott a klubon, amikor karon ragadták. 
Mivel egész este ezt kapta a párt kereső vendégek felől, jóindulatúan le akarta rázni magáról a kéretlen kezet. 
- Próbáld újra, nagyfiú. Nem érdekelsz. Hé! - a szúrás a karján inkább idegesítette, mintsem fájt volna. A tekintete elködösült,  miközben egy erős kar az egyik privát 
szoba ajtaja felé lökte. 
- A fenébe, mondtam  már, hogy  nem érdekelsz - de 
amikor a zsebébe akart nyúlni, hogy elővegye a jelvényét, 
elhibázta a mozdulatot. Érezte, hogy megpördítik, és máris egy keskeny ágyon találta magát 
- Csak  nyugi, Eve. Beszélnünk kell - dobta le magát 
Eve mellé Casto, és bokában összekulcsolta a lábait. 
Roarke  nem  volt bulizós  hangulatban, de Feeney olyan 
nagy erőfeszítésekkel igyekezett megteremteni a hedonista légkört, hogy inkább játszotta a szerepét.  Valamiféle 
férfiakkal teli teremben voltak, és a meghívottak többsége 
meglepődött, hogy hirtelen egy pogány rituálé kellős közepén  találta magát.  Feeney, mint  számítógépmágus, 
könnyedén  összeszedett egy  listát,  amely  tartalmazta 
Roarke legközelebbi üzleti partnereinek a nevét és címét, 
és egyikük sem merte megkockáztatni, hogy visszautasítsa 
egy hozzá hasonlóan fontos partner meghívását. 
Tehát a híresek  és  gazdagok eljöttek, és  most egymáshoz préselődve bámulták a teremben az életnagyságú 
képernyőket, rajtuk a meztelen, szexuális őrjöngés közepette élvező alakokkal. Az egyik trió már le is vetkőzött, 
és elég whisky és sör folyt gl, hogy elsüllyessze az egész 
Hetedik Flottát. 
Roarke-nak el kellett ismernie, szép gesztus volt ez tőle, és mindent megtett, hogy  megfeleljen Feeney elvárásainak, mint olyan férfi,  aki szabadságának utolsó éjszakáját tölti. 
- Hé, fijjú, hoztam neked még egy whiskyt - és mivel 
ő is legurított már néhányat az ír italból, sokkal jobban 
tudta utánozni a távoli ország kiejtését, amit valójában 
még nem is látott, habár az igazat megvallva a nagyszülei 
onnan hajóztak át az Újvilágba. - Éljenek a felkelők, mi? 
Roarke felvonta a szemöldökét.  Ő maga  Dublinban 
született, Dublin utcáin csavarogva nőtt fel, ennek ellenére nem táplált romantikus érzelmeket az ország és a felkelői iránt. 
- Fenékig - közölte, hogy  megfeleljen barátja elvárásainak, és felhajtotta az italt. 
- Itt a legény. Sajnálattal  kell közölnöm  a jelen  lévő 
hölgyekkel,  akik  szemet vetettek rá,  hogy Roarke  már 
foglalt. 
- A legjobb úton haladok, hogy a bárd alá hajtsam 
fejem. 
Feeney elvigyorodott, és olyan  erősen  hátba vágta 
Roarke-ot, hogy megtántorodott. 
- Mint valami jutalom, igaz-e? Mármint a mi Daliásunk. 
- Ő... - nézett bele komoran a poharába Roarke. 
Valami olyasmi - jelentette ki. 
- Csak dolgoztasd szorgalmasan, és az lesz. Csak dolgoztasd. Tudod, foglalkozzunk egyszerre csak egy dologgal.  Valld be őszintén, ez a legutolsó  ügye nem tett jót 
neki. 
- Még nem lépett túl rajta - közölte Roarke, miközben hűvös nyugalommal fogadta azt a félmeztelen szőkét, 
aki a melle köré fűzte a karjait. - Vele több szerencséd lesz 
- mondta neki, miközben egy fátyolos szemű, halszálkamintás öltönyt viselő  férfi felé mutatott. - Ő  a Stoner 
Dynamics tulajdonosa. 
És amikor az csak ostobán nézett, a nadrágjára mutatott és hozzátette: 
- Nagyon ki van éhezve. 
A lány  odalejtett hozzá,  miközben Feeney sóvárogva 
pillantott utána. 
- Én boldog házasságban élek, Roarke. 
- Már mesélted. 
-És nehéz beismernem, hogy szívesen elkapnék egy 
ilyen csinibabát egy gyors fordulóra. 
- Ennél azért jobb embernek ismerlek, Feeney. 
- Ez az igazság - sóhajtott fel hosszan Feeney, majd 
visszakanyarodott a korábbi témához. - Dallas kivett pár 
hetet.  Hamarosan túl fog lépni ezen  az ügyön, és elkezd 
foglalkozni a következővel. 
- Nem szeret lustálkodni, azt pedig pláne, ha mások 
hiszik lustának - és próbált nem is figyelni a témára. A 
francba, az nem lehet, hogy a legénybúcsúját egy gyilkossági üggyel karöltve tölti. Elfojtva átkozódott, miközben 
Feeneyt egy csendes sarok felé kormányozta. - Mit tudsz 
arról a dílerről, akit az East Enden csaptak agyon? 
- Csótánynak hívták. De ennél nem sokkal többet. 
Díler volt, simlis és ostoba.  Elképesztő,  hány ilyen alak 
van közöttük. Leragadnak egy dolog mellett. Szeretik a 
könnyű, gyors bevételt. 
- Ő is foglalkozott besúgással? Mint Boomer? 
- Exbesúgó. A kapcsolata tavaly nyugállományba vonult. 
- És ilyenkor mi történik? 
- Vagy átveszi valaki a besúgót, vagy leírják. Csótányt 
viszont nem akadt, aki átvette volna. 
Roarke szerette volna már lezárni ezt a témát, de valami miatt tovább pepecselt vele. 
- És a visszavonult rendőr? Kivel dolgozott együtt? 
- Hé, mit gondolsz, memóriachipet ültettek a fejembe? 
-Aha. 
Feeneynek tetszett ez  a kijelentés, és büszkén kihúzta 
magát. 
- Hát az igazat megvallva hallottam, hogy  egy régi 
cimborámnak dolgozott. Danny Rileynek. Negyvenegyben állt be a rendőrséghez. Pár évig Mari Dirscolli társaságában járőrözött,  talán negyvennyolcig. De lehetett az 
negyvenkilenc is. 
- Nem fontos - motyogta Roarke. 
- Utána pár évre Casto csoportjába került. 
Roarke erre hirtelen felfigyelt. 
- Casto? Castóval dolgozott együtt, miközben ő volt 
Csótány kapcsolata? 
-Persze, de természetesen csak a csoport egy része 
foglalkozott a besúgókkal - morogta Feeney, miközben a 
homlokát ráncolta. - Az a szokásos eljárás, hogy a csoport 
egy másik tagja veszi át a partner besúgóit. De nem maradt feljegyzés  arról,  hogy Casto megtette volna. Neki 
már voltak saját besúgói. 
Roarke próbálta meggyőzni magát, hogy csak az előítélet, a nevetséges féltékenység dolgozik benne. Ennek ellenére nem hagyta megszökni a gondolatot. 
-A feljegyzések nem tartalmaznak minden részletet. 
Nem tartod különösnek, hogy két  besúgót is agyonvertek, akik kapcsolatban álltak Castóval és a Züllöttséggel? 
- Nem állíthatjuk biztosan, hogy Casto ismerte Csótányt. És egyáltalán nem  véletlen egybeesésről van szó. 
Ha az ember narkóval foglalkozik, akkor az ügyek sokszor 
átfedik egymást. 
-Miféle kapcsolatot  lehet találni Csótány és  a többi 
gyilkosság között Castón  kívül? 
-Jézusom, Roarke - simította végig Feeney az arcát. 
- Épp olyan rettenetes vagy, mint Dallas. Nézd, a legtöbben, akik a kábszerosztáíyon dolgoznak, úgy végzik a karrierjüket, hogy lebuknak valami túlkapáson. Casto viszont 
teljesen tiszta. A Vizsgálatai során soha nem került a felszínre semmi. Gyönyörű  az aktája, a kapitányságig fogja 
vinni, és nyílt titok, hogy erre is törekszik. Nem fog effajta 
szarba keveredni. 
- Néha csak kicsit csábul el az ember, de elcsábul. Azt 
állítod, hogy ez lenne az első alkalom,  amikor egy nyomozó a drogosok közül a másik oldalról egészíti ki a jövedelmét? 
- Nem - sóhajtott ismét Feeney. Ettől a témától teljesen kijózanodott. És ez egyáltalán  nem tetszett neki. 
Semmi bizonyíték ellene, Roarke. Dallas együtt dolgozott 
vele. Ha rossz zsaru lenne,  azt kiszagolta volna. Van érzéke az ilyesmihez. 
- Kicsit meg volt zavarodva - dünnyögte Roarke, és 
visszaemlékezett  a saját szavaira. - Gondolj csak bele, 
Feeney. Nem számít, milyen  gyorsan  gondolkodott, egy 
lépéssel mintha mindig le lett volna maradva. Ha valaki 
ismerte a terveit, akkor az könnyedén megelőzhette. Különösen, ha az a valaki úgy gondolkodik, mint egy zsaru. 
- Azért nem kedveled,  mert majdnem olyan gyönyörű, mint te magad - jelentette ki savanyúan Feeney. 
Roarke elengedte a füle mellett ezt a megjegyzést. 
- Mennyi adatot tudsz még ma éjjel előásni Castóról? 
- Ma éjjel? Jézusom, Azt akarod, hogy belemélyedjek 
egy kollégám személyi anyagába, mert kinyírták pár besúgóját? Ráadásul még ma éjjel? 
Roarke Feeney vállára tette a kezét. 
- Használhatnánk az én gépemet. 
- Összeillő pár vagytok - morgott Feeney, miközben 
Roarke átvezette a tömegen. - Két lerázhatatlan cápa. 
Eve feje kitisztult, mintha hirtelen hideg vizet locsolt volna az arcába. Látta, ahogy Casto beszívta a haja és szappanos bőre halvány illatát. De abban már nem volt biztos, 
mi keresnivalója van itt. 
-Mi folyik itt, Casto? Kaptunk valami hívást? - és 
vakon, Peabodyt keresve  körülnézett. Egy vörös drapériákba burkolt szobában voltak. Erről a színről azt feltételezték, kedvet csinál majd a szexhez, mivel szemmel láthatóan erre a célra építették az egész helyiséget. Gyors, olcsó 
szexre. - Várjon egy pillanatot. 
- Csak nyugi - Casto nem akart adni neki még egy 
adagot, mert nem tudta,  mennyit ivott Eve a leánybúcsún.  - Bezártam az ajtót, Eve, nem mehet sehová. Kapott egy rendes löketet, amitől szebb lesz majd a világ 
támasztotta meg a hátát egy szaténpárnával. - Könnyebb 
lesz, ha mindenki azt hiszi, egyszerűen lelépett. De nem. 
Nem fog. Jézusom, még most sem tudom elhinni, hogy a 
nyomára akadt a Liliigának. 
- Ki... Micsoda? 
- A Vega II agrárszakértőjének. Ezzel átkozottul közel került a megoldáshoz. Én magam alkalmaztam azt az 
átkozottat. 
Eve gyomra émelyegve tiltakozott. Amikor torkában 
érezte az epe ízét, előrehajtotta a fejét, és a légzésre koncentrált. 
- Ez a szer sokakra hat így. Legközelebb valami mással fogok próbálkozni. 
- Elhibáztam - és Eve próbált inkább a padlóra koncentrálni,  mint a szájában összegyűlt folyadékra. - A rohadt életbe, nem vettem magát figyelembe. 
-Aha - és tudta,  hogy Eve  soha nem mondaná  ki 
hangosan az érzelmeit.  - Nem keresett másik társat. Hé, 
miért nem? És ezzel együtt megvoltak a saját gondjai.  A 
szabályok érvénytelenné váltak, Eve. Maga is tudja, hogy 
a nyomozás vezetőjének soha, de soha nem lenne szabad 
személyesen is érintve lenni az ügyben. Túlságosan is aggódott a barátja miatt. Ezt csodálom magában, annak ellenére, hogy nagy ostobaságnak tartom. 
Megragadta Eve haját, és hátrahajtotta a fejét. Miután 
gyorsan ellenőrizte a pupilláit, úgy vélte, az első adag még 
kitart egy darabig. Nem akarta a túladagolást kockáztatni. Addig nem, amíg nem fejezte be a mondanivalóját. 
- És magát is csodálom, Eve. 
- Te baromállat - folytak össze a szavai, mert a nyelve 
annyira kiszáradt, hogy alig forgott  a szájában. - Te ölted 
meg őket. 
- Méghozzá mindet - nyújtotta ki kényelmesen a lábát Casto. - Bevallom, nehéz volt titokban tartani. Nem 
tett jót az egómnak, hogy nem dicsekedhettem  el  egy 
magafajta nő előtt a tetteimmel. Tudod, Eve, kissé aggódtam, amikor meghallottam, hogy rád osztották a Boomergyilkosságot - és egyik ujjával végigcirógatta Eve arcát, le 
egészen a melléig. - Habár el tudtam volna bűvölni. Ismerd el, hogy lenyűgöztelek. 
- Vedd le rólam a kezed - csapott rá Eve, de több hüvelykkel elhibázta. 
- Nincs mélységérzékelésed - kuncogott Casto. - A 
drog egészen összezavart, Eve. Hagyd meg inkább nekem. Én minden egyes nap látom ezt a szart az utcákon. 
És felfordul a gyomrom a látványtól. így kezdődött. Azok 
a jópofa fickók megkötötték a jópofa  kis üzleteiket,  és 
nem foglalkoztak vele, hogy közben bepiszkolják a kezük. 
Miért ne állhattam volna én is közéjük? 
- Pénzért. 
- Mi másért? Már évekkel ezelőtt belemerültem ebbe 
a Züllöttség-üzletbe. Mintha csak a végzet rendelte volna. 
Akkoriban még csak a házi feladatomat végeztem, és próbáltam találni egy kapcsolatot az Éden kolónián, aki eljuttatott volna hozzám egy mintát. Szegény öreg Boomer 
szagolta ki nekem... Ő volt az Édenen a kapcsolatom. 
- Boomer mesélt róla. 
- Hát persze hogy mesélt. Ha talált valamit a drogpiacon, rögtön hozzám futott. De akkor még nem tudta, 
hogy én is beszálltam. Mindent a fű alatt végeztem. Azt 
viszont nem tudtam,  hogy  Boomer  is szerzett egy példányt abból a kibaszott formujából. Nem, amíg meg nem 
lobogtatta a szemem előtt, remélve, hogy lehasíthat az üzletből egy jó kis zsíros szeletet. 
- Maga ölte meg. Valósággal darabokra verte. 
-Nem, amíg nem vált feltétlenül szükségessé.  Semmit  sem tettem addig,  amíg valóban meg  nem kellett 
tennem. Például Pandorát, azt a gyönyörű lotyót sem intéztem el azonnal. 
Eve figyelt, igyekezett a  testét és a szellemét a  megszokott  kondícióba hozni, miközben  Casto egyre csak a 
szexről, hatalomról és profitról beszélt. 
Pandora észrevette a klubban. Vagy egyszerre vették 
észre egymást.  Tetszett neki,  hogy  ismer egy rendőrt, 
mégpedig olyat, amilyet. Hiszen Casto rengeteg anyagra 
rá tudta tenni a kezét, vagy nem? A számára pedig boldogan elcsent ezt-azt. Casto pedig megbabonázta, a rabjává 
tette, és igen, még a kábítószerre is rászokatta. De nem ez 
volt  a baj. Ott követte el a hibát, hogy megosztotta vele 
mindazt,  amit  a Züllöttségről  tudott,  és meghallgatta 
Pandora nagyra törő, pénzéhes  elképzeléseit.  Hatalmas 
bevételt jósolt. Többet, mint  amennyit Casto egy életen át 
meg tudott volna keresni.  Ezenfelül fiatal volt,  gyönyörű, 
és  ügyes  az ágyban. Gyorsan rászokott a  kábítószerre, 
mind többet és többet  akart belőle. Castót használta az 
igényei kielégítésére. 
De az ő személye is  hasznosnak bizonyult. A karrierje 
és a hírneve megkönnyítette az utazásokat, és szállíthatta 
az  anyagot, amit a  Starlight állomáson  készítettek egy 
privát laborban. 
Utána Casto rájött, hogy Pandora Redfordot is bevette az üzletbe. Felkapta a vizet, de Pandora ígéretekkel és 
szexszel le tudta csillapítani. És természetesen még több 
pénzzel. 
De a dolgok egyre rosszabbra fordultak. Boomernek is 
kellett a pénz, és bespájzolt magának egy  adag por alakú 
kábítószert. 
- Kézben tudtam volna tartani. A kis görcs. Idáig követtem. Jártatta a száját és szórta a pénzt, amit pedig azért 
kapott, hogy hallgasson, de nagyon mélyen. Nem tudhattam, mit mondott annak  az átkozott kurvának - vont vállat Casto.  - De ezt maga is kitalálta. Jó volt a forgatókönyve, Eve, csakhogy a  rossz emberről íródott. Én meg 
akkorra már túl mélyen merültem  a hibák mocsarába, és 
különben is, csak egy kurva volt. 
Eve a falnak támasztotta a fejét. Már csaknem elmúlott a szédülése. Hálát adott Istennek, hogy csak  egy  kis 
adagot kapott. Casto egyre csak beszélt. Ő  pedig hagyta. 
Ha nem veszíti el a fejét, és nem csinál ostobaságot, akkor 
hamarosan keresni kezdi valaki, és megmenekül. 
- Aztán Boomer után  vetette magát. 
-Nem mehettem a lakására, hogy  kirángassam onnan. Túl jól ismerték az arcom a környéken. Adtam neki 
egy kis időt, majd felvettem vele a kapcsolatot. Azt mondtam, hogy talán megegyezhetünk. És azt is, hogy szükségünk van rá. Ő pedig elég ostoba volt hozzá, hogy bevegye ezt a maszlagot. Akkor kaptam el. 
- Először megkínozta. Csak utána ölte meg. 
-Tudnom kellett, mennyit  mondott  el  másoknak 
abból, amit tudott. És a mi kis Boomerünk elég rosszul 
tűrte a fájdalmat. Hamar  megeredt a nyelve.  Beszélt a 
képletről. Ez nagyon megzavart. Nem akartam összetörni 
az arcát, mint a kurváét, de elvesztettem a fejem. Ez ilyen 
tiszta és egyszerű. Maga is elmondhatja, hiszen érzelmileg 
éppúgy érintve volt az ügyben, mint én. 
- Maga egy hidegvérű gazember - suttogta Eve, de 
azért arra vigyázott,  hogy a hangja ködösnek és gyengének tűnjön. 
- Hát, ez azért nem igaz,  Eve. Kérdezze csak meg 
Peabodyt - vigyorodott  el Casto, és megmarkolta  Eve 
mellét, amitől a hadnagynak felfordult a gyomra. - Amikor rádöbbentem, hogy magával semmire sem jutok, Didihez fordultam. Maga túlságosan is belehabarodott abba 
a gazdag ír seggfejbe,  hogy egy pillantást is vessen  egy 
igazi férfira. Didi viszont, Istennek hála, sokkal érettebbnek bizonyult.  Ezzel együtt kitűnő rendőr. Habár ha az 
ember egy kicsit megszórja a borát, sokkal együttműködőbbé válik. 
- Drogot adott Peabodynak? 
- Olykor-olykor.  Csak  hogy kiszedjek belőle néhány 
részletet, amit maga  kihagyott a hivatalos jelentésből. És 
persze mélyen elaltattam, amikor el kellett mennem otthonról éjszakára.  Sziklaszilárd alibit biztosított.  Amúgy 
maga is ismerte Pandorát. Aznap éjjel lecövekeltem az ajtaja előtt. Attól a pillanattól kezdve a nyomába eredtem, 
hogy  kiviharzott a kapun. Ahhoz a tervezőhöz tartott. 
Akkorra már véget ért közöttünk a szexuális  kapcsolat. 
Csak az üzleti maradt. És arra gondoltam, miért is ne tehetném el láb alól? Tudtam, hogy azon mesterkedik, miként túrhat ki az egész üzletből. Az egészet akarta. Nem 
gondolt a járőrökre, és még ha eszébe is jut a veszély, akkor is magával  vitte volna az összes anyagot. Ö is tudott 
Boomerről. De ez  egyáltalán nem szegte a kedvét. Mit 
foglalkozott ő egy lecsúszott sikátorlakóval? És nem gondolta, eszébe sem jutott volna, hogy bántani merészelem. 

- De bántotta. 
-Elvittem,  ahová menni akart. Előtte  nem  voltam 
benne biztos, hogy akkor és ott ölöm meg, de az összetört 
biztonsági kamera olyan volt, mint egy jel. A lakást üresen találtuk. Csak ő meg én voltunk odabent. Ragaszkodott ahhoz a szabóhoz,  érti ezt? Ezért megütöttem. Már 
az első csapással a földre küldtem, de felugrott. Az a kis 
szaros erős volt és szívós. Folyamatosan ütnöm és  ütnöm 
kellett. A vér meg csak fröcsögött mindenfelé. Majd végül 
elesett, és lent is maradt. Ekkor lépett be a maga kis barátnője. A többit pedig már tudja. 
-Aha, a többit  már tudom. Visszament, és  eltette a 
dobozt, amiben Pandora a tablettákat tartotta. De miért 
vette el a  marok linkjét? 
-Mert folyton engem  hívogatott vele. Lehet, hogy 
rögzítette is benne a számot. 
- És Csótány? 
- Csak egy kis extra  a koktélba. Megtévesztő manőver. Csótány állandóan mintát akart az új szerből.  Maga 
egyre csak nyomult,  nekem pedig kellett egy olyan gyilkosság, amikor százszázalékos az alibim. Csak puszta elővigyázatosságból. Tehát elmentem Didihez. 
- Ugye Jerrynél is maga járt? 
-Olyan könnyű  volt, mint egy séta a tengerparton. 
Felkavartam egy kicsit  az állóvizet, és vártam a fejleményeket. Magához térítettem Jerryt, körbevittem, és  a végén megöltem, mielőtt  felfoghatta volna, mi is folyik körülötte. Amikor ígértem neki egy adagot, úgy zokogott, 
mint egy kisbaba. Először kapott egy kis morfiumot,  ezért 
fel sem merült benne, hogy nem működik együtt velem. 
Utána jött a Züllöttség, majd egy löket Zeus. Boldogan 
halt meg, Eve. Megköszönte. 
- Maga egy hamisítatlan humanitárius, Casto. 
-Nem, Eve. Én önző vagyok, aki mindig első  akar 
lenni.  És ezt  egyáltalán nem szégyellem.  Tizenkét  évig 
dolgoztam  az utcán, gázoltam a vérben, okádékban, miközben egyre csak törtettem  előre. Megfizettem mindenért. És akkor ez a drog mindent megadott, amire valaha 
is vágytam. Megszerzem magamnak a kapitányi széket, és 
az én kapcsolataimmal négy vagy öt év alatt a drogüzletből  szép kis vagyont halmozok fel, majd elutazom egy 
tropikus szigetre mai tait szürcsölgetni. 
Eddigre már nagyon elkanyarodott az eredeti témától. 
A gyakorlatias gondolkodástól egyre inkább eltávolította 
az izgalom és az arrogancia. 
- Ahhoz előbb engem kell megölnie. 
- Tudom  én azt, Eve.  És ez nagyon megalázó. Tálcán 
nyújtottam át Fitzgeraldot, mégsem volt hajlandó elfogadni - és beletúrt a hajába. - De megkönnyíteni a dolgot  a maga számára. Van  valamim, amitől szépen, csendben elalszik. Nem fog érezni sepimit. 
- Maga nagyon figyelmes,  Casto. 
- Sokkal tartozom  magának, édes. Mint zsaru a zsarunak. Bárcsak abbahagyta volna a hajtást, amikor  sikerült  tisztáznia  a barátnőjét, de nem így tett. Szeretném, ha 
máshogy alakultak volna  az események, Eve.  Maga nagyon is tetszik nekem  - hajolt olyan közel,  hogy Eve 
megérezte  a forró leheletét. Mintha csak alaposan szemügyre akarná venni. 
Eve lassan  felnyitotta a pilláit, és felnézett az arcába. 
- Casto - suttogta lágyan. 
- Aha.  Csak eressze el magát. Nem tart hosszú ideig 
nyúlt Casto a zsebébe. 
- Baszd meg - rántotta fel Eve keményen a térdét,  de 
a mélységérzékelésével még mindig voltak gondjai. Casto 
tökei helyett az állát találta el. A férfi lehengeredett  az 
ágyról, és a padlóra ejtette a kezében tartott fecskendőt. 
Egyszerre ugrottak utána. 
- Hol a pokolban lehet? Nem mehetett el a saját leánybúcsúztatójáról - topogott idegesen Mavis a  tűsarkain, miközben tekintetével a tömeget pásztázta.. - Ráadásul közülünk ő az egyetlen, aki még józan. 
- Talán a női mosdóban? - találgatta Nadine, aki már 
felvette a blúzát a csipkés melltartójára. Igaz, begombolni 
elfelejtette. 
- Peabody már kétszer megnézte. Dr. Mira, ugye Eve 
nem  hagyhatott itt minket csak úgy, szó  nélkül? Tudom, 
hogy ideges, de azért... 
- Ő nem az a fajta, aki köszönés nélkül ott hagyja a 
társaságot - és habár a feje még mindig zúgott, Mira próbált összefüggően  beszélni. - Még egyszer  körülnézünk. 
Itt kell lennie valahol. Csak olyan nagy a tömeg. 
-Még mindig a menyasszonyt keresitek? - tűnt föl 
vigyorogva Recsi. - Úgy tűnik, akart még egy utolsó menetet.  Az a figura látta, hogy beslisszol egy privát kabinba 
egy cowboy társaságában. 
- Dallas? - és Mavis felhorkant, amikor végiggondolta a hallottakat. - Kizárt. 
-Na és? Ünnepel - vont vállat Recsi. - És ha maguknak is viszket, maradt még szobánk. 
- Melyikbe? - kérdezte ellentmondást  nem tűrő hangon Peabody, aki miután mindent kihányt magából, mostanra már kijózanodott. 
-Az ötösbe. Hé, ha gruppent akarnak,  felhajthatok 
maguknak néhány csinos fiút. A méret, a forma és a bőrszín nem számít - csóválta meg a fejét, ahogy a lányok elvonultak mellette, és úgy döntött, inkább ő is velük tart, 
csakhogy megőrizze a békét. 
Eve ujjai lecsúsztak a fecskendőről, a pofacsontjába csapódó könyök pedig fájdalmat plántált az arcába és a fogaiba. 
De annak ellenére meglepte Castót, hogy ő kezdett el 
előbb vérezni. A férfit valósággal sokkolta ez a harci kedv. 
- Nagyobb dózist kellett volna adnod - és hogy szavainak nagyobb nyomatékot adjon,  ököllel  Casto légcsövére csapott. - Ma este egy kortyot  sem ittam, seggfej 
gördítette át a feje felett. - Holnap ugyanis férjhez megyek - lapította véres masszává az orrát. - Ezt Peabodyért 
kaptad, te szemétláda. 
Casto átfogta Eve bordáit, és alaposan megszorította. 
Érezte, hogy a tű behatol a karjába, mire meghajlította a 
csípőjét, készen arra, hogy kirúgjon a lábaival. Soha nem 
tudta meg, vajon a vakszerencse segítette, a mélységérzékelése tért vissza egy pillanatra, vagy egyszerűen csak hibázott, de pontosan a gyomorszája közepén találta el a férfit, majd a lába, mint egy dugattyú, az arcába csapódott. 
Casto szemei kifordultak feje vészjósló, de meggyőző 
koppanással ütődött a padlónak. 
Ennek ellenére próbált még több drogot Eve-be pumpálni. Eve tántorgott, ahogy a vérével keveredő sárga szirup kifejtette a hatását. Elértesz ajtót, de a zár és a kulcskártya magasan a feje fölött voltak. 
Majd az ajtó kirobbant, és a pokol egyszeriben véget 
ért. 
Erezte, hogy felemelik és a hátát veregetik. Valaki ostobán felszólította  az embereket, hogy húzódjanak hátra, 
és hagyjanak neki egy kis levegőt. Kuncogni kezdett. Már 
repült, másra nem  is tudott gondolni. 
- Az a kutyaütő ölte meg őket - vihogta. - A kutyaütő gyilkolt. Én pedig tévedtem. Hol van Roarke? 
Valaki felhúzta a szemhéját. Valahonnan meghallotta 
a kórház szót, mire harcolni kezdett, mint egy tigris. 
Roarke vigyorogva jött lefelé a lépcsőn. Tudta, hogy Feeney még odafent maradt. Még mindig füstölgött  magában, de sikerült meggyőznie. Egy Züllöttség horderejű üzlet gyakorlatot és belső kapcsolatokat igényelt. Casto pedig mind a kettőnek meg tudott felelni. 
De Eve talán nem akar ilyesmiről hallani, ezért nem is 
említi majd  neki. Egyelőre. Feeneynek pedig három hete 
lesz folytatni a szaglászást, mialatt ők a mézesheteiket töltik. Már ha egyáltalán elmennek nászútra. 
Hallotta, hogy nyílik az ajtó, és előremeresztette az állát. Ennek egyszer s mindenkorra véget kell vetnie, határozta el. Lépett még kettőt lefelé, majd a hátralévő fokokat őrült rohanásban tette meg. 
- Mi a fene történt vele? Vérzik - és a saját szemei is 
vérben forogtak, miközben átvette Eve ernyedt testét egy 
hét láb magas, ezüstkabátot viselő négertől. 
Mivel mindenki egyszerre kezdett beszélni, Mira öszszecsapta a tenyerét, mit egy tanár,  amikor  bemegy a 
rossz gyerekekkel teli osztályba. 
- Egy nyugodt szobára van szüksége. Az MT-sek kitisztították  a  szervezetéből a drogot, de  azt  mondták, 
számítani lehet bizonyos  utóhatásokra. És nem hagyta, 
hogy kezeljék a vágásokat és zúzódásokat a testén. 
Roarke arca kőkeménnyé vált. 
- Miféle drogot? - állapodott  meg Mavisen  a tekintete. - Hova a pokolba vitted? 
- Nem az ő hibája - ölelte át Roarke nyakát Eve. A 
szeme még mindig üvegesen csillogott. - Casto. Casto tette, Roarke. Tudod? 
- Alapjában véve... 
- Ostoba...  Ostoba voltam, hogy nem számoltam ezzel a lehetőséggel. Hanyag. Agyba  kerülhetnék végre? 
- Vidd fel az emeletre - tanácsolta nyugodtan Mira. 
Majd én a gondját viselem. Hidd el, hamarosan jobban 
lesz. 
-Jobban leszek - helyeselt Eve, miközben Roarke felvitte a lépcsőn. - Majd mindent elmesélek. Mindig mindent el szoktam mondani, igaz? Mert szeretsz, te tökfilkó. 
Pillanatnyilag Roarke  a történteknek csak egy kis darabkáját  akarta tudni. Agyba fektette Eve-t, majd gondosan ellátta zúzott arcát és felrepedt száját. 
- Meghalt? 
- Dehogy. Csak a lelket is kivertem belőle - mosolyodott el Eve, majd  elkapta Roarke  pillantását, és lassan 
megcsóválta a fejét - Huhu, szó sem lehet róla. Ne is 
gondolj rá. Pár óra múlva összeházasodunk. 
- Valóban? - söpörte ki a haját az arcából Roarke. 
-Szerintem igen - Eve-nek  nehezére esett koncentrálni, de tudta, hogy ez most valami fontos. Felemelte a 
kezét, és  tenyerébe fogta a fejét, hogy megállítsa a világ 
őrült forgását. - Ez nemcsak formalitás. És nem is szerződés. 
- Hanem micsoda? 
- Fogadalom.  És különben sem olyan nehéz megfogadni,  hogy olyasmit fogsz csinálni, amit szeretsz. És ha 
megbuknék, mint feleség,  akkor is együtt kellene maradnod  velem. Én ugyanis  nem szegem meg ezt a fogadalmat. És van itt még valami. 
Roarke látta,  hogy Eve megfordult, odébb  csúszott, 
így Mira el tudta látni a hátán éktelenkedő vágást. 
- Miféle valami, Eve? 
- Az, hogy szeretlek. Néha még mindig görcsbe rándul tőle a gyomrom, de  ennek ellenére tetszik ez az érzés. 
De elfáradtam. Megyek aludni. Szeretlek. 
Roarke megnyugodva hagyta,  hogy Mira végezze a 
dolgát. 
-Minden rendben van vele? Nyugodtan hagyhatjuk 
elaludni? 
- Az alvás most neki a legjobb. Amikor felébred, remekül érzi majd magát. Talán kicsit másnapos lesz, ami 
kissé igazságtalan, hiszen nem is ivott semmit. Azt akarta, 
hogy az esküvőn tiszta legyen a feje. 
- Valóban? -  és Roarke megjegyezte magában, hogy 
alvás közben Eve egyáltalán nem látszik nyugodtnak. 
Emlékezni fog erről bármire is? Mit fog nekem mondani? 
- Talán nem - közölte Mira vidáman. - De te igen. 
Roarke bólintott, és  hátrált egy lépést. Eve ismét biztonságban volt. Újra biztonságban. Roarke Peabodyra pillantott. 
- Számíthatok önre,  hogy felvilágosít a részletek felől? 
Eve valóban másnaposan ébredt, aminek egyáltalán nem 
örült. A gyomrába beleállt a görcs, és fájt az állkapcsa. 
Mira és Trina viszont boszorkányosan  bántak a kozmetikumokkal, és mire végeztek, semmi sem látszott a horzsolásaiból.  Amikor tükörbe nézett,  megállapította,  hogy 
menyasszonynak elég tűrhető. 
- Káprázatosan nézel ki, Dallas - sóhajtott fel Mavis, 
és lassan körüljárta Leonardo legszebb műremekét. A ruha 
csillogva omlott a földre,  ahogy tervezték, és  bronzszíne 
különös melegséggel tette teljessé Eve  bronzbarna bőrét, 
kiemelték a vonalait. A lehető legegyszerűbben, mégis a 
leghatásosabban adta mindenki tudtára, hogy a benne lévő nő bizony sokat számít. 
-A kert tele emberekkel -  folytatta boldogan, miközben Eve gyomra kavargott. - Nem  akarsz kinézni az 
ablakon? 
- Már láttam embereket ezelőtt is. 
- Korábban a média is ideküldte a repülőkamerákat. 
Nem tudom, miféle gombot nyomott meg Roarke, de leállította őket. 
- Aranyos. 
-Ugye jól érzed magad? Dr. Mira  szerint  nem kell 
számítani kellemetlen utóhatásokra, mindazonáltal... 
- Remekül vagyok - és ennek csak egy része volt hazugság. - Most, hogy az ügy lezárva, és napfényre kerültek a legapróbb részletek is, már sokkal könnyebb - gondolt elgyötörten Jerryre. Majd Mavis ragyogó arcára, és 
ezüsttel befont hajára nézett, és  elmosolyodott. - Összeköltözöl Leonardóval? 
- Ideiglenesen nálam fog lakni. De közben keresünk 
valami nagyobbat, ahol nyugodtan tud dolgozni. Én pedig megyek újra a klubokba - vett elő az  íróasztalból egy 
dobozkát, és átnyújtotta. - Ezt Roarke küldi. 
-Tényleg? - és  miközben kinyitotta, Eve egyszerre 
érzett gyönyört és félelmet. A benne talált nyaklánc természetesen tökéletes volt. Két összecsavart rézszínű fémszál, telehintve színes drágakövekkel. 
- Épp, hogy csak megemlítettem. 
- Arra akár  fogadni is mernék - csatolta fel sóhajtva 
Eve,  majd a hozzáillő, hosszú fülbevalókat akasztott a fülébe. És úgy érezte magát, mint egy idegen. Egy pogány 
amazon. 
- Van itt még valami. 
- Ó, Mavis,  többet már nem bírok ki. Roarke-nak is 
meg kellene értenie, hogy én... - és elhallgatott, amikor 
látta, hogy Mavis az asztalon heverő fehér doboz felé fordult, és elővett belőle egy fehér virágokból kötött csokrot. 
Petúniák. Egyszerű, kiskerti petúniák. 
- Mindig tudja - motyogta maga elé. Gyomrában kiengedett a görcs, az idegei megnyugodtak. - Egyszerűen 
csak tudja. 
-Azt  hiszem, amikor ez ember egy ilyen  megértő 
társra talál, nagyon szerencsésnek érezheti magát. 
- Aha - vette át Eve a csokrot, és a karjára fektette. 
Az alak, aki a tükörből  visszanézett rá,  így már nem is 
tűnt idegennek. Olyan, mint Eve Dallas az esküvője napján, gondolta Eve. 
- Roarke le fogja nyelni a nyelvét, ha egyszerre ekkora 
adagot kap belőlem. 
Felnevetett,  megragadta Mavis karját, és kisiettek, 
hogy Eve valóra válthassa a fogadalmát. 
Ha élvezte a című regényt 
ne mulassza el következő 
romantikus krimijét, a 
Mámoros 
halált 
Álljon itt egy izgalmas részlet, 
melyben folytatódnak 
EVE DALLAS 
New York-i rendőr hadnagy kalandjai. 
A sötét sikátor vizelettől és hányástól bűzlött. Gyors lábú 
patkányok éltek itt és sovány, éhes tekintetű macskák, 
akik rájuk vadásztak. A sötétben vörös szemek villantak, 
emberiek és állatiak egyaránt. 
Eve szíve könnyedén megdobbant, amikor besiklott a 
bűzös, nedvesen csillogó árnyak közé. Abban biztos volt, 
hogy a férfi elment. Az ő dolga pedig, hogy kövesse, megtalálja, és végül bevigye. A fegyvere már a kezében volt, 
abban  a  kézben, amely éles helyzetben soha nem remegett. 
- Hé, cukipofa, nem akarsz velem jönni? Nem akarsz? 
Hangok szálltak feléje a sötétből, melyeket reszelőssé 
tettek a drogok és az olcsó sör. Az elhagyatottak nyöszörögtek, az őrültek kacagtak. A patkányok  és  a macskák 
nem egyedül éltek itt. Emberi roncsokból állt a társaságuk, akik kényelmetlenül hevertek a téglafalak lábánál. 
Eve meglengette a pisztolyát, és kikerült egy fal mellett álló hulladékfeldolgozót, amely a szagából ítélve már 
legalább egy évtizede nem  üzemelt. A rothadó étel bűze 
megülte a párás levegőt, és Eve-nek olyan képzete támadt, mintha megbuggyant levesben araszolt volna előre. 
Valaki  felnyögött.  Eve megpillantott  egy  teljesen 
meztelen  fiút, aki nem lehetett több  tizenhárom évesnél. 
Arcát gennyező sebek borították, ahogy  rákként a mocskos falhoz hátrált. 
Eve szívét elöntötte a szánalom. Ő is volt egyszer gyerek,  mégpedig olyan  gyerek, akit bántottak és megaláztak. És ő is egy sikátorban bujkált. 
- Nem akarlak bántani - súgta oda neki. Hangja alig 
volt több, mint egy sóhaj, miközben szemkontaktust létesítet a kisfiúval, és leeresztette a fegyverét. 
A férfi ekkor csapott le. 
Ordítva rontott elő Eve háta mögül. Gyilkos szándékkal csapott le a kezében tartott vascsővel. Eve félreugrott, de az ütés szele így is elérte a fülét. Alig maradt ideje, 
hogy elátkozza magát figyelmetlenségéért, azért, mert 
megfeledkezett róla, hogy ellenfele  kétszázötven fontnyi 
tiszta izom. 
Fegyvere kirepült a kezéből, és eltűnt a sötétben. 
Látta az ellenfele szemeit, és a csillogásából arra a következtetésre jutott, hogy a  férfi Zeust szedett. Figyelte, 
ahogy a cső magasba emelkedett, és csak egy töredékmásodperccel azelőtt indult  el  lefelé,  hogy pályája csúcsán 
nekicsapódott volna a  téglafalnak. Lábában megfeszültek 
az izmok, és fejjel előre a férfi gyomrának vetette magát. 
Az felnyögött, megtántorodott, és amikor Eve torka félé 
tapogatózott, a hadnagy ököllel állon vágta. Olyan erősen 
ütött, hogy az egész karja belesajdult. 
Az emberek  szabadságra vágytak egy olyan bezárt 
világban, ahol senki és  semmi nem volt biztonságban.  Eve 
megpördült a tengelye körül, és fordulásból szétrúgta az 
ellenfele orrát.  Spriccelt a vér, és az  amúgy is furcsa  szagokkal terhes  levegő megtelt a vér édeskés, émelyítő  illatával. 
A férfi szemei vad tűzben égtek, de a  rúgás, bármilyen 
fájdalmasra is sikeredett, nem vitte le a földre. A fájdalom 
a drogok ködén is áthatolt. Vicsorogva ütögette a vékony 
vascsövet a tenyeréhez, miközben arcán patakokban folyt 
a vér. 
- Megöllek. Megöllek, te kurva zsaru - körözött  Eve 
körül, miközben korbácsként lóbálta kezében a vascsövet. 
Vérzett, de közben csak vigyorgott, egyre csak vigyorgott. 
- Szétverem a fejed, és kieszem az agyad a koponyádból. 
Eve tudta, hogy nem viccel, és ettől magasra szökött 
szervezetében az adrenalin. Élni vagy meghalni. Lihegett, 
a bőre úgy fénylett az izzadságtól, mintha olajban fürdött 
volna. Sikerült elugrania a következő csapás elől, viszont 
térdre esett.  A bakancsához kapott, és talpra ugrott. Immár ő is vigyorgott. 
- Ezt edd meg, te fattyú - és Eve kezében megvillant 
a tartalék fegyvere. Többé már nem  akarta elkábítani az 
ellenfelét. A kábítófegyver csak megcsiklandozta volna ezt 
a hatalmas, Zeus-szárnyakon repülő hústömeget.  Eve készen állt rá, hogy lelője. 
Miközben ellenfele feléje lendült, Eve  teljes erejéből 
tüzelt.  A férfi tekintete megüvegesedett, mintha Eve csak 
egy játék  baba szemébe  nézett volna. A hadnagy oldalt 
lépett, készen arra, hogy ismét lőjön, de a cső kicsúszott a 
megmerevedő ujjak  közül.  A hatalmas  test rángatózni 
kezdett. 
A hatalmas, Istent játszó emberhegy  Eve bakancsára 
zuhant. 
- Nem fogsz többé szüzeket áldozni, seggfej - suttogta Eve, és izgalmában megdörzsölte az arcát. Fegyvert tartó kezét a teste mellé ejtette. 
Arra riadt, hogy bőr csúszik a betonon. Már fordult 
volna a zaj felé, már emelte volna a fegyverét, amikor két 
erős kar fogta át, és felemelte a levegőbe. 
- Mindig nézz a hátad mögé, hadnagy - suttogta egy 
hang, mielőtt  egy fogsor  finoman beleharapott volna a 
fülcimpájába. 
- Roarke, a fenébe is. Csaknem kicsináltalak. 
-Még csak a közelében sem jártál - forgatta meg 
Roarke nevetve a levegőben, miközben szája forrón,  követelőzőn tapadt  Eve ajkaira.  - Szeretlek figyelni, miközben 
dolgozol  - csúsztatta fel a  kezét Eve  melleire. -  Ez egészen... feldoh 
- Elég legyen már - kérte Eve, de szíve megdobbant 
az izgalomtól, és valahogy nem sikerült komolyságot vinni 
a hangjába. - Ezt a helyet nem éppen a csábításra találták 
ki. 
- Épp ellenkezőleg. A mézesheteket pontosan a csábításra találták ki. Ez lassan már hagyomány - engedte el 
Roarke Eve-et, de a kezét még mindig a vállán tartotta. 
Azon gondolkoztam, hogy hová tűnhettél. Tudnom kellett volna - pillantott le a lábai előtt heverő testre. - Mit 
követett el? 
-Előszeretettel verte be fiatal  nők koponyáját,  hogy 
aztán kiegye az agyukat. 
- Ó - csóválta meg remegve a fejét Roarke.  - Igazán, 
Eve, nem tudnál valami kevésbé undorító dologgal foglalkozni? 
- Pár évvel ezelőtt a Terra kolónián élt egy férfi, akire 
illett a profil, én pedig arra gondoltam... - bicegett odébb 
Eve, miközben összeráncolta a szemöldökét. Egy ocsmány 
sikátor kellős közepén álltak, lábaik előtt a halállal. Roarke pedig, a nagyszerű, sötét angyalként  föléje magasodó 
Roarke szmokingot, és gyémántgyűrűt viselt. - Miért  öltöztél így ki? 
- Együtt terveztük el - emlékeztette  Roarke. - Talán 
vacsora? 
- Elfelejtettem - csúsztatta Eve tokjába a fegyverét. 
Nem hittem volna, hogy ilyen sokáig fog  tartani - fújta ki 
a levegőt. -Gondolom, meg kellene mosakodnom. 
- Úgy szeretlek,  ahogy vagy - húzta magához  ismét 
Roarke. - Felejtsd el  a vacsorát... egyelőre - mosolyodott 
el lassan, ellenállhatatlanul. - Viszont ehhez a  gusztusos 
környezethez egyáltalán nem ragaszkodom. Program  kikapcs - parancsolta. 
A sikátor, a szagok és a fal mellett összebúvó testek 
semmivé foszlottak. Egy hatalmas, üres teremben találták 
magukat, néhány készülékkel körülvéve. Villogtak a falba 
süllyesztett fények. A padlót és a mennyezetet matt  üveglapok borították, hogy segítsék megteremteni a holovetítőknek a tökéletes illúziót. 
Ez volt Roarke legújabb, legbonyolultabb játékszere. 
-Számítógép, állítsd be a 4- jelzésű tropikus helyszínt, a kettős vezérlési állapot fenntartásával. 
Válaszként hullámok moraja hallatszott. A napsugár 
megcsillant  tajtékos peremükön.  Eve lába alatt  finom 
homok csikordult. A távolban pálmafák hajladoztak. 
- Ez már sokkal inkább megfelel - határozott Roarke, 
és elkezdte kigombolni az ingét.  -  Vagyis megfelelne, ha 
nem lenne rajtad ruha. 
-Közel  három  hete szinte szüntelenül  ruha nélkül 
látsz. 
Roarke felvonta a szemöldökét. 
- Ez a férjek kiváltsága. Van ellene valami kifogásod? 
Férj. Eve-t még  mindig szíven  ütötte ez  a szó. Ez a 
harcoshoz méltó, fekete sörényt viselő,  de angyalarcú, írkék szemű férfi  nem volt más,  mint a férje. Úgy érezte, 
soha nem fog hozzászokni a gondolathoz. 
- Nem. Csak egy... -  akadt el a  lélegzete, ahogy 
Roarke hosszú ujjaival megcirógatta  a mellét. - Csak egy 
észrevétel. 
- Zsaruk - mosolygott Roarke, miközben kigombolta 
Eve farmernadrágját. - Mindig csak a megfigyelésen jár az 
eszük. Dallas hadnagy, maga most  nincs szolgálatban. 
- Csak nem engedem, hogy lanyhuljanak a reflexeim. 
Ha az ember három hétig nem dolgozik, könnyen berozsdásodhat. 
Roarke becsúsztatta egyik kezét Eve meztelen combjai 
közé, megcsiklandozta,  és figyelte, ahogy feje egy kéjes 
nyögés kíséretében hátracsuklik. 
- A reflexeid kitűnőek - motyogta, miközben hanyatt 
fektette a finom, ölelő homokfövenyre. 
Az ó felesége. Roarke kedvtelve forgatta ezt a gondolatot, mialatt Eve fölébe kerekedett, alája került, és miközben fáradtan hevert mellette. Ez az elbűvölő asszony, ez a 
született rendőr, ez a nyugtalan lélek  immár hozzája tartozik. 
A program segítségével megfigyelte munka közben, 
amikor a sikátorban a benarkózott gyilkost kergette. És 
tudta, hogy a valóságban is éppilyen elszántan, ilyen eltökélt bátorsággal nézne szembe egy hasonló helyzettel. 
Annak ellenére csodálta ezt a képességét, hogy rengeteg kellemetlen pillanatot okozott már vele. Néhány napon belül visszatérnek majd New Yorkba, és osztoznia 
kell Eve-n a munkájával. De pillanatnyilag nem akart osztozni Eve-en semmivel. Senkivel. 
Nem volt  számára idegen a hulladéktól és a reményvesztett emberi testektől bűzlő sikátor. Abban a környezetben nőtt fel, és végül abból a környezetből  sikerült 
megszöknie. A saját akaraterejéből küzdötte fel magát azzá,  ami végül  lett belőle - és ebbe az életbe robbant be 
Eve olyan  élesen és halálosan,  akár a  kilőtt nyílvessző, 
hogy aztán fenekestül felforgassa. 
A zsaruk először az ellenségei voltak, majd szórakoztatták, míg végül egyikükkel összekötötte az életét. 
Alig több, mint két hete a lépteit figyelte, ahogy hoszszú, földre  omló, bronzbarna ruhájában feléje közeledik,  a 
kezében virággal. Az arcán lévő vágásokat, melyeket alig 
néhány órával az esküvő előtt ejtett egy gyilkos, kozmetikumok alá rejtette. És szemeiben, azokban a lágy szemekben egyszerre  fedezte fel az idegességet, valamint a boldogságot. 
Itt állok, Roarke. Szinte hallotta a hangját, mit ahogy 
azt is csaknem érezte, hogy kezét a kezébe helyezi. Kitartok melletted jóban, rosszban. Isten segítsen bennünket, 
Most pedig viselte a gyűrűjét, ahogy Roarke is az övét. 
Annak ellenére ragaszkodott hozzá, hogy ezt a szokást  a 
huszonegyedik század közepén már meglehetősen kevesen 
követték. Roarke viszont azt akarta, hogy ez a jelkép kézzelfoghatóan emlékeztesse őket  arra, hogy mit jelentenek 
egymásnak. 
Felemelte  Eve kezét, és a gazdagon vésett gyűrű fölött 
megcsókolta az ujjait.  Eve ki sem nyitotta a szemét. Roarke elnézte éles arcvonásait, a kissé telt ajkait, és rövid haját, melyet felálló tüskékbe fésülve hordott. 
- Szeretlek, Eve. 
Erre  a kijelentésre halvány pír öntötte el Eve arcát. 
Olyan könnyed, gondolta Roarke. És még arra, vajon tudja-e, milyen hatalmas a szíve. 
-Tudom - nézett fel Eve. - És már,  izé, kezdem 
megszokni. 
- Nagyszerű. 
Eve, miközben a partra felfutó hullámok moraját és a 
pálmaleveleket libegtető szellőt  hallgatta, felemelte a kezét,  és kisöpört  néhány kósza hajtincset  az arcából. Arra 
gondolt, hogy egy olyan hatalmas, gazdag, impulzív férfi, 
mint Roarke, egyetlen ujjmozdulattal meg tud teremteni 
egy ehhez hasonló tájat. És ha megtette, akkor érte tette 
meg. 
- Boldoggá teszel. 
Ezt hallva Roarke elvigyorodott,  miközben hasizma 
kéjesen megrándult. 
- Tudom  - emelte magára Eve-t minden különösebb 
erőfeszítés  nélkül, majd lustán végigcsúsztatta kezét  az 
izmos női testen. - Beismered,  hogy boldog vagy, hogy a 
mézesheteink végén elhoztalak a bolygóról? 
Eve  elfintorította az arcát.  Eszébe jutott,  mennyire 
- megrémült, amikor Roarke bejelentette, vár rájuk a hajó. 
Végül a férfi  a vállain cipelte  a fedélzetre az átkozódó 
Eve-t, miközben teli torokból kacagott. 
- Kedveltem Párizst - szipogott Eve. - És nagyon élveztem azt  a hetet is a szigeten. Semmi okát nem láttam, 
miért kellene meglátogatnunk egy félkész űrbeli menedéket, ahol amúgy is az időnk nagy részét ágyban töltjük. 
- Halálra voltál rémülve - és Roarke élvezettel gondolt vissza,  mennyire elbátortalanította Eve-t az első űrutazása, miközben elégedetten idézte fel, milyen sikeresen 
szórakoztatta és terelte el a figyelmét az út alatt. 
- Nem is - de majdnem, gondolta Eve. Kis híján összecsináltam magam. - Csak bosszantott, hogy nem beszélted 
meg velem a terveid. 
-Ha jól emlékszem, egyszer valaki azt mondta nekem, hogy amit csinálok, az nagyon is  jól áll nekem. 
Gyönyörű menyasszony voltál, Eve. 
Erre Eve legörbítette a száját. 
- Csak a ruha miatt. 
- Nem, nem a ruha miatt. Miattad - emelte Roarke 
Eve arcához a kezét. - Eve Dallas. Immár az enyém. 
Eve-t elárasztotta a szerelem. Ez az érzés mindig hullámokban tört rá, és úgy érezte, hiába is küzdene ellene. 
- Szeretlek - hajolt közel Roarke-hoz, és megcsókolta. 
- Nekem úgy tűnik, te lettél az enyém. 
Éjfél előtt  ültek vacsorához. A már csaknem  befejezett 
Olympus Grand Hotel holdfényben úszó teraszán Eve beletemetkezett a homárba, miközben a  kilátásban gyönyörködött. 
Most, hogy  Roarke mozgatta a szálakat, az Olympus 
Menedéket egy éven belül teljesen be fogják fejezni, és kiadják.  De most  még egyedül voltak az egész állomáson 
nem  számítva  az  építőmunkásokat, a  személyzetet,  a 
mérnököket, pilótákat és a masszív űrállomás többi lakóját. 
A  kis asztaltól, ami mellett helyet foglalt, Eve elláthatott a menedék tengelye fölött. Az égbolton izzottak a 
csillagok,  elegendő fényt adva az éjjeli szolgálatot  teljesítőknek, miközben a gépek csendes, monoton dohogása 
minden pillanatban hallatszott,  legyen  bár  éjjel,  avagy 
nappal. Tudta, hogy a szökőkutakat miatta kapcsolták be, 
a fáklyák is érte  égnek, és a vízpermeten lebegő szivárvány 
is csak neki szól. 
Roarke azt  akarta, hogy lássa az építkezést, és talán 
azt is,  hogy lassan kezdje megérteni, mi lett belőle.  A felesége, aki részese mindeme csodának. 
Feleség. Eve  sóhajtva kifújta tüdejéből a levegőt, és 
belekortyolt a jéghideg pezsgőbe, amit Roarke töltött ki a 
poharába. Kellett egy kis idő, mire megértette,  hogy Eve 
Dallas, a gyilkossági osztály nyomozója annak  a férfinak 
lett a felesége, akinek sokak szerint több a pénze,  és nagyobb a hatalma, mint magának az Istennek. 
- Van valami gond? 
Eve feléje fordult, és halványan elmosolyodott. 
- Semmi - mártott meg odafigyelve egy falat homárt 
Eve az odakészített vajban. Valódi vajban, mivel Roarke 
asztalánál nem jutott hely talmi ételeknek. Majd megkóstolta.  - Hogy fogok ezek után visszaszokni arra a fűrészporra, amit a kapitányság étkezőjében szolgálnak fel? 
- Végső megoldásként munka közben ehetsz néhány 
szelet  csokoládét - töltötte tele Roarke Eve pezsgőspoharát, és amikor észrevette, milyen ellenséges tekintetet mereszt rá Eve, felvonta a szemöldökét. 
- Le akarsz itatni? 
- Bizony. 
Eve felkacagott, és vállat  vonva felemelte a poharát. 
Roarke örömmel konstatálta, hogy az utóbbi napokban 
sokkal gyakrabban  és felszabadultabban nevetett,  mint 
máskor. 
- Teszek neked egy szívességet. És ha majd berúgtam, 
olyan ajándékot adok  neked,  amit egyhamar nem  fogsz 
elfelejteni - jelentette ki, miközben úgy nyelte a megfizethetetlenül drága pezsgőt, akár a vizet. 
Roarke gyomrát egy pillanatra összeszorította a vágy. 
- Hát ebben az esetben - töltötte tele színültig a saját 
poharát is - mindketten igyuk le magunkat. 
- Szeretem ezt a helyet - közölte Eve. Felállt az asztaltól, és poharát kézbe fogva sétálni kezdett a keskeny, faragott kövekkel kirakott ösvényen.  Egy vagyonba  kerülhetett kifejteni és idehozatni... de ez nem lehetett  akadály, 
ha Roarke-ról volt szó. 

Eve előredőlve figyelte a víz és a fény játékát, vizsgálta 
az épületeket, a kupolákat és a magasba törő lándzsákat, a 
fényt és a pompát, amit arra terveztek, hogy  otthont adjanak a gazdagoknak és a játékaiknak. 
A kaszinó már elkészült, és úgy ragyogott a fekete ég 
előtt, mint egy aranygolyó. A tucatnyi úszómedence közül 
egyet kivilágítottak éjszakára,  benne a víz kobaltkéken 
csillogott. Az épületek között ragyogó selyemszálakként 
feszültek a siklójárdák. Még üresek voltak ugyan, de Eve 
el tudta képzelni, hogy fognak kinézni hat hónap  vagy 
egy év múlva: tömve emberekkel, akiken villognak az ékszerek. Ide jönnek majd, hogy a márványfalak között testüket dédelgessék az ásványvizes fürdők, az iszappakolás, 
a halk szavú ápolók és a gondoskodó droidok. Ide jönnek 
majd,  hogy szerencsét próbáljanak  a kaszinóban,  hogy 
exkluzív italokat  fogyasszanak a bárokban, és szerelmet 
találjanak a bárcás prostituáltak lágy vagy  kemény testei 
között. 
Roarke egy egész világot kínál  fel nekik, ők pedig eljönnek. De Eve úgy érezte, ez nem  az  ő  világa lesz, ha 
megtelik emberekkel. Sokkal jobban  érezte magát az utcákon, a bűn  és az igazság zajos otthonában. Roarke megértette ezt, mivel  ő is hasonló helyről származott,  mint 
Eve. Ezért hozta el ide akkor, amikor csak az övék lehetett 
az egész. 
- Te építesz itt valamit - fordult meg Eve, és nekidőlt 
a korlátnak. 
- Ez a tervem. 
- Nem - rázta meg Eve a fejét, és kicsikét  megszédült 
a pezsgőtől. - Építesz valamit, amiről az emberek századokon keresztül beszélnek és álmodoznak majd. Nagy 
utat tett meg az egykori kis  tolvaj Dublin sikátoraiból, 
mire ide jutott, Roarke. 
Roarke lassan és kissé szégyenlősen elmosolyodott. 
-Nem is olyan nagyot, hadnagy. Még mindig zsebekben turkálok... csak éppen annyira törvényesen teszem, amit teszek, amennyire csak lehetséges. És az, hogy 
feleségül vettem egy rendőrt, erősen beszűkítette a lehetőségeimet. 
Eve szigorú tekintetet meresztett rá. 
- Erről hallani sem akarok. 
- Eve, kedves - állt fel Roarke, és megfogta az üveget. 
- A törvény mindenekfelett. Mégis olyan nyugtalanul viselkedsz, mintha csak valami sötét alakhoz mentél volna 
hozzá - töltötte újra tele a poharát, majd félretette a palackot. - Aki hónapokkal ezelőtt egy gyilkosság gyanúsítottjai között volt. És nem is valami hosszú listán. 
- Te élvezted azt? Hogy gyilkossággal gyanúsítottak? 
- Élveztem - simította végig hüvelykujjával Eve arcán 
a zúzódást, ami már kezdett halványulni. Az arcán, de 
nem a lelkében. - És féltettelek is egy kicsit - nagyon, ismerte  be magában. 
-Jó zsaru vagyok. 
- Tudom. Az egyetlen,  akinek  a képességeit valóban 
elismerem. Miféle  furcsa fintora a sorsnak, hogy pont a 
törvény elkötelezett szolgájába szerettem bele? 
- Számomra még különösebb, hogy olyasvalakivel kötöttem össze az életem, aki  puszta szeszélyből bolygókat 
ad és vesz. 
- Összeházasodtunk - nevetett fel Roarke, és az orrát 
Eve tarkójához dörzsölte. - Gyerünk, mondd ki: összeházasodtunk. Nem fog a szó a torkodon akadni. 
-Tudom, hogy mit csináltunk  - és Eve  nyugalmat 
kényszerítve magára, nekidőlt Roarke-nak. -  De hagyd, 
hadd éljek együtt a gondolattal még egy darabig. Szeretek 
itt lenni, mindentől távol, csak veled. 
- Akkor felteszem, boldog vagy, hogy rád kényszerítettem három hét szabadságot. 
- Nem kényszerítettél rám semmit. 
- Ezzel vitába kell szállnom - harapott bele Roarke a 
fulcimpájába. - Erőszakoskodnom kellett veled - siklott a 
keze Eve mellére. - Könyörögtem. 

Eve felhorkant. 
-Te  soha nem könyörögsz  semmiért. De az lehet, 
hogy valóban vitatkoztál.  Nem voltam szabadságon három hétig egyfolytában... még soha az életben. 
Roarke emlékeztetni  akarta, hogy a pontos megfogalmazás így hangzana: eddig. Hiszen Eve életében alig 
múlt el úgy huszonnégy  óra, hogy  ne üldözte volna a 
bűnt. 
- Miért ne lehetne belőle négy? 
-Roarke... 
Roarke kuncogni kezdett. 
-Csak próbára tettelek. Idd meg  a  pezsgőd.  Még 
nem rúgtál be eléggé ahhoz, amit tervezek. 
-Valóban? - ugrott meg Eve pulzusa,  és a feje  is 
megszédült.  - És mit tervezel? 
-Elveszne  a szavak  között  -  döntött  Roarke. 
Mondjuk úgy,  hogy le akarlak kötni az ittlétünk utolsó 
negyvennyolc órájára. 
- Negyvennyolc órára? - hajtotta le Eve utolsó  cseppig az italát. - Hát mikor indulunk vissza? 
- Most nincs idő... - és  dühösen elhallgatott, amikor 
a csengő félbeszakította.  - Megmondtam a  személyzetnek, hogy ne zavarjanak. Várj meg itt - igazította el Eve 
köntösét, amit csak pár pillanattal korábban kezdett lefejteni róla. -  Bárki is jött, el fogom küldeni. Méghozzá jó 
messzire. 
- Ha már úgyis felálltái, hozz még egy üveggel - töltötte ki Eve  vigyorogva az utolsó csepp pezsgőt. - Ezt valaki már megitta. 
Roarke  mulatva vágott  át a  hatalmas nappali  puha 
szőnyegén.  Itt  akarja  kezdeni, döntötte  el magában, a 
süppedős padlón, miközben a jeges űrből rájuk ragyognak 
a fényes csillagok. Kivett egy hosszú szál liliomot egy porcelánvázából, és elképzelte,  milyen gyönyörben részesíti 
vele Eve-t. 
Mosolyogva fordult az előcsarnok felé, és a csillogó falak között átsietett a márvány lépcsőházon. Felkattintotta 
a kitekintőernyőt, és magában már elhatározta,  hogy elküldi a szobapincért a fenébe, mert meg merte zavarni. 
Legnagyobb meglepetésére az egyik legjobb mérnökének az arcát látta meg maga előtt. 
- Carter? Valami baj van? 
Carter megdörzsölte halottsápadt, izzadó arcát. 
- Uram, attól tartok,  hogy igen. Beszélnem kell önnel. Kérem. 
- Rendben. Csak egy  pillanat - sóhajtott fel Roarke, 
miközben lekapcsolta a képernyőt és kinyitotta  az ajtót. 
Carter fiatal volt a beosztásához képest, húszas éveinek a 
közepén járt, de zseninek számított a tervezés és a kivitelezés terén. Ha valóban  baj történt valahol az építkezésen, 
akkor legjobb lesz, ha azonnal megbeszélik. 
- A szalon siklójárdájáról van szó? - kérdezte Roarke 
ajtónyitás közben. -  Azt  hittem, azt  a gubancot már 
megoldotta. 
-Nem... vagyis úgy  értem, igen, uram.  Megoldottam. Már tökéletesen üzemel. 
Amikor Roarke rádöbbent, hogy az előtte  álló ember 
reszket, elfeledkezett a bosszúságáról. 
- Baleset történt? - ragadta meg Carter karját, majd 
bevezette a nappaliba, és leültette az egyik fotelbe. - Megsérült valaki? 
-Nem tudom...  mármint azt  nem tudom, baleset 
volt-e?  - pislogott Carter  üveges  szemekkel.  - Miss. 
Madám. Hadnagy - mondta,  amikor belépett Eve. Próbált felállni, de erőtlenül lerogyott a fotelbe, amikor Eve 
visszalökte a fotelbe. 
- Sokkot kapott - kapcsolt gyorsan Eve. - Próbálkozz 
nála azzal a flancos brandyvel, amiből tartasz itt is egy palacknyit - guggolt le, hogy a feje egy vonalba kerüljön a 
vendégével. - Ugye Carter a neve? Igya meg, de lassan. 
- Én... - és az arca olyan lett, akár a viasz. - Azt hiszem, el fogok... 
Mielőtt befejezhette volna, Eve a térdei közé nyomta a 
fejét. 
- Lélegezzen. Ne törődjön mással, csak azzal,  hogy lélegezzen. Add már azt a brandyt, Roarke - nyújtotta feléje a kezét, és Roarke már adta is a poharat. 
- Térjen magához, Carter - ült le Roarke, és a háta 
mögé igazított egy párnát. - Igyon. 
- Igen, hadnagy. 
- Az Isten szerelmére, a sírba tesz ezzel az hadnagyozással. 
Akár az italtól, akár a szégyentől, de némi szín költözött Carter arcára. Bólintott, kortyolt az italból, és sóhajtott egyet. 
-Elnézést.  Azt hiszem, már oké vagyok. Egyenesen 
ide jöttem.  Nem  tudom, egyedül... Nem tudom, mi 
mást tehettem  volna - temette tenyerébe az arcát, mint 
egy kiskölyök, aki belenézett egy horrorvideóba. Kapkodva szedte a levegőt, és gyorsan kimondta,  mi történt: 
Drew-ról van szó.  Drew Mathiasról, a  szobatársamról. 
Meghalt. 
A levegő robbanásszerű zajjal tört ki Carter tüdejéből, 
és olyan hatalmasat kortyolt a kezében tartott pohárból, 
hogy fulladozni kezdett. 
Roarke tekintete elsötétült. Maga előtt látta Mathiast, 
a  türelmetlen,  szeplős fiatalembert, aki  mestere volt  a 
szakmájának, az elektronikának, jobban  mondva annak 
egy speciális ágazatának, az autotronikának. 
- Hol, Carter? Hol történt? 
- Úgy gondoltam, az lesz a legjobb, ha haladéktalanul 
tudatom önnel - és két vörös  folt gyúlt ki Carter tésztaképén. - Azonnal idejöttem, hogy elmondjam önnek... és 
a feleségének. Mivel ő... rendőr, talán tehet valamit. 
- Rendőrre van szüksége, Carter? - vette ki a poharat 
a remegő kezekből Eve. - Miért? 
- Azt hiszem... így kellett történnie... öngyilkos lett, 
hadnagy. Ott lógott. Csak ott  lógott a világítótesten a 
nappaliban. És az arca... Istenem. Jézusom. 
Eve hagyta, hogy Carter ismét a tenyerébe temesse a 
kezét. Odafordult Roarke-hoz. 
-Ki az illetékes az ehhez hasonló ügyekben  az állomáson? 
-Van egy szabványos biztonsági szolgálatunk. Automatizált - hajtotta le megadóan  a fejét Roarke. - Inkább azt mondanám, hogy te vagy az illetékes, hadnagy. 
- Oké, lássuk, tudunk-e keríteni valamit, ami hasonlít 
a helyszínelők felszereléséhez.  Kell egy felvevő, audio és 
videó egyaránt, zacskó a bizonyítékoknak, csipesz, és egy 
csomó apró kefe. 
Eve  sziszegve túrt  a  hajába. Roarke környezetében 
nem talált olyan hőmérő  szondát,  amivel meg lehetett 
volna mérni a holttest hőmérsékletét, és ebből  következtetni a  halál beálltára.  Nem volt letapogató,  takarítók, 
sem pedig azok a vegyszerek, melyeket a törvényszékiek 
olyan hatalmas előszeretettel hurcolnak magukkal a helyszínekre. 
Ezek nélkül kellett kezelnie a kialakult helyzetet. 
- Ugye van itt valamilyen orvos? Hívd fel. Ő fogja helyettesíteni az ME-t. Én is öltözöm. 
A legtöbb technikus a hotel már  elkészült  szárnyában 
rendezkedett be. Carter és Mathias  szemmel  láthatóan 
elég jól  kijöttek egymással ahhoz, hogy osztozzanak egy 
nagyobb, kétágyas lakrészen, amíg le nem jár a szolgálati 
idejük az állomáson. Miközben lerohantak a tizedikre, Eve 
Roarke kezébe nyomott egy rögzítőt. 
- Tudod kezelni? 
Roarke felvonta a szemöldökét.  A készülék az egyik 
gyárában készült. 
- Azt hiszem, megbirkózom vele. 
- Remek - mosolygott rá halványan Eve. - Felhatalmazlak rá. Készen áll, Carter? 
- Aha - de úgy tántorodott ki a felvonóból, mint egy 
rászeg, aki  minden igyekezetével arra törekszik, hogy 
meggyőzze  a  környezetét: nem ivott  egy kortyot  sem. 
Kétszer is megtörölte verejtékező homlokát az ingujjával, 
hogy tisztán lássa a képernyőt. Amikor végre kinyitotta az 
ajtót, hátralépett. 
- Most inkább mégsem mennék be. 
-Akkor várjon  idekint -  tanácsolta Eve. - Lehet, 
hogy szükségem lesz magára. 
Belépett.  Odabent  a világitótestek teljes fényerővel 
égtek.  A falba süllyesztett hangszórókból harsogva szólt 
a zene: kemény, dübörgő rock. Az énekes sikító hangja 
Eve-t a barátnőjére, Mavisre amiékeztette. A padlót Karib-tengeri kékre festették, ami  azt az illúziót keltette, 
mintha csak vízen járna. 
Az északi  és a déli fal mellett számítógépeket állítottak fel. Eve feltételezte,  hogy munkaállomások. Mellettük 
mindent elborítottak a különféle elektronikai alkatrészek, 
a mikrochipek, panelek és persze a szerszámok. 
Egy  halom ruhát látott a heverőn, a dohányzóasztalon 
pedig három  doboz Ázsia sör mellett  -  kettő már lapos 
volt, és csak arra várt, hogy valaki a hulladékfeldolgozóba 
dobja - egy VR szemüveg és néhány fűszeres perec hevert. 
Aztán meglátta Drew Mathias meztelen testét, ahogy 
a lepedőkből  készített hurokkal a nyakában lóg a menynyezeti világítótestek egyikéről. 
- Ó, a pokolba - sóhajtott fel Eve. - Hány éves volt a 
kölyök, Roarke? Húsz? 
- Nem sokkal több - szorította össze a száját Roarke, 
miközben Mathias kölyökképét figyelte. Az arca bíborvörössé vált, szemei  kidülledtek, a szája kinyílt.  A halál gonosz szeszélyéből mosolyogni látszott. 
- Rendben, akkor  lássuk,  mit  tehetünk.  Eve Dallas 
hadnagy, New York-i  rendőrség. Én  vezetem a nyomozást, amíg fel nem vesszük a kapcsolatot a megfelelő interplanetáris szervekkel, és azok ide nem küldenek valakit. 
Az  áldozat neve  Drew Mathias. Helyszín az Olympus 
Grand Hotel, harminchatos szoba. Az időpont 2058. augusztus elseje, egy óra. 
- Le akarom szedni - jelentette ki Roarke. Nem lepte 
meg, hogy Eve milyen gyorsan és simán váltott a feleség 
szerepéről a rendőrére. 
- Még ne. Neki már nem számít, nekem pedig rögzítenem kell a helyszínt, mielőtt bármit elmozdítanánk 
fordult az ajtó felé. - Hozzányúlt valamihez, Carter? 
-Nem - törölte  meg kézfejével a száját Carter. 
Csak kinyitottam az ajtót, akárcsak most, és beléptem. 
Azonnal megláttam Mathiast, ahogy ott lógott. Csak lógott. Tudtam, hogy meghalt. Láttam az arcán. 
- Miért nem megy át a hálóba? - intett Eve a szoba 
másik ajtaja felé. - Jobb lenne, ha ledőlne  egy kicsit. Később majd beszélnem kell magával. 
-Oké. 
- Ne szóljon senkinek - parancsolt rá Eve. 
- Nem, nem. Dehogy szólok. 
Eve megfordult, bezárta  az  ajtót,  majd  egyenesen 
Roarke szemébe  nézett.  Tudta, hogy  ugyanúgy  jár  az 
agya, akárcsak neki. Mint aki már soha nem menekülhet 
el a halál közelségéből. 
- Lássunk neki. 
Amikor a technika képes megteremteni 
a szépséget és a fiatalságot, a szenvedély 
és a kapzsiság le tudja rombolni... 
Ő volt a legkeresettebb nő a világon. Egy topmodell, akit 
semmi sem  állíthatott meg, ha meg akarta szerezni, amire 
szemet vetett - még akkor sem, ha egy másik nő barátjára 
vetett szemet. És most holtan hever egy brutális gyilkosság 
áldozataként. Eve Dallas rendőr hadnagy egész 
élettapasztalatát latba vetve nyomoz az ügyben, amikor 
a gyanú hirtelen a legfőbb barátnőjére terelődik, 
aki a harmadik személy szerepét játssza a végzetes szerelmi 
háromszögben. Eve rádöbben, hogy a csillogó álarc mögött 
a divat  világa megszállottan hajszolja a szépséget 
és a hírnevet. És ha valaki lekerül a kifutóról, 
azt kíméletlenül beszippantja a New York-i alvilág, 
ahol droggal minden problémát meg lehet oldani 
de semmi sincs ingyen... 

Nora Robertsnek, a New York Times 
bestsellerregény-írójának az álneve. 
című regényében 
egy olyan világot mutat be, ahol a technika rfiegváltoztatta 
a nyomozási módszereket, de az  emberi szív természete 
maradt a régi... 
GOLD BOOK