J. D. Robb
A halál fényében

2. könyv
Első fejezet 
Halottak vették körül. Velük élt, velük dolgozott, őket 
tanulmányozta. Velük álmodott.  És mintha ez még nem 
lett volna elég, szíve legmélyén, titokban meg is gyászolta őket. 
A rendőrként eltöltött tíz év megkeményítette. Hidegen, szigorúan objektíven, sokszor  cinikusan viszonyult a halálhoz és megannyi módozatához. Ezáltal úgy 
nézett körül a helyszíneken, mint most ezen is: egy esős 
éjszakán a sötét, szemetes utcasarkon állva. Majdhogynem túl szokványos. De legalább nyugodt,  ezt érezte. 
A gyilkosság többé már nem rázta  meg, de továbbra is undorította. 
Csinos nő volt az áldozat. Hosszú aranyhaja fénysugárként terült szét a sikátor mocskos aszfaltján. Szomorú 
tekintete üvegesen meredt a  semmibe,  és szeme sötétkékje  ellentétben  állt arcának  sápadtságával,  melyet 
egykedvűen áztatott az eső. 
Drága ruhát viselt, ugyanolyan színűt, mint amilyen 
a szeme volt. Kabátja gondosan be volt  gombolva, ellentétben széttépett szoknyájával, ami feltárta csinos combjait. Kezén és fülében ékszerek ragyogtak. Egy aranycsatos bőrszütyő hevert nem messze kificamodott ujjaitól. 
Torkát kegyetlenül átvágták. 
Eve Dallas hadnagy a test mellé guggolt, és figyelmesen megszemlélte.  A látvány  és a szag már  ismerős 
volt, mégis talált benne minden egyes alkalommal valami újat. Az elkövető és az áldozat is otthagyták saját lenyomatukat,  stílusukat  a helyszínen, ezzel személyessé 
téve a bűnügyet. 

A helyszínt  már rögzítették  a  kamerák. A kíváncsi 
tömeget rendőrségi szenzorok tartották távol, nehogy 
összetapossák a  tetthelyet. A forgalmat elterelték a környékről. Ezen a kései  órán a légiforgalom szerencsére 
olyan ritka volt,  hogy nem okozott különösebb gondot a 
rendőröknek. Az utca túloldalán  álló szexbárból kiáramló zene  szorgalmasan lüktetett a levegőben, és csak néha 
törte meg a bent ülő közönség ordítása. A forgó neoncégér villogó árnyakkal festette meg a környéket, és rikító 
színekbe burkolta a nő holttestét. 
Eve elrendelhette volna a zárórát, de nem akart felesleges vitába bonyolódni senkivel.  Hiába a fegyverdlalom, 
a genetikus tervezés, mellyel az öröklött agresszió száműzhető,  még mielőtt felszínre bukhatna, még 2058-ban 
sem szokatlan a  gyilkosság. Épp ezért joggal háborodnának fel a mulatózok, hogy egy ilyen piti ügy miatt véget 
kell vetniük a bulinak. 
Egy egyenruhás kezelte az audio- és  videorögzítőt. 
Mögötte csapatnyi törvényszéki  szakértő  bújt  össze az 
esőben,  miközben a bevásárlásról és a sportról beszélgettek. 
Eve, miközben  a  vérrel keveredő  esőt nézte, arra 
gondolt, vajon rosszabbul  érezné-e magát, ha személyesen is ismerte volna az áldozatot. 
Eddig csak hivatalos kapcsolatban állt Cicely Towers 
vizsgálóbírónővel, de már ez alapján is egy határozott 
asszony képe rajzolódott ki előtte. Egy sikeres  asszonyé, 
egy harcosé, aki  megszállottan hajszolta az igazságot. 
Vajon ezért jött erre a siralmas környékre is? 
Egy  sóhaj kíséretében kinyitotta a  nő bőrtáskáját, 
hogy ellenőrizze  a személyi azonosítókártyáját. 
-Cicely  Towers - mondta  ki hangosan  a felvevő 
kedvéért. - Negyvenöt éves, nő,  elvált. A Keleti 83. utcában lakik, a 2132. szám alatt, a 61 lakásban. Látszólag nem rabolták ki. Az áldozat még mindig viseli az ékszereit. Nagyjából... - váltott át a pénztárcára - egy húszas volt nála bankjegyekben, egy ötvenes zsetonokban, 
és hat  hitelkártya is maradt a helyszínen.  Nincs nyoma 
dulakodásnak vagy  szexuális jellegű támadásnak. 
Visszanézett a  járdaszélen heverő nőre.  Mi a fenét 
csinálhatott itt  Towers, tűnődött. Itt, távol a város központiától, távol előkelő otthonától? 
És  úgy kiöltözött, mint aki üzleti tárgyalásra készül. 
Eve nagyon is jól ismerte Cicely Towers hivatalos ruhatárát, már többször is megcsodálta a bíróságon  és a City 
Hallban. Élénk színek - mindig készen állt arra, hátha 
kamerák  kereszttüzébe kerül -, gondosan  kiválasztott 
kiegészítők, mellyel folyamatosan hangsúlyozta a nőiességét. 
Eve felállt,  és szórakozottan leveregette farmerja vizes térdét. 
- Gyilkosság - jelentette ki kurtán. - Vihetik. 
Eve-et nem érte meglepetésként, hogy a média kiszagolta a gyilkosságot, és mielőtt megérkezett volna a csillogó 
épülethez, ahol Cicely  Towers  valaha  lakott,  a hiénák 
már  el is  özönlötték a helyszínt. Távirányítású kamerák 
és buzgó  riporterek táboroztak  az  épület  mellett. Nem 
riasztotta őket  az sem, hogy hajnali háromra járt az idő, 
és úgy zuhogott,  mintha dézsából öntenek. Eve látta 
szemükben a csillogást, ami a ragadozók sajátja. A sztori, 
a préda és az olvasószám a jutalom. 
Figyelmen  kívül hagyta a feléje fordított kamerákat 
és a hozzá kiabált  kérdéseket,  pedig azok  fullánkként 
döftek a gondolatai közé. Már hozzászokott, hogy kilépett a névtelenségből. A télen lezárt ügye reflektorfénybe 
emelte. Nemkülönben a Roarke-kal kialakult kapcsolata. 
Acélos pillantással  mérte  végig  azt  a riportert,  aki elég 
tökös volt ahhoz, hogy elállja az útját. 
Gyilkosság  történt. De az erőszakos halál  csak  első 
pillantásra érdekes,  a nyilvánosság hamar elveszíti iránta 
az érdeklődését. 
Roarke viszont mindig címlapon szerepelt. 
-Mit tud felmutatni,  hadnagy? Van már gyanúsítottja? És  indíték? Megerősíti azt a híresztelést, hogy 
Towers vizsgálóbírónőt lenyakazták? 
Eve lassított a léptein,  és pillantásával végigsöpört a 
csöpögő, vad tekintetű riporterseregen. Ő maga is bőrig 
ázott,  kimerült, és felzaklatta az  eset, mégis óvatosan 
viselkedett. Már megtanulta, hogy ha egy kis darabkát is 
kiad magából a médiának, azok kifacsarják, kicsavarják, 
és szárazra szívják. 
-Jelen  pillanatban  hivatalosan  nem  mondhatok 
mást, mint azt, hogy folyik  a nyomozás Cicely Towers 
vizsgálóbírónő halálának ügyében. 
- Maga kapta a megbízást? 
- Én vezetem a nyomozást - felelt kurtán, majd két 
egyenruhás rendőr között benyomakodott a kapun. 
Az előcsarnokot virágokkal rakták tele: hosszú sorban álltak egymás mögött a színes szirmok, amitől rögtön az az érzése támadt, hogy valamilyen egzotikus helyre érkezett - mint az a sziget, ahol három őrületes napot 
töltött Roarke társaságában,  miközben  a  sebesüléséből 
lábadozott, és kicsit összeszedte magát. 
Nem  vesztegette azzal az idejét, hogy mosolyogjon 
az emlékein, mint azt talán más körülmények között tette volna. Ehelyett megvillantotta jelvényét, és a terrakotta padlócsempéken kopogó léptekkel a legközelebbi  lift 
felé vette az irányt. 
Az  épületen belül  még  több rendőr  tartózkodott. 
Ketten a portáspult mögött éppen a számítógépes biztonsági rendszert vizsgálták, többen a bejáratot figyelték, 
mások pedig a felvonók  aknáit őrizték. Nagyobb erőt 
képviseltek a szükségesnél, de ez érthető. Cicely Towers 
vizsgálóbírónő közéjük tartozott. 
- Biztosították az áldozat lakását? - kérdezte Eve a 
hozzá legközelebb állótól. 
- Igenis, asszonyom. Amióta nulla kettő tízkor vettük a hívását, senki sem lépett ki vagy be. 
- Kérek egy másolatot a biztonsági diszkekről - lépett be Eve a liftbe.  - Kezdetnek az elmúlt huszonnégy 
óráról... - pillantott le a rendőr mellén viselt névtáblára. 
- Biggs. Hét nulla nullától teljes részletességgel. A hatvanegyedik emelet egyetlen részlete sem maradhat ki 
parancsolta,  mielőtt a felvonó átlátszó ajtaja csendben 
bezárult mögötte. 
A  hatvanegyediken  süppedős szőnyeg  és egy múzeum csendje fogadta. Keskeny folyosók vezettek mindenfelé,  mint  az utóbbi fél  évszázad minden lakótömbjében. A falakat tökéletes fehér festés borította, melyet szabályosan ismétlődő távolságokban tükrökkel szakítottak meg, hogy legalább a tér hamis illúzióját megteremtsék. 
De odabent erre már nem  volt  szükség.  Minden 
szintre  csak három  lakást  terveztek.   Eve  kikódolta a 
61 lakás ajtaját rendőrségi mesterkódjával, és belépett. 
Az ajtó túloldalán szolid elegancia fogadta. 
Rádöbbent, hogy Cicely Towers szerette kényeztetni 
magát. Mint ahogy  szerette a kényelmes életet is. Eve 
előhúzta a  helyszínelőcsomagból  a zsebkameráját,  felcsíptette a dzsekijére, és végigpásztázta vele a nappalit. 
Felismerte  két divatos, huszonegyedik  századi festő képét, melyeket a halvány rózsaszín falra  akasztottak a széles,  alakú társalgóasztal fölé. Magát az asztalt rózsaszín 
és zöld csíkok díszítették. Roarke  áldásos hatása révén 
könnyedén azonosította a festményeket és a díszítés egyszerűsége mögött csendben megbúvó jólétet. 
Mennyit kereshet egy vizsgálóbíró évente? Tette fel magának a kérdést, miközben a kamera szorgalmasan rögzítette a látottakat. 
Mindent gondosan  rendbe rakva  talált,  talán  túl 
gondosan is,  de Eve-nek eszébe  jutott,  hogy Cicely 
Towers mindig  is aprólékos  asszony   hírében  állt.  Ez 

megnyilvánult mind az öltözködésében, mind a munkájában,  és abban is, hogy  rendben tartotta környezetét. 
De mit kereshetett egy elegáns,  okos, rendezett körülmények között élő nő egy olyan mocskos  környéken, 
ráadásul egy undok éjszaka kellős közepén? 
Eve átsétált a szobán. A padlót fehérre fényezett parketta takarta, ami - mármint ott, ahol kivillant  a gyönyörű szőnyegek alól - úgy ragyogott, mint a tükör, és 
visszaverte a szobában uralkodó színeket. Az asztalon 
gyerekek bekeretezett hologramjai álltak, átfogva életüket a csecsemőkortól egészen az egyetemi évekig. Egy fiú 
és egy lány, mindketten csinosak és vidámak. 
Különös, gondolta Eve. Az évek során számtalanszor 
dolgozott Towers keze alatt. Említette ez idő alatt, hogy 
vannak gyerekei? Eve megrázta a fejét, és továbblépett a 
szoba sarkába állított,  ízléses munkaasztal felé, melybe a 
számítógépet  is építették.  Ennek  aktiválásához  ismét 
igénybe vette a mesterkódját. 
- Kérem Cicely Towers május  másodikára  megbeszélt találkozóit - és Eve elhúzta a száját, ahogy a képernyőn megjelenő  adatokba  mélyedt. Cicely  reggel  egy 
órát töltött egy magasan kategorizált, magánkézben lévő 
egészségügyi centrumban, majd hátralévő napját lefoglalta a bírósági munka. Ezt megbeszélés követte délután 
hatkor egy kiemelkedő védőügyvéddel, majd a vacsora. 
Eve felhúzta a szemöldökét. Vacsorapartnernek George 
Hammett-et jegyezték be. 
Visszaemlékezett rá, hogy Roarke-nak akadt már üzleti ügye ezzel a Hammett-tel. Ő maga is találkozott vele két alkalommal. Elragadó, ám ravasz embernek  ismerte meg,  aki szélsőséges életvitelével és a szállítóvállalatokba eszközölt befektetéseivel szerzett magának  hírnevet. 
És ő szerepelt az utolsó helyen  Cicely Towers előre 
megbeszélt találkozói között. 
- Nyomtatást - dünnyögte, és  amikor a gép elkészült, táskájába gyűrte a papírlapokat. 
Következő lépésként a telelinkkel tett próbát. Lekérte az elmúlt negyvennyolc óra összes  bejövő és kimenő 
hívását. Szerencsésebb lett volna, ha egyből mélyebben 
bele tudja ásni magát, de egyelőre  félretette a diszket, 
amire a hívások felvételét mentette, és elkezdte hosszasan, aprólékosan átkutatni a lakást. 
Hajnali ötre bevérzett a szeme, és fájni kezdett a feje. 
Az az egy óra, amit a szex befejezése után és a gyilkosság 
felfedezése előtt sikerült  alvással  töltenie, most éreztette 
a hatását. 
- Az ismert tényekkel egybehangzóan megerősíthető 
- darálta fáradtan a rögzítőbe -, hogy az áldozat egyedül 
élt. Nincs olyan jel, ami ezt megcáfolná. Annak sincs jele, hogy az áldozat nem önként hagyta volna el a lakását, 
de a feljegyzései között nem található semmiféle magyarázat arra  nézve,  miért  ment  a gyilkosság helyszínére. 
A nyomozás  vezetője biztosította  a  számítógép és  a 
telelink adatait későbbi, behatóbb vizsgálat céljából. Hét 
nulla nullától látogatók figyelése. A biztonsági rendszer 
felvételeit lefoglaltam. Most elhagyom az áldozat lakását, 
és átvizsgálom az irodáit a City Hallban. Eve Dallas hadnagy. Nulla öt nulla nyolc. 
Eve kikapcsolta a hangrögzítőt és a videót, majd eltette a felszerelést, és távozott. 
Már tíz is elmúlt, mire visszaért a kapitányságra. Engedve üres  gyomra sürgetésének, keresztülvergődött az étkezdén, és  csalódottan, noha minden meglepődés nélkül 
konstatálta, hogy  a jobb ételek már legalább egy órája 
elfogytak. Végül  egy szójakeksz  mellett döntött, hozzá 
pedig azt  a löttyöt  itta, amit  itt  kávénak  csúfoltak. 
Akármilyen rossz is volt, az egészet eltüntette, még mielőtt az irodájába ért volna. 
A link szinte ugyanabban a pillanatban kezdett sípolni, amikor belépett. 
- Hadnagy. 
Eve alig hallhatóan felsóhajtott, amikor a képernyőn 
megpillantotta Whitney zord tekintetét. 
- Kapitány. 
- Azonnal jöjjön az irodámba. 
Eve-nek még arra sem maradt ideje, hogy becsukja a 
száját, a képernyő már el is sötétült. 
A pokolba vele, gondolta. Kezével megdörzsölte az arcát, és rövid, tüskés, barna hajába is beletúrt.  Elszálltak 
az esélyei, hogy végignézze bejövő hívásait, hogy felhívja 
Roarke-ot, és tudassa vele, hogy bejött a munkahelyére. 
Annak a tízperces szunyókálásnak is lőttek, amiről pedig 
nagyon élénken fantáziált. 
Ismét felállt,  kimasszírozta vállából a görcsöt.  Ezzel 
egyidejűleg a  dzsekijét is levetette. A  bőr megvédte az 
ingét, viszont  a nadrágja még mindig nyirkos  volt. Bölcsen figyelmen kívül hagyta ezt a kis kényelmetlenséget, 
és józanul gondolkodva összeszedte mindazt  a kevéske 
adatot, aminek eddig a birtokába jutott. És egy kis szerencsével a parancsnok irodájában megihatja a következő 
csésze kávéját. 
Eve-nek mindössze tíz másodpercébe került rádöbbenni, hogy a második  csésze kávé még várhat. 
Whitney nem az íróasztala mögött ülve várta, mint 
ahogy  azt remélte. Az egész falat  elfoglaló ablak előtt 
állt, és a várost nézte, melyet már több  mint harminc éve 
szolgált és védett. Kezét a háta mögött összefűzte, de elfehéredett ujjízületei arról tanúskodtak, hogy nem pihenésképp vette fel ezt a pózt. 
Eve tekintete egy pillanatig  elidőzött annak az embernek a széles vállán, sötét, de már őszbe hajló haján és 
vaskos hátán, aki csak pár hónappal  ezelőtt  utasította 
vissza a főkapitányi tisztséget, hogy inkább megszokott 
helyén parancsnok maradhasson. 
- Kapitány. 
- Elállt az eső. 
Eve szemei a megdöbbenéstől keskenyre szűkültek, 
majd észbe kapott, és vette szokásos pókerarcát. 
- Valóban, uram. 
- Mindent egybevetve ez  egy remek város, Dallas. 
Innen  fentről könnyű erről  megfeledkezni,  mégis így 
van. Épp most erre szeretném emlékeztetni magam. 
Eve nem szólt egy szót sem, nem volt mit mondania. 
Csak várt. 
- Maga vezeti a nyomozást, habár technikailag Deblinsky szolgálati idejére esett volna a holttest felfedezése. 
Azt  akartam, hogy tudja  ezt,  ha mégis meg  akarná valamivel torpedózni magát. 
- Deblinsky jó rendőr. 
- Valóban. De maga jobb. 
Eve szemöldöke  felszaladt  a meglepetéstől, és titokban  hálás volt azért, hogy a főnöke még mindig a hátát 
mutatja neki. 
- Méltányolom a belém vetett bizalmát, kapitány. 
- Kiérdemelte. Személyes  hatáskörömben  felülbíráltam a szolgálati rendet, és magát állítottam az ügy élére. 
A legjobb emberemet akarom. Valakit, aki képes áttörni 
a falakon. 
- A testületből legtöbben  ismertük Cicely Towers 
vizsgálóbírónőt, kapitány. Egész New Yorkban nem találna olyan  rendőrt, aki  nem  menne fejjel a  falnak,  és 
nem törné át, csak hogy kiderítse, ki ölte meg. 
Mielőtt  megfordult  volna,  Whitney felsóhajtott. 
Vaskos teste megremegett. Egy hosszú másodpercig egy 
szót  sem szólt, csak az előtte  álló nőt tanulmányozta, 
akit  az imént éppen ő helyezett szolgálatba. Eve karcsú 
volt, megtévesztőén  sovány, de  a kapitány tudta, hogy 
több kitartás szorult belé, mint amennyit ez a törékeny 
alak sejtetni enged. 
Barna szemei  alatt az  árnyékok, valamint sápadt arca 
fáradtságról tanúskodtak. De Whitney nem engedhette 
meg magának, hogy ezzel törődjön. Még nem. 
- Cicely Towers személyes  jó barátom volt... Nagyon személyes jó barátom. 
- Értem - és Eve arra gondolt, hogy valóban érti. 
Nagyon sajnálom, parancsnok. 
- Évek óta ismertem.  Együtt kezdtük  a pályánkat, 
én mint mezei zsaru, ő pedig mint  egy stréber ügyvéd. 
A gyermekeinek mi vagyunk a keresztszülei, a feleségem 
és én - hallgatott el egy pillanatra, és úgy tűnt, csak nagyobb erőfeszítések árán tudja megőrizni az önuralmát. 
- Már értesítettem őket. A feleségem találkozott velük. 
Velünk maradnak egészen a temetési szertartás végéig. 
Whitney megköszörülte a torkát, és összeszorította a 
száját. 
- Cicely a legrégebbi  barátaim közé tartozott,  akit 
minden személyes és szakmai tiszteleten túl is nagyon 
szerettem.  A feleségemet nagyon feldúlta az eset Cicely 
gyerekeit is megviselte. És csak annyit mondhattam nekik, mindent meg fogok tenni, ami csak a hatalmamban 
áll,  hogy  kiderítsem,  ki művelte  ezt  az  anyjukkal,  és 
megadjam neki azt, amiért egész  életében harcolt:  az 
igazságot. 
A  kapitány  csak ekkor ült  le,  de most sem azért, 
hogy tekintélyesebbnek tűnjön.  Egyszerűen csak kimerült. 
- Mindezt azért mondtam el magának, Dallas, hogy 
tisztában legyen vele:  tőlem ebben  az ügyben nem várhat objektivitást. Egy fikarcnyit sem. És mivel én képtelen vagyok a tárgyilagos gondolkodásra, teljes mértékben magától függök. 
- Értékelem az őszinteségét, kapitány - és Eve  csak 
egy pillanatig habozott. - Mint az áldozat személyes jó 
barátját, ki kell hallgatnom, amilyen hamar csak lehetséges - és látta, hogy Whitney szeme  megvillan, majd 
tekintete megkeményedik. - Éppúgy, mint a feleségét, 
parancsnok. De ha úgy kényelmesebbnek gondolja, ezt a 
lakásán is megejthetjük, nem kell idebent, a kapitányságon lefolytatni. 
- Értem - sóhajtott fel a parancsnok. - Épp ezért választottam magát, Dallas. Nem sok olyan tökös  zsarut 
ismerek, aki ilyen gyorsan belevágott volna a dolgok közepébe. Nagyra értékelném, ha tudna várni  holnapig, 
esetleg még egy-két nappal  tovább is a feleségem  kikérdezésével, és azt is, ha otthon, a lakásunkon beszélne vele. Majd felkészítem rá. 
- Igen, uram. 
- Eddig mire jutott? 
- Átnéztem az áldozat lakását és az irodáját. Vannak 
aktáim a folyamatban lévő ügyeiről, és azokat is megszereztem, amit az elmúlt öt évben zárt le. Meg  kell vizsgálnom a bennük szereplő  neveket, nem szabadult-e a 
napokban valaki, akit ő juttatott rács mögé, valamint ellenőriznem kell a letartóztatottak családjait és  társait is. 
Különösképpen  azokat,   akiket  valamilyen  erőszakos 
bűncselekmény miatt  ítéltek el.  Az igazat megvallva 
Cicely nagyon hatékonyan dolgozott. 
-Cicely volt a  bíróság  tigrise, soha  nem  siklott el 
egyetlen részlet fölött sem. Egészen mostanáig. 
- De miért ment oda, kapitány, az éjszaka kellős közepén? A robotkém egy tizenhatra tette a halál beálltának az időpontját. Kegyetlen környéken találták meg... 
lecsúszott alakok,  rablók, szex és kábítószerek uralják azt 
a negyedet. Egy közismert drogelosztó működik alig néhány  háztömbnyire attól  a helytől,  ahol ráakadtak. 
- Fogalmam sincs. Óvatos nő volt,  de ezzel egy időben. .. szemtelen is - mosolyodott el halványan Whitney. - Méghozzá csodálatra méltóan szemtelen. Szeretett 
szemtől szembe állni a legrosszabbat, amit ez a város kivethet magából. De hogy szántszándékkal  kockáztassa 
az életét... Nem tudom. 
-A Fluentes-ügyön  dolgozott.  Ez volt a második 

számú gyilkosság.  Megfojtotta egy barátnőjét. És akárhogy  is igyekezett védeni az ügyvédje, Towers  szavai 
előtt kénytelen volt meghajolni. Majd ezt is ellenőriznem 
kell. 
- Az a Fluentes szabadlábon védekezik, vagy lecsukták? 
-Az előbbi. Ez az első erőszakos  bűncselekménye, 
óvadék ellenében kiengedték. Mivel gyilkosságot követett el, viselnie kell egy karperecet, ami jelzi,  ha el akarja 
hagyni a lakását, de ha egy kicsit is ért az elektronikához, 
akkor ez nem jelent sokat. Mit  gondol, vajon vele találkozott Cicely? 
- Szerintem ez kizárt. Ő maga is  gyanúba keveredhetett  volna, ha együtt látják  a  folyamatban lévő  ügy 
vádlottjával   -  és  Cicelyre gondolva,  rá   emlékezve 
Whitney megrázta a fejét. - Ezt  soha nem  kockáztatta 
volna meg. Az viszont előfordulhatott, hogy Fluentes valamiképp mégis odacsalta. 
- Mint már említettem, utána fogok járni. Az utolsó 
estén  George Hammett-tel  vacsorázott. Őt is ismeri? 
- Csak nagy vonalakban. Néhanap találkoztak. A feleségem szerint  semmi  komoly  nem  történt köztük. 
Tudja, ő mindig próbálta megtalálni Cicelynek a tökéletes férfit. 
- Kapitány. Az lesz a legjobb, ha a következő kérdésemet  kikapcsolt rögzítő  mellett  teszem fel. Szexuális 
kapcsolatban állt az áldozattal? 
Whitney egyik arcizma megremegett, de tekintete 
nyugodt maradt. 
- Nem,  egyáltalán nem. Barátok voltunk, és túl értékesnek találtam ezt a barátságot, hogy ilyesmivel tönkretegyem. Hiszen lényegében  családtagnak számított. 
Maga nem tudja, mi az a család, Dallas. 
- Nem - felelt Eve laposan. - Valóban nem tudom. 
- Sajnálom. Ezt nem kellett volna - dörgölte meg az 
arcát lehunyt szemmel Whitney. - Felesleges volt és  tisztességtelen. A kérdése pedig fontos - ejtette ölébe a kezét. - Ugye még soha nem veszített el senkit sem, aki 
igazán közel állt volna magához, Dallas? 
- Nem, legalábbis nem emlékszem. 
- Felőrli az embert - motyogta Whitney. 
Eve feltételezte, hogy ebben a kapitánynak tökéletesen igaza van. Az alatt a tíz év alatt, amióta ismerte a parancsnokát,  látta már  dühösnek, türelmetlennek, néha 
még jegesen kegyetlennek is. De összetörve még soha. 
Ha egy közeli barát elvesztése ezt képes művelni egy 
olyan erős férfival, mint Whitney, akkor Eve feltételezése 
szerint jobb is, hogy magányos maradt.  Nem volt családja, akit elveszíthetett volna, csak bizonytalan és meglehetősen ronda emlékfoszlányok emlékeztették a gyermekkorára.  Jelenlegi élete nyolcéves korában  kezdődött, 
amikor összetörve, elhagyatottan megtalálták Texasban. 
Hogy mi történt addig a napig, az nem igazán számított. 
Folyamatosan  ezzel áltatta magát: nem számít. A maga 
erejéből lett az, aki. Akadt néhány  különösen megbecsült  barátja,  akikben eléggé megbízott. És  Roarke. 
A vele való kapcsolata több volt, mint barátság.  Addig 
faragta lefelé róla  a megkövesedett  álarcot,  amíg több 
nem maradt belőle, mint amikor  elkezdte. Sokkal több. 
Ez néha még saját magát is megrémítette - megrémítette, mert tisztában volt vele, hogy a férfi addig  nem hagyja abba, amíg az utolsó réteget is le nem fejti róla. 
Ha odaadja neki mindenét, és azután elveszíti, vajon 
nem fog ő is darabokra hullani? 
Ahelyett, hogy  hosszasan  elidőzött volna ezeknél a 
nyomasztó gondolatoknál, inkább magába  diktált  egy 
csésze kávét, valamint  elrágcsálta az  íróasztalában talált 
csokirudacskát. Az ebéd  olyan távolinak tűnt, mint az, 
hogy egy teljes hetet pihenéssel töltsön  a trópusokon. Az 
édességet majszolva és a kávét  kortyolva olvasta a képernyőn a robotkém végső jelentését. 
A halál beálltának ideje megegyezett az előre feltété
lezett időponttal. Okaként a nyakon  ejtett vágás miatt 
bekövetkező vér- és oxigénveszteséget jelölték meg.  Az 
áldozat halála előtt nagyjából öt órával kagylót, zöldségköretet, bort, igazi kávét és tejszínes gyümölcsöt fogyasztott. 
Biztosan hirtelen hívták el. Cicely  Towers mindössze 
tíz perce hevert holtan az utcán, mielőtt egy bátor taxisofőr,  aki elég elszánt  vagy reményvesztett volt ahhoz, 
hogy a  szomszédságban dolgozzon, felfedezte,  és jelentette volna. Az első járőr három perccel rá érkezett. 
A gyilkosnak gyorsan  kellett mozognia,  merengett 
Eve. Viszont ezen a környéken könnyű felszívódni akár 
úgy is, hogy az ember becsusszan egy kocsiba, egy kapualjba vagy egy  klubba. Talán összemocskolta magát az 
átvágott torokból minden bizonnyal  bőven  spriccelt a 
vér. De ebből  a szempontból az eső csak előnyére vált, 
hiszen tisztára mosta a kezeit. 
Át kellene fésülnie a szomszédságot, kérdezősködni, 
de nagy valószínűséggel nem kapna értékelhető választ. 
Viszont egy nyomozás során, ahol a szokásos  eljárás és a 
fenyegetés nem segít, a kenőpénz általában meghozza a 
kívánt eredményt. 
Még mindig  a Cicely Towersről készült  rendőrségi 
felvételt és az asszony vérgyöngyökből öntött nyakláncát 
tanulmányozta, amikor felcsipogott a linkje. 
- Gyilkossági csoport, Dallas. 
Egy fiatal,  sugárzó,  és huncutul  vigyorgó férfiarc 
tűnt föl előtte a képernyőn. 
- Mi a helyzet, hadnagy? 
Eve  nem káromkodott, habár nagyon szeretett volna.  Soha nem  tartotta nagyra a  riportereket, de C. J. 
Morse még az ő értékrendjében is legalul helyezkedett el. 
-Jobb, ha nem akarja hallani, amit mondani szeretnék magának. 
Morse holdvilágképén vidám mosoly terült szét. 
- Gyerünk, Dallas. Tudja, a lakosság és az információhoz való jog. Emlékszik? 
- Magának nincs mit mondanom. 
- Nincs?  Semmi? Azt akarja, úgy kerüljek adásba, 
hogy azt kelljen közölnöm: Eve Dallasnak, a New Yorkrendőrség legeslegjobb nyomozójának semmi mondanivalója a város  leginkább tisztelt,  legprominensebb, és 
legtöbbször látható közéleti személyiségének a halálával 
kapcsolatban? Megtehetem, Dallas - csettintett a nyelvével. - Megtehetem, de ez magának nem lesz kellemes. 
- És azt hiszi,  hogy számomra ez fontos - válaszolt 
lézerpengeéles mosollyal Eve, miközben ujjával a kapcsolatbontó billentyű felé nyúlt. - Hát rosszul hiszi. 
- Talán nem is személyesen magának, de a testületnek  mindenképp - rebegtette kislányosan hosszú szempilláit Morse. - Elsősorban Whitney kapitány rángatja a 
maga zsinórjait. És ott van még az a régi história Roarkekal... 
- Cicely Towers meggyilkolása az első helyen áll a 
testület, Whitney kapitány és az én értékrendemben is 
szorította remegő kezét ökölbe Eve. 
- Ezt majd idézni fogom. 
Mocskos kis csirkefogó. 
- És a  munkámnak  a  testületnél  semmi  köze 
Roarke-hoz. 
- Hé, barnaszem! Minden, ami magával kapcsolatos, 
az Roarke-ot is érinti, és vice versa. Tudja, a tény, hogy a 
barátja  üzleti kapcsolatban  állt  az elhunyttal, az exférjével és a jelenlegi gavallérjával... Hát  ez igazán izgalmassá teszi az ügyet. 
Eve tehetetlen dühében öklével a combjára csapott. 
- Roarke rengeteg emberrel áll üzleti kapcsolatban. 
Nem tudom, honnan vette ezt az aljas pletykát, C. J. 
Ezzel a kijelentésével letörölte a riporter hízelgő mosolyát. C. J.- semmi sem bosszantotta jobban, mint az, 
ha emlékeztették,  milyen forrásokból szerzi a  társasági 
híreit. Különösen most, hogy befúrta magát a rendőrség 
központjába is. 
- Vannak kapcsolataim, Dallas. 
- Aha. És egy pattanás is a homloka közepén. Majd 
odafigyelek - bontotta Eve egy közönséges, de annál hatásosabb mozdulattal az összeköttetést. 
Felállt. Járkálni kezdett fel és alá az irodájában, miközben ökölbe szorított kezét hol zsebre vágta, hol ismét 
előhúzta. A francba, hogy merülhetett fel Roarke neve 
ebben az ügyben? És milyen  közeli  kapcsolatban  állt 
Towers üzleti ügyeivel és üzlettársaival? 
Eve ledobta magát a székébe, és mogorván az asztalon heverő jelentésbe mélyedt. Ki kell találnia valamit, 
mégpedig a lehető leggyorsabban. 
Legalább ennél a gyilkosságnál  biztos benne, hogy 
Roarke-nak van alibije. Amikor Cicely Towersnek átvágták a torkát,  éppen a lelket is kiszerette a nyomozás  vezetőjéből. 
Második fejezet 
Eve sokkal jobban szeretett volna hazamenni a saját lakásába,  amit annak ellenére  megtartott,  hogy éjszakái 
legtöbbjét Roarke-nál töltötte.  Ott nyugodtan gondolkodhatott, pihenhetett volna, miközben nyomon  követi 
Cicely Towers  életének  utolsó napját.  Ehelyett  mégis 
Roarke háza felé vette az irányt. 
Elég fáradt volt ahhoz,  hogy a  robotpilótára bízza 
magát,  és hagyja az automatikát megbirkózni a késő 
délutáni forgalommal.  Elhatározta, először is ennie kell 
valamit.  És ha  utána tud szakítani magának tíz percet, 
hogy tisztába tegye a gondolatait, máris  sokkal jobban 
fogja érezni magát. 
A tavasz úgy döntött, előbújik rejtekhelyéről,  és eljátszik kicsit az időjárással. Arra csábította Eve-et, hogy 
dacára a zajos forgalomnak, a dübörgő maxibuszoknak, a 
kavargó gyalogosoknak és a feje fölött elsüvítő légi forgalomnak, lehúzza az ablakot. 
Hogy kikerülje a turistaléghajókból áradó monoton 
hangorkánt, a Tizedik utca felé fordult. A belvároson keresztül  gyorsabban  elérte volna a Parkot, de csak ilyen 
áldozattal kerülhette el a New York nevezetességeit, a 
Broadway történetét és tradícióit ecsetelő  darálást, valamint a múzeumok ragyogását, az üzletek változatosságát 
- és a  hajók saját fedélzeti ajándékboltjai előtt tolongó 
tömeg látványát. 
Mivel a lakása a léghajók szokásos útvonala alatt helyezkedett el, számtalanszor végighallgatta már ezt a beszédet. Nem érdekelte, hogy mennyire nagyszerű bevá
sárolni az Ötödiktől a Madisonig, vagy az Empire State 
Building új légijárdáján utazni. 
Mivel az Ötvenkettedik sarkán kifogott egy kisebb 
forgalmi dugót, volt ideje szemügyre venni a mozgó hirdetőtáblát, melyen egy  csodálatos férfi és egy fantasztikus nő éppen szenvedélyes csókot váltottak, de előtte 
biztosították egymást, hogy csakis a Hegyi Patak Leheletfrissítőt használják. 
A járművek szinte egymást érték,  miközben néhánysofőr válogatott szitkokat vagdosott a társai fejéhez. Egy 
utasokkal csordultig  teli  maxibusz vezetője ráfeküdt  a 
kürtre,  és a fülsértő bőgésre  a járdán álló  gyalogosok 
vérmérsékletüktől függően vagy a fejüket, vagy az öklüket kezdték rázni. 
Egy  légpárnás  forgalomirányító  alacsonyra ereszkedett és a szokásos módon  felszólította a továbbhaladásra. 
A forgalom lassan, megfontoltan araszolt kifelé a városból. 
Ahogy a centrumból a peremkerületek  felé haladt, 
ahol a gazdagok és kiváltságosok építették fel a házaikat, 
Eve szeme előtt megváltozott a látvány. Szélesebb, tisztább utcákon járt facsoportok vagy parkok között. Itt 
még a  járművek is csendesebben suhantak, a gyalogosok 
pedig jól szabott öltönyt és finom cipőket viseltek. 
Elhaladt egy kutyasétáltató mellett, aki elegáns agarait olyan merev magabiztossággal vezette, mint egy robot. 
Amikor Roarke házának a kapuja  elé ért, alapjáratban hagyta a motort, amíg a beléptető rendszer nem 
tisztázta a kilétét, és át nem engedte. A kert fái éppen virágoztak. Fehér  és rózsaszín füzérek  hömpölyögtek  az 
ágakon,  melyeket mélykék és vörös foltok tettek még 
változatosabbá. A látványt smaragdzöld fűszőnyeg koronázta meg. 
A ház ég felé  törő tornyainak az ablakai szikráztak a 
késő délutáni napsütésben, mely felnagyította a falak kőtömbjeit, és kihangsúlyozta azok szürkeségét. Több hónapja már, hogy először látta, de még mindig képtelen 
0lt  felfogni a hatalmasságot, a pompát, és  egyszerűen 
ezt az egész hamisítatlan jómódot. Most is  megállt, és 
feltette magának a kérdést, hogy mit keres itt - itt, és 
vele. 
A gránitlépcsők lábánál hagyta a kocsiját, és gyalog 
lépdelt felfelé. Nem kopogott. Büszke volt  és makacs. 
Roarke inasa lenézte őt, és ezt meg sem próbálta leplezni 
előtte. 
Mint ahogy azt várta, Summerset úgy jelent meg a 
hallban, mint  egy szürke füstgomoly. Ezüsthaja ragyogott, arca rosszallóan megnyúlt Eve láttán. 
- Hadnagy - mérte végig, és ezt látva Eve-ben tudatosult, hogy még mindig ugyanazt a ruhát viseli, amelyben  hajnalban távozott, és ami  azóta bizony alaposan 
meggyűrődött. - Nem tudtuk, mikor  jön vissza,  vagy 
azt, hogy visszajön-e egyáltalán. 
- Valóban? - vont  vállat Eve, és mivel  tökéletesen 
tisztában volt vele, hogy ezzel megbántja Summersetet, 
kibújt foltos bőrdzsekijéből, és finoman manikűrözött 
kezébe nyomta. - Roarke itthon van? 
- Éppen egy űrközi beszélgetést folytat. 
- Az Olympus Resort? 
Summerset ajka úgy összehúzódott, mint az  aszalt 
szilva. 
- Nem ütöm az orrom Roarke dolgaiba. 
Pontosan tudod, mikor és  mit csinál, gondolta Eve, de 
szó nélkül a csillogó-villogó hall sarkában kanyargó lépcső felé fordult. 
- Felmegyek. Szükségem van egy fürdőre - vetett 
hátra a vállai fölött egy pillantást. - Amikor befejezi a 
beszélgetést, kérem, közölje vele, hol vagyok és mit csinálok. 
Felmászott a ház nagytermébe. Akárcsak Roarke, 
sem  vette igénybe túl gyakran a liftet. Amint becsukódott mögötte a hálószoba ajtaja, máris kezdte ledobálni 
magáról  a ruháit.  A földön elszórt bakancsok,  farmer, 
ing és alsónemű jelezte a fürdőszoba felé vezető útját. 
102 Fahrenheitre parancsolta a víz hőfokát, és némi 
gondolkodás után dobott  a vízbe abból a fürdősóból, 
amit Roarke hozott  neki a Silas háromról. A víz ettől 
olyan tajtékot vetett,  mint a  tenger, miközben illata 
tündérmesékbe illő fákat idézett. 
Belecsúszott  a túlméretezett márványkádba,  és érezte,  hogy a  forróság  lassan a csontjáig hatol. Vett egy 
mély lélegzetet, alámerült, és miután leszámolt magában 
harminc  másodpercet, valódi érzéki sóhajjal bukott a felszínre. Csukott szemmel hagyta, hogy testét paskolják az 
apró hullámok. 
így talált rá Roarke. 
A legtöbb ember így meglátva azt  gondolta volna, 
hogy relaxál. De a legtöbb ember egyáltalán nem ismerte,  és főleg  nem értette meg Eve  Dallast.  Ö ennél már 
sokkal közelebbi kapcsolatba került vele, közelebb a lelkéhez és a testéhez, mint bárkihez is eddigi élete folyamán. De így is maradtak felfedezésre váró területek. 
Mindig  is bámulatba ejtette,  mennyi  tanulnivalója 
maradt még. 
Eve meztelenül, állig merülve feküdt a gőzölgő vízben, az  illatos  habokban.  Arca kipirult a hőségtől, de 
egyáltalán nem lazult el. Roarke látta, hogy ökölbe szorított kezei a  kád széles peremét markolják, és az apró ráncokat is észrevette a nő homlokán. 
Most nem pihen, hanem  gondolkodik, döbbent rá 
Roarke.  És  aggódik. Tervez. Csendesen mozgott, mint 
ahogy azt gyermekkorában Dublin sikátoraiban megtanulta,  miközben a kikötőben  és  a  város  utcáin osont 
mindenfelé. Amikor a kád szélére ült,  és  nézni kezdte 
Eve-t, a nő hosszú percekig meg  sem moccant.  Roarke 
azonnal tudta, mikor vette észre. 
Eve kinyitotta a szemét. Aranybarna tekintete összeakadt  Roarke  csodálkozó,  kék pillantásával.  És mint 
mindig, a férfi ebbe beleborzongott.  Olyannak látta az 
arcát, akár egy festményt, mint egy bukott angyal tökéletes technikával olajba rajzolt alakját.  Eve-t mindig is 
megdöbbentette Roarke fekete hajkeretbe foglalt fejének 
a tökéletessége. 
Összevonta a szemöldökét, és biccentett. 
- Perverz. 
- Ez az én kádam - és miközben továbbra is figyelte, 
Roarke egyik kezével benyúlt a habok közé, és  megcirógatta Eve mellét. - Meg fogsz főni. 
- Szeretem a forró vizet. Szükségem van rá. 
- Nehéz napod lehetett. 
Biztos tudja, gondolta Eve,  miközben igyekezett nem 
megsértődni. Hiszen mindig mindent tud. De nem szólt 
semmit, csak vállat vont, miközben Roarke felállt, és a 
csempék közé épített automata bárhoz lépett. A szerkezet diszkrét zümmögéssel  adott ki két bort.  Metszett 
kristálypoharakban. 
Roarke visszament, és átnyújtotta Eve-nek az egyiket. 
- Nem aludtad ki magad és egy falatot sem  ettél. 
- A rendőrségen már csak ilyen az élet - és a bor úgy 
áradt szét az ereiben, mint az olvasztott arany. 
- Mégis aggódom, hadnagy. 
- Ez neked mindig is túl könnyen ment. 
- Mert szeretlek. 
Eve-t felizgatta,  hogy a férfi bársonyos,  ír hangján 
hallja ezeket a szavakat, melyből szinte áradt a távoli  ország lehelete,  és tudta, bármilyen  hihetetlen is, igazat 
mond.  Mivel nem tudott válaszolni, a borába temetkezett. 
Roarke mindaddig csendben maradt,  amíg biztos 
nem volt benne, nem hallatszik ki hangjából az  ingerültség amiatt, hogy Eve az  előbbi mondatát válasz nélkül 
hagyta. 
- Elmondanád, mi történt Cicely Towersszel? 
- Ismerted - ellenkezett Eve. 
- Nem túl közelről. Néha összefutottunk egyes rendezvényeken, na és akadtak közös üzleti ügyeink, többnyire a volt férjén keresztül - kortyolt  bele Roarke a 
borába, miközben a kádból felszálló gőzt figyelte. - Csodálatosnak tartottam,  bölcsnek,  de  ugyanakkor  veszélyesnek is. 
Eve felkönyökölt, hogy melle a víz fölé került. 
- Veszélyesnek? Úgy érted, rád nézve? 
-Nem közvetlenül - mosolyodott  el  könnyedén, 
mielőtt ismét a szájához emelte volna a poharát.  - Hanem a  gonosz praktikákra, a kisebb-nagyobb törvényszegésekre és a bűnözőkre. Ebből a szempontból nagyon 
hasonlított rád. Szerencsém, hogy még időben megjavultam. 
Eve a megjavulásban nem volt teljesen biztos, de elsiklott a kijelentés fölött. 
- Az üzleti ügyeitek és felszínes ismeretségetek ellenére nem sejted, hogy ki akarhatta a halálát? 
Roarke megint belekortyolt a poharába, de  ezúttal 
sokkal mélyebben. 
- Ez most kihallgatás, hadnagy? 
Eve hallott valamit a férfi hangjában,  amitől kissé 
ideges lett. 
- Még az is lehet belőle - felelt kurtán. 
- Ahogy óhajtod - állt fel Roarke, félretolta a poharát, és elkezdte kigombolni az ingét. 
- Mit csinálsz? 
- Beülök én is a vízbe, hogy nyugodtan beszélgethessünk - dobta félre  a  ruhadarabot, és a  nadrágjával 
folytatta a vetkőzést. - Ha a saját kádamban akar kikérdezni  egy meztelen rendőr, akkor az a legkevesebb,  ha 
én is csatlakozom hozzá. 
- A fenébe is, Roarke, itt most gyilkosságról beszélünk. 

A férfi összerezzent, ahogy a víz csaknem leforrázta. 
- Te mondtad - fordult arccal Eve felé a habtengerben. -  Mi van bennem,  hogy olyan perverznek látsz, 
amibe beleborzongsz? És - folytatta, mielőtt Eve tömören és velősen közölhette  volna vele a véleményét - mi 
van benned,  hogy belerángatsz, és úgy ülsz itt, mintha 
egy láthatatlan jelvény lenne tűzve a gyönyörű melledre? 
A víz alatt előrecsúsztatta  a kezét Eve bokája és lábikrája mentén egészen a térdhajlatáig, mert tudta, hogy 
egészen elgyengül, ha ott megérinti. 
- Akarlak - dünnyögte. - Mégpedig most azonnal. 
Eve karja elernyedt a pohár szárán,  mielőtt kényszerítette  volna magát,  hogy elhúzódjon a férfi érintése 
elől. 
- Mesélj nekem Cicely Towersről. 
Roarke kijózanodva  hátradőlt.  Nem  akarta Evekiengedni a kádból, amíg be nem  fejezte, amit  az imént 
elkezdett, ezért hát  úgy gondolta,  ezúttal  gyakorolhat 
némi türelmet. 
- Az exférjével és George Hammett-tel egyetemben 
az egyik részlegemnél dolgozott. A  Mercury-részlegnél, 
ahogy a sebesség istene  után elneveztük. Leginkább import- és exportügyletekkel foglalkozott. Szállítás, kézbesítés, gyorsfuvarozás. 
- Tudom, mi az a Mercury - zsémbelt Eve,  és dühös 
volt, mert mindezt eddig nem tudta. 
- Rosszul szervezett, hanyatlófélben lévő vállalatnak 
ismerték,  amikor úgy tíz évvel ezelőtt beszálltam az üzletbe. Marco Angelini, Cicely exférje  volt az egyik fő befektető a feleségével együtt. Abban az időben, ha jól emlékszem, még együtt éltek,  vagy éppen akkor kezdtek 
külön utakon járni. A házasság felbontása barátságosabb 
légkörben zajlott, mint ahogy a hasonló ügyek általában. 
Hammett is a befektetők közé tartozott.  De azt hiszem, 
személyesen nem volt  érintve Cicelynél még  néhány 
évig. 
- És ez a triumvirátus, mármint Angelini, Towers és 
Hammett szintén jól kijöttek egymással? 
- Nekem úgy  tűnt -  ütögetett  meg lustán  egy 
csempét. Mikor kinyílt, és feltárta a mögötte megbúvó 
üreget, Roarke bekapcsolta a zenét. Valami halk, siralmas témát programozott maguknak. - Ha miattam aggódsz,  biztosíthatlak, hogy csak üzleti kapcsolatban álltunk,  ráadásul nagyon is  gyümölcsöző üzleti kapcsolatban. 
- Mennyi csempészáru ment át a Mercuryn? 
- De igazán,  hadnagy - vigyorodott el Roarke. 
- Ne játssz velem - fröccsent magasra a víz, ahogy 
Eve hátradőlt. 
- Pedig az minden vágyam, Eve. 
Eve vicsorogva ütötte félre a lábán felfelé araszoló kezet. 
- Cicely Towers elkötelezett és tisztakezű vizsgálóbírónő volt. Nem keveredett bele semmi bolondságba. Ha 
a Mercury működésében a legkisebb törvénytelenséget is 
észreveszi, azonnal rávetette volna magát. 
-Tehát felfedezte a galádságomat, ezért ki kellett 
csalnom arra a veszélyes  környékre,  hogy ott egy bérgyilkossal  átvágathassam a nyakát  -  jegyezte meg 
Roarke nyugodtan, de hangja a megszokotthoz képest 
túl kedves volt. - Erre gondol, hadnagy? 
-Nem, a fenébe is,  nagyon jól  tudod, hogy nem, 
de... 
- De mások  megtehették - fejezte be Eve helyett  a 
férfi a mondatot. - Ami téged nagyszerű helyzetbe juttatott. 
- Emiatt nem aggódom  - mert pillanatnyilag csak a 
szerelme miatt aggódott. -  Roarke, tudnom  kell. Tudnom kell, hogy van-e valami, bármi,  ami  által belekeveredhetsz ebbe a nyomozásba. 
- És ha van? 
Eve úgy érezte, jeges marok szorítja össze a szívét. 
- Akkor valaki másnak kell átadnom az ügyet. 
Nem mentünk ezen már egyszer keresztül? 
- Ez nem olyan, mint a DeBlass-ügy. Még csak nem 
is hasonlít. Nem gyanúsítalak - és amikor Roarke kérdőn felvonta a szemöldökét, ingerültség helyett nyomatékosítani próbálta a mondanivalóját. Miért lesz minden 
egyszerre bonyolult, amint kapcsolatba  kerül Roarkekal?   Nem hiszem, hogy bármi közöd lenne Cicely 
fowers meggyilkolásához. Ennyi elég? 
- Nem fejezted be a gondolatmenetet. 
- Rendben. Zsaru vagyok. Ezáltal bizonyos válaszokat nekem kell megadnom. És ehhez a kérdéseket neked 
kell feltennem, vagy bárkinek, aki akár csak távoli kapcsolatban állt az  áldozattal. Ezen nem tudok  változtatni. 
- Mennyire bízol meg bennem? 
- Ez nem bizalom kérdése. 
- Viszont nem is válasz a kérdésemre - és Eve a férfi 
jeges, távoli pillantásából rádöbbent, hogy rossz útra tévedt.  - Ha mostanáig nem tanultál meg bízni bennem, 
semmi sem történt közöttünk egy kis mesterkélt szexen 
kívül. 
- Csak  kiforgatod a szavaimat - küzdött Eve, hogy 
nyugodt maradjon, mert Roarke tekintete megrémítette. 
- Nem vádollak semmivel. De ha anélkül vállalnám el az 
ügyet, hogy nem tudok rólad vagy nem törődöm veled, 
megsérteném a saját magam által felállított szabályokat. 
Viszont ismerlek, és ez az egész nem erről szól. A  pokolba is. 
Eve lehunyta a szemét, és vizes kezével megdörzsölte 
az arcát. Nem tudta, hogy vallja be az érzéseit. 
- Próbálok válaszokra lelni, amelyek olyan messzire 
távolítanak el az ügytől,  amilyen messzire csak lehetséges, és mindezt azért, mert törődöm veled. És folyton arra  gondolok, hogy használhatnálak fel a nyomozásban 
eppen a Towersszel való kapcsolatod miatt. És általában 
a  kapcsolataid  miatt.  Számomra  megerőltető,  hogy 
mindkettővel törődjek. 
- Azért nem lehet annyira megerőltető nyíltan beszelni róla - dünnyögte Roarke, majd megcsóválta a fejét. - A Mercury teljesen legális... most már. Mert nincs, 
többé szüksége illegális üzletekre. Jól prosperál, elfogadható profitot termel. És habár azt gondolod, elég pökhendi vagyok ahhoz, hogy az  igazgatói asztalom  mellől 
bűncselekményekbe  keverek egy vizsgálóbírónőt, tudnod kell, hogy ennyire nem ment el az eszem. 
Eve hitt neki, és ettől az órák óta érzett jeges szorítás 
felengedett a mellkasában. 
- Rendben.  De  azért  még  lesznek  kérdéseim 
mondta Roarke-nak. - És a média is keresni fogja veled a 
kapcsolatot. 
- Tudom. És sajnálom. Mennyire nehezítik meg a 
dolgodat a riporterek? 
- Még valójában el sem kezdték - nyúlt meglepetésszerűen Roarke keze után, és megszorította. - Én is sajnálom. Úgy látszik, nem vagyunk egyformák. 
- Ezen segíthetek - csúszott előre a férfi, és a szájához emelte Eve kezét. Amikor  a nő elmosolyodott, tudta, 
hogy végre meg fog nyugodni. - Nem kell, hogy bármitői is távol tarts. Egyedül is megbirkózom vele. És nem: 
kell magad kényelmetlenül érezned, ne legyen bűntuda-s 
tod,  ha arra  gondolsz, hogy kisegíthetlek a  nyomozásban. 
- Ha majd kitalálom, hogy lehetsz a segítségemre, 
feltétlenül tudatni fogom - és felvonta a szemöldökét, 
amikor a férfi szabad keze a combjára csúszott. - Ha itt 
akarsz próbálkozni, könnyűbúvár-felszerelésre lesz szükségünk. 
Roarke Eve fölé csúszott, mi által a víz azzal fenyegetett, hogy kicsap a kád peremén. 
- Ó, azt hiszem,  anélkül is meg tudjuk oldani. 
És hogy próbára tegye, saját szájával fedte el Eve ajkait. 
jCésőbb,  amikor Eve ott feküdt mellette,  Roarke ébren 
figyelte, hogy forognak lassan a csillagok az ágy fölé épített hatalmas üvegablak mögött. Aggódott,  hogy a nő 
nem látja most a tekintetét. Magán- és szakmai életük 
egyaránt összefonódott.  Egy gyilkossági ügy hozta össze 
őket,  és egy  újabb gyilkosság nyújtogatta feléjük az ujjait. A mellette fekvő nő a holtakat szolgálta. 
Mint ahogy gyakran Cicely Towers is, hasított bele a felismerés, miközben azon tűnődött, vajon nem ezért kellett-e neki magának is az életével fizetnie. 
Már bebizonyította magának, hogy nem érdemes túl 
sokat,  vagy túl gyakran aggódnia Eve életvitele miatt. 
Szerelmét a szakmája határozta meg. Erre már számtalanszor rá kellett döbbennie. 
Mindketten kézben  tartották a saját életüket. Valakivé lettek azokból a  senkikből,  amiknek születtek. 
Roarke adott és vett, miközben élvezte a hatalmát. És a 
profitot. 
De üzleti életében előfordulhattak olyan rejtett részletek, melyek - ha napvilágra kerülnek- Eve-t könnyen 
bajba keverhetik. Abban egy szemernyit  sem hazudott, 
hogy a Mercury tiszta, de azért  nem  volt ez mindig így. 
Akadtak más befektetései,  érdeklődési területei,  melyek 
ha nem is  a  fekete-, de a  szürkepiaccal mindenképpen 
kapcsolatban álltak. Elvégre ő maga  is ezeknek a szürke 
piacoknak a sötétebbik felében cseperedett fel. A vér kötelez. 
A csempészet akár a földön, akár a földön kívüli területeken, mindig is jövedelmező üzletágnak számított. 
A Taurus Öt elsőrangú borai, a Refini bányáiban fejtett 
vakítóan  kék gyémántok,  a marsi Művésztelep  becses, 
áttetsző porcelánjai mind nagy értéket képviseltek. 
Habár az való igaz, hogy többé nem kellett áthágnia 
a törvényt a megélhetés miatt, sőt még ahhoz sem, hogy 
jól éljen. De a régi szokásoktól nehéz megszabadulni. 
De megmaradt  a  probléma: mi van  akkor,  ha a 
Mercuryból nem tudott volna törvényes vállalkozást csinálni?  Egy  ártalmatlan üzleti manőver mázsás kőként 
nehezedne Eve-re. 
És mindehhez még hozzájött  az a megalázó  tény, 
hogy az együtt elkezdett viszony dacára Eve messze járt 
még attól, hogy a tökéletes társa lehessen. 
A nő motyogott valamit, és megfordult az ágyon. De 
Roarke látta:  hogy  még  félálomban is  meggondolta, 
hogy feléje forduljon. Ezzel csak nehezen tudott megbirkózni.  Hamarosan mindkettejüknek égető szüksége leszi 
rá, hogy megváltozzon. 
Egy pillanatig azon hezitált, mit tud ebből az  ellenőrzése alatt tartani.  Nagyon egyszerű lett volna  megereszteni  néhány  hívást, és kérdezősködni egy  kicsit 
Cicely Towersről. De homályos részleteket már kissé bonyolultabb lenne napvilágra hozni, és több munkájába is 
kerülne. 
Lenézett, és megszemlélte Eve-t, aki elernyedt  karját 
a párnán nyugtatva mélyen aludt. Roarke tudta, hogy 
időnként rosszakat álmodik.  De ezen az éjjelen nyugodtan pihent. Remélve, hogy így is marad, Roarke kicsuszszant az ágyból és munkához látott. 
Eve frissen főzött kávé illatára ébredt. Eredeti, testes kávé,  amit  Roarke dél-amerikai ültetvényein szüreteltek. 
Ennek a luxusát fogadta el annak idején elsőnek, amikor 
úgy döntött, hogy Roarke-nál tölti az éjszakát. 
Már azt megelőzően mosolyra húzta a száját, hogy 
kinyitotta volna a szemeit. 
- Krisztusom, ennél jobb már nem is lehetne. 
- Örülök, hogy így gondolod. 
Álomtól  zavaros   szemeit  igyekezett  Roarke-ra 
fókuszálni.  A  férfi már  felvette egyik fekete öltönyét, 
melyben egyszerre látszott segítőkésznek és veszélyesnek. 
Az emelvényre állított ágy mellett élvezte a reggelijét, 
miközben a reggeli lapok között tallózott a monitorain. 
A kövér,  lusta,  szürke macska - Galahad - mohón 
függesztette  kétszínű szemeit Roarke tálcájára a fotel 
karfájáról. 
- Mennyi az idő? - kérdezte Eve, és a háta mögött az 
óra már halkan közölte is a választ: nulla hat nulla nulla. 
Jézusom, mióta vagy már fenn? 
- Egy ideje. Nem mondtad, hányra kell beérned. 
Eve végigsimított az arcán, és beletúrt a hajába is. 
-Még maradt pár órám  - kászálódott ki lustán az 
ágyból,  és lassan  körüljártatta a tekintetét valami ruha 
után, amit felvehetne. 
Roarke egy pillanatig  rajta felejtette a  tekintetét. 
Mindig  örömét lelte benne, ha reggel figyelhette Eve-t, 
amikor még meztelenül, álomtól zavaros szemekkel ténfergett.  A házirobot felé intett, aki felemelte Eve köpenyét, és most az  ágytól egylábnyira ügyesen tartotta a 
fogókarjai között.  Eve még ahhoz is túl zavartan tapogatózott feléje, hogy élvezze a selyem érintését a bőrén. 
Roarke kávét töltött neki, megvárta, míg helyet nem 
foglal a  vele szemben álló fotelben,  majd  feléje kínálta a 
csészét.  A macska arra gondolt, eljött az ő  ideje,  és az 
ölébe ugrott.  A hirtelen súlytól Eve felnyögött. 
- Édesen  aludtál. 
- Aha - hajtotta fel Eve  a kávéját, és összerezzent, 
amikor Galahad mocorgás közben a térdébe mélyesztette  tűhegyes karmait. - Lassacskán újra embernek érzem 
magam. 
- Nem vagy éhes? 
Eve  ismét felnyögött. Már volt ideje megtanulni, 
hogy Roarke  konyhájában valóságos művészek dolgoznak. Felemelt egy hattyú alakú tésztaféleséget az ezüsttálcáról, és három mohó harapással bekebelezte. Amikor 
a kávéskancsó után nyúlt, már kitisztult a tekintete. És 

mivel nagylelkű hangulatban érezte magát, a következe 
hattyú fejét letörte, és Galahad felé nyújtota. 
- Mindig szeretem nézni, ahogy felébredsz - jegyezte 
meg Roarke. -  De sokszor arra kell  gondolnom,  hogi 
csak a kávém miatt szeretsz. 
-Hát... - vigyorgott rá Eve,  és újra belekortyolt a 
csészéjébe. - Persze nagyon szeretek enni is. De a szex 
sem utolsó. 
-Úgy láttam,  a múlt éjjel  egész jól  tűrted. Ma 
Ausztráliába kell mennem. Talán holnapig vagy holnaputánig vissza sem érek. 
-Ó. 
- Szeretném, ha itt maradnál, amíg távol vagyok. 
- Ezen már túlvagyunk. Nem  érzem itt jól magam 
- Talán könnyebb lenne, ha nemcsak úgy gondolnál 
rá,  mint az én házamra, hanem egyben úgy is, mint a 
magadéra. Eve... - fogta meg Roarke Eve kezét, mielőtt 
a nő megszólalhatott volna. - Mikor fogadod már el azt, 
amit irántad érzek? 
- Nézd, egyszerűen  csak jobban érzem magam a saját lakásomban,  amikor elutazol. És most amúgy is rengeteg a dolgom. 
- Nem válaszoltál a kérdésre - mormogta Roarke. 
De ne is törődj vele. Ha visszaérkeztem, majd felhívlak 
keseredett meg a hangja, és visszafordult a monitor felé. 
- Ahelyett, hogy a munkádról mesélsz, inkább nézd át a 
híreket. 
Eve fáradt beletörődéssel olvasta a főcímeket. Vadul 
összeszorított szájjal lapozott újságról újságra. Végül már, 
a szalagcímektől elege lett.  A híres  New York-i vizsgálóbírónőt meggyilkolták.  A rendőrség  egy helyben toporog. És persze mindent teletömtek Towers fényképeivel, 
melyek a  tárgyalóteremben vagy a bíróság előtt készültek. Talált képeket a gyerekeiről is, valamint megjegyzéseket és idézeteket. 
Eve dühöngött  egy kicsit,  amikor  váratlanul  saját 
magával nézett farkasszemet. Az aláírás a város legjobb 
avilkossági nyomozójának aposztrofálta. 
Ezért még bajba kerülök - jósolta halkan. 
Pe természetesen akadt ott még más is. Sok lap felhozta példaként azt az ügyet, amit az elmúlt télen vezetett sikerre, és egy prominens szenátor, valamint három 
halott  utcanő is szerepelt benne.  És  ahogy  azt várta, 
minden lap megemlítette kapcsolatát Roarke-kal. 
Mi  a fenét számít az,  hogy ki vagyok vagy kivel 
élek együtt? 
- A nyilvánosság elé lépett, hadnagy. A nevével már 
el lehet adni a jelentéktelenebb híreket is. 
-Zsaru vagyok, nem pedig valamiféle előkelőség 
fordult Eve dühöngve a távolabbi falra szerelt bonyolult 
készülékegyüttes felé. - Bekapcs! - parancsolta. - A 75ös csatornát kérem. 
Elmozdult egy panel, és feltűnt a  mögé rejtett képernyő.  Reggeli hírek zenéje töltötte be a szobát. Eve hunyorogni kezdett, fogai összekoccantak. 
- Az a nyúlfogú, impotens görény! 
Roarke mulatott rajta, miközben felhajtotta a kávéját, és C. J. Morse-t figyelte, ahogy a reggel hat órai hírműsort vezeti. Nagyon is a tudatában  volt, hogy Eve lenézése  a média iránt az utóbbi néhány hónapban valóságos utálattá nőtte ki magát. Utálattá, ami főleg abból 
táplálkozott,  hogy lépten-nyomon beléjük botlott, mind 
a munkájában,  mind  a magánéletében. Mindemellett 
Morse-t minden jóravaló ember utálta. 
-Mint ahogy  egy  remek karriert vágott ketté egy 
kegyetlen penge. Egy meggyőződéses, elkötelezett és becsületes asszonyt öltek meg ennek a nagyvárosnak az utcáin, hagyták vérét a járdára folyni. Nem felejtjük Cicely 
Towerst, olyan asszonyként  fogunk emlékezni rá, aki az 
igazságért küzdött, egy olyan világért, melyre mindanynyian vágyunk. Még a halála sem tudta elhomályosítani 
az örökségét, amit maga után hagyott. 
De vajon a törvény elé tudják-e állítani a gyilkosát 
Az elé a törvény elé, aminek egész életét áldozta? Ne 
York rendőri és biztonsági szervei kétséget hagynak efe 
161. A nyomozást Eve Dallas, a testület gyöngyszeme ve 
zeti, aki képtelen megfelelni a kérdéseinkre. 
Eve csak felmordult, amikor a fényképe feltűnt 
képernyőn. Morse folytatta: 
-Amikor  linken  felhívtam,  Dallas hadnagy ner 
volt hajlandó tájékoztatni a gyilkosság körülményeiről 
a nyomozás jelenlegi állásáról. De nem  is tagadott sem 
mit, amiből arra lehet  következtetni, hogy  folyik az üg 
elkendőzése... 
- Micsoda simaképű seggfej. Erről nem is kérdezet 
- csapott indulatosan  a fotel  karfájára  Eve, amitc 
Galahad rémülten leugrott  az öléből, hogy biztonságo 
sabb  pihenőhelyet keressen  magának.  - Alig harmini 
órája kaptam meg az ügyet. 
- Csss  -  intette  csendre Roarke kedvesen, mire Ev 
felpattant, és fel-alá róni kezdte a szobát. 
-.. .prominens  nevek  hosszú listája   kapcsolódili 
Cicely Towershez, köztük Whitney kapitánnyal, Dalia 
parancsnokával. Aki nemrég  utasította vissza New York 
rendőr-főkapitányi székét. Hosszú ideje  közeli jó barátjs 
volt az áldozatnak... 
-Hát ez  az! - Csapta le manuálisan, a kezével Eve aj 
képernyőt. -  Darabokra fogom szaggatni  ezt a férget 
Hol a pokolban van Nadine  Furst? Ha  már el kell tűrnünk, hogy egy riporter szaglászik utánunk, legalább legyen meg a magához való esze. 
-Azt hiszem, az  Omega Büntetőtelepre utazott, 
mert épp a börtönreformról ír egy cikksorozatot. Össze 
kellene  hívnod egy sajtótájékoztatót,  Eve.  Az ilyesfajta 
fellángolásokat leginkább úgy lehet kezelni, ha az ember 
egy megfelelően kiválasztott fahasábot vet a tűzbe. 
- Cseszd meg.  Mit  akar a média?  Riportot vagy vezércikket? 

- A média az utóbbi harminc évben egy kissé megváltoz0tt- A riportereknek már jogukban áll beleírni a saját véleményüket a tudósításba, amíg az nem túl extrém. 
- Ismerem az átkozott  törvényt - és a csillogó köpeny valósággal örvényleni kezdett a lába körül, olyan 
hirtelen fordult sarkon. - Semmiféle információ nem áll a 
rendelkezésére, ami alapján az ügy elkendőzését feltételezhetné. Whitney tisztességesen vezeti a hivatalt. Akárcsak én a nyomozást. És különben sem menekülhet  a neved mögé, hogy azzal kendőzze el a tudatlanságát - folytatta Eve. - Es az, hogy adásba került, még  nem  fogja 
felmenteni a felelősség alól. 
- Ő nem törődik velem,  Eve. És  veled sem kellene 
törődnie. 
-Velem  nem is  törődik. Egyszerűen tojik rám 
hunyta le Eve a szemét, és vett egy nagy  levegőt,  hogy 
lehiggadjon.  De azután lassan,  nagyon lassan gonosz 
mosolyra húzta a száját. - Eszembe jutott, hogy vághatnék neki vissza - nyitotta ki ismét a szemét. - Mit gondolsz,  mit szólna hozzá ez a gazember,  ha felhívnám 
Furstot, és adnék neki egy exkluzív interjút? 
- Gyere ide - tolta félre Roarke a csészéjét. 
- Miért? 
-Azzal ne törődj - állt föl, és inkább ő lépett oda 
Eve-hez, majd két tenyere közé fogta az arcát, és erősen 
megcsókolta. - Megőrülök érted. 
- Ezt úgy veszem, hogy megdicsértél,  micsoda szenzációs ötletem támadt. 
- Soha nem siratott apám adott nekem egyszer egy 
leckét, amit képtelen vagyok elfelejteni. Fiam, mondta 
vaskos, nagyivó, ír hangján. A harc egyetlen módja, ha 
mocskos eszközökkel harcolsz. Csak öv alatt szabad ütni 
az ellenfelet. Támadt egy olyan érzésem, hogy meg akarod szorongatni Morse tökét, mielőtt lemegy a nap. 
-Nem, egyáltalán  nem  akarom  megszorongatni 
csókolta vissza Eve. - Tőből akarom kitépni. 
 
Roarke ijedséget tettetve összerázkódott. 
- A gonosz nők nagyon csinosak. Nem azt mondtad, 
hogy lesz pár szabad órád? 
- Ez már a múlté. 
- Ettől tartottam - lépett hátra egy lépést Roarke, és 
a zsebéből előhúzott egy diszket. - Talán hasznosnak fogod találni. 
- Mi ez? 
- Néhány adat, amit Towers exférjéről, Hammettről 
és a Mercuryról szedtem össze. 
- Nem kértelek semmi ilyesmire - zárta Eve jéghideg ujjait a lemez köré. 
- Valóban. Talán megkapnád a jogosultságot, hogy 
beleolvass, de sokkal tovább tartana, mint nekem. Akkor 
használod a felszerelésemet, amikor csak akarod, ezzel te 
is tisztában vagy. 
Eve tudta, hogy Roarke arra a nagy  teljesítményű 
számítógépre  gondolt,  amit nem  regisztráltak,  és a 
CyberŐrség sem tudta bemérni. 
- Pillanatnyilag úgy vélem,  jobb, ha a  hivatalos csatornák mellett maradok. 
- Ahogy akarod.  De ha meggondolnád magad, amíg 
nem vagyok  itt, Summerset mindenben a segítségedre 
lesz. 
-Summerset legszívesebben a pokolba  segítene 
motyogta Eve. 
- Hogy mondod? 
-Semmi. Fel kell öltöznöm - fordult  el Eve, majd 
megtorpant. - Roarke, azon vagyok. 
-Min? 
- Hogy elfogadjam, amit látszólag velem kapcsolatban érzel. 
Roarke felvonta egyik szemöldökét. 
- Akkor dolgozz rajta keményebben - javasolta. 
Harmadik fejezet 
Eve nem vesztegette az idejét. Amint beért az irodájába, 
első dolga volt felhívni Nadine Furstöt. A link recsegveropogva birkózott csak meg a földön kívüli távolsági hívással.  Napfoltok, egy  elöregedett kommunikációs műhold, vagy egyszerűen csak a kivénhedt készülék akadályozta jó néhány percig a kapcsolat létrejöttét. De végül 
felvillant egy homályos kép az  ernyőn,  majd egyszerre 
kiélesedett. 
Eve örült,  hogy látja Nadine sápadt, nyúzott arcát. 
Viszont a hívás előtt meg sem fordult a fejében az időeltolódás. 
- Dallas - Nadine amúgy kedves hangja most  recsegve, alig hallhatóan szólt a hangszórókból. - Jézusom, 
mit akarsz az éjszaka kellős közepén? 
- Bocsánat. Felébresztettelek, Nadine? 
- Ahhoz épp eléggé, hogy kezdjelek utálni. 
- Megkaptad már a reggeli, földi híreket? 
- Egy kicsit elfoglalt voltam az utóbbi időben - dobta hátra  kócos haját  Nadine, és cigaretta után kezdett 
kotorászni. 
- Mikor szoktál rá? 
Nadine az első slukknál összerezzent. 
- Ha ti, földi zsaruk egyszer feljönnétek ide, le kellene számolnotok ezzel a dohányai. Ebben a patkánylyukban csak ezt a szárított kutyaszart lehet kapni. És minden mással is,  amire rá tudjátok tenni a kezeteket. Szégyen és gyalázat - pöffentett egy adag füstöt a levegőbe. 
- Hárman élnek egy ketrecben,  és a legtöbbjük kábult a 
csempészett kemikáliáktól. Az  orvosi ellátás  valahol a 
huszadik század színvonalán  mozog.  Itt még cérnával 
varrnak sebet. 
- És a videocsatomák elérhetősége is korlátozott 
fejezte  be  helyette Eve. - Úgy bánnak a gyilkosokkal, 
mint a bűnözőkkel. Megszakad a szívem. 
- Az egész kolónián nem lehet normális ételt kapni 
vágott  közbe Nadine. - Mi a fenét akarsz? 
-Azt, hogy mosolyogj egy  kicsit, Nadine. Milyen 
gyorsan tudsz ott végezni, és visszajönni a Földre? 
-Attól  függ - és  ahogy egyre  inkább felébredt, 
Nadine érzékei  kezdtek kiélesedni.  - Van valamid  a 
számomra? 
- Cicely  Towers vizsgálóbírónőt meggyilkolták. Úgy 
harminc órával  ezelőtt -  és figyelmen kívül hagyva 
Nadine kiáltását, Eve gyorsan folytatta. - Elmetszették a 
torkát. A holttestet a Száznegyvennegyedik utca járdáján 
találták meg, a Kilencedik és a Tizedik sarka között. 
- Towers.  Irgalmas Jézus. Két hónappal a DeBlassügy  után  személyesen készítettem vele egy négyszemközti interjút.  A Száznegyvennegyediken? - kérdezte, és 
agyában forogni kezdtek a kerekek. - Rablótámadás? 
- Nem.  Megmaradtak az ékszerei és a hitelkártyái is. 
Azon a környéken egy rabló még a cipőjét sem hagyta 
volna rajta. 
- Értem - hunyta le egy pillanatra Nadine a szemét. 
- A fenébe. Pokoli egy nőszemély volt. Te vezeted  a 
nyomozást? 
- Kezdettől fogva. 
- Oké - sóhajtott fel Nadine. - Tehát miért akar az, 
aki az ország legkiemeltebb esetében nyomoz, velem beszélni? 
- Azt nagyon is jól tudod, Nadine.  Tiszteletre  méltó 
kollégád, Morse épp a nyakamra  utazik. 
-Az egy seggfej - morogta Nadine, és egy  gyors, 
ideges  mozdulattal elnyomta a csikket. - Miatta nem jutok hírekhez. Kitúr a szakmából. 

- Összejátszhatnánk egymással, Nadine. 
Nádin szeme összeszűkült, az orrcimpái  megremegtek. 
- Kizárólagos joggal? 
- Ezt majd megbeszéljük, ha visszaértél. Igyekezz. 
- Voltaképpen már a bolygón is vagyok. 
Eve a kihunyt képernyőre mosolygott. Ez majd kipukkaszt, te felfújt hólyag, dünnyögte C. J.-re gondolva. 
Dúdolva állt fel az asztal mellől. Akadt pár ember, akikkel sürgősen beszélnie kellett. 
Reggel  kilenckor már George Hammett belvárosi nappalijában várakozott, akinek az ízlését drámainak találta. 
Cipője talpát nagy, vörös-fehér járólapok hűsítették. A 
vele szemközti falat egy trópusi tájkép  hologramja fedte 
el, miközben rejtett hangszórókból vízcsobogás áradt felé.  A hosszú, alacsony  heverőn vakítóan csillogtak az 
ezüstpárnák, és amikor kíváncsian megérintette az egyiket, érezte a selyem semmivel össze nem téveszthető puhaságát az ujjai alatt. 
Úgy döntött, inkább állva marad. 
A szobában  látható  műalkotásokat különböző  csoportokba rendezték.  Látott egy metszett tornyot,  ami 
körvonalaiban valami antik kastély romjaira emlékeztetett,  egy nő maszkját,  amit rózsásan áttetsző  üvegbe 
ágyaztak, és a kéz melegétől függően változtatta a színét. 
Amikor Hammett belépett a szomszéd szobából, Eve 
rádöbbent,  hogy minden porcikájában pontosan olyan 
dramatikus, mint a környezet, amelyben él. 
Sápadtnak tűnt,  szemei kialvatlanul meredtek a világra, de ez csak  növelte  káprázatos kinézetét. Magas 
volt és  elegánsan  karcsú. Arca oldalt  behorpadt, mint 
ahogy a költőket elképzeli magának az ember. Kortársaitól eltérően  - Eve tudta, hogy a hatvanas éveiben jár nem  festette  a  haját, hanem meghagyta természetes, 
őszes színét. Eve véleménye szerint kitűnően illett hozzá 
az ezüstösen csillogó oroszlánsörény. Ettől Roarke gyertyatartóinak a faragványaihoz vált hasonlatossá. 
Szemei hasonló  színben izzottak, bár jelenleg a bánattól vagy a fáradtságtól tompábban csillogtak. 
Hammett Eve mellé lépett, és két tenyerébe fogta a 
nő kezét. 
- Eve  - és amikor arcon csókolta, a hadnagy összerezzent. A férfi személyessé akarta tenni a kapcsolatukat. 
- George - kezdte Eve, és finoman hátrahúzódott. 
Köszönöm,  hogy értékes idejéből  szakított rám néhány 
percet. 
- Ostobaság. Én kérek elnézést, mert  megvárakoztattam - intett Hammett a heverő felé, mire hanyagul 
felvett ingének meglebbent az ujja. Eve megadóan helyet 
foglalt. - Mivel kínálhatom meg? 
- Köszönöm, de nem kérek semmit. 
- Kávét? -  mosolyodott  el finoman Hammett. 
Úgy hallottam, nagyon szereti. Nekem  is van egy kevés 
Roarke  kávékeverékéből - nyomott meg egy,  a heverő 
karfájába ágyazott gombot, mire előugrott egy  aprócska 
képernyő. - Egy kanna Argentin  Goldot kérünk - adta 
fel a rendelést. - És  hozzá két csészét - majd ugyanazzal 
a halvány és szomorú  mosollyal  az ajkán visszafordult 
Eve  felé. - Segít ellazulnom - magyarázta. - Nem vagyok meglepve,  hogy ma reggel itt találom magát, Eve. 
De talán jobb lesz,  ha a körülményekre való tekintettel 
mégis Dallas hadnagynak hívom. 
- Ezek szerint tudja, miért jöttem. 
- Persze. Cicely  miatt.  Nem tudok napirendre térni a 
történtek  fölött  -  és bársonyos  hangja egy pillanatra 
megremegett.  - Számtalanszor hallottam az esetet a hírekben. Már beszéltem a gyerekeivel és  Marcóval is. Ennek ellenére képtelen vagyok felfogni, hogy elment. 
- Maga találkozott vele a gyilkosság éjjelén. 
Hammett arcizma megremegett. 
- Igen.  Együtt  vacsoráztunk. Ez gyakran megtörtént, ha az időbeosztásunk lehetővé tette. Legalább hetente egyszer. Sőt még többször is, ha meg tudtuk oldani. Közel álltunk egymáshoz. 
Megállt,  mert egy  alacsony kiszolgálórobot éppen 
ekkor gördült be a kávéval. Hammett csaknem túlságosan is koncentrált az ital kitöltésére. 
- Azt kérdi, mennyire közel? - mormolta, és Eve látta, hogy kezeit alig tudja úgy tartani, hogy ne remegjenek. -  Meghitt közelségben. Már több  éve  egymásba 
szerettünk. Nagyon odavoltam érte. 
- Külön éltek. 
- Igen. Ö...  mindkettőnknek jobb volt így. Az ízlésünk szemmel láthatóan különbözött, és  az a meztelen 
igazság,  hogy szükségünk  volt térre és  a  függetlenségünkre.  Azt  hiszem, sokkal jobban szerettük egymást, 
hogy  bizonyos távolságot tartottunk - vett  Hammett 
egy nagy levegőt. - De nem volt titok, hogy együtt vagyunk,  legalábbis a barátaink és  a családjaink körében 
nem - és kifújta. - A nyilvánosság előtt persze a magánéletünket megtartottuk magunknak. De nem hinném, 
hogy ez továbbra is tartható. 
- Szerintem sem. 
Hammett megrázta a fejét. 
-Nem számít. Most egyedül az  számít, hogy  meg 
kell találni, aki ezt tette vele. Nem hiszem, hogy túl tudom magam tenni rajta. Semmi sem változtathatja  meg 
a tényt,  hogy Cicely elment. A legcsodálatraméltóbb aszszony volt - tette hozzá lassan -, akit valaha is ismertem. 
Eve-nek az ösztönei - a zsaruszimata és a magánemberi megérzése egyaránt - azt súgták, hogy egy őszintén 
gyászoló embert lát maga előtt. De azt is tudta, hogy a 
gyilkosok gyakran meggyászolják az áldozataikat. 
- El  kell mondania, mi történt,  amikor utoljára 
együtt voltak. George, fel fogom venni a vallomását. 
- Igen,  hát persze. Úgy tíz óra lehetett. Róbert kisvendéglőjében vacsoráztunk, a Keleti Tizenkettedik utcában. Onnan egy taxival jöttünk el. Először Cicely szállt 
ki. Talán  tíz óra lehetett - ismételte meg. - Tudom, 
mert  egy  negyedórával utána már itthon voltam, meg 
kellett válaszolnom jó néhány üzenetet. 
-Maguknál  így zajlott egy  megszokott esti program? 
- Micsoda? Ó - és mintha visszazökkent volna egy 
belső  világba, amit csak  ő látott. - Nem, nem igazán. 
Gyakran visszajöttünk ide, vagy az ő lakásába.  Egyszermásszor, amikor kedvet éreztünk hozzá, kivettünk egy 
szobát a Palace-ban -  tört meg a hangja,  és tekintete 
kiürült,  ahogy eltolta magát a puha ezüstkanapétól. 
Ó, Istenem. Édes Istenem. 
- Sajnálom - de Eve maga is  tudta, hogy a bánat ellen tehetetlen. - Nagyon sajnálom. 
- Már kezdtem elhinni - mondta Hammett vékony, 
halk hangon. - És rádöbbentem,  mennyivel  rosszabb, ha 
az ember kezdi elhinni. Nevetve szállt ki a  taxiból, miközben  a kezével csókot dobott felém. Olyan gyönyörű 
kezei  voltak.  Én  pedig hazamentem, és megfeledkeztem 
mindenről, mert vártak az üzeneteim. Éjfélre már ágyba 
is bújtam, és bevettem egy könnyű altatót, mert korán 
reggel tárgyalásra kellett mennem. És mialatt én az ágyban feküdtem, biztonságban, ő holtan hevert odakint az 
esőben.  Fogalmam sincs,  hogy fogom elviselni - fordult 
meg,  és  Eve  látta, hogy amúgy is sápadt arcából minden 
vér kifutott. - Fogalmam sincs. 
Eve  nem tudott segíteni rajta. Még akkor sem, ha 
olyan hatalmas volt a férfi bánata, hogy szinte tapinthatóan ráfeküdt a szobára. 
- Bárcsak későbbre tudnám halasztani ezt  a kérdezősködést, és több időt hagyhatnék magának, de sajnos 
nem tehetem. Amennyire tudjuk,  maga az utolsó, aki 
életben látta Cicelyt. 
- A  gyilkosát kivéve - állt meg Hammett. - Hacsak 
nem én  öltem meg, ugyebár. 
- Mindenkinek az lenne a legjobb, ha ezt a lehetőséget minél gyorsabban kizárnánk. 
- Természetesen az lenne... hadnagy. 
Eve elengedte a füle mellett a férfi hangjából áradó 
keserűséget, és tovább végezte a dolgát. 
- Ha megadná a taxitársaság nevét,  ellenőrizhetnénk, hogy merre járt. 
- Ehhez az éttermet kellene felhívnia. Azt hiszem, a 
Rapidot hívták ki. 
- Látta valaki,  vagy  beszélt valakivel éjfél és hajnali 
kettő között? 
- Már mondtam, hogy bevettem egy bogyót, és éjfélkor lefeküdtem. Egyedül. 
Eve ezt könnyedén ellenőrizhette az épület biztonsági rendszerének a felvételein, habár tudta, hogy az efféle 
diszkeket könnyedén meg lehet buherálni. 
- Elárulná, milyen hangulatban váltak el? 
- Kicsit elterelte a gondolatait az  ügy, amin éppen 
dogozott. De bizakodva tekintett a jövőbe. Váltottunk 
pár szót a gyerekeiről, főként a lányáról. Mirina az ősszel 
férjhez  akart menni. Cicelynek tetszett, mert Mirina régimódi esküvőt tervezett nagy násznéppel. 
- Nem említett  valamit, ami esetleg aggasztaná? 
Valakit vagy valamit, ami miatt nyugtalankodik? 
- Semmi olyasmit, ami a gyilkossághoz kapcsolódna. 
Inkább a menyasszonyi ruha és a virágok jártak az eszében.  Az ügyben, amivel éppen foglalkozott, a legsúlyosabb kiszabható ítéletet várta. 
- Nem mondta, hogy megfenyegették volna? Nem 
kapott szokatlan üzeneteket vagy hívásokat? 
- Nem - takarta el a szemét Hammett, majd maga 
mellé ejtette a kezét. - Nem gondolja, hogy ha a leghalványabb gyanú  is  megfogalmazódik bennem, azt  már 
elmondtam volna? 
- Mit kereshetett a West Side felső végén abban az 
éjjeli órában? 
- Fogalmam sincs. 
- Szokott besúgóktól információkat szerezni? 
Hammett kinyitotta a száját, majd újra becsukta. 
- Nem tudom - mormogta,  és látszólag teljesen le 
sújtotta a feltevés. - Még csak nem is sejtem... de ma 
kacsul ragaszkodott az elképzeléseihez. 
- Hogy jellemezné kapcsolatát az exférjével? 
- Baráti kapcsolatként. Kissé eltávolodtak ugyan, 
kedvesek voltak  egymáshoz. Összekötötte  őket, hog 
mindketten  odaadóan szerették  közös  gyermekeiket, 
Amikor  Cicelyvel összejöttünk, kicsit  rosszul esett neki,1 
de... - hallgatott el Hammett, és mereven bámult Evere.  - Nem gondolhatja komolyan... - és eltakarta az arcát, mintha csak nevetne.  - Marco Angelini  ott lapul 
azon a környéken, késsel a kezében, készen arra, hogy elvágja a volt felesége torkát? Nem, hadnagy - ejtette le 
ismét a kezeit. - Marcóban  lehet hibát keresni, de soha 
nem bántotta volna Cicelyt. És a vér látványa is sértette 
volna  az ízlését.  Túl nyugodt és  túl hagyománytisztelő 
volt ahhoz, hogy erőszakhoz folyamodjon.  És nem akadt 
semmi oka rá, hogy ártani akarjon neki. 
Eve  arra gondolt,  hogy ezt majd az ő dolga lesz eldönteni. 
Amikor  elhagyta Hammett lakását, és kiért a West Endre,  mintha egy másik világba csöppent volna. Itt nem látott ezüstpárnákat, sem pedig csobogó vízeséseket.  Helyette  viszont volt repedezett járda, melyről a legutolsó 
városrendezési terv mintha  megfeledkezett  volna, valamint összefirkált házfalak. A graffitik  felhívták az olvasó 
figyelmét, hogy basszon meg mindent, legyen az ember, 
vagy netalán állat. Az üzletek kirakatát olcsó védőrácsok 
borították, melyek sokkal kevésbé voltak hatékonyak és 
dekoratívak, mint a flancos környék erőterei. 
Már meg sem  lepődött, amikor észrevett néhány 

rágcsálót, melyek óvatosan szaglászva, macskarobotoktól 
tartva kószáltak a sikátorban. 
Főleg kétlábú patkányokat látott nagy számban. Egy 
narkós teli szájjal rávigyorgott, miközben büszkén megdörzsölte  a nadrágja elejét. Egy utcai árus figyelmesen 
megnézte magának, és amikor látta, hogy rendőrrel hozta össze a rossz  sorsa, tollakkal díszített  fejét mélyen lehajtva biztonságosabb tájék felé igyekezett. 
A drogok egy részét még mindig tiltotta a törvény. 
És néhány zsaru szerint megérte ezekre  nagyobb figyelmet fordítani. 
De Eve pillanatnyilag nem tartozott közéjük. 
Az eső elmosta a vér nagy részét, a testület takarítói 
pedig minden apró szemetet felszedtek a tetthely közvetlen közeléből, ami később esetleg bizonyítékul szolgálhatott. Ennek ellenére Eve egy pillanatig megállt ott, ahol 
Towers meghalt, és minden  erőfeszítés nélkül maga elé 
képzelte a helyszínt. 
Most  visszafelé kellett gondolkodnia. Vajon itt  állt, 
tűnődött  Eve, szemben a gyilkossal? Több mint valószínű. 
Látta a kést, mielőtt az elvágta volna a torkát? Lehetséges. De 
nem volt elég gyors. Csak egy rándulásra vagy egy gyors lélegzetvételrefutotta. 
Eve felemelte  a  tekintetét, és végignézett  az utcán. 
Bőre bizsergett,  de figyelmen kívül hagyta a házfalaknak 
dőlő alakok vagy a rozsdásodó kocsik körül  ácsorgók kíváncsi pillantását. 
Cicely Towers a belvárosból érkezett. Nem taxival 
jött.  Legalábbis eddig  ennek nem találták  a nyomát 
egyik bejegyzett taxitársaságnál sem.  És  Eve kételkedett 
abban, hogy elég merész lett volna próbát tenni egy feketefuvarossal. 
A metró, következtetett. Gyors, és a kamerákkal, robotzsarukkal felszerelt föld alatti világ épp olyan biztonságos, mint egy templom,  legalábbis  addig  a pillanatig, 
amíg  az utas fel nem jön a felszíni utcákra. Eve kevesebb 
mint fél háztömbbel maga előtt már ki is szúrta a megállót jelző feliratot. 
A metró, jutott végre elhatározásra. Lehet, hogy sietett? 
Dühös volt, hogy kirángatták az utcára a szakadó esőben. Bízott magában, mint ahogy ezt Hammett is említette. Nem félt. 
Előkelő  ruhájában  és drága  cipőjében feljött a lépcsőn. 
Fel... 
Eve ennél a pontnál elkerekedett szemmel  megtorpant.  Nem hozott volna magával  ernyőt? Hová a fenébe tűnt 
az esernyője? Egy kínosan pedáns, praktikusan viselkedő, szervezett  nő nem lépne ki az esőbe megfelelő védelem nélkül. Eve 
gyorsan előkapta a rögzítőjét, és rámormogott egy megjegyzést, hogy ennek később utána kell néznie. 
Az utcán várta a gyilkosa? Vagy egy szobában?  Eve a 
régen felújításra váró épület  málladozó tégláit vizsgálta. 
Egy bárban? Vagy az egyik sztriptízklubban? 
- Hé, fehér lány. 
Eve összehúzott szemöldökkel fordult a megszólaló 
felé. Egy toronymagas, lelke mélyéig fekete fickót látott 
maga előtt. Testét sporttal  tartotta karban, mint sokan 
ebben a városrészben, a haját pedig tollakkal díszítette. 
Arcán élénkzölden ragyogott egy emberi koponyát formázó tetoválás. Nyitott, vörös mellényt viselt, és hozzáillő nadrágot, ami olyan szűk volt, hogy nemi szerve  kidudorodott belőle. 
- Hé, fekete fiú - felelt ugyanabban a laza  hangnemben Eve. 
A férfi ronda arcán erre széles vigyor terült el. 
- Izgalomra vágysz? - pillantott az utca túloldalán 
élénk  színekben  pompázó  neontábla  felé,  ami  egy 
sztriptízbárt reklámozott. -  Kicsit vézna  vagy,  de azért 
lehet, hogy szerződtetnek. Nincs olyan sok fehér táncosuk. Többnyire félvérek dolgoznak ott - kuncogott, miközben megveregette Eve   állát.  Akkora ujjai voltak, 
mint  egy-egy  szójavirsli. - Én  vagyok  ott  a kidobóember, és szólhatok pár jó szót az érdekedben. 

- És miért lennél ilyen jó hozzám? 
- A nagy szívemen kívül ehhez még kell a bevételed 
öt százaléka, drágaságom.  Egy hozzád hasonló sovány 
fehér lány rengeteget összeszed, ha rázza magát. 
- Méltányolom a  jó szándékodat,  de jelenleg  van 
munkám - és Eve szinte sajnálkozva húzta elő táskájából 
a jelvényét. 
- Hogy a fenébe  nem gondoltam  rá? - sziszegte a 
néger a fogai  között. - Fehér lány,  neked  egyáltalán 
nincs zsaruszagod. 
-Talán az  új  szappantól, amit használok. Neved 
van? 
- Hívj  csak Recsinek. Tudod, ahogy a koponyák recsegnek, amikor odacsapok - vigyorodott  el ismét, és 
szemléletesen egymáshoz ütötte két óriási öklét.  - Reccs! 
Fogtad? 
- Azon vagyok. A múlt éjjel is az ajtóban strázsáltál, 
Recsi? 
- Sajnos azt kell válaszolnom, hogy  egyéb irányú kötelezettségeim elszólítottak, és nem  láttam semmi érdekeset.  Szabadnapom,  vagyis  szabad éjszakám  volt, és 
meglátogattam egy kulturális rendezvényt. 
- És miféle  rendezvényről beszélsz? 
- Vámpírfesztivált rendeztek a Grammercyben, ott 
voltunk az aktuális lepedőtársammal. Imádom  nézni a 
vérszívókat, az  már egyszer biztos. De  hallottam, mekkora ramazuri  volt itt az éjjel. Kikaptunk magunknak 
egy halott ügyvédet. Nagy, híres és gusztusos is volt egyszerre. És szintén fehér, igaz-e? Mint ahogy te is, drágaságom. 
- Pontosan. Mi mást hallottál még? 
- Én? - mutatott  a mellényére. Mutatóujjának feketére festett  körmét hegyesebbre reszelte  a többinél. - Túl 
nemes vagyok én ahhoz, hogy meghalljam az utcai szóbeszédet. 
- Erre akár  fogadni is mertem volna - értette meg a 
szabályokat Eve, és egy százkredites kártyát húzott elő ay 
zsebéből. - Mi lenne, ha megvásárolnám annak a nemességnek egy kis részét? 
- Hát az összeg megfelelőnek tűnik - zárta hatalmas 
markába a kártyát Recsi, és már el is tüntette valahová. Azt hallottam, hogy az a nő éjfél körül az Öt Hold körüli 
lógott, de nem tudom, hozott, vagy vinni akart valamit. 
Mintha várt volna valakire, aki nem jött.  Utána meg-,1 
metszették. 
Recsi végigpillantott a járdán. 
- Mindazonáltal nem jutott túl messzire, mi? 
- Ez igaz. Kérdezősködött valaki után? 
- Amennyire én tudom, nem. 
- Látták együtt valakivel? 
- Barátságtalan éjszaka volt. Az emberek többnyire 
távol tartották magukat az utcától. Talán kószált odakint néhány drogos, de nem igazán pörgött az üzlet. 
- Ismersz  olyanokat  a  környéken,  akik  szeretnek 
vagdalkozni? 
- Errefelé  rengetegen szaladgálnak késsel vagy  dikiccsel, fehér kislány - kerekedett el a szeme a csodálkozástól.  - És mi  a fenének hordanák magukkal, ha nem 
azért, hogy használják? 
- Bárkit, aki szeret vagdalkozni - ismételte meg Eve. 
- Valakit, akinek nem számít, ki a trófea. 
Recsi ismét  elvigyorodott. Az arcára tetovált koponya követte izmai mozgását, és mintha bólintott volna. 
-Mindenkinek számít, hogy ki a trófea. Nem akarod kipróbálni? 
Eve értékelte a gesztust. 
-Ismersz  valakit a környéken,  aki  nemrég  szabadúlt? 
-Jobb, ha úgy kérded, ki nem - nevetett fel fülsértően Recsi. - És  pontosan eddig tartott a pénzed. 
- Rendben - és Recsi csalódottságára Eve névjegyet 
húzott  elő a zsebéből újabb összeg helyett. - Lesz még 
több is, ha valami olyasmit hallasz, ami a hasznomra válhat. 
- Ne felejtsd. Ha akarsz egy kis extra zsozsót keresni, 
és hajlandó  vagy érte  megrázni az édes kis fehér  didkóidat, csak szólj Recsinek - és egy gazella meglepő kecsességével szökellt át az út túloldalára. 
Eve sarkon fordult, és elindult, hogy szerencsét  próbáljon az Öt Holdban. 
A lebuj lehet, hogy jobb napokat is megért már, de 
az igazat  megvallva Eve  ebben erősen kételkedett. Itt 
csak inni lehetett: nem voltak táncosok, sem képernyők 
vagy videoszobák. Az Öt Hold vendégkörét a társadalom számkivetettjei alkották. Amint Eve belépett az ajtón,  gyomron vágta a  szakács napi ajánlatának a bűze. 
A kis, négyszögletű terem még ebben az órában is 
tömve  volt emberekkel.  Magányos ivók álltak a durva 
asztalok előtt, és csendben várták, hogy végre szabadon 
mérgezhessék magukat. Mások a bárpult előtt tolakodtak, közel az üvegekhez.  Eve-et sokan végigmérték, miközben átvágott a termen, majd tulajdonosaik visszatértek komoly elfoglaltságukhoz - folytatták az ivást. 
Itt  is droid szolgált ki, mint ahogy a legtöbb szórakozóhelyen,  de Eve fogadni mert volna rá, hogy ezt nem 
a vendégek szerencsétlen élettörténeteinek meghallgatására programozták.  Több mint valószínű, hogy ehelyett 
a karjaikat szokta eltörni, gondolta, miközben a pult felé 
nyomakodott. A gyártók ferde  metszésű  szemekkel és 
kevert  fajra jellemző,  aranyló bőrszínnel  ruházták fel. 
A vendégekkel ellentétben nem viselt sem tollakat a fején, sem pedig nyakláncot a nyakában. Mindössze egy 
bő, fehér  munkaköpeny feszült díjbirkózókat megszégyenítő testén. 
A  droidokat  nem  lehet  megvesztegetni, gondolta 
Eve csalódottan. És ha fenyegetni akarja, akkor annak 
egyszerre kell logikusnak  és rafináltnak lennie. 
- Italt? - kérdezte a droid. Eve felfedezett a hangjaban egy távoli kattanást, ami arra utalt, hogy a beszédközpontja hamarosan meg fog hibásodni. 
- Nem - utasította vissza Eve, mert  vigyázott az: 
egészségére. Rendelés helyett felmutatta a jelvényét, mire a vendégek egy része azonnal a sarokba húzódott. 
Történt itt egy gyilkosság két éjszakával ezelőtt. 
- De nem idebent. 
- Viszont az áldozat itt járt. 
- Akkor még élt - és valami jelre, amit Eve nem vettj 
észre, egy mocskos palackból töltött valami ránézésre is 
egészségromboló folyadékot a bárpult közepénél várakozó fickónak. 
- Maga volt szolgálatban. 
- Én huszonnégy per hetes vagyok - magyarázta a 
robot, ami annyit jelentett, hogy nem szorult sem pihenésre, sem pedig feltöltésre. 
- Látta már korábban is itt vagy a környéken az áldozatot? 
-Nem. 
- Kivel találkozott idebent? 
- Senkivel. 
Eve az ujjaival dobolt a pult mocskos lapján. 
- Oké, tegyük  egyszerűbbé  a dolgokat. Maga elmondja, mikor jött be, mit csinált, valamint azt, hogy 
mikor és hová ment el. 
- Nem tartozik a feladataim közé, hogy felügyeljem 
a vendégek mozgását. 
- Rendben - húzta végig egyik ujját Eve a pulton, és 
amikor  felemelte, fintorogva  nézte a hegyére ragadt 
koszt. - A gyilkosságiaknál szolgálok, de  nem vagyok 
köteles tétlenül nézni,  hogy áthágják az  egészségügyi 
előírásokat. Tudja, az jutott eszembe, hogy idehívom a 
közegészségügyieket, azok körülszimatolnak, és fogadni 
mernék, hogy leesik majd az álluk. Annyira, hogy egyből 
be is vonják az italmérési engedélyét. 
Amint kiejtette száján a fenyegető szavakat, azonnal 
tudta, hogy nem volt túl okos lépés. De legalább logikus. 
A droid egy pillanatig mérlegelte a valószínűségeket. 
- Egy nő érkezett nulla tizenhatkor. Nem fogyasztott semmit. Egy húszkor ment el. Egyedül. 
- Beszélt valakivel, mialatt itt volt? 
- Egy szót sem szólt. 
- Keresett valakit? 
- Nem kérdeztem tőle. 
- Maga látta - vonta fel egyik szemöldökét Eve. 
Úgy tűnt, hogy keres valakit? 
- Úgy tűnt, de végül nem találta meg. 
-De  több mint egy  óráig  maradt. Mit  csinált ez 
alatt az idő alatt? 
-Álldogált,  várakozott, és a szemöldökét ráncolta. 
Gyakran nézett az órájára. Majd távozott. 
- Követte valaki? 
-Nem. 
Eve szórakozottan a farmerébe törölte az ujjait. 
- Volt esernyője? 
A droid, már amennyire ez lehetséges, meglepettnek 
látszott. 
- Igen, egy  lila ernyő volt nála. Ugyanolyan színű, 
mint a ruhája. 
- Magával vitte, amikor elment? 
- Persze. Hiszen esett az eső. 
Eve bólintott, majd elfordult a pulttól, hogy a szerencsétlen vendégeket is kikérdezze. 
Amikor visszatért a kapitányságra, semmire sem vágyott 
jobban, mint egy forró zuhanyra. Alig egy órát töltött az 
Öt Holdban, de úgy érezte, minden porcikája bemocskolódott. Még a  fogai is, gondolta, ahogy végignyalta őket 
a nyelvével. 
De első a jelentés. Eve beviharzott az irodájába, majd 
megtorpant, ahogy észrevette  az asztala mögött ülő kefehajú férfit, aki éppen cukrozott mandulát halászott elő 
a kezében tartott zacskóból. 
- Ügyes. 
Feeney keresztbe tette a lábait, amit ez idáig Eve íróasztalának a szélén pihentetett. 
-Jó újra látni téged, Dallas.  Elfoglalt hölgyeménynek számítasz. 
- Ugyanis közülünk néhányan dolgoznak, mialatt a 
többi zsaru egész nap számítógépes játékokat játszik. 
- Ezek szerint megfogadtad a tanácsomat, és tanultál némi számítástechnikát. 
Eve  inkább  színpadiasan,  mint  sértetten  lelökte 
Feeney lábát  az asztalról, és rátelepedett az így felszabadult  helyre. 
- Éppen erre jártál? 
-Azért jöttem,  hogy felajánljam  a  szolgálataimat, 
öreg haver  - és  nagylelkűen  Eve  felé  nyújtotta  a 
mandulászacskót. 
Eve rágás közben Feeney arcát figyelte. Sunyi kinézettel verte meg a sors, de Feeney soha nem törődött vele. Szemei kidülledtek az üregükből, és még a fülei is túl 
nagynak tűntek a fejéhez képest.  De Eve pont ilyennek 
szerette. 
- Miért? 
- Hát tulajdonképpen három okom is van rá. Először 
is a  kapitány nem hivatalosan  felkért  rá másodszor én 
magam is nagyon tiszteltem a vizsgálóbírónőt. 
- Whitney szólt neked? 
- Nem   hivatalosan   -  hangsúlyozta  ismételten 
Feeney. - Arra gondolt, hogy ha szükséged lenne valakire, aki az adatbányászat terén hozzám hasonló,  kiváló 
képességekkel rendelkezik, akkor  sokkal gyorsabban haladhatsz, ha már kezdettől fogva  együtt dolgozunk. Sosem  árt, ha  közvetlen kapcsolatban állsz  valakivel az 
Elektronikus  Felderítési Osztályról. 
Eve átgondolta, és  mivel nagyon is jól tudta, milyen  : 
kiemelkedő tehetségnek számít  Feeney a szakterületén, 
beleegyezett. 
- Hivatalosan vagy nem hivatalosan kapcsolódsz be 
a nyomozásba? 
- Ez csakis tőled függ. 
- Akkor legyen hivatalos, Feeney. 
Feeney vigyorogva Eve-re kacsintott. 
- Előre tudtam, hogy ezt fogod mondani. 
- Legelőször is azt kérném, hogy alaposan nézd át az 
áldozat linkjét. Semmi nyoma nem maradt a biztonsági 
felvételek között, hogy a gyilkosság éjjelén látogatója lett 
volna. Ezek szerint felhívták, és úgy beszélték meg a találkozót. 
- Rendben. 
- És kell egy lista is azokról, akiket rács mögé juttatott... 
- Mindenkiről?  -  szakította félbe Feeney, de  csak 
kissé rémült meg a kérés hallatán. 
- Mindenkiről - mosolyodott el kedvesen Eve. - Azt 
hiszem, neked ez feleannyi idődbe sem kerül, mintha én 
állnék neki kigyűjteni  a neveket. Kellenek még a rokonai, a szerettei és a társai is. Továbbá a folyamatban lévő 
és felfüggesztett ügyei. 
-Jézusom, Dallas - de egy vállkörzés után ujjait begörbítette,  mint. egy zongorista  a koncert előtt. -  Nagyon fogok hiányozni a feleségemnek. 
- Egy zsarunak a házasság a halála - vont vállat  Eve. 
- Roarke is osztja ezt a véleményed? 
- Mi nem házasodtunk össze. 
Feeney erre csak  sokatmondóan megköszörülte  a 
torkát.  Élvezte,  ahogy  Eve-nek hirtelen összeszaladt  a 
szemöldöke, és megrázkódott. 
- Hogy érzi magát? 
-Jól. Most éppen Ausztráliába utazott - dugta zsebre Eve a kezét. Amúgy jól érzi magát. 
-Huhu. Pár hete  láttalak titeket a  hírekben. Volt 
valami bál a Palace-ban. Remekül festettél abban a ruhában, Dallas. 
Eve kényelmetlenül fészkelődött, majd amikor rádöbbent, hogy mit is csinál, összeszedte magát, és egyszerűen csak vállat vont. 
-Nem is tudtam, hogy nézed a pletykacsatornákat. 
- Egyenesen odavagyok értük - vallotta be Feeney 
minden bűnbánat nélkül. - Érdekes lehet belekóstolni a 
felső tízezer életébe. 
- Vannak szépségei - dünnyögte Eve. - Azért jöttél, 
hogy megvitassuk az életemet, vagy azért, hogy segíts 
nyomozni? 
- Elég időnk van egyszerre mindkettőre  - állt fel 
Feeney, és nyújtózkodott egy jóízűt. - Először az áldozat 
linkjét ellenőrzöm, csak utána  látok  neki kigyűjteni 
azoknak a nevét, akiket az utóbbi években lecsukatott. 
Majd jelentkezem. 
- Feeney - kapott a fejéhez Eve abban a pillanatban, 
amikor a férfi az ajtó felé indult. - Azt mondtad, három 
ok miatt akarsz segíteni, de nekem csak kettőt említettél. 
- A harmadik, hogy hiányoztál, Dallas - vigyorgott 
Feeney. - Átkozott legyek, ha hazudok. 
Eve  mosolyogva látott neki  a munkájának. Arra 
gondolt, ő  is legyen átkozott, ha nem hiányzott  neki 
Feeney. 
Negyedik fejezet 
A Kék Mókus csak pár lépésre esett az Öt Holdtól. Eve 
óvatosan kezelte ezt a tényt. Időnként élvezte a zajt, a 
lökdösődést, hogy idegen testek feszülnek a testének, valamint a vendégek állandóan változó ruházatát. Legtöbbször még a műsort is. 
A bár állandó  énekesnője egyike volt  azon keveseknek,  akikre  Eve  mint  igaz  barátjára  gondolhatott. 
A gyökerei odáig nyúltak vissza, hogy néhány éve letartóztatta Mavis Freestone-t, ennek ellenére össze tudtak 
barátkozni. Mavis mindig kíméletlenül őszinte volt hozzá, de sohasem viselkedett közönségesen. 
Ezen az éjjelen a karcsú, buja nő ismét költészetét sikoltozta a közönségnek harsány trombitaszó kíséretében. 
A háta mögötti holoképernyőn egy háromtagú női rézfúvós együttes látszott. Ez, és a kis pohár bor, amit meg 
mert kockáztatni, elég volt Eve-nek ahhoz, hogy könnybe lábadjon a szeme. 
A ma esti előadásra Mavis vakító smaragdzöldre festette a haját. Eve tudta, hogy a barátnője  egyenesen 
imádja az ékkövek színeit. Egyik mellét és nemi szervét 
egy zafírszínben csillogó, maga köré csavart lepellel kendőzte el. A másik  mellére csillogó köveket festett, melyek körülfogták a mellbimbójára pingált  ezüstcsillagot. 
Elég lett volna egyetlen rossz helyre került dísz, vagy 
az, hogy félrecsúszik a lepel, és a Kék Mókus máris fizethette volna a bírságot. A tulajdonosok ugyanis nem pengették ki azt  a borsos  összeget, melyért cserébe a közönség nudista számokat is élvezhetett volna. 
Amikor Mavis megfordult, Eve észrevette, hogy  a 
feneke is hasonlóan díszített, mint a mellei. Epp hogy a 
törvény peremén egyensúlyozott. 
A közönség imádta.  Amikor a szám végeztével elhagyta a színpadot, hatalmas tapsorkán tört ki,  melybe 
részeg kurjantások is vegyültek. Mecénásai saját, privát 
páholyukban az apró asztalokat verték az öklükkel. 
-Hogy tudsz  ezzel leülni? - kérdezte Eve,  amikor 
Mavis végül megérkezett a bokszába. 
- Lassan, óvatosan, és meglehetősen kényelmetlenül 
- mutatta be Mavis, majd felsóhajtott. - Mit gondolsz az 
utolsó számról? 
- Igazi közönségcsalogató. 
- En magam írtam. 
- Nem kamuzol? - Eve egy szót sem értett belőle, de 
nem  akarta  megsérteni  a barátnőjét. - Ez  nagyszerű, 
Mavis. Le vagyok nyűgözve. 
- Szerződnöm kellene egy kiadóval - pirult el Mavis 
az arcára kent vastag, csillogó festék alatt. - Es emelést is 
kaptam. 
- Akkor erre iszunk - emelte meg Eve a poharát. 
- Nem vártalak ma este -  ütötte be Mavis a  saját 
kódját a billentyűzeten, majd rendelt egy pohár ásványvizet. Kímélnie kellett a torkát a következő szám előtt. 
- Találkozom valakivel. 
- Roarke-kal? - csillantak fel Mavis zöld szemei. 
Idejön? Akkor újra elő kell adnom a legutolsó számot. 
- Ő most Ausztráliában van. Nadine Fursttal beszéltem meg egy találkozót. 
Mavis  csalódottságát, amit afölött érzett, hogy nem 
nyűgözheti le  Roarke-ot, egy szempillantás alatt felváltotta a meglepetés. 
- Egy riporterrel? Szabad akaratodból? 
- Benne megbízom - vont vállat Eve. - Es  segít elérni a céljaimat. 
- Ha te mondod.  Hé, nem gondolod, hogy szívesen 
írna rólam is? 
- Majd megemlítem neki - felelt Eve, mert nem kerülte el figyelmét a Mavis szemében felcsillanó szikra. 
- Megfelel. Figyelj, holnap szabadnapos leszek. Nem 
vacsoráznánk együtt? Utána ellófrálgathatnánk a városban. 
- Ha rajtam múlik, szívesen. De azt hittem, azzal az 
előadóművésszel randizol... aki azzal a kis majmocskával 
virít. 
-Ejtettem  - és Mavis lepöccintett egy láthatatlan 
porszemet a mezítelen válláról.  - Egyszerűen túl megállapodott volt. De most mennem  kell - csusszant  ki a 
bokszból, miközben a fenekére festett ábra hozzásúrlódott az  ajtófélfához.  Ahogy átvágott a nézők  között, 
smaragdszín haja szinte ragyogott a  reflektorok  fényében. 
Eve átgondolta  a hallottakat, és úgy döntött, nem is 
akarja tudni, mit értett Mavis az alatt, hogy túl megállapodott. 
Felcsipogott a kommunikátora. Előhúzta a zsebéből, 
és beütötte a kódját. A miniatűr képernyőt Roarke arca 
töltötte be. 
- Hadnagy.  Végre kinyomoztam  a tartózkodási helyét. 
- Kétségtelenül - és Eve minden igyekezetével azon 
volt, hogy ne mosolyogjon túl szélesen. - Ez egy hivatalos csatorna, Roarke. 
-Valóban? - húzta föl Roarke  a  szemöldökét. 
A környezet viszont nem tűnik  túl hivatalosnak. Az igazat megvallva inkább a Kék Mókust juttatja az eszembe. 
- Itt  találkozom valakivel.  Hogy tetszik Ausztrália? 
- Mozgalmas. Egy kis szerencsével harminchat órán 
belül otthon leszek. Majd megkereslek. 
-Nem lesz  nehéz dolgod -  mosolyodott el végül 
Eve. - Ez nyilvánvaló. Figyelj - és  hogy mindkettejüket 
szórakoztassa,  megbillentette a kis készüléket, mire  a 
kamera befogta a következő számhoz  készülődő Mavist. 
- Páratlan lány - jelentette ki Roarke néhány ütem 
után. - Add át neki jókívánságaimat. 
-Át fogom. És... izé... viszlát addig is, amíg hazajössz. 
- Ezt megjegyzem. Ezek szerint gondolsz rám. 
- Persze. Jó utat, Roarke. 
- Eve, szeretlek. 
Amikor a férfi képe eltűnt, Eve zavartan felsóhajtott. 
- Hát, hát - mozdult meg Eve vállai mögött Nadine 
Furst, majd leült vele szemben. - Hát nem édes? 
Eve zavartan és bosszúsan  tette vissza  zsebébe  a 
kommunikátort. 
-Azt  hittem, intelligensebb vagy annál,  hogy kihallgass egy telefonbeszélgetést. 
-Minden  riporter  hallgatózással keresi a  kenyerét, 
hadnagy. Akárcsak egy jó zsaru - nyújtóztatta ki tagjait 
Nadine az  apró fülkében. - Tehát: milyen érzés, ha egy 
ilyen kaliberű fickó, mint Roarke, beleszeret az emberbe? 
Eve ezt még akkor sem magyarázta volna el, ha tudta volna a választ. 
- Csak nem nyergeltél  át a kemény  hírcsatornáról 
valami rózsaszín adóra, Nadine? 
Nadine  felemelte  egyik kezét,  majd felsóhajtott, 
ahogy  alaposabban  szemügyre vette a klub vendégeit. 
- Nem hiszem el, hogy megint itt akartál találkozni 
velem. Szörnyű a konyhájuk. 
- De a légkör, Nadine, a légkör! 
A színpadon Mavis éppen ezt a pillanatot választotta 
ki, hogy eleresszen egy sikoltást. Nadine beleborzongott. 
- Remek. Végül is te választottad. 
- Hamar visszaértél a bolygóra. 
- Sikerült feljutnom egy gyorsjáratú hajóra. A pasid 
elintézte. 
- Roarke nem pasi. 
- Ha te mondod. Különben is... - intett Nadine valahova a távolba. Szemmel  láthatóan elfáradt, és az út 

porát sem mosta még le magáról. - Ennem kell valamit, 
még akkor is,  ha megöl a kaja - nézte végig az étlapot, 
és gyanakodva kiválasztotta az extra  töltött kagylót. 
Mit iszol? 
-A negyvenötöst felteszem, chardonnay  - és  Eve 
próbaképpen kortyolt egyet a poharából. - Legalább három  lépésre áll a lóhúgytól. Nyugodt szívvel ajánlhatom. 
- Remek - ütötte be Nadine a rendelését, majd ismét  hátradőlt. - A visszaúton átnéztem a Towers-gyilkosságról fellelhető adatokat. Mindent,  amit  a média 
megszellőztetett. 
- Morse tudja, hogy visszajöttél? 
Nadine vadul, pengeélesen elmosolyodott. 
- Természetesen tudja. A bűnügyekben én vagyok a 
rangidős. Megjöttem, tehát neki mennie kell.  És emiatt 
nagyon eszi a kefét. 
- Akkor a  küldetésem sikerrel járt. 
- De még  nem  fejeződött be. Ha  jól emlékszem, riportot ígértél. 
- És  be is  tartom - tanulmányozta elmélyülten  Eve 
azt a tányér tésztát,  ami épp ebben  a pillanatban csúszott 
elő a kiszolgálórésből. Első ránézésre nem is  tűnt túl 
rossznak. - Legalábbis úgy, ahogy ezt én értelmezem, 
Nadine. Amit  elmondok, csak úgy hozhatod nyilvánosságra, ha erre engedélyt adok. 
- Miket sikerült kiderítened azon kívül, ami eddig is 
kitudódott? -  kóstolta meg Nadine az első kagylót, és 
megdöbbenve  tapasztalta, hogy kis  híján ízlik neki. 
- Megígérem, hogy te kapod a legtöbb adatot.  Folyamatosan naprakész lehetsz. 
- És mikor tudsz prezentálni egy gyanúsítottat? 
- Ha már  ott tartok, te leszel az első,  aki megtudja. 
Nadine megbízott Eve-ben, és bólintott, miközben a 
villájára tűzte a következő kagylót. 
- De kell egy négyszemközti interjú is a gyanúsítottal. És utána természetesen veled is. 
- Nem tudom garantálni a gyanúsítottat. Te is nagyon jól tudod, hogy ez képtelenség - és Eve folytatta, 
mielőtt Nadine közbevághatott volna. - Az elkövetőnek 
joga van megválasztania, hogy kivel beszél, de meg is tagadhatja a nyilatkozatot. A legtöbb, amit tehetek, hogy 
téged javasollak neki, esetleg buzdítom a nyilatkozattételre. 
- Képeket is akarok. És ne mondd, hogy ez lehetetlen. Meg tudod találni a módját, hogy videóra vegyem a 
letartóztatást. Ott akarok lenni a helyszínen. 
- Ha eljön az ideje, akkor igyekszem teljesíteni ezt a 
kérést. Cserében viszont mindent tudni akarok, amit ki 
tudsz deríteni: minden beérkező tippet, minden  fél füllel 
elcsípett mesét. És nem meglepetésszerűen, a híradóból. 
Nadine újabb villányi  tésztát csúsztatott ajkai közé. 
- Ezt  nem tudom garantálni - közölte kedvesen. 
Erről a munkaadóimnak is meglesz a saját véleményük. 
- Mindent, amit tudsz, mégpedig abban a  pillanatban, amint megtudod - ismételte meg Eve laposan. 
Azt  is, amit  a média belső kémhálózata  derít ki  - és 
Nadine ártatlan arckifejezése láttán felhorkant. - A csatornák a többi csatorna után, a riporterek a többi riporter  után  kémkednek. Mindennél  előbbre  való, hogy 
adásba kerüljenek a hírek, mintha csak valami óriási játékot játszanának. Neked nagyon jó  a helyzetfelismerő 
képességed, Nadine. Ellenkező esetben nem veled tárgyalnék. 
- Én is ezt mondom - kortyolt bele Nadine a borába. - És  ami a legfontosabb, hogy megbízom  benned, 
még akkor is, ha nem értesz a borokhoz. Ez a lötty  csupán  egy lépésre áll a lóhúgytól. 
Eve nevetve dőlt hátra. Jókedvűnek és könnyűnek 
érezte  magát.  Amikor  Nadine is  vigyorogni  kezdett, 
tudta, hogy az üzlet megköttetett. 
- Előbb lássuk, mit tudsz felmutatni - rendelkezett 
Nadine. - Utána elmondom, mi vanaz én tarsolyomban. 
- A legtöbb, amit fel tudok mutatni - kezdte Eve az egy hiányzó esernyő. 
Eve a következő nap reggelén tíz órakor találkozott Feeneyjel Cicely Towers lakása előtt.  Elég volt egy pillantást 
vetnie bűntudatos arckifejezésére, hogy tudja, semmi jó 
hírre nem számíthat. 
- Miféle falba ütköztél? 
- A link - és megvárta, amíg Eve kikódolta a zár 
rendőrségi pecsétjét, majd követte a lakásba. - Rengeteghívást jegyzett fel az automata. Itt egy példány a diszkből. 
- Rendben. Felveszem a bizonyítékok közé. Azt akarod ezzel  mondani,  hogy senki sem hívta találkozóra a 
Kék Holdba? 
- Ezzel azt akarom mondani,  hogy fogalmam sincs 
túrt bele  elégedetlenül dróthajába Feeney.  - Tizenegy 
harminckor  kapta az utolsó hívást, ami tizenegy negyvenháromkor végződött. 
-És? 
- Törölte a felvételt. Az időpontokat elő tudtam bányászni, de  ez minden.  Sem audio-, sem videofelvétel 
nem maradt. Mindent kitörölt -  folytatta. - Mégpedig 
erről a készülékről, itt. 
- Törölte a beszélgetést - mormolta Eve, és járkálni 
kezdett. - De miért  tett  volna ilyet? Automatán kellett 
volna hagynia a szerkezetet a törvény szolgáira ez a szabály, még a magántermészetű hívások  esetére is vonatkozik. Ezt mégis törölte. Nem akarta, hogy bármilyen 
nyoma maradjon annak, ki hívta és miért. 
Ezzel megfordult. 
-Biztos  vagy  benne,  hogy  senki  sem  babrált  a 
diszkkel, miután az a bizonyítékok sorába került? 
Feeney erre a gyanúsításra megbántott tekintettel felelt- Dallas - csak ennyit szólt. 
- Oké, oké, szóval mielőtt  elment,  letörölte.  Ez azt 
jelenti, hogy nem félt,  viszont védeni  akarta magát... 
vagy valaki mást. Ha fel akarta volna használni egy folyamatban lévő ügyben, akkor meghagyja  a  felvételt. 
Nagyon is biztos akart volna lenni a rögzítésben. 
- Én is ezt mondanám. Ha tippet kapott, akkor lezárta volna a saját személyi kódjával, de eszébe sem jut, 
hogy letörölje. 
- Majd visszamenőlegesen leellenőrizzük a folyamatban lévő  ügyeit - és nem kellett  hátrafordulnia, hogy 
tudja, Feeney erre csak a szemeit forgatja. - Hadd gondolkozzam egy kicsit - mormolta. - Tizenkilenc húszonötkor hagyta el a City Hallt. Ez fehéren feketén benne áll 
a feljegyzésekben. Rengetegen tudják tanúsítani is. Utoljára a női mosdóban állt meg, ahol felfrissítette magát az 
estére,  és váltott néhány szót  az egyik kolléganőjével. 
Ő azt  vallotta, hogy nyugodtan  viselkedett. Jó  napot 
zárt a bíróságon. 
- Fluentes  elindult a lejtőn. Cicely  befejezte  az ügy 
alapozását. Már a gyilkosság sem segített volna rajta. 
- Talán ő máshogy gondolta. De majd meglátjuk 
torpant meg Eve, és pillantásával végigsöpört a szobán. 
Nem maradt már ideje, ezért egyenesen az étterem felé 
indult, hogy találkozzon Hammett-tel. Nála már jártam. 
A vallomását és  az időket majd  a többiek  egyeztetik. 
- Nagyon elfoglalt vagy. 
-Múlt az idő. A maitre hívott neki egy taxit, egy 
Rapid  taxit.  Az  áldozat huszonegy negyvennyolckor 
szállt be a kocsiba. Ekkor eredt el az eső. 
Eve maga elé  képzelte a jelenetet.  Egy elegáns pár 
beszélgetett a taxi hátsó ülésén, talán a kezük is egymáshoz ért. A belváros felé igyekeztek, miközben eső dobolt 
a tetőn. Towers vörös ruhát és hozzá illő kabátot viselt. 
Erőteljes színek, hatásosak a bíróságon, amit az esti alkalomra gyöngysorral és ezüst magas sarkúval egészített ki. 
-A taxi előbb őt tette  ki - folytatta  Eve. - Azt 
mondta Hammettnek, hogy felesleges neki  is kiszállnia, 
mert csak vizes lesz. Nevetve futott az esőben  a házig, 
majd megfordult, és csókot dobott felé. 
- A jelentés szerint meghitt kapcsolatban éltek. 
- Hammett szerette - és Eve inkább megszokásból 
fogadta el a felé kínált zacskót, mintsem azért, mert éhes 
volt. - Ez nem  jelenti azt, hogy nem ölhette meg, de szerette,  az kétségtelen. Hammett szerint mindketten boldogan  élték az  életüket, de... - és Eve vállat vont. - Ha 
nem tudna alibit  igazolni, akkor  egy szép szerelmi  gyilkossággal állnánk szemben. De tud. Nekem  ez  nem 
szimpatikus, de korai még  véleményt alkotni. Szóval 
Towers feljött - folytatta Eve, és az ajtó felé indult. 
A ruhája kicsit megázott, tehát bement a hálószobába, és 
felakasztotta. 
Beszéd közben Eve  követte  a  felvázolt útvonalat. 
A drága, süppedős szőnyegen besétált a tágas, szolid színekkel festet hálóba, melyet a gyönyörű antik ágy uralt. 
Fényt parancsolt, mire a szoba világosságba borult. 
Az  ablakra szerelt rendőrségi sötétítők nemcsak  a kíváncsiskodókat  rekesztették ki,  hanem a napsugarak nagy 
részét is. 
- A szekrénybe - nyomott meg egy gombot, mire a 
hatalmas tükörajtók szétnyíltak.  - Ide akasztotta be 
mutatott Eve a vörös ruhára és kabátra, ami az  akkurátusan,  színek szerint elrendezett ruhadarabok között lógott. - Levette  a cipőjét is, és felvett egy háziköntöst. 
Eve az  ágy felé fordult, melyet hatalmas  elefántcsontszínű takaró borított. De ez nem volt olyan állapotban, mint a szoba többi  része, hanem dúlt ráncokban 
omlott a földre, mintha csak türelmetlenül félrelökték 
volna. 
- Levette az ékszereit,  és eltette a gardrób falába épített széfbe, de még nem feküdt le. Lehet, hogy el akarta 
olvasni a  késő esti híreket, vagy  inni egy  italt  elalvás 
előtt. 
Feeneyjel  a  nyomában Eve visszatért  a nappaliba. 
A heverő előtti asztalon csukott  pénztárca hevert egy 
üres  pohár társaságában. 
-Lazított, talán  gondolatban  újra végigpörgette  az 
estét, vagy  eljátszotta magában a másnapi tárgyalást, 
esetleg a  lánya esküvőjét  tervezgette.  Ekkor jelzett a 
linkje. Bárki  is hívta,  bármit is mondott neki, nagyon 
beindult. Már elalváshoz készült, most mégis visszament 
a hálószobába, de csak miután kitörölte a link adattárát. 
Megint felöltözött. Ismét csak hatásos ruhát öltött magára. És elment a West Endre. Nem akart  elvegyülni a 
környék lakói között. Annyira bízott magában, hogy öltözékével  is hangsúlyozta,  nem tartozik közéjük. Nem 
taxizott. Hiszen a hívásnak nyoma maradt volna. Inkább 
a metrót választotta. És még mindig esett. 
Eve a falba süllyesztett szekrényke elé lépett, és egy 
gombnyomással azt is kinyitotta. Odabent  dzsekiket, 
köpenyeket, egy férfiesőkabátot - feltehetően Hammetthez  tartozott  -, és  rengeteg  különböző színű esernyőt 
tartott egykori tulajdonosuk. 
- Kivett egy ernyőt, ami színben illett a  ruhájához. 
Automatikusan mozgott, az esze  már a találkozón járt. 
Nem vitt magával  sok pénzt,  tehát nem  azért ment, 
hogy valakit kifizessen. Nem hívott fel senkit, mert úgy 
gondolta, egyedül is meg  tud birkózni az üggyel.  De 
amikor odaért az  Öt Holdba,  senkivel sem találkozott. 
Közel egy órán át csak várt, miközben türelmetlenül nézegette az óráját. Néhány perccel egy után távozott, viszsza az esőbe. Kinyitotta az  ernyőjét, és elindult a metróállomás felé. Felteszem, meglehetősen idegesen. 
- Egy előkelő asszony,  akit csúful felültettek - roppantott el Feeney a  fogai között egy mandulát. - Aha, 
szerintem sem látott a pipától. 
-Tehát ott tartottunk,  hogy a metró felé vette  az 
irányt. Akkor már elég keményen esett. Az ernyője felhúzva. Csak pár lépést tud megtenni. Valaki mindvégig 
lesett rá, a közelben várta, hogy kijöjjön az utcára. 
- Nem akart odabent találkozni vele - szúrta közbe 
Feeney. - Nem akarta, hogy meglássák. 
-Pontosan. Néhány percig beszélgettek, ez az időpontokból világosan kitűnik. Talán vitatkoztak... Noha 
nem hosszan, erre azért nem maradt idejük. Senki sem 
járt odakint... legalábbis senki, aki nagyobb figyelmet 
fordított volna rájuk. Néhány perccel később átvágták a 
torkát, és Towers ott vérzett el a járdán.  Lehet, hogy akivel találkozott, mindvégig ezt tervezte? 
- Arrafelé szinte mindenkinek van egy bökője - dörzsölte meg Feeney elgondolkozva az állát. - Ebből  még 
nem lehet az előre megfontoltságra következtetni. De az 
időzítés, a szituáció... Aha, szerintem így történhetett. 
- Szerintem is. Egyetlen vágással. Semmi védekezésre utaló nyomot  nem találtunk, tehát még megijedni 
sem volt ideje. A gyilkos nem vette el az ékszereit, a retiküljét, a cipőjét vagy a hitelkártyáit. Csak az esernyőjét, 
és már tovább is állt. 
- De miért pont az esernyőt? - csodálkozott Feeney. 
- A pokolba is, hiszen esett. Fogalmam sincs. Talán 
csak hirtelen ötlet volt a részéről, de az is lehet, hogy szerezni  akart valami emléktárgyat.  Egy szuvenírt. Ahogy 
én látom a dolgokat, ezt az egyetlen hibát követte el. 
Átkutattam egy tíztömbnyi  területet, hátha ott szabadult meg tőle. 
- Ha ott dobta el, akkor egy narkós most lila ernyővel a hóna alatt flangál. 
- Aha - és ahogy maga  elé képzelte a látványt, Eve 
csaknem elmosolyodott. - Miből gondolta, hogy Towers 
törölte a link felvételét? Biztosra kellett mennie. 
- Fenyegetés? 
-Egy vizsgálóbíró folyamatosan  fenyegetésekkel  él 

együtt. Egy Towets kaliberű nő egyszerűen lerázta magáról az ilyesmit, mint kutya a bolhát. 
- Feltéve,  ha feléje  irányult -  helyeselt  Feeney. 
De ha a gyerekei felé - intett fejével a bekeretezett hologram felé. - Nemcsak vizsgálóbírónő volt, hanem egyben anya is. 
Eve összeráncolt szemöldökkel  lépett  oda a hologramhoz, és kíváncsian felemelte  a két tinédzsert, egy fiút 
és egy lányt ábrázoló képet. Megmozdította az ujját, és a 
kép hátuljába épített hangszóróból már bugyogtak is elő 
a szavak. 
Hé, nagymenő. Boldog anyák napját. Ez azért tartósabb, mit egy csokor virág. Szeretünk. 
Eve nagyon zavarba jött, és letette a képet. 
- Mára  mindketten  felnőttek.  Már nem  kölykök 
többé. 
- Dallas, egy szülő örök életére szülő marad. Ezt az 
állást nem lehet felmondani. 
Csak az enyéimnek  lehetett, gondolta Eve. Hosszú 
idő telt el, mire ki tudta nyögni  a következő mondatot. 
-Akkor azt  hiszem,  meg  kell látogatnom Marco 
Angelinit. 
Angelininek az irodája Roarke  Ötödik utcai épületében 
kapott helyet. Eve belépett a már ismerős előcsarnokba, 
és elhaladt a drága butikok előtt. Léptei kopogtak a hatalmas, csillogó járólapokon. Számtalan helyről áradt felé 
a gépi segítők hangja. Eve megnézett egy mozgó térképet, majd a déli szárny liftjei felé irányította a lépteit. 
Az üvegcső  fellőtte  az ötvennyolcadik emeletre, és 
máris ünnepélyesen komoly, szürke szőnyegek és vakítóan fehér falak között találta magát. 
Az Angelini Export öt helyiséget foglalt el. Egy felületes vizsgálat meggyőzte Eve-t, hogy a cég csak egy apró kavics a Roarke-birodalomhoz képest. 
Viszont, gondolta merev mosollyal, mi mm az? 
A recepciós nagy tisztelettel és nem minden izgalom 
nélkül viseltetett Eve jelvényével szemben. Olyan lázas 
keresgélésbe kezdett, és olyan nagyokat nyelt, hogy Eve 
már arra gondolt, valami illegális anyagot rejteget a fiókjában. 
Mindenesetre arra jó  volt, hogy alig kilencven másodperc várakozás után bejutott Angelini irodájába. 
-Mr. Angelini, köszönöm,  hogy áldoz rám az értékes idejéből. Fogadja őszinte részvétem. 
-Köszönöm, Dallas hadnagy. Kérem,  foglaljon helyet. 
Nem nézett ki olyan elegánsan, mint Hammett. Viszont sokkal karizmatikusabbnak tűnt. Alacsony termetű volt, hollófekete haját özvegyesen hátrafésülve hordta. 
Sápadtságát még bronzbarna bőre sem tudta elrejteni, 
vastag szemöldöke alatt szemei olyan fényesen ragyogtak, mint két kemény, azúrkék márványtömb. Hosszú 
orra és keskeny szája volt, ujjain gyémántgyűrű  csillogott. 
Ha gyászolta az exnejét, akkor jobban véka alá tudta 
rejteni az érzelmeit, mint Towers jelenlegi szeretője. 
Egy konzolnak kiképzett íróasztal  mögött  ült,  ami 
úgy fénylett, mint  a selyem. Ezen  nyugtatta  összekulcsolt kezeit. Ettől eltekintve az asztal teljesen üres volt. 
Mögötte színezett üveg szűrte ki az UV-sugarakat, miközben szabadon beengedte New York látképét. 
- Cicely miatt jött. 
-Igen. Reméltem, tud rám szakítani egy kis időt, 
hogy megválaszolja néhány kérdésemet. 
- Mindenben együttműködök  magával,  hadnagy. 
Igaz, hogy már elváltuk, de üzletileg partnerek maradtunk, és a közös gyerekek is összekötöttek minket. Tiszteltem és csodáltam őt. 

Kiejtésében fel lehetett fedezni távoli szülőföldje akcentusát, de csak éppen hogy. Viszont Eve eszébe jutatta, hogy az aktákban olvasta, Marco Angelini sok időt 
töltött Olaszországban. 
-Mr. Angelini, mesélne arról, mikor látta utoljára, 
vagy mikor beszélt utoljára Towers vizsgálóbírónővel? 
-Március tizennyolcadikán  találkoztunk a Long Island-i házamban. 
- Ő ment el magához. 
- Igen, a fiam  huszonötödik születésnapját ünnepeltük.  Együtt rendeztük az ünnepséget a birtokomon, 
mert arra gondoltunk, így lesz  a legkényelmesebb. Dávid,  a fiunk, gyakran tartózkodik ott, amikor a keleti 
parton jár. 
- De azóta nem is látta. 
-Nem. Mindketten nagyon elfoglaltak voltunk, de 
épp  most egyeztünk meg, hogy a jövő  héten találkozunk, és megbeszéljük Mirina esküvőjét. Ő a lányunk 
köszörülte  meg Angelini  a torkát. - Április  nagy részét 
Európában töltöttem. 
- Maga felhívta Towers vizsgálóbírónőt azon az éjjelen, amikor megölték. 
- Igen. Megkértem, hogy vacsorázzunk együtt,  vagy 
igyunk valamit. Amelyik neki kényelmesebb. 
- Hogy megbeszéljék az esküvőt - csapott le Eve. 
- Igen, Mirina esküvőjéről  szerettem volna beszélni 
vele. 
-Beszélt Towers vizsgálóbírónővel március tizennyolcadika és halálának az éjszakája között? 
- Többször is - választotta szét, majd kulcsolta össze 
megint Angelini az ujjait. - Mint ahogy azt már említettem, társak maradtunk. Gyermekeink voltak, és az üzleti 
életben is akadtak közös ügyeink. 
- Beleértve a Mercuryt. 
- Igen - biggyesztette le kissé az ajkát Angelini. 
Maga... Roarke ismerőse. 

- Pontosan. Akadt maga és az exneje között bármiben,  értem ezalatt a magán-, illetve a hivatalos  ügyeket 
nézetkülönbség? 
-Természetesen,  mindkét  tekintetben.  De  már 
roegtanultuk, mekkora erényt  jelent a kompromisszumra való hajlam. Sajnos a házasságunk alatt erre még nem 
jöttünk rá. 
- Mr. Angelini.  Ki örökli Towers  vizsgálóbírónő érdekeltségeit a Mercuryban? 
Marco Angelini felvonta a szemöldökét. 
- Természetesen én, hadnagy, összhangban a hivatalos szerződéssel. Ezenkívül rám szállnak még az ingatlanjai is. A válási szerződésünk szerint ez így van  rendjén. 
Tulajdonképpen minden pénzét a tanácsaim alapján fektette be. Bármelyikünk halála esetén a másik fél örökölte 
volna a befektetéseket és a profitot,  vagy az esetleges 
veszteségeket. Láthatja, hogy ebben mindketten  egyetértettünk, és reméltük,  hogy végül a vagyon a gyerekeinket gazdagítja majd. 
- És a többi? A lakása, az ékszerei, és az olyan értéktárgyai, melyek nem szerepeltek a megállapodásban? 
-Úgy  gondolom, végül  azok is  a gyermekeinkre 
szállnak majd.  De el tudom  képzelni, hogy  személyes 
tárgyainak egy részét a barátaira hagyta, vagy  felajánlotta jótékony célra. 
Eve-nek gyorsan kellett gondolkoznia, hogy kiderítse, milyen mélyre  ásta már magát Angelini. 
- Talán nem kerülte el a figyelmét, hogy a volt felesége   meglehetősen  intim  viszonyba került  George 
Hammett-tel. 
- Természetesen nem. 
- És ez... nem okoz gondot? 
-Gondot? Arra  céloz, hogy tizenkét év  különélés 
után féltékeny lettem a volt feleségemre?  És elvágtam a 
torkát a gyermekeim anyjának, hogy aztán ott hagyjam 
kivérezni a járdán? 
- Bizonyos értelemben, Mr. Angelini. 
Angelini mormogott valamit olaszul  a bajsza alatt. 
És Eve szerint nem hízelegni akart, épp ellenkezőleg. 
- Nem. Nem én öltem meg Cicelyt. 
- Elmondaná, hol tartózkodott a gyilkosság éjjelén? 
Látta, hogy Angelini arcizma megrándul,  és  csak 
nagy önuralommal tudja visszafogni magát, ennek ellenére tekintete meg sem rezdült.  Eve-ben  felötlött, hogy 
még az acélba is lyukat tudna bámulni. 
- A városi házamban voltam este nyolctól kezdve. 
- Egyedül? 
- Igen. 
- Látta valaki,  vagy beszélt valakivel,  aki ezt alátámaszthatná? 
-Nem. Van ugyan két szolgálóm, de mindketten 
szabadnapot vettek ki. Éppen  emiatt tartózkodtam otthon. Csendben  és nyugalomban akartam eltölteni azt az 
éjszakát. 
- Nem hívták,  és maga sem hívott fel senkit ez alatt 
az idő alatt? 
-Úgy hajnal három körül felhívott Whitney kapitány, és beszámolt  a feleségem haláláról. Amikor ez történt, ágyban voltam, egyedül. 
-Mr. Angelini, a volt felesége  a West Enden járt 
hajnali egykor. Miért? 
- Fogalmam sincs. Egyáltalán. 
Később,  amikor Eve az üvegliften lefelé tartott, felhívta Feeneyt. 
-Tudni   akarom,  Marco  Angelini  nem került-e 
pénzzavarba, és kisegítette a volt felesége halála? 
- Kiszagoltál valamit, Dallas? 
- Valamit - mormogta Eve. - Csak épp azt nem tudom, hogy mit. 
Ötödik fejezet 
Közel hajnali egyre járt már az idő, mire Eve beesett a 
lakásába. A feje zúgott. Mavis vacsorameghívása egy rivális klubba szólt. Eve az ágy felé menet már vetkőzni is 
kezdett, miközben világosan tudta, hogy ezért  a kicsapongásért reggel majd csúnyán megfizet. 
De  legalább egy  estére sikerült megfeledkeznie a 
Towers-ügyről. Viszont ha nem lett volna annyira kimerült, emiatt biztos furdalta volna a lelkiismeret. 
Meztelenül, arccal lefelé esett az ágyra, és pillanatokon belül elnyomta az álom. 
Az ébredés viszont már közel sem zajlott  ennyire 
nyugodt körülmények között. 
Magán érezte Roarke kezét. Már nagyon jól ismerte 
az érintését, a ritmusát. A szíve majd kiugrott a mellkasából, de aztán megállapodott a torkában, ahogy Roarke 
a szájával pecsételte le az ajkait. A férfi mohón, forrón 
érintette meg, nem hagyott választási lehetőséget, egyáltalán semmit, csak azt, hogy érezze a testét. Miközben a 
kezével  Roarke-ot  simogatta, a férfi hosszú,  ügyes  ujjai 
szinte keresztüldöfték,  és olyan magasságokba emelték, 
aminek  a végén csak az orgazmus őrülete várhatott rá. 
Roarke hevesen csókolgatta a mellét, még a fogával 
is  megkarcolta. Elegáns kezei  könyörtelen  sürgetésére 
Eve  hálás sikolyokkal  válaszolt. Egy  újabb elképesztő 
kéjhullám fedte el az előző emlékét. 
Eve  a kezeivel fogódzó után kutatott a gyűrött lepedőn, de semmit sem tudott megmarkolni. Ahogy ismét a 
mennyekbe emelkedett, megragadta Roarke-ot, körmevei végigszántott a férfi hátán, és végül belemarkolt a hajába. 
- Istenem! - csak ezt az egy összefüggő szót tudta 
kinyögni, miközben a férfi belehatolt, olyan keményen és 
mélyen, hogy Eve csodálkozott, miért nem pusztult bele 
azonnal a gyönyörbe. Tehetetlenül tombolva bukott hátra, és még akkor is remegett, amikor Roarke kimerülten 
ráborult. 
A  férfi hosszan, elégedetten  felsóhajtott,  és  lustán 
Eve füléhez dörgölte az orrát. 
- Elnézést. Nem akartalak felébreszteni. 
- Roarke? Te vagy az? 
Erre Roarke megharapta. 
Eve csendesen belemosolygott a sötétbe. 
- Nem hittem, hogy holnap reggel előtt visszaérsz. 
- Szerencsém volt. Utána meg csak követnem kellett 
a nyomaidat a hálószobába. 
- Szórakoztunk egy kicsit Mavisszel. Valami  Armageddon nevű helyre mentünk. Csak most kezd visszatérni a hallásom - csapott Roarke  hátára Eve, miközben 
nagyot ásított. - Ugye még nincs  reggel? 
- Nincs - és Roarke, rádöbbenve Eve gyengeségére, 
melléje feküdt, szorosan magához húzta, és megcsókolta 
a  halántékát. - Alhatsz még nyugodtan, Eve. 
- Oké - és kevesebb mint tíz másodpercen belül Eve 
már engedelmesen el is aludt. 
Roarke-ot a szobába betörő első  fénysugarak ébresztették. Felkelt, és hagyta, hogy  Eve tovább  aludjon összegömbölyödve az  ágy közepén. A konyhában beprogramozott egy kávét és egy pirított bagelt  az AutoSéfbe. 
A bagel száraz volt ugyan, de nem is várt mást. Kényelembe helyezte magát a konyhai monitor előtt, és átfutotta a legfrissebb  üzleti híreket. 
De képtelen volt koncentrálni. 
Próbált napirendre térni afölött, hogy Eve inkább a 
saját ágyát választotta az övé  helyett.  Vagyis, ahogy 
mostanában szeretett gondolni rá, a közös ágyuk helyett. 
Nem sajnálta Eve-tői a teret megértette, hogy szüksége 
van magányra.  De  elég nagy házban élt  ahhoz, hogy 
akár egy egész szárnyat is a rendelkezésére bocsásson, ha 
úgy kívánja. 
Elhúzódott a monitor elől, és az ablakhoz lépet. Nem 
szokott hozzá ahhoz  a helyzethez, hogy egyensúlyba kelljen hoznia a saját szükségleteit valaki máséval. Úgy nőtt 
fel, hogy először és utoljára csak magára gondolt. Eleinte 
pusztán a túlélés miatt, később meg a sikerért. Mindkettőt egyformán fontosnak tartotta. 
Nehéz elszakadni a szokásoktól - vagyis nehéz volt, 
amíg be nem lépett az életébe Eve. 
Még önmaga előtt is  vonakodva  ismerte  be  azt a 
megalázó tényt, hogy minden  egyes alkalommal, amikor 
valamilyen üzleti ügy elszólítja, szárba szökken szívében 
a rettegés, hogy elveszíti Eve-t, mire visszatér. 
Valójában egyetlen dologra  vágyott, amit  a nő  folyamatosan megtagadott  tőle: hogy elkötelezi mellette 
az életét. 
Elfordult az ablaktól,  visszaült a monitor elé, és 
kényszerítette magát, hogy tovább olvasson. 
-Jó reggelt - szólalt meg Eve  az ajtóban.  Gyorsan 
elmosolyodott,  hogy látja  Roarke-ot, és azért  is,  hogy 
nem váltak valóra éjszakai félelmei a görbe este  másnapjáról. Fantasztikusan  érezte magát. 
- Száraz a bageled. 
-Mmm - harapott le  belőle egy falatot próbaképpen  Eve. -  Igazad van - és tudta,  hogy a kávéja azért 
ennél jobb. - Találtál valamit  a hírek között, ami miatt 
aggódhatok? 
- Például a Treegro-átvétel? 
Eve lehunyta a fél szemét, és belekortyolt az első kávéjába. 
- Mi az a Treegro, és ki akarja átvenni? 
- A Treegro egy erdők újratelepítésével foglalkozó 
vállalkozás. Véletlenül egész imádnivaló a neve . És én 
fogom átvenni. 
-Kitalálhattam volna  - morogta Eve. - Minden 
időmet leköti a Towers-ügy. 
- Cicely búcsúztatása holnap lesz.  Elég fontos személy és hívő katolikus volt ahhoz, hogy a Szt. Patrickszékesegyházban rendezzék. 
- Elmész? 
- Ha át tudom ütemezni a programjaimat. És te? 
- Aha - dőlt neki Eve a konyhapultnak. - Még az is 
elképzelhető, hogy a gyilkosa is. 
Figyelte  a  monitorba  temetkező  Roarke-ot.  Arra 
gondolt, mennyire kilóg a  konyhája összképéből drága, 
tökéletesen szabott csíkos ingében, és csodás arcából hátrafésült sörényével. 
Megvárta, amíg felpillantott az olvasásból. 
-Gond van? - dünnyögte Roarke, mert tisztában 
volt vele, hogy Eve őt nézi. 
-Nem. Csak  elgondolkoztam.  Milyen jól ismered 
Angelinit? 
- Marcót? - ráncolta össze a homlokát Roarke,  mert 
valami neki nem tetszőt olvasott a monitoron, majd elővette a notebookját, és feljegyzett valamit. - Elég sokszor 
keresztezték  már egymást  az útjaink. Általában óvatos 
üzletember, és odaadó apa.  Szereti Olaszországban tölteni az idejét,  de a vállalkozásainak a központja itt van, 
New Yorkban. Rendszeresen adakozik a katolikus egyháznak. 
- Anyagilag jól jöhetett neki Towers halála. Ez  talán 
csak szőrözés, de Feeney majd leellenőrzi. 
- Engem  is  megkérdezhettél  volna  -  morogta 
Roarke. -  Én is megmondhatom, hogy Marco pácban 
van.  De nem reménytelen az állapota - javította ki ön1 Tree: fa, grow: nevel. A ford. megjegyzése. 
magát,  amikor látta, milyen éles tekintettel mered rá 
gve. - Az elmúlt  néhány évben  oda fektette a pénzét, 
ahová talán nem kellett volna. 
- Az előbb úgy jellemezted, hogy óvatos. 
- Azt mondtam, hogy általában óvatos. Vásárolt néhány hitelesítetlen kegytárgyat. A hitbuzgalma felülkerekedett az üzleti érzékén. Végül kiderült, hogy hamisítványok, és nagyot bukott ezen az üzleten. 
- Milyen nagyot? 
- Több mint hárommilliót. Ha akarod, meg tudom 
adni a pontos  összeget. De majd talpra áll - tette hozzá 
egy vállrándítás kíséretében, pedig Eve még soha életében  nem látott együtt hárommillió dollárt. - Csak figyelnie kell, és lefaragni innen-onnan egy keveset. Úgy is 
mondhatnám, hogy a büszkeségét jobban megviselte az 
eset, mint a bankszámláját. 
- Mekkora volt Towers részesedése a Mercuryban? 
- Napi árfolyamon? - vette elő Roarke  a zsebnaptárát, és beütött néhány számot.  - Valahol öt és hét között. 
- Öt- és hétmillió? 
- Igen - mosolyodott el halványan Roarke. - Természetesen. 
- Jézus Krisztus. Nem csoda, hogy úgy élt, mint egy 
királynő. 
- Marco nagyon jó befektetési tanácsokat adott neki. 
Kényelmes életet akart biztosítani a gyermekei anyjának. 
- Nekünk  kettőnknek nagyon eltér a véleményünk a 
kényelmes életről. 
- Látszólag - tette zsebre Roarke a naptárát, és felállt,  hogy újratöltse mindkettejük kiürült bögréjét. Az 
ablak előtt légibusz húzott el, nyomában egy csapat magánsiklóval. -  Arra gyanakodsz, hogy Marco ölte meg, 
mert így  akarta helyrebillenteni a pénzügyi  mérlegét? 
- A  pénz,  mint indíték, soha nem megy ki a divatból. Tegnap kihallgattam. És valami nem illett a képbe. 
Most már kezdem érteni, mi zavart. 
Eve elvette a friss kávét, amit Roarke nyújtott felé, és, 
az ablak elé lépett, ahonnan egyre erősödő zaj hallatszott, 
majd elhalt. Köntöse lecsúszott a válláról. Roarke, mintegy véletlenül, visszaigazította a helyére. Akik kénytelenek hosszan utazni, gyakran unatkoznak, és távollátóval 
próbálják szórakoztatni magukat, csak mert megtehetik., 
- Tehát barátságosan váltak el - folytatta Eve. - De 
kinek az agyából pattant ki az ötlet? A válás mindig is 
bonyolult a katolikusok  között, főleg ha a párnak  már 
gyerekei is születtek. Nem kellett  ehhez valami engedélyfelét kérniük? 
- Határozatot - javította ki Roarke. - Bonyolult, de 
mind Marconák, mind  Cicelynek voltak kapcsolatai a! 
magasabb rangú papok között. 
- Marco nem nősült  újra - mutatott rá Eve, miközben félretolta a csészéjét.  - Nyomát sem találtam szilárd, 
komoly kapcsolatnak az életében.  Towers viszont  marj 
régóta intim viszonyba bonyolódott Hammett-tel. Vajon: 
hogy érezhetett Marco,  amikor megtudta,  hogy a gyermekei  anyja összejött az egyik üzlettársával? 
- Ha a helyében lettem volna, megölöm azt az üzlettársat. 
- Az te vagy -  villantotta felé Eve a tekintetét. - És 
rólad azt is el tudnám  képzelni, hogy mindkettejüket 
megölted volna. 
- Nagyon is jól ismersz - lépett felé Roarke, és a vállára helyezte a kezét. - De a pénzügyi szimatolásod befejeztével el kell majd ismerned, hogy bármekkora részesedés is jutott Cicelynek a  Mercuryban, Angelini pontosan 
ugyanannyit birtokolt belőle. Egyenlően osztoztak. 
-A fene egye  meg  - mondta  Eve  tehetetlenül. 
Mindig csak a pénz, a pénz. De addig kell követnem ezt 
a nyomot, amíg jobbat nem találok - Roarke továbbra is 
az  ablaknál állt, kezeit  Eve vállán  tartva.  -  Mit nézel? 
- A fényt a szemedben - csókolta meg a férfi. - Látod, szimpatizálok némileg Marcóval, mert  emlékeztet 
fiatalkori önmagámra. 
-Te nem öltél meg senkit - figyelmeztette Eve. 
Legalábbis az utóbbi időben. 
- Ó, de ebben egy ideig egyáltalán nem voltál biztos, 
és még most is...  gyanakodtál. Most pedig... - ebben a 
pillanatban felcsipogott az órája. - A pokolba - és  egy 
gyors, zavart csókot helyezett el Eve arcán. - Majd később folytatjuk a beszélgetést. Tárgyalásra kell mennem. 
Mint mindig, gondolta Eve. Forró vér, hideg fej. 
- Akkor később majd látjuk egymást. 
- Otthon? 
- Persze, nálad - játszott Eve a bögréjével. 
Roarke  szeme  türelmetlenül villant meg,  miközben 
belebújt a zakójába, aminek kidudorodó zsebéről eszébe 
jutott valami. 
- Majdnem elfelejtettem. Hoztam egy kis ajándékot 
Ausztráliából. 
Eve kissé vonakodva vette el tőle a keskeny aranyszelencét.  De  amikor kinyitotta, a kelletlenségét mintha 
csak elfújták volna. A rémület nem hagyott neki helyet. 
- Atyaúristen,  Roarke. Megőrültél? 
Egy gyémántot kapott. Ismerte annyira az ékszereket, hogy ebben biztos legyen. A kő egy fonott aranyláncot díszített tűzként ragyogva. Olyan alakja  volt, mint 
egy könnycseppnek,  hosszúkás és olyan széles, mint egy 
férfi hüvelykjének az első ujjperce. 
- Az Óriás Könnyének hívják - jegyezte meg Roarke 
könnyedén,  majd kivette a dobozból, és Eve nyaka köré 
fűzte a láncot. - Százötven évvel ezelőtt bányászták. Egy 
aukción tűnt fel, miközben Sydneyben jártam - lépett 
hátra egy lépést, és onnan figyelte, hogy szórja a kő tüzes 
fényét Eve kék köntösére. - Igen, illik hozzád.  Gondoltam, hogy illeni fog - majd Eve arcára nézett, és elmosolyodott. - Ö. Látom, hogy egy kiwire számítottál. Hát, 

talán majd legközelebb - de amikor előrehajolt, hogy 
búcsúcsókot adjon, Eve a  mellére csapott, és megállította. - Valami baj van? 
- Ez őrület. Nem  várhatod el tőlem, hogy ilyesmit 
viseljek. 
-Alkalomadtán még  te  is hordasz  ékszert - és az 
igazát bizonyítandó, Roarke  megpöccintette Eve arany 
fülbevalóját. 
- Aha, amit egy utcai  árustól vettem a Lexen. 
- Én viszont nem - jegyezte meg Roarke könnyedén. 
- Vedd vissza - és már kezdett is kibújni a láncból, 
de Roarke megragadta a kezét. 
- Nekem közel sem állna ilyen jól. Eve,  egy ajándéktól még nem kellene ennyire kiborulnod - rázta meg hirtelen indulattal Roarke. - Megakadt rajta a szemem, és 
egyből rád gondoltam. A  fenébe, hiszen folyton csak rád 
gondolok. Es megvettem neked, mert szeretlek. Jézus 
Krisztus, mikor fogod már végre elfogadni? 
- Ezt nem teheted velem - tiltakozott Eve, miközben 
próbált nyugodt maradni. Győzködte magát, hogy igaza 
van, tökéletesen igaza. Nem aggasztotta Roarke kitörése, 
látta már korábban is haragudni.  De a kő súlyosan húzta 
a nyakát, és aggasztotta, hogy olyan dolgot szimbolizált, 
amitől félt. 
- Mit, Eve? Pontosan  mit? 
- Nem ajándékozhatsz nekem gyémántokat - lökte 
el magától dühösen és rettegve  Roarke kezét. - Nem 
kényszeríthetsz ezzel,  hogy  megtegyem,   amit amúgy 
nem akarnék, vagy azzá váljak, amivé képtelen lennék. 
Azt hiszed, nem tudom, mit műveltél az elmúlt hónapok 
során? Azt hiszed talán, hogy ostoba vagyok? 
Roarke  szemei  keményen  megvillantak,   legalább 
olyan keményen, mint az Eve keblei között függő ékkő. 
-Nem.  Nem hinném, hogy ostoba lennél. Inkább 
azt hiszem, gyáva vagy. 
Eve automatikusan emelte  az öklét.  Ó,  mennyire 
szerette volna letörölni Roarke arcáról  azt az önelégült 
kifejezést. És ha nem beszélt volna igazat, bizony meg is 
tette volna. De inkább más fegyverhez folyamodott. 
-Azt hiszed,  hogy függő helyzetbe hozhatsz, és selyembe göngyölve bezárhatsz a kastélyodba, mint valami 
kalitkába? Hát ennek fenemód kicsi az esélye. 
- Ezzel nagyon is tisztában vagyok. 
- Nincs szükségem a flancos ételeidre, a flancos ajándékaidra,  vagy a  flancos  világodra.  Látom, amit látok, 
Roarke. Mondd rendszeresen, hogy szeretlek, és a partnernőd méltányolni fogja. Mint egy jól idomított állat. 
- Mint egy állat - ismételte meg Roarke, és  a düh 
ráfagyott az arcára. - Látom már, hogy tévedtem. Te valóban ostoba vagy. Komolyan azt hiszed, hogy mindez a 
hatalomról és az uralkodásról szól? Akkor hidd. Belefáradtam, hogy bármit is mondok,  állandóan a képembe 
vágod, mit kellene éreznem. Az én  hibám, hogy eddig 
hagytam, de ezen  könnyű segíteni. 
- Én soha... 
- Nem, te soha - szakította félbe Roarke Eve-t ridegen. - A büszkeséged soha nem fogja engedni, hogy 
visszamondd nekem. Inkább megtartottad ezt a lakást, 
mint valami  menedéket,  csak hogy ne kelljen hozzám 
költöznöd. Hagytam, hogy a saját utadat járd, Eve, de 
most már elmegyek - és ezúttal nem az  indulat szólt belőle, még csak nem  is  a fájdalom.  Hanem az igazság. 
En  vagy mindent akarok  - tette még hozzá laposan. 
Vagy semmit sem. 
Eve nem esett pánikba. Férfi őt még nem  tudta 
megijeszteni. 
- Egészen pontosan mit akar ez jelenteni? 
- Azt, hogy a szex nem minden. 
- Ez nem csak a szexről szól. Te is tudod... 
-Nem,  nem  tudom.  A  választás  a te kezedben 
van...  mindig is ott volt. De most el kell jönnöd hozzám. 
- Ki nem állhatom az ultimátumokat. 
- Sajnálatos - vetett rá Roarke egy végső, hosszú pillantást. - Viszlát, Eve. 
- Nem sétálhatsz csak így... 
- Ó - és többé már vissza se nézett -, dehogynem. 
Eve tátott szájjal figyelte, hogy csapódik rá a bejárati, 
ajtó.  Egy  percig csak állt mozdulatlanul, mereven,  miközben a  napsugár  ezer darabra tört a nyakában függő 
ékszeren.  Majd reszketni kezdett. Azzal  áltatta  magátí 
hogy csak dühében, miközben kitépte a nyakából a becses gyémántot, és a konyhapultra csapta. 
Talán Roarke azt gondolta,  hogy Eve térden  csúszva 
megy majd utána, és könyörög,  hogy maradjon vele? Ha 
igen, akkor ezzel a gondolattal ellehet a következő ezredfordulóig. Eve Dallas  nem csúszik térden, és nem is könyörög. 
Lehunyta a szemét, mert a rátörő fájdalom  élesebb: 
volt, mint egy lézerlövés. Ki az ördög az  az Eve Dallas: 
gondolta.  És nem lehet,  hogy mindennek ez az oka? 
Eve magába fojtotta az érzelmeit. Mi mást tehetett volna? Első a munka. Első kell, hogy legyen. Ha nem lenne 
kiváló rendőr, akkor nem maradna más, csak egy nagy 
senki. Olyan üres és  kiszolgáltatott, mint annak idején 
gyermekkorában, amikor összetörve, elhagyatva hevert 
Dallas egyik sikátorában. 
De most beletemetkezhet a munkába. Az pedig magának követeli minden  figyelmét. Amikor Whitney kapitány irodájában áll, akkor ő sem más, mint egy  egyszerű zsaru,  akinek  a  kezébe nyomtak egy  gyilkossági 
ÜgyCt 
-Towers rengeteg  ellenséget  gyűjtött élete során, 
kapitány. 
- Ezzel mindnyájan így vagyunk - és Eve látta, hogy 
a kapitány tekintete  ismét  tiszta és éles. A  gyász már 
nem ködösítette el a felelősségtudatát. 
- Feeney most állít össze egy listát azokról, akiket a 
rács mögé juttatott. Később majd osztályozzuk a neveket, és  elsősorban az életfogytosokra koncentrálunk... 
vagyis a családjukra, és ismertté vált bűntársaikra. Közülük  kerülhettek ki a legbosszúszomjasabb  rosszakarói. 
Utána következnek a kezelhetetlen deviánsok. A KDsokszor  átcsúsznak az ellenőrző rostákon. Elég sokat intézetbe  csukatott közülük, és egyesek azóta kiszabadulhattak. 
- Ez a kutatás rengeteg gépidőt felemészt, Dallas. 
A kapitány így figyelmeztette  finoman a költségvetésük szűkösségére, mert minden jel arra mutatott, hogy 
Eve hajlamos figyelmen kívül hagyni az anyagiakat. 
- Nagyra értékelem, hogy ebben az ügyben mellém 
osztotta Feeneyt. Nélküle képtelen lennék átrágni  magam ekkora adathalmazon. Kapitány, az  így készült listák nagyon fontosak, de nem hinném, hogy ezek állnak 
a támadás mögött. 
Whitney visszaült a helyére, és oldalra billentett fejjel 
várt. 
-Szerintem személyes ügy áll a háttérben. Towers 
fedezett valakit. Vagy önmagát, vagy valaki mást. Kitörölte a link felvételeit. 
- Olvastam a jelentését,  Dallas. Azt akarja ezzel sugallni, hogy Cicely Towers vizsgálóbírónő belekeveredett 
valami illegális ügybe? 
- Ezt mint  a barátom kérdezi, vagy mint a felettesem? 
Whitney elvigyorodott, de hamar komolyságot erőltetett magára. Némi önmarcangolás után bólintott. 
- Hát legyen, hadnagy. Úgy kérdeztem, mint a parancsnoka. 
- Nem vagyok benne biztos, hogy illegális lett volna. 
A nyomozás jelenlegi  szakaszában az a  véleményem, 
hogy volt valami azon a felvételen, amit az áldozat magánügyként óhajtott kezelni. És  ezt a valamit elég fontosnak tartotta ahhoz, hogy felöltözzön, visszamenjen az 
esőbe,  és találkozzon valakivel. Bárki is  várt rá,  biztos 
volt  benne,  hogy a  vizsgálóbírónő egyedül érkezik, és 
abban is, hogy az éjjeli hívásnak nem marad nyoma. Kapitány,  beszélnem kell  az  áldozat  családjából azokkal, 
akikkel eddig még nem sikerült. És a közeli barátaival is, 
beleértve a maga feleségét. 
Whitney kapitány megértette ennek szükségességét, 
vagy legalábbis próbálta megérteni. Amióta a rendőrségen  dolgozott,  mindig  is  igyekezett   távol  tartani: 
szeretteit a piszkos ügyektől. És most ki kell őket  tennie 
a kihallgatás megpróbáltatásainak. 
- Tudja  a  címem, Dallas.  Már  hívom is  a feleségemet, és megmondom neki, hogy fel fogja keresni. 
- Igen, uram. És  köszönöm. 
Anna  Whitney  takarosan rendben tartotta a  White 
Plains nevű kertvárosban álló, kétszintes házat. Itt nevelte fel a gyermekeit, méghozzá úgy, hogy tanári karrierjét 
is feláldozta, csakhogy minél többet legyen velük együtt. 
És ebben nem az a pénz vonzotta,  amit az állam a hivatásos anyáknak fizetett. Egyszerűen csak jelen akart lenni 
a gyermekkor minden egyes pillanatánál. 
Megszolgálta a fizetését. És most,  hogy a gyerekek 
már  kirepültek  a fészekből, nyugdíjat is kapott, hogy 
fenntartsa a háztartása jó  hírnevét. Amikor csak  tudta, 
meghívta magához az unokáit. Esténként pedig vacsorákat adott. 
Anna Whitney gyűlölte a magányt. 
Amikor  Eve megérkezett, mégis  egyedül  találta. 
Mint mindig, most is ápolt külsővel fogadta a vendéget: 
gondosan, nagy  gyakorlattal festette ki magát, világosszőke haját hátrafésülve viselte, ami kiemelte csinos arcát. 
Amerikai gyapjúból varrt, egyrészes ruhát viselt, és 

üdvözlésképp a kezét nyújtotta Eve felé. Ékszerként csak 
a jegygyűrűjét hordta. 
- Dallas hadnagy, a férjem már szólt, hogy felkeres. 
- Bocsánatot kérek a háborgatásért, Mrs. Whitney. 
- Csak ne mentegetőzzön. Annak idején egy rendőrhöz mentem feleségül. Jöjjön be. Készítettem egy kis limonádét, de sajnos, csak tablettából.  Manapság olyan 
nehéz fagyasztott vagy friss  citromot szerezni. Talán kicsit korán van még  hozzá,  de  annyira megkívántam. 
Eve,  míg a nappaliba nem értek, hagyta Annát fecsegni. Egyenes támlájú székek és egy egyszerű szófa állt 
odabent. 
A limonádé nagyon  ízlett Eve-nek. Az első korty 
után ennek hangot is adott. 
- Tudja, hogy holnap tízkor lesz a temetés? 
- Igen, asszonyom. Én is megyek. 
- Már eddig is rengeteg virág gyűlt össze. Intézkedtünk, hogy a szertartás után osszák szét... de maga nem 
ezért jött ide. 
- Towers vizsgálóbírónő közeli barátja volt. 
-Méghozzá nagyon közeli barátom, mind nekem, 
mind a férjemnek. 
- A gyerekei magukkal maradnak? 
- Igen, ők... most csak  elmentek Marcóval. Együtt 
akarják megbeszélni az érsekkel a szertartást. 
- Szeretik az apjukat? 
- Igen. 
-Mrs.  Whitney,  miért  maradnak  szívesebben magukkal, mint a tulajdon édesapjukkal? 
- Mindnyájan azt gondoltuk, hogy így lesz a legjobb.  A  ház, vagyis  Marco  háza, túl sok emléket őriz 
Cicelyről. Ott élt, amikor  a  gyerekei még kicsik voltak. 
Aztán a média. A mi címünket nem tudják, a gyerekeket pedig távol akarjuk tartani a riporterektől.  Nagyon 
rámásztak szegény Marcóra.  Na de holnap  majd egész 
másként  lesz. 
Szép kezeivel megcibálta ruháját a térdénél, majd 
megnyugodva hátradőlt. 
- Persze egyszer szembe kell nézniük velük. De még 
nagyon a  történtek  hatása alatt  állnak.  Különösen 
Randall. Tudja Randall Slade Mirina jegyese. És nagyon 
közel állt Cicelyhez. 
- Ő is itt van? 
-Ilyen  nehéz időszakban a világ minden kincséért 
sem hagyná magára Mirinát. Erős, de még az erős nőknek is jól jön időnként egy izmos kar, amibe belekapaszkodhatnak. 
Eve elhessegette magától Roarke képét, ami minden 
előzetes figyelmeztetés  nélkül merült fel a szemei előtt. 
Kicsit  megemberelte  magát, és ennek köszönhetően 
hangja  némileg  talán  hivatalosabb lett a szokásosnál, 
miközben feltette Annának a szokásos rutinkérdéseket. 
- Újra és újra azt kérdezem magamtól, mi késztette 
Cicelyt, hogy elmenjen  arra a környékre - fejezte be Anna. - Cicely nagyon makacs tudott lenni, és természetesen nagyon kitartó, de nem volt igazán impulzív, és soha 
nem követett el bolondságokat. 
- Beszélt magával, megbízott magában? 
- Úgy éltünk, akár a testvérek. 
- Nem  említette, hogy valamiképpen bajba keveredett volna?  Vagy ha nem is ő, de egy közeli barátja? 
- Ezt már én is végiggondoltam. Ha igen, akkor először mindenképpen saját maga akart volna megbirkózni 
a helyzettel, vagy legalábbis megpróbálni - homályosodott el a tekintete, ennek ellenére nem tört ki könnyekben. - De  előbb vagy  utóbb kiöntötte volna nekem  a 
szívét. 
Csak nem maradt rá ideje, gondolta Eve. 
-Szóval maga  szerint a halála előtt semmi sem 
nyugtalanította? 
- Semmi komoly. Csak a lánya esküvője... és az öregedés. Azzal tréfálkoztunk, hogy hamarosan nagymama 
lesz belőle. Nem - nevetett fel Anna, amint felismerte a 
ki nem mondott kérdést Eve tekintetében. - Mirina nem 
volt terhes, habár  ezzel nagy örömet szerzett volna  az 
anyjának. És Daviddel is ugyanígy törődött. Hogy megállapodik-e már? Boldog-e? 
- És az volt? 
Anna tekintete ismét elfelhősödött, mielőtt válaszolt 
volna. 
- Dávidból  sikeres üzletember lett. Ebben az apjára 
ütött. Szeretett  üzletelni. Sokat utazott. Mindig új területeket, új lehetőségeket keresett. Kétségtelenül ő fogja 
átvenni  az apja helyét, amikor  Marco  a  visszavonulás 
mellett dönt. 
Anna tétovázott, mintha még hozzá akarna tenni valamit, majd témát váltott. 
- Másfelől viszont Mirina szeretett egy helyben élni. 
Rómában vezet egy butikot. Ott ismerkedett meg a divattervező Randall-lal is. És a butik kizárólagos jogokat 
kapott a kollekcióira. Randall nagyon tehetséges. Ezt is 
tervezte - simított végig Anna a ruhán, amit viselt. 
- Gyönyörű. Tehát tudomása szerint Towers vizsgálóbírónőnek nem volt oka  a gyerekei miatt  aggódni? 
Nem kellett semmit sem  elkendőznie vagy elsimítania? 
-Elkendőznie? Nem,  dehogyis. Mindketten okosak 
és sikeresek. 
- És az exférje? Nincsenek üzleti nehézségei? 
- Marconák? Neki? - intézte el Anna egy vállrándítással  a kérdést. - Biztos  vagyok benne, hogy ha igen, 
egyedül is egyenesbe tud jönni. Sajnos belőlem hiányzik 
az a fajta üzleti véna, ami Cicelyben megvolt. 
-Tehát voltak üzleti ügyei. Közvetlenül érintették? 
- Hát persze. Cicely ragaszkodott hozzá, hogy  tudja, 
mi folyik körülötte, és bele is szóljon az eseményekbe. 
Sohasem értettem  meg,  hogy  képes egyszerre  annyi 
mindent  észben tartani. Ha Marconák nehézségei támadtak, akkor  arról minden bizonnyal tudott, és talán 
féltucatnyi helyes megoldást is javasolt neki. Egészen elképesztő intelligenciával bírt - csuklott el Anna hangja, 
és az ajkához emelte a kezét. 
- Nagyon sajnálom, Mrs. Whitney. 
- Semmi baj, minden rendben. Már jobb. Sokat segít, hogy együtt vagyok a gyerekeivel. Olyankor úgy érzem, mintha Cicely mellett  állhatnék. De nem tudnám a 
maga munkáját végezni, és  végül szembenézni a gyilkossal. Am ha körbevesznek a  gyermekei, az olyan, mintha! 
együtt lennék vele. 
- Nagyon szerencsések, hogy itt van nekik maga 
mormolta Eve, és maga is meglepődött  azon, amit mondott, de még inkább azon,  hogy komolyan is gondolta. 
Közben meg csodálkozott,  hogy  mindig is úgy tekintett 
Anna Whitneyre, mint egy mihaszna  semmittevőre. 
Mrs. Whitney, tudna arról mesélni, milyen kapcsolatban 
állt Towers vizsgálóbírónő George Hammett-tel? 
Anna felkapta a fejét. 
- Nagyon-nagyon szoros barátságban. 
- Mr. Hammett úgy mondta, hogy szeretők voltak. 
Anna nagyot sóhajtott.  Mindig is ragaszkodott a hagyományokhoz, és ezt nem  is titkolta. 
-Hát jó, valóban. De  nem igazán  illett hozzá az a 
férfi. 
- Miért? 
- Először  is  az út, amin jártak. A  magam részéről 
mindig nagyon  kedvesen  viszonyultam George-hoz, 
pedig kitűnő partnere volt Cicelynek.  De egy asszony 
nem lehet sokáig boldog, ha a legtöbb  este egy üres lakásba  kell  hazamennie, és ott üres ágyba lefeküdnie. 
Társra lett  volna szüksége. George akarta, hogy külön 
éljenek, Cicely pedig elhitette magával, hogy neki is pontosan erre van szüksége. 
- Pedig nem erre volt. 
- Nem - csattant  fel Anna, aki nyilvánvalóan egy 
rég lezajlott veszekedést elevenített fel magában. - Sokszór próbáltam elmagyarázni neki, hogy a munka önmagában nem elég. Egyszerűen  nem  bízott meg annyira 
George-ban, hogy megkockáztassa az összeköltözést. 
- Megkockáztassa? 
- Most érzelmi kockázatról beszélek - jegyezte meg 
türelmetlenül Anna.  - Maguk rendőrök annyira prózaiak. Inkább választotta az önálló életet, mint egy rendezetlen kapcsolatot. 
-Nekem  az a  benyomásom  támadt,  hogy Mr. 
Hammett nagyon szerette Cicelyt, és sajnálta,  hogy így 
döntött. 
-Ha ez igaz, akkor miért nem tett ellene valamit, 
amikor még lehetett? - kiáltott fel Anna olyan hangon, 
mint  aki rögvest sírva fakad. - Akkor nem kellett volna 
egyedül meghalnia,  ugye? Akkor  nem maradt  volna 
egyedül. 
Eve kifelé tartott a kertvárosból. Egy hirtelen ötlettől vezérelve leállt a járda  mellé és hátradőlt az ülésen. Gondolkoznia kellett. De próbálta meggyőzni magát, hogy 
nem Roarke-on.  Vele kapcsolatban már nincs miről. Az 
már elrendeződött. 
Egy megérzését követve felhívta az irodai számítógépét, és utasította, hogy kezdjen el Dávid Angelinivel 
foglalkozni. Ha tényleg olyan,  mint  az apja, akkor bizonyára ő is kötött rossz üzleteket. És  ha végzett vele, akkor futtasson le  egy  utánkeresést  Randall Slade-re és a 
római butikra. 
És ha kibukik valami, akkor át kell nézni az Európából New Yorkba tartó gépek utaslistáit is. 
A fenébe is,  hiszen egy nő, akinek nincs miért aggódnia, nem hagyná el meleg, száraz lakását egy esős éjszaka közepén. 
Eve makacsul újra végigjátszotta magában Cicely 
minden lépését.  És közben a környéket figyelte.  Szép, 
öreg fák vetettek árnyékot az útra, és az apró kertekben 
egy- vagy kétszintes, képeslapba illő házak álltak. 
Milyen érzés lehet ilyen csodás környezetben felnőni? 
Nagyobb biztonságban érzi magát az itt  nevelkedett 
ember, magabiztosabb, mint ő, akit egyik bűzlő szobából hurcoltak a másikba, mocskos utcák nevelték, és ettől zárkózottá és szeszélyessé vált? 
Talán itt is éltek olyan apák, akik éjjelente beosontak 
a kislányuk hálószobájába. De  nehéz volt elhinni. Itt az 
apáknak nincs olcsó pia- és csípős verejtékszaguk, és legfőképpen pedig nem  döfik vastag  ujjaikat az  ártatlan 
húsba. 
Eve azon kapta magát, hogy  előre-hátra hintázik az 
ülésen, miközben igyekszik visszatartani kitörni készülő 
zokogást. 
Nem teszi meg. Nem fog  emlékezni. Nem idézi fel 
az arcot, ami a sötétben feléje hajol,  vagy  az érzést, amikor egy kéz a szájára tapad, hogy visszafojtsa kitörni készülő sikolyát. 
Nem fogja megtenni. Mindez valaki mással történt, 
egy olyan  kislánnyal,  akinek már a nevére sem  emlékszik.  Ha megtenné, ha visszaemlékezne  arra  a  lányra, 
akkor újra azzá a tehetetlen gyerekké válna, és elveszítené Eve-t. 
Hátrahajtotta a fejét, és arra összpontosított, hogy 
megnyugodjon. Ha nem merült volna bele az önsajnálat 
mocsarába, már akkor meglátta volna a nőt, aki betörte 
egy átalakított  farmház ablakát, még mielőtt az első  cserepek a földre hullottak volna. 
Eve mogorván maga elé meredt, és azt kérdezte magától, miért nem hajt tovább? És valóban el  akarja végezni az  üggyel járó papírmunkát? 
Majd a tisztességes családra gondolt, akik  arra érnek 
haza este a munkából,  hogy minden értékük eltűnt. 
Mély sóhaj  kíséretében kiszállt a kocsiból. 
Eve akkor ért a nő mellé, amikor  az már  félig bejutott a házba. A biztonsági rendszert egy filléres zavarókészülékkel hatástalanította,  amit bármelyik műszaki áruházban be lehetett szerezni. Eve csak csóválta a fejét a 
kertvárosiak naivitása  láttán,  miközben határozottan 
megragadta a betörő fenekét,  és megpróbálta kirántani 
az ablakrésből. 
- Elfelejtette a belépési kódját, asszonyom? 
A nő erre egy  rúgással válaszolt,  ami a vállát érte. 
Eve szerencsésnek érezte magát, hogy a nem az arcába 
kapta. Ennek ellenére a földre került, maga alá gyűrve 
néhány korai tulipánt. A betörő úgy pattant elő, mint a 
dugó az üveg nyakából, és rohanni kezdett a pázsiton. 
Ha nem fájt volna annyira a válla, Eve talán hagyja 
elfutni. Ehelyett egy ugrással  rávetette magát, aminek 
következtében mindketten egy árvácskaágyásban kötöttek ki. 
- Vedd le rólam a mocskos kezed, vagy megöllek. 
Eve villámgyorsan mérlegelte a lehetőségeket. A  nő 
jó húsz fonttal volt  nehezebb nála. Hogy a fentebb említettek ne történhessenek meg, könyökével a légcsövébe 
vágott, majd kotorászni kezdett a jelvénye után. 
- Le van tartóztatva. 
A betörő szemei undorodva forogtak  az üregükben. 
- Mi a frászt keres itt egy városi zsaru? Tán nem tudod, hol van Manhattan, seggfej? 
-Ügy tűnik, eltévedtem - csavarta  hátra  a kezét 
Eve, és a kelleténél  talán egy kicsivel szorosabban is fogta, miközben kommunikátorán értesítette  a legközelebbi 
járőregységet. 
Hatodik fejezet 
Másnap reggel Eve válla olyan indulatosan énekelt, mint 
Mavis szokta az utolsó számot. Előző nap még hozzácsapott egy órát a munkaidejéhez, amit Feeneyjel töltött, és 
az sem segített rajta, hogy az éjszaka nagy részét álmatlanul forgolódva töltötte az ágyában egyedül. Nem evett 
semmit, csak valami enyhe fájdalomcsillapítóból vett be 
néhány szemet,  mielőtt öltözködni kezdett volna, hogy 
részt vehessen a temetési szertartáson. 
Feeneyjel együtt átfutottak néhány aranyos pletykát. 
Dávid Angelini  az  utóbbi  három hónapban  háromszor 
vett fel a számlájáról nagyobb összegeket, összesen egymillió-hatezerharmincegy amerikai dollár értékben. 
Ez több volt, mint a személyi megtakarításainak a 
háromnegyed része, ő pedig névtelen hitelkártyákban és 
készpénzben kérte a pénzt. 
Randall Slade és Mirina után még folyt a keresés, de 
eddig még nem bukkant fel velük kapcsolatban  semmi 
terhelő. Kedves  pár a házasság szélén, semmi több. 
Isten tudja,  hogy  lehet valaki boldog valaminek a 
szélén, gondolta Eve, miközben  végigsimított szürke ruháján. 
Miközben   elkezdte  befelé   gombolni,  rádöbbent, 
hogy az az átkozott gomb még mindig hiányzik. Aztán 
eszébe  jutott, hogy Roarke  őrzi, mint valami pogány, 
vallásos talizmánt. Akkor is ezt viselte, amikor először találkoztak - szintén  egy temetésen. 
Sietősen megfésülte a haját, és valósággal menekült a 
lakásából, menekült az emlékei elől. 
Mire megérkezett, a Szt. Patrick környéke már tömve 
volt emberekkel. Díszegyenruhás rendőrök vontak köré 
kordont három háztömbnyi távolságban. Eve arra gondolt, hogy egyfajta díszőrséget állnak egy ügyvéd emlékére, akit minden rendőr fölöttébb tisztelt. A földi és légi 
forgalmat is elterelték a szokásos útvonalakról, és a média képviselői összecsődültek a kihalt utca közepén. 
Miután a harmadik egyenruhás is megállította, Eve a 
mellére tűzte a jelvényét. Ezután akadálytalanul mehetett tovább a katedrális felé, míg végül az odabentről kiáradó gyászzene körülölelte. 
Soha nem tartotta nagyra a templomokat. Valamilyen kideríthetetlen okból mindig elfogta bennük a bűntudat. Orrát facsarta a viaszgyertyák és a tömjén szaga. 
Véleménye  szerint néhány rituálé  olyan  időtlen ideje 
tartja magát, mint maga a hold.  Feladta a reményt, hogy 
azon a reggelen személyesen beszélni tud Cicely Towers 
családjával, így hát beült  egy padba, hogy végignézze  a 
búcsúztatást. 
A katolikus szertartások az elmúlt évtizedekben viszszatértek  a  latin nyelvhez. Eve feltevése szerint azért, 
hogy még több miszticizmust  és egyediséget vigyenek  a 
rituáléba.  De a holtak emlékezetére celebrált miséken 
helyénvalónak találta az ősi nyelv használatát. 
A prédikátor hangja  egész  a mennyezetig  ívelt,  a 
gyülekezet pedig utána ismételte a megfelelő szavakat. 
Eve csendben szemügyre vette a jelenlévőket.  A padsorokban előkelőségek és  politikusok  foglaltak  helyet, lehajtott fővel. Olyan közel játszotta magát a  családhoz, 
amilyen közel csak tudta, és így vethetett rájuk egy futó 
pillantást. Amikor Feeney  melléje csusszant, Eve is lehajtotta a fejét. 
- Angelini - suttogta. - Az a nő mögötte pedig minden bizonnyal a lánya. 
- A vőlegényével az oldalán. 
- Ühüm - vizsgálta Eve  a párt: fiatalok  voltak és 
vonzóak. A nő karcsú és aranyszőke,  akárcsak az anyja. 
A hosszú, földet söprő,  szomorúfekete ruha a nyakát is 
takarta, karjain a csuklója alá ért. Nem tett fel sem fátylat, sem pedig sötét szemüveget, hogy ezzel takarja el vörösre  sírt,  duzzadt szemeit.  Egyszerűen áradt belőle  a 
hamisítatlan gyász, szinte vibrálni látszott körülötte a levegő. 
Mellette magasodott Randall Slade, és  hosszú karját 
a  vállán  nyugtatta,  hogy  így  támogassa.  Letaglózó, 
majdhogynem brutálisan csinos arca  Eve-t arra a képre, 
emlékeztette,  amit egyszer a számítógépével rajzoltatott: 
óriási állkapocs, hosszú orr, összehúzott  szemek. Hatalmasnak és keménynek  tűnt, ennek ellenére gyengédért 
ölelte a mellette álló lányt. 
Angelinit  másik oldalról a fia támogatta. Dávid csak 
egy hellyel állt odébb. Ez arra utalt, hogy a családon belül apróbb feszültségek keletkeztek  az  idők folyamán. 
Kifejezéstelen  tekintettel meredt egyenesen maga elé. 
Alig valamivel maradt  el növésben az apjától, akinek a1 
bőre épp olyan sötét, mint amilyen világos a nővérének. 
És egyedül áll, gondolta Eve. Nagyon egyedül. 
A közvetlen hozzátartozók padja  George Hammetttel lett teljes. 
Szorosan mögöttük foglalt  helyet a kapitány felesége 
és családja társaságában. 
Eve tudta, hogy Roarke is a gyászolók között van valahol.  Egyszer már egy pillanatra az  oldalhajóban megakadt rajta a tekintete. Egy könnyes szemű szőkét támogatott. Ahogy követte  a pillantásával, látta, hogy  léhajolva súg valamit a fülébe, mire a tündér a vállára hajtőtta a fejét. 
Eve dühös lett magára a  hirtelen  fellobbanó  féltékenység miatt, ezért  inkább visszatért a gyászolók megfigyeléséhez, így látta meg C. J. Morse-t. 
- Hogy tudott egy ilyen piti gazember ide bejutni? 
-Kiről beszélsz? - rezzent össze Feeney, mert  hívő 
katolikusként kellemetlenül érte, hogy káromkodást hall 
a templomban. 
- Morse... Nyolc óra felé. 
Feeney elfordította a  tekintetét,  és megszemlélte  a 
riportert. 
- Ekkora  tömegben egy ilyen alak könnyedén átcsúszhatott a biztonságiakon. 
Eve legszívesebben kirángatta volna innen riportert, 
majd rádöbbent, hogy a dulakodás éppen azt a figyelemfelkeltést szolgálja,  amire a riporter egész életében vágyott. 
- Egye meg a fene. 
Feeney ezt hallva olyan hangot hallatott, mint akit 
éppen abban a pillanatban döftek keresztül. 
-Jézus Krisztus, Dallas. A Szt. Patrickban vagy! 
- Ha Isten képes  volt hozzá hasonló görényeket teremteni, akkor viselje el azt is, hogy akad, akinek ez nem 
tetszik. 
- Lehetnél egy kicsit nagyobb tisztelettel. 
Eve visszafordította a tekintetét Mirinára, aki az arcához emelte egyik kezét. 
- Rengeteg tisztelet van  bennem - dünnyögte. 
Rengeteg - ezzel megkerülte Feeneyt, és nagy léptekkel 
a kijárat felé igyekezett. 
Amikor a meglepett férfi utolérte, már az egyik díszegyenruhás  biztonságinak  tartott felháborodott eligazítást. 
-Mi a baj? 
- Friss levegőre volt szükségem - felelt Eve, mert a 
templomok légköréből mindig is kiérezte a holtak vagy a 
haldoklók szagát.  - Na meg hogy túltegyem magam 
ezen a görényen - és immár mosolyogva  Feeney felé fordult. - Megkértem ezt az őrt, hogy piszkálja meg kissé. 
És el fog kobozni mindenféle rögzítőt vagy kommunikátort, amit nála talál. Tudod: a személyiségi jogok. 
- Csak fel akarod húzni. 
- Akkor jó. Ő is csak ezt teszi velem - sóhajtott nagyot Eve, miközben az utca túloldalán csoportba verődött riportereket figyelte. - Átkozott legyek, ha a közvéleménynek joga van tudni mindenről. De ezek itt legalább úgy tesznek, mintha betartanák a szabályokat, és 
igyekeznek tisztelettel említeni a családot. 
- Azt hiszem, itt már elvégezted a  dolgodat. 
- Igen. Többet már nem tehetek. 
- Azt hittem, Roarke-kal jelensz meg a szertartáson. 
- Tévedtél. 
Feeney lustán bólintott, és már csaknem a zsebébe 
nyúlt a mogyorójáért, amikor  eszébe jutott, hogy az alkalomhoz illően kellene viselkednie. - Hát ez a zabszem 
a seggedben, kölyök? 
-Nem értem, miről beszélsz - és elindult, de csak 
úgy, minden cél nélkül, majd megállt, megfordult. - Ki 
az ördög volt az a szőkeség, akivel forgolódott? 
- Fogalmam sincs - szívta Fenney a levegőt a foga 
között. - Habár azt meg kell hagyni, nagyon csinos. 
Akarod, hogy felbosszantsam egy kicsit  Roarke-ot a 
kedvedért? 
- Csak fogd be, jó?  - vágta  Eve zsebre a kezét. 
A kapitány felesége mesélte, hogy náluk majd tartanak 
egy  szűk körű  megemlékezést. Szerinted  meddig  tart 
még ez a cirkusz? 
- Még legalább egy óra hosszat. 
- Visszamegyek a kapitányságra.  Két órán belül ott 
találkozunk a kapitány irodájában. 
- Te vagy a főnök. 
A szűk körű megemlékezés több mint száz résztvevőt jelentett,  akik  mind a kapitány  kertvárosi  otthonában 
gyűltek össze. Ételeket szolgáltak fel,  hogy senki ne 
érezhesse magát kényelmetlenül,  na meg italokat, hogy 
próbálják elűzni a bánatot. Anna Whitney - akár a tökéletes háziasszony mintaképe - azonnal Eve elé sietett, 
amint megpillantotta. Halkan szólította meg, arcán rutinszerű, udvarias mosollyal. 
-Hadnagy, feltétlenül kell ezt most? Itt és most? 
- Mrs. Whitney, megígérem, hogy olyan diszkrét leszek, amennyire csak lehetséges. De minél hamarabb 
megejtem a kihallgatásokat, annál hamarabb megtaláljuk Towers vizsgálóbírónő gyilkosát. 
-A  gyermekei  nagyon  feldúltak.  Szegény Mirina 
alig él. Talán mégis jobb lenne, ha... 
- Anna - tette Whitney kapitány a felesége vállára a 
kezét. - Hagyd, hadd végezze Dallas hadnagy a munkáját. 
Anna szó nélkül félrefordult, és kimérten elsétált. 
- Ma egy nagyon kedves barátunktól kellett búcsút 
vennünk. 
-Megértettem,  kapitány.  Olyan  gyorsan végzek, 
amilyen gyorsan csak tudok. 
-Legyen  óvatos  Mirinával,  Dallas.  Pillanatnyilag 
nagyon labilis lelkiállapotban van. 
-Igen,   uram.  Talán  vele  beszélnék  először, 
négyszemközt. 
- Mindjárt megnézem, miben segíthetek. 
Amikor Whitney egyedül hagyta, Eve elindult viszszafelé az előszobába. Ott pedig egyenesen Roarke karjaiba futott. 
- Hadnagy. 
- Roarke - pillantott Eve a férfi kezében tartott borospohárra. - Szolgálatban vagyok. 
- Látom. De ezt nem is neked hoztam. 
Eve követte a pillantását a sarokban ücsörgő szőkéig. 
- Remek - és érezte, hogy a csontja velejéig elzöldül. 
- Gyorsan váltasz. 
De mielőtt odébb léphetett volna, Roarke karon  ragadta. Hangja,  akárcsak a tekintete, óvatos semlegességet tükrözött. 
- Suzanna közös barátunk volt Cicelyvel.  Egy akció 

közben elesett rendőr özvegye. Cicely csukatta le a gyilkosát. 
-Suzanna Kimball -  szégyellte el magát mélyen 
Eve. - A férje kitűnő rendőr volt. 
-Megmondtam - és Roarke, halvány mosollyal a 
szája sarkában, végigpillantott Eve ruháján. - Pedig reméltem,  hogy már a tűzbe dobtad. A szürke szín nem illik hozzád, hadnagy. 
- Nem vagyok divatmajom. És most, ha megbocsátasz. .. 
A férfi szorítása a karján megkeményedett. 
-Talán  szeretnél betekinteni Randall Slade szerencsejátékgondjaiba. Különböző embereknek tartozik, nem 
is kis összeggel. Akárcsak Dávid Angelini. 
- Ez igaz? 
-Száz százalékig. Történetesen én vagyok az egyik 
hitelezője. 
- És épp most jutott az eszedbe, hogy ez engem esetleg érdekelne - keményedett meg Eve pillantása. 
- Csak hangot adtam a személyes érdeklődésemnek. 
Igen szép tartozást halmozott fel az egyik kaszinómban, 
a Vegas Il-n. Aztán pletykálnak, hogy történt valami 
néhány éve egy rulettkerékkel, egy kis vörössel, és szó 
esik egy gyilkosságról valami  eldugott szerencsejátékholdon a 38-as szektorban. 
- Miféle szóbeszéd járja? 
- Te vagy a rendőr - mosolyodott el Roarke. - Derítsd ki. 
Ezzel otthagyta Eve-t, visszament a szőke özvegyhez, 
és megfogta a kezét. 
- Beszélhet Mirinával az irodámban - súgta Whitney Eve fülébe. - De megígértem neki, hogy nem fog 
sokáig tartani. 
- Nem  is - követte Eve a kapitány széles vállát  le az 
előszobába,  de közben azon a bogáron rágódott,  amit 
Roarke ültetett a fülébe. 
Whitney otthoni irodája egyáltalán nem volt olyan 
spártai, mint bent, a kapitányságon. De látszott, hogy a 
felesége itt nem ereszthette szabadon nőies ízlését. A falakat világos bézsszínűre festették, a padlóra némileg sötétebb árnyalatú szőnyeget terítettek, amire öblös, praktikusan barna foteleket állítottak. 
Whitney számítógéppel felszerelt  íróasztala a szoba 
közepén kapott helyet. Mirina az ablak mellett, a sarokban várta. Hosszú, földig érő gyászruhát viselt. Elsőként 
Whitney lépett oda hozzá, csendesen váltott vele néhány 
szót, és bátorítóan  megszorította a kezét.  Majd figyelmeztető pillantást vetett Eve felé, és elhagyta az irodát. 
- Ms.  Angelini  - kezdte Eve. - Ismertem  az édesanyját, dolgoztam vele, és felnéztem rá. Őszinte részvétem. 
- Mindenki így  érez - felelt Mira olyan hangon,  ami 
tökéletesen illett  sápadt, törékeny arcához. Sötét, csaknem szénfekete szemei üvegesen meredtek maga elé. 
Kivéve a gyilkosát.  Előre elnézését kérem, Dallas hadnagy, de nem tudok sokat segíteni. Szörnyű nyomás nehezedik rám, és nyugtatót kaptam. Bárki, akit megkérdez, elmondhatja, milyen nehéz helyzetbe kerültem. 
- Nagyon közel állt az anyjához. 
-Ö volt a legnagyszerűbb ember, akit csak ismertem. Mitől  lennék  nyugodt, amikor  elveszítettem  egy 
ilyen csodálatos teremtést? 
Eve közelebb lépett hozzá, és leereszkedett az egyik 
hatalmas fotelbe. 
-Én sem látok rá okot,  miért kellene nyugodtnak 
lennie. 
- Az apám nyilvánosan akarta demonstrálni, milyen 
erősek vagyunk - fordította Mirina arcát az ablak felé. 
En  meg cserbenhagytam. Apámnak sokat számítanak a 
külsőségek. 
- Sokat jelentett neki az anyja? 
- Igen. Nagyon összefonódott mind a magán- mind 
a hivatalos életük. És ezen még a válás sem tudott változtatni.  Nagyon szenvedett -  és Mirina itt kapkodva 
vette a levegőt. - Nem mutatta  ki, mert ahhoz túl büszke, ennek ellenére nagyon szenvedett. Szerette anyámat. 
Mindannyian szerettük. 
- Ms. Angelini, meséljen nekem az anyja kedélyállapotáról. Miről beszélgettek, kiről tett említést magának, 
amikor utoljára találkoztak? 
- A halálát megelőző napon egy órán keresztül beszéltünk  linken,  talán még tovább is. Az esküvőt terveztük - csordult ki szeméből egy könnycsepp, és folyt végig az  arcán. - Mindketten  esküvői lázban égtünk. 
Küldtem neki egy üzenetet a ruhákról: a menyasszonyiról, és az örömanya  kompiéjárói  is.  Randall tervezte 
mindkettőt.  Ruhákról beszélgettünk. Nem gondolja sekélyesnek, hadnagy, hogy amikor utoljára beszélgettem 
az anyámmal, akkor csak toalettek kerültek szóba? 
- Nem,  egyáltalán nem  gondolom sekélyesnek. Inkább barátságosnak. Vagy kedvesnek. 
- Valóban? - nyomta meg ajkát a kezével Mirina. 
- Valóban. 
- Maga miről szokott beszélgetni az anyjával? 
- Nekem nincs anyám. Soha nem is volt. 
- Különös - pislogott Mirina. - Milyen érzés? 
- Én... - és  Eve nem talált  szavakat, hogy kifejezze 
magát. - Nem olyan, mint magának, Ms. Angelini 
mondta  Eve kedvesen.  - Amikor az anyjával beszélt, 
nem említett valamit vagy valakit, aki az utóbbi időben 
nagyon sokat foglalkoztatta? 
-Nem.  Ha  a munkájára  gondol, akkor  azt  kell 
mondanom,  hogy fölöttébb ritkán került szóba.  Engem 
nem igazán érdekel a törvénykezés. Ő pedig boldog volt 
és izgatott,  hogy néhány napon belül férjhez megyek. 
Sokat nevettünk. Tudom, hogy a külvilág  felé  mindig 
komoly képet mutatott, de velem,  a  családjával szemben. ..  lazább, kedvesebb volt. George-dzsal bosszantottam. Azt mondtam, hogy Randy egy füst alatt megtervezi az ő esküvői ruháját is, mialatt az enyémet csinálja. 
- És erre hogy reagált? 
- Csak nevettünk. Mama szeretett nevetni - folytatta kissé  álmos hangon,  ahogy  a belédíktált  nyugtató 
hatni kezdett. - Azt mondta, a világ minden  kincséért 
sem cserélné el az örömanyaságot egy menyasszony keserveire.  Kedvelte George-ot, és azt hiszem, nagyon jól 
kijöttek  egymással. De nem hinném, hogy szerette is 
volna. 
- Nem hinné? 
- Miért? Nem - jelentette ki Mirina halovány mosollyal a szája  szegletében,  miközben szemébe üveges 
csillogás költözött. - Amikor az ember szerelmes valakibe, akkor össze is akar vele költözni, nem gondolja? Azt 
akarja, hogy része legyen az életének. Ő viszont nem így 
viszonyult George-hoz. Sőt senkihez. 
- És Mr. Hammett is így gondolkodott? 
- Nem tudom. Ha igen, akkor megelégedett annyival is, hogy fenntartsa így a kapcsolatot. Gyengülök 
motyogta. - Már úgy érzem, mintha nem is lennék itt. 
Mivel Eve folytatni akarta még egy kicsit  a kérdezősködést, felállt, hogy vizet rendeljen a konzolról.  Amikor megkapta, visszament Mirinához, és kezébe nyomta 
a poharat. 
- Okozott ez a kapcsolat  súrlódásokat George és az 
apja között? Vagy az anyja és az apja között? 
- Elég... kínos volt, de nem túl kényelmetlen - mosolyodott el ismét Mirina. Eddigre már nagyon elálmosodott, és annyira ellazult, hogy karja lecsúszott az  ablak 
párkányáról. -  Ez elég  ellentmondásosan hangzik.  De 
ismernie  kellene hozzá az apámat.  Ő egyszerűen nem 
engedte,  hogy ilyesmi  felzaklassa, vagy legalábbis azt, 
hogy érzelmileg hatással legyen rá. Egyszerűen  csak barátságosan viselkedett George-dzsal szemben. 
Lepillantott a kezében tartott pohárra, mintha csak 
most venné észre, és nagyot kortyolt belőle. 
- Nem tudom, hogy érezte volna magát, ha ők ketten összeházasodnak. De hát ez most már nem számít. 
- Érintett ön az apja üzleti ügyeiben, Ms. Angelini? 
- Csak divatvonalon.  Én intézem a római és a milánói üzletek beszerzését, és én mondom ki a  végső szót, 
mit exportáljunk Párizsba, New Yorkba  és így tovább 
Ehhez  a munkához hozzátartoznak az utazások,  habár 
nem igazán szeretem a jövés-menést. Gyűlölöm elhagyni 
a bolygót. Hát maga? 
Eve látta, hogy Mirina egyre jobban elhagyja magát 
- Még soha nem próbáltam. 
- Ó, hát az borzalmas. De Randy szereti.  Ő úgy fejezi ki magát, hogy kalandos. Hol is tartottam? - túrt bele 
egyik kezével csodálatos aranyhajába, és Eve-nek ki kellett venni a kezéből a poharat, mert félt, hogy el fogja ejteni. - A beszerzésnél. Szeretek ruhákat vásárolni. Az üzlet más vonatkozásai soha nem érdekeltek. 
- A szülei és Mr. Hammett részvényesek egy cégben, 
aminek Mercury a neve. 
- Persze. Kizárólag a Mercuryn keresztül intézzük az 
összes  szükséges  szállítást -  hunyta le a szempilláit. 
Gyors  és megbízható. 
- Nem tudja, van-e vele valami gond? Esetleg a szülei egyéb vállalkozásaival? 
- Nem, egyáltalán nincs velük semmi. 
Eye úgy vélte, itt az ideje, hogy új irányt szabjon a 
beszélgetésnek. 
-Az  anyja  tudatában volt annak az  adósságnak, 
amit Randall Slade szerencsejátékkal halmozott fel? 
Mirinában a beszélgetés alatt először  csillant fel egy 
kis szikrája az érdeklődésnek. Ingerültség és düh költözött a szemébe. 
- Az anyámnak semmi köze nem volt Randall adósságaihoz, csak neki vagy nekem. És ez nem olyan, amivel 
ne tudnánk megbirkózni. 
- Meg sem említette neki? 
- Semmi oka nem lett volna olyasmi miatt emészteni 
magát, amit egyedül is kézben tudtunk tartani. Randallnak voltak ugyan  gondjai a szerencsejátékokkal, de kapott segítséget. Sikerült leszoknia a fogadásokról. 
- Nagy adósságot halmozott fel? 
- Már elkezdte visszafizetni - kongott üresen Mirina 
hangja. - Elkezdtük rendbe hozni a dolgokat. 
-Az anyja óriási magánvagyon fölött rendelkezett. 
És maga ebből tekintélyes részt fog örökölni. 
A  bánat  vagy a gyógyszerek akadályozták Mirina 
gondolkodását. Nem vette észre a kérdésben bujkáló rejtett célzást. 
- Igen, de  elveszítettem az anyámat,  nem? Nincs 
többé mamám. Amikor hozzámegyek Randallhoz, az esküvőn  nem lesz ott a mama. Nem lesz  ott - ismételte 
meg, majd csendesen sírva fakadt. 
Dávid Angelini már nem  bizonyult ilyen törékenynek. 
Érzelmei  merev türelmetlenségről és visszafojtott haragról árulkodtak.  Minden arról tanúskodott, hogy sértve 
érzi magát, mert egy rendőr kérdéseire kell válaszolnia. 
Amikor Whitney irodájában Eve leült vele szemben, 
rövid és kínosan udvarias válaszokat adott a kérdéseire. 
- Nyilvánvaló,  hogy egy  tébolyodott művelte ezt 
Cicelyvel, akinek az ügyében vizsgálódott - jelentette ki. 
- A foglalkozása túl közel vitte az erőszakhoz. 
- Ellenezte a munkáját? 
-Képtelen voltam felfogni, mi örömet  talál  benne. 
Miért kellett neki -  emelte fel a magával hozott poharat, 
és belekortyolt. - De örömet talált benne, pedig a végén 
éppen ez ölte meg. 
- Mikor látta utoljára? 
- Március tizennyolcadikán. A születésnapomon. 
- Azóta nem vette fel vele a kapcsolatot? 
- Úgy egy héttel a halála előtt beszéltünk. Nem hivatalos ügyben. Soha nem telt el egy hétnél több úgy, 
hogy ne kerestük volna egymást. 
- Hogy jellemezné a hangulatát? 
- Megszállott volt...  Mirina  esküvője  miatt.  Az 
anyám nem tűrte a félmunkát. Olyan aprólékosan tervezgette az esküvőt, mint ahogy a bűnügyeket is vizsgálta. Es remélte, hogy ez rám is átragadt. 
- Micsoda? 
-Az esküvői láz. A hivatali élet páncélja alatt  nagyon is  romantikus lélek lakozott. Reménykedett benne, 
hogy hamarosan én is megtalálom az igazit, és  családot 
alapítok.  De  mondtam neki,  hogy  ezt  Mirinára  és 
Randyre hagyom, én pedig még egy darabig kitartok az 
üzlettel kötött házasságom mellett. 
- Aktívan kiveszi részét a munkából az Angelini  Exportban. Tisztában van a pénzügyi nehézségekkel. 
- Ez csak  pletyka, hadnagy - feszült meg Angelini 
arcán egy izom. - Semmi több. 
- Értesüléseim szerint ennél  sokkal  súlyosabbak  a 
gondok. 
- Az Angelini stabil. Csak némi  átszervezés szükséges,  na meg egy kis változatosság. De a folyamat már elindult - intett a kezével, mire  ujjain aranyos  fényben 
gyűrűk villantak meg. - Néhány kulcspozícióban ülő vezető sajnálatos hibákat követett el, melyeket éppen most 
orvosolunk. És ennek különben  sincs semmi  köze az 
anyám halálához. 
-Az én dolgom, hogy eldöntsem, minek van köze 
hozzá, és  minek nincs, Mr.  Angelini. Az anyja jelentős 
vagyont hagyott  örökül maga után. Az apja nagy  vagyonrész birtokába jut, akárcsak maga. 
-Az anyámról  beszél - állt fel Angelini. - Ha azt 
feltételezi, hogy a családból bárkinek is köze van a halá
Iához, akkor Whitney kapitány végzetes hibát követett 
el, amikor magára bízta a nyomozás vezetését. 
- Ehhez a véleményéhez joga van. Játszik szerencsejátékokat, Mr. Angelini? 
- Mi köze hozzá? 
- Csak egy egyszerű kérdést tettem fel - állt fel Eve. 
- Igen,  alkalomadtán  szoktam  játszani,  akárcsak 
számtalan embertársam. Megnyugtatónak találom. 
- Mekkora adósságot halmozott fel? 
Angelini ujjai megszorították a poharat. 
- Azt hiszem, elérkeztünk arra a pontra, amikor az 
anyám azt tanácsolná, hogy beszéljek egy ügyvéddel. 
- Ehhez természetesen  joga van. Nem gyanúsítom 
semmivel, Mr. Angelini. Tudatában vagyok, hogy ön 
Párizsban volt aznap éjjel,  amikor az  anyját megölték 
mint ahogy Eve annak is a tudatában  volt, hogy egy siklóval egy óra alatt át lehet ugrani az Atlanti-óceánt. - Az 
én munkám az,  hogy összerakjak egy tiszta képet, egy 
teljes és tiszta képet. Nem köteles válaszolni a kérdésemre, de higgye el, nagyon könnyen megszerezhetem a kérdéses információt. 
Angelini arca egy pillanatig még remegett. 
- Nyolcszázezret. Pár dollár ide vagy oda, nem számít. 
- És képtelen törleszteni? 
- Nem vagyok sem csaló, sem pedig nincstelen, Dallas hadnagy - közölte Angelini kimérten. - Ezt az adósságot röviden és gyorsan le tudom rendezni. 
- Tudott erről az anyja? 
- Már nem vagyok gyerek, hadnagy, aki minden apró-cseprő bajával az anyja szoknyája mögé bújik. 
- Együtt játszott Randall Slade-del? 
- Együtt. De  a testvérem helytelenítette, ezért Randy felhagyott ezzel a szokásával. 
- De mielőtt  felhagyott vele, még adósságba verte 
magát. 
Fagyos tekintettel meredtek Eve-re Angelini apjától 
örökölt szemei. 
- Erről nem tudok, de még ha tudnék, sem magával 
vitatnám meg. 
0, dehogynem, gondolta Eve, de pillanatnyilag hagyta, 
hogy a válasz elússzon a semmibe. 
- És  az a botrány a 38-as szektorban, pár évvel ezelőtt? Maga is ott volt? 
-A 38-as szektor? - és Angelininek sikerült meggyőző, értetlen arcot vágnia. 
- Egy űrállomás,  ami szerencsejátékokra specializálódott. 
- Gyakran utazom a Vegas Il-re egy villámhétvégére, de nem emlékszem,  hogy odáig  süllyedtem volna, 
hogy a maga által említett helyen kaszinózzak. És nem 
értem, miféle botrányra céloz. 
- Szokott rulettezni? 
- Nem. A hülyék játéka. A rulett Randy rögeszméje. 
Én blackjacket szoktam játszani. 
Randall  Slade egyáltalán nem tűnt  hülyének. Eve első 
pillantásra inkább olyannak látta, aki bárkit el tud söpörni az útból anélkül, hogy akár csak egy pillanatra is 
megtorpanna. Egyáltalán nem úgy festett, mint egy divattervező. Egyszerűen  öltözködött,  gyászruháját nem 
díszítette a jelenleg divatos felvarrókkal vagy szalagokkal.  Széles tenyere is inkább illett volna egy kubikoshoz, 
mint egy művészhez. 
-Remélem,  hamar  végzünk -  jelentette ki  olyan 
hangnemben, amiből kitűnt, hogy parancsok osztogatásához szokott. - Mirina lefeküdt odafent. Én pedig nem 
akarom sokáig magára hagyni. 
- Akkor rövid leszek - és Eve akkor sem tiltakozott, 
amikor Randall elővett egy arany tárcát, belőle pedig egy 
vékony,  fekete  cigarettát.  Tulajdonképpen megtehette 
volna, de megvárta, amíg a férfi rágyújt. - Milyen kapcsolatban állt Towers vizsgálóbírónővel? 
- Barátok voltunk. Nem sok hiányzott hozzá, hogy 
az anyósom legyen. Összekötött minket Mirina őszinte 
szeretete. 
- Tehát kedvelte magát. 
- Nincs okom, hogy ennek az ellenkezőjét feltételezzem. 
- Sokat lendít a karrierjén, hogy betársul az Angelini 
Exportba. 
- így igaz - fújta ki Randall az enyhén citromillatú 
füstöt. - De szeretek  arra gondolni, hogy ez kölcsönös 
pillantott végig Eve szürke ruháján. - Borzalmasan áll 
magának ez  a szabás  és szín. Be kellene néznie az egyik 
New York-i üzletembe. 
-Majd igyekszem az emlékezetemben tartani. Köszönöm. 
- Gyűlölöm, ha vonzó nőt látok borzalmas öltözékben - villantott Eve felé egy meglepően csábos mosolyt. 
- Merészebb színű, egyenesebb szabású ruhákat kellene 
hordania. Egy magafajta nőnek nagyon is jól állna. 
-Tehát,  amint azt  már mondtam - motyogta Eve 
Roarke-ra gondolva -, éppen egy nagyon gazdag nő lányát készül elvenni. 
- Éppen készülök elvenni a nőt, akit szeretek. 
- De egyben gazdag is, és ez nagyon szerencsés párosítás. 
- Kétségtelenül. 
- És a pénz olyasvalami, amire magának nagy szüksége van. 
- De nincs-e rá szüksége mindannyiunknak? - kérdezett vissza gyermeki csodálkozással a hangjában Randall. 
- Magának  adósságai vannak, Mr. Slade. Hatalmas, 
tovább már tarthatatlan adósságai. 
- Pontosan - szippantott bele ismét a cigarettájába. 
- A szerencsejátékok rabja vagyok, hadnagy. De Mirina 
segít a gyógyulásban. Kezeltek is. Két hónapja és öt napja nem kötöttem fogadást. 
- A rulettet is beleértve? 
- Attól tartok, igen. 
- És mekkora összeggel tartozik? Kerekítve. 
- Ötszázezerrel. 
- És a hozomány, amihez az örökség révén hozzájut? 
- Kerekítve talán  a triplája. És még több, ha beleszámítjuk a készleteket, az üzletrészeket, melyek értékét 
nem lehet hitelkártyára vagy készpénzre váltani.  A jegyesem  anyjának a meggyilkolása lett volna az  egyik 
módja,  hogy helyrebillentsem a pénzügyi mérlegemet 
nyomta el gondolataiba merülve a cigarettáját. - Ellenben van itt valami, amiről nem szabad megfeledkezni. 
A pénz  közel sem tölt be olyan nagy szerepet az életemben, hogy öljek érte. 
- De a játékszenvedély csak igen? 
- A szerencsejáték olyan, mint egy gyönyörű nő. Kívánatos, élvezetes, de  ugyanakkor szeszélyes. Választanom kellett közte és  Mirina  között. És nem láttam  rá 
okot, hogy ne Mirinát válasszam. 
- Semmit? 
Randall megértette a kérdést, és biccentett. 
- Egyáltalán semmit. 
-Tud Mirina arról a botrányról a 38-as szektorban? 
Randall arcára ráfagyott az önelégült kifejezés, és elsápadt. 
-Közel tíz éve történt. Semmi köze Mirinához. És 
annyi idő eltelt azóta, hogy egyáltalán semmihez nincs 
már köze. 
- Tehát nem mesélte el neki. 
- Akkor még nem is ismertem. Fiatal voltam, őrült, 
és azóta már megfizettem a botlásomért. 
-Nem akarja elmesélni nekem azt az úgynevezett 
botlását, Mr. Slade? 
- Annak semmi köze ehhez az ügyhöz. 
- Azért én szeretném hallani. 
- A fenébe is, az egyik görbe éjszakámon történt. 
Csak egyetlen éjszakán. Sokat ittam, és voltam annyira 
őrült, hogy a szeszt még gyógyszerekkel is keverjem. Az 
a nő öngyilkos lett. Bizonyítottan túllőtte magát. 
Érdekes, gondolta Eve. 
- De maga is jelen volt - kockáztatta meg. 
- Be voltam tépve. Sokkal többet veszítettem a ruletten, mint azt megengedhettem volna magamnak, és 
rendeztünk egy kis jelenetet. Őt okoltam a balszerencsémért. Talán meg is  fenyegettem.  Értse meg, egyszerűen nem  emlékszem.  Igen,  valóban nyilvánosan 
vitatkoztunk. Megütött, én pedig visszaütöttem. Erre 
egyáltalán  nem vagyok büszke. De nem emlékszem. 
- Nem emlékszik, Mr. Slade? 
- Mint azt a vallomásomban is említetem,  a következő emlékem, hogy egy mocskos kis szobában  magamhoz térek. Meztelenül feküdtünk az ágyban. A nő pedig 
halott volt. Még mindig kóválygott a fejem. Bejöttek a 
biztonságiak. Biztos én hívtam  ki őket. Fényképeztek. 
De biztosíthatom, hogy azokat a képeket megsemmisítették, miután az ügy lezárult, és én tisztáztam  magam. 
Alig ismertem azt a nőt - folytatta egyre hevesebben. 
A bárban szedtem fel... legalábbis így kellett történnie. 
Az ügyvédem  elárulta, hogy profi kurva, habár  nem 
szerzett bárcát. A kaszinókra specializálta magát. 
Randall lehunyta a szemét. 
-Azt hiszi, szeretném,  hogy Mirina megtudja: egy 
prostituált meggyilkolásával gyanúsítottak? 
- Nem - felelt halkan Eve. - Nem hinném, hogy erre vágyna. És ahogy említette, bármit megtenne, hogy 
megtartsa magának a menyasszonyát. Bármit. 
Amikor Eve kilépett a parancsnok irodájából, Hammett 
már várta odakint.  Bőre szürkén feszült az arcára, ami 
most sokkal beesettebbnek tűnt, mint máskor. 
- Remélem, tud szakítani rám pár percet, hadnagy. 
Eve. 
Eve a háta mögé  intett. Előreengedte Hammettet, 
majd becsukta maga mögött az ajtót, hogy kirekessze a 
meghívottak beszűrődő beszélgetését. 
- Nehéz nap ez magának, George. 
- Igen, nagyon  nehéz. Meg akartam kérdezni, meg 
kell tudnom... Van már valami eredmény? Bármi? 
- A nyomozás folyik. Nem mondhatok semmi olyasmit, amit ne hallott volna a hírekből. 
- De kell lennie ezenkívül másnak is - kiáltott  fel, 
mielőtt visszafoghatta volna magát. - Valaminek. 
Eve annak ellenére megsajnálta, hogy ő is a gyanúsí- , 
tottak  között szerepelt. 
- Itt már mindent megtettem, amit tehettem. 
- Kihallgatta Marcót, a gyerekeket, még Randyt is. 
Ha mondtak valamit, valamit, ami segíthet, azt jogom 
van tudni. 
Ideges? Tűnődött Eve. Vagy szomorú? 
- Nem - közölte halkan. - Nincs joga. Nem adhatom ki a vallomásokat,  és nem tájékoztathatom egy folyamatban lévő nyomozás állásáról. 
- Annak a nőnek a haláláról beszélünk, akit szerettem! - robbant  ki Hammett,  és arcát  pír öntötte el. Akár össze is házasodhattunk volna. 
- Tervezték a házasságot, George? 
- Szóba került közöttünk - emelte egyik remegő kezét az  arca elé. - Szóba került - ismételte meg, és egyszerre minden szín kiszaladt az arcából. - De mindig volt 
egy újabb  ügy,  egy újabb beszámoló, amire készülnie: 
kellett. És ez rengeteg idejét felemésztette. 
Ökölbe szorította a kezét, és elfordult Eve-tői. 

- Bocsásson meg. Nem  akartam kiabálni magával. 
Nem voltam magamnál. 
- Nincs semmi baj, George. Én kérek elnézést. 
- Cicely  elment  - jelentette ki csendes,  megtört 
hangon. - Elment. 
Eve semmit sem tehetett érte azonkívül, hogy magára hagyja  a bánatával. Behúzta maga mögött  az ajtót, 
majd egyik kezével hátranyúlt, és megmasszírozta a nyakát. 
Kifelé menet odaintett Feeneynek. 
-Megint  bele kellene ásnod  magad egy kicsit az 
adatokba - mondta, miközben egymás mellett lépdeltek 
a bejárat felé. - Régi ügy,  csaknem tízéves. A 38-as szektor egyik pokoli kaszinójában történt. 
- Mit fogtál, Dallas? 
- Szex, botrány, és talán egy öngyilkosság. Vagy véletlen baleset. 
- A fenébe - jegyezte meg Feeney siralmasan. - És 
még abban reménykedtem, hogy tudom nézni a ma esti 
focit. 
- Ez legalább olyan érdekes lesz - és Eve látta, hogy 
Roarke  besegíti a kocsijába  a szőkét,  ezért  egyenesen 
odalépett hozzá. -  Kösz a tippet, Roarke. 
- Bármikor, hadnagy.  Feeney - tette hozzá egy kurta biccentés kíséretében, mielőtt ő maga is beült volna a 
kocsiba. 
- Hé - szólalt  meg Feeney, amikor Roarke  már elhajtott. - Rád se hederített. 
- Szerintem nagyon is rendes volt hozzám - morogta 
Eve, és egy erős mozdulattal valósággal feltépte saját kocsijának az ajtaját. 
- Micsoda detektív vagy, haver - horkant fel Feeney. 
- Csak  ásd elő  azt az ügyet,  Feeney. A gyanúsított 
neve Randall Slade  - csapta be az orra előtt Eve duzzogva az ajtót. 
Hetedik fejezet 
Feeney tudta, hogy Eve-nek nem fognak tetszeni az adatok, amiket előbányászott. És mivel előre maga elé képzelte a reakcióját, volt olyan bölcs,  hogy inkább a számítógépes rendszeren  küldte  át  az eredményt  ahelyett, 
hogy személyesen vigye át. 
- Megvan az anyag  a Slade-botrányról - jelentette 
ki,  amint  nyúzott arca felvillant Eve monitorán. - Épp 
most küldöm át. Én... izé... még  maradok egy darabig. 
Még csak húsz százaléknál tartok abban a listában, amiben fel vannak sorolva a Towers által börtönbe juttatottak nevei. Kicsit lassan halad az ellenőrzés.  Próbálj gyorsítani. Le  kell szűkítenünk a listát. Rendben. Készen állok az adatok továbbítására. 
Erre Feeney arca elvillant. Helyét a  38-as szektorban 
készült rendőri jelentés foglalta  el. 
Eve bosszúsan olvasta a képernyőn sorjázó mondatokat. Alig  kapott több információt, mint amennyit Randall Slade elárult.  Gyanús  haláleset, túladagolás. Az áldozat neve Carolle Lee, kora huszonnégy, munkanélküli. 
A New Chicago-kolónián született. A fényképről egy fiatal, fekete hajú nő nézett  rá.  Egzotikus szemei érdekes 
kontrasztot alkottak kávészínű bőrével. Randall sápadtan, üveges szemekkel meredt a  rendőrségi fényképész 
optikájába. 
Eve átugrotta ezt a  részt,  és olyan részleteket keresett, ami  fölött Randall esetleg elsiklott. Arra gondolt, 
hogy így  is  elég szörnyű lehetett neki. A gyilkosság vádját ugyan ejtették, de rajtakapták egy bárca  nélküli lo
tyóval, illegális drogokat is találtak nála, és mindehhez 
még hozzájött a haláleset is. 
Szerencséje volt,  gondolta  Eve. Méghozzá  pokoli 
nagy szerencséje,  hogy az egész eset egy isten háta mögötti szektorban  történt,  ahol nem fordítottak rá túlságosan nagy figyelmet. De ha valaki - bárki - vette volna 
a fáradságot, és megvizsgálja a részleteket, és ezzel megfenyegeti  az  amúgy is törékeny jegyesét,  akkor  pokoli 
bajba keverhette volna. 
Vajon Towers tudott róla? Kérdezte Eve önmagától. Ez 
volt a nagy kérdés. És ha igen, akkor vajon mit kezdett 
ezzel  a tudással?  Egy vizsgálóbíró csak a tényeket veszi 
figyelembe, majd  mérlegel, és ejti az ügyet, mert egyszer 
már amúgy is lezárták. 
De egy anya?  Egy anya, aki képes egy órán keresztül 
a divatról  beszélgetni a lányával, egy elszánt szülő, aki 
szűkös idejéből tud szakítani arra, hogy segítsen megtervezni  a tökéletes  esküvőt, elfogadná-e a botrányt, mint 
egy fiatalember őrült csíny tevését? Vagy gátat emelne a 
felnőtt fiatalember elé, hogy ne érhesse el, amit a leginkább akar? 
Eve hunyorogva olvasta tovább  a  dokumentumot. 
Megdermedt, amikor Roarke neve bukkant elő a szavak 
közül. 
- Gazember - morogta, és öklével az  asztalra csapott. - Gazember. 
Tizenöt perc múlva már Roarke belvárosi irodájának 
az előcsarnokában lépkedett a  tükörcsempékkel  fedett 
padlón. Összeszorított szájjal ütötte be kódját a privát lift 
előtt, majd  tenyerét is az  üveglapra szorította ellenőrzés 
céljából. Nem hívta fel előtte. A düh hajtotta, egész az 
irodaépület legfelső szintjéig. 
A  külső iroda titkárnője udvariasan elmosolyodott 
amikor Eve belépett, de  amikor az arcába pillantott, 
egyből visszakozott: 
- Dallas hadnagy? 

-Mondja  meg Roarke-nak,  hogy  itt vagyok,  és 
azonnal találkozni  akarok vele, különben beidéztetem a 
kapitányságra. 
- Éppen... éppen egy tárgyaláson van. 
- Azonnal. 
- Tulajdonképpen felhívhatom - fordult meg a titkárnő, és  leütött egy  billentyűt a belső kommunikátoron.  Halkan bemondta Eve üzenetét, és mentegetőzött, 
miközben a hadnagy dühösen toporgott. 
- Ha szívesebben várakozna az irodájában... - kezdte a titkárnő, és felállt. 
-Ismerem  az  utat - csattant fel Eve, és a vastag 
plüssszőnyegen át  az  elébe  tornyosuló  kettős ajtó  felé 
igyekezett, majd eltűnt Roarke szentélyében. 
Volt idő, amikor kiszolgálta volna magát egy csésze 
kávéval, vagy  az  ablakból  gyönyörködött volna New 
York látképében,  ami százötven  emeletnyi mélységben 
terült el alatta. Most viszont csak  állt, miközben minden 
idegszála remegett a feszültségtől. És a félelemtől. 
A  keleti fal egy darabja csendesen  félrecsúszott, és 
belépett Roarke. Még mindig azt a sötét ruhát viselte, 
amit a gyászszertartásra vett fel. Miközben a fal bezárult 
mögötte,  ujjával végigsimított Eve leszakadt gombján, 
amit még mindig a zsebében hordott. 
- Gyors voltál  - jegyezte meg könnyedén. - Azt hittem, sikerül befejeznem azt a tárgyalást, mielőtt felbukkansz. 
-Most  nagyon okosnak képzeled  magad - vágott 
vissza Eve. - Csak annyit árultál  el, ami alapján elkezdhettem a kutatást. A fenébe is, Roarke! Benne voltál a 
közepében. 
- Én? - sétált  közömbösen a  székéhez Roarke, majd 
leült, és kinyújtóztatta a lábait. - Hogy is van ez, hadnagy? 
Tiéd volt az az istenverte kaszinó, ahol Slade játszőtt. Tiéd volt az a bolhajárta motel, ahol meghalt az a 
nő. Te futtattad azt a bárca nélküli kurvát is. 
- Bárca nélküliek a 38-as szektorban? - mosolyodott 
el halványan Roarke. - Meg vagyok döbbenve. 
- Ne próbálj  átverni. A te kezedben futnak össze a 
szálak. Már a Mercury is elég sötét ügyként indult, de ez 
még sötétebb. A vallomásod rögzíteni fogom. 
- Ez természetes. 
-Miért nehezítetted meg a  dolgomat  azzal,  hogy 
megpróbáltad kihagyni az ügyből a saját neved? 
-Nekem  egyáltalán  nem áll érdekemben,  hogy 
megnehezítsem a dolgát, hadnagy. Mint ahogy az sem, 
hogy megkönnyítsem. 
- Akkor jó. Nagyon jó - ha Roarke ilyen hűvös tudott maradni, Eve úgy gondolta, neki is menni fog. 
Akkor egyszerűen söpörjük félre a kérdéseket, a válaszokat, és haladjunk tovább. Ismerted Slade-et. 
- Történetesen nem ismertem. Legalábbis személyesen nem. Tulajdonképpen ez a régi ügy már teljesen kiment a  fejemből vele együtt, és csak  akkor  jutottak 
megint az eszembe, amikor utánanéztem néhány dolognak, mert úgy tartotta kedvem. Nem kérsz egy kis kávét? 
-Elfelejtetted, hogy belekeveredtél  egy gyilkossági 
ügybe? 
- Igen - és Roarke lustán összeillesztette az ujjai hegyét. - Nem ez volt az első súrlódásom a rendőrséggel, 
és nyilvánvalóan nem is az utolsó.  A dolgok nagy együttesében, hadnagy, nem igazán aggasztott pont ez az eset. 
- Nem aggasztott - ismételte meg Eve. - De  azért 
kihajítottad Slade-et a kaszinódból. 
- Azt hiszem,  ezt a kaszinó vezetője intézte. 
- Te  is ott voltál. 
- Igen, valóban ott  voltam valahol, mindenesetre abban az épületben.  Az elégedetlen vendégek sokszor hangoskodtak. Ezért nem fordítottam rá túl nagy figyelmet. 

Eve mélyet sóhajtott. 
- Ha ez ennyire keveset jelentett, és az egész ügyet 
csaknem elfelejtetted,  akkor miért adtad el a kaszinót, a 
hotelt, és minden 38-as szektorbeli  érdekeltségedet  a 
Qcely  Towers halálát követő negyvennyolc órán belül? 
Roarke egy pillanatig némán figyelte Eve-t. 
- Személyes okokból. 
- Roarke, csak mondj még  valamit róla, hogy a helyére rakhassam  a dolgokat. Tudom,  hogy az eladásoknak semmi közük Towers  meggyilkolásához,  de ez az 
egész ügy nagyon rázós. Nem elég annyi,  hogy személyes okokból. 
- Nekem pedig az volt. Legalábbis abban a pillanatban. Vallja be, Dallas hadnagy, hogy  arra  gondol, megpróbáltam megzsarolni Cicely Towerst a jövendő veje ifjúkori ballépésével. Egyik emberem kicsalta a West Endre, és amikor nem mutatott hajlandóságot  az együttműködésre, elvágta a torkát. 
Eve gyűlölni akarta, mert olyan helyzetbe  hozta, 
hogy válaszolnia kellett erre a kérdésre. 
- Már mondtam,  személy szerint nem hiszem, hogy 
bármi közöd lenne ehhez a gyilkossághoz, és ezt komolyan is gondoltam. Te hoztál abba a helyzetbe,  hogy az 
eljárási szabályok miatt foglalkoznom kell  ezzel a szállal 
is. És ez elveszi az erőmet és az időmet attól, hogy az igazi gyilkos nyomába eredjek. 
-A fenébe is, Eve - felelt Roarke halkan de olyan 
halkan és nyugodtan, hogy Eve torka égni kezdett. 
- Mit akarsz tőlem, Roarke? Azt  mondtad, segíteni 
fogsz, és igénybe vehetem a kapcsolataidat. Most pedig, 
hogy valami miatt berágtál, egyszerűen az utamba állsz. 
- Meggondoltam  magam - jelentette  ki Roarke távolságtartó tónusban,  miközben felállt, és az asztal mögé 
sétált. - Sok más  dologban  is -  tette hozzá, és olyan éles 
tekintettel  nézett Eve-re,  hogy a  hadnagy  azt hitte, 
mindjárt felszeleteli a pillantásával. 
- Ha legalább azt  elárulnád,  miért döntöttél az eladás mellett. Azt hiszem, a véletlen egybeesés lehetőségét nyugodtan elvethetjük. 
Roarke egy pillanatig gondolkodott, miközben kiválogatta az  indokok közül azokat, amelyek nem voltak 
teljesen törvényesek. 
- Nem - dünnyögte. - Valóban nem volt véletlen. 
- Miért hozol ilyen helyzetbe? - követelőzött Eve. 
Ez valamiféle büntetés? 
Roarke leült,  hátradőlt, és ujjait ismét sisakformába 
rendezte. 
- Ha úgy tetszik, annak is nevezheted. 
- Belerángattál valamibe,  akárcsak legutóbb. Erre 
egyszerűen nincs szükség - és Eve csalódottan az asztalra 
csapott. - Hát nem látod? 
Roarke a szemébe  nézett,  azokba a sötét, aggodalmaskodó szemeibe, majd tekintete végigsiklott a nő képtelenül nyírt haján. 
-Tudom, mit teszek - és remélte, hogy  valóban 
tudja is. 
- Roarke, hát nem fogod fel? Ez nekem nem elég arra, hogy tisztázzalak. Bizonyítékok kellenek. 
Roarke olyannyira meg akarta érinteni, hogy az ujjai 
is belesajdultak. És ezzel egy időben gyűlölni is akarta, 
mert ilyen érzéseket váltott ki belőle. 
- Meg fogod próbálni, Eve? 
Eve felegyenesedett, és kétfelől maga mellé ejtette a 
kezét. 
- Nem számít - mondta, és sarkon fordult. 
De igenis számít,  gondolta Roarke. Pillanatnyilag 
egyedül csak ez számított. Remegve lépett előre. Legszívesebben elátkozta volna a nőt most, hogy azok a whiskyszínű szemek már nem meredtek rá. Elátkozta volna, 
mert lassan elért  arra a pontra, hogy könyörögjön neki 
legalább az élete kis darabkájáért, amit megoszthat vele. 
Viszont ha könyörgésre adja a fejét, és megnyugszik, 
egy idő után valószínűleg éppen úgy meggyűlöli, mint jj 
ahogy most saját magát gyűlölte. 
Tudta, hogy kell túljárni egy vetélytárs eszén. Ter- ! 
mészetesen azt is tudta,  hogy kell harcolni azért, amit 
meg akar szerezni. De többé már nem volt benne biztos, 
hogy túl tudna járni Eve eszén, vagy harcolni ellene. 
Elővette zsebéből a gombot, játszani kezdett vele, és 
úgy tanulmányozta, mintha csak valami kirakójáték darabkája lenne, amiből neki kell megalkotnia az egészet. 
Belátta, mekkora őrültséget követett el.  De megalázónák találta beismerni, micsoda idiótává alacsonyíthat le 
egy férfit a szerelem. Megtorpant,  és visszatette a gombot  a  zsebébe.  Be kellett  fejeznie  egy  kerekasztalbeszélgetést. Az üzlet nem várhat. 
És, gondolta hirtelen, annak is  utána kell járnia, milyen részletek maradtak meg Slade letartóztatásáról a 
38-as szektorban. És ha maradtak,  akkor hogy és miért? 
Nadine nem halasztotta el az Eve-vei  megbeszélt találkozóját,  bár bosszantotta  a szükségessége, akárcsak  az, 
hogy meg kellett osztani az idejét közte és egy kései,  élő 
közvetítés között. 
Lehuppant az asztal melletti székbe az Image elnevezésű bárban, ami elég közel állt a 75-ös csatorna székházához.  Csendes zugait és lombos  fáit figyelembe véve hatalmas távolság választotta el a Kék Mókustól. Eve öszszerezzent, ahogy meglátta az árakat az étlapon - a riportereket sokkal jobban fizették,  mint a  rendőröket és végül egy klasszikus Pepsi mellett döntött. 
-Meg kellene kóstolnod a muffint - tanácsolta 
Nadine. - Ez a hely arról híres. 
- Azt lefogadom - öt szem rehidrált áfonyában, gondolta magában Eve. - Nincs olyan sok időm. 
- Nekem sincs - felelt Nadine. Eve látta, hogy már 
kisminkelték a felvételhez. Csak  azon csodálkozott, hogy 
tud valaki órákon  keresztül úgy létezni, hogy arcának 
pórusait eltömi a festék. 
- Először te. 
- Rendben - kezdte meg Nadine a muffint, amiből 
illatos pára csapott  fel. - Nyilvánvaló, hogy a nap  híre a 
gyászszertartás. Hogy ki volt jelen, ki tartott beszédet, és 
pontosan  mit is mondott. Rengeteg történet lesz majd 
hallható a családról, középpontban  az áldozat gyászoló 
lányával és a jegyesével. 
- Miért? 
- Mert az emberek érdeklődőek, Dallas. A nagyszabású, szirupos esküvő  tervét derékba törte egy gyilkosság. Kiszivárgott, hogy a ceremóniát egész a jövő év közepére halasztották. 
Nadine  beleharapott a muffinba. Eve igyekezett  figyelmen kívül hagyni  gyomra panaszos reakcióját  a látványra. 
- Nem a pletykák miatt fáj a fejem, Nadine. 
- De ez színesíti a  történetet. Nézd, ezt inkább elültették a köztudatban,  mintsem kiszivárogtatták. Valaki 
azt akarta, hogy a média tudjon a halasztásról. Tehát arra akarják ráirányítani a figyelmet, hogy a történtek ellenére mégis lesz házasság. De a paradicsomi állapotok között én  érzek valami büdösét. Miért fordulna el Mirina 
egy ilyen helyzetben Slade-től? Nekem úgy tűnik, szép 
csendben egybe akarnak kelni. 
- Talán pontosan ezt tervezik. 
- Lehetséges. Különben is azt suttogják, most,  hogy 
Towers  nem áll az útjukban, Angelini és Hammett felbontják az üzleti együttműködésüket. Nagyon hűvösen 
viselkedtek egymással szemben, nem szóltak egymáshoz 
a szertartás alatt... sem előtte. Sem pedig utána. 
- Honnan tudod? 
Nadine  kéjesen elmosolyodott,  mint egy elégedett 
macska. 
- Megvannak a forrásaim. Angelininek bevétel kell, 

mégpedig gyorsan. Roarke ajánlatott tett a részére, ami 
most már azt is magába foglalja, amit Towers a Mercuryból birtokolt. 
- Ezt tette volna? 
-Nem is tudtad? Érdekes  - és Nadine lenyalta a 
morzsákat az ujjai hegyéről. -  Én is  furcsálltam, hogy 
nem Roarke-kal együtt jelent meg. 
- Hivatalos  minőségben mentem el a szertartásra 
felelt Eve kurtán. - Lépjünk túl rajta. 
-Még  több gond a  paradicsomban  - mormolta 
Nadine, majd tekintete hirtelen kijózanodott.  - Nézd, 
Dallas, én kedvellek. Nem tudom miért, de kedvellek. 
Ha problémáid  támadtak Roarke-kal,  akkor nagyon sajnálom. 
Eve mindig kényelmetlenül  érezte magát, ha a barátok között túlzottan bizalmas légkör alakult ki. Mocorgott a székén, és meglepett arcot vágott. Majd elkönyvelte magában,  hogy Nadine  minden  bizonnyal sokéves 
riporteri tapasztalatának köszönhetően jött rá a dolgok 
állására. 
- Lépjünk túl rajta - ismételte meg. 
- Oké - rántotta meg a vállát Nadine, és megint beleharapott a muffinba. - Senki  sem ismeri  a zsarukat 
mondta tömören. - Csak feltételezésekre támaszkodhatunk:  Angelini  financiális nehézségei,  a fiú játékszenvedélye, a Fluentes-ügy... 
- A Fluentes-ügyet nyugodtan elfelejtheted  - szakította félbe Eve.  - Annak már  vége. Ezzel ő is, és az  ügyvédje  is tisztában vannak. Minden  kristálytiszta. Hogy 
Towerst  kivonták  a forgalomból,  azzal nem változott 
semmi. 
- Talán bosszúból tette. 
-Talán. De nagyon rövid idő állt a rendelkezésére. 
Nem voltak meg a megfelelő kapcsolatai, vagy elég  pénze, hogy megvásároljon egy Towers kaliberű bérgyilkost. 
Nem ülik a képbe. Mindenkit megvizsgálunk, akit rács 
mögé juttatott, de eddig csak az erőnket pazaroltuk. 
- Ezek szerint elvetettétek azt az elméletet, hogy valaki bosszúból ölte meg? 
- Aha. Szerintem az ügy gyökerei inkább családiak. 
- Konkrét gyanúsított? 
-Még nincs  - rázta  meg Eve a fejét,  miközben 
Nadine feszülten  figyelte.  - Nincs  - ismételte meg. 
Még semmi sem biztos. Itt  a lista,  hogy minek akarok 
alaposabban  utánanézni, és arra is szükségem  lenne, 
hogy ne kerüljön adásba, amíg nem tisztul le a kép. 
- Ez volt az  üzletünk alapköve. 
Eve röviden elmesélte, mit tudott meg a 38-as szektorban történtekről. 
-Szent szar,  hiszen ez  egy bomba.  És  nyilvános 
anyag,  Dallas. 
- Lehet, de fogalmad sem volt róla, hol keresd, amíg 
nem adtam tippet. Ne rúgd fel a megállapodást, Nadine. 
Ne  kerüljön adásba. Viszont körbe kellene  szimatolni 
egy  kicsit a témát. Utána kellene nézni, hogy van-e valaki, aki többet tud erről az egészről, vagy jobban törődik 
vele. Ha olyan következtetésre jutok az adatokból,  hogy 
kapcsolatban állhat  a gyilkossággal, akkor majd tudatom. Remélem,  bízhatom annyira a lelkiismeretedben, 
hogy nem engedsz adásba kerülni olyasmit, ami tönkretehetné egy fiatalember és a jegyese boldog kapcsolatát. 
- Ez övön aluli ütés volt, Dallas. 
- Attól függ, melyik oldalon állsz. Csak tartsd titokban,  Nadine. 
- Ühüm - és Nadine agyában villámgyorsan követték egymást a gondolatok.  - Slade  a gyilkosság éjjelén 
San  Franciscóban volt - és itt kivárt egy pillanatot. 
Vagy nem? 
- A feljegyzések szerint. 
- És minden  egyes órában tucatnyi magán- és hivatalos sikló  teszi meg az utat a két part között. Odavissza. 
-Valóban.  Maradjunk kapcsolatban, Nadine - állt 
fel Eve. - És ne feledje, senkinek egy szót sem. 
Eve korán elaludt. A link csipogása szakította ki a rémálmai közül.  Izzadva, remegve hámozta le a maga köré 
tekert  takarót a  testéről, miközben  félálomban még 
mindig az őt tapogató kézzel  viaskodott. 
Visszanyelte  a következő sikolyt,  megdörzsölte  a 
szemét,  és megpróbált parancsolni a testének.  Anélkül 
fogadta a hívást, hogy felkapcsolta volna a lakásban a fényeket. Természetesen csak  hangkapcsolatot engedélyezett, képet nem. 
- Dallas. 
- Sürgős. Hangminta azonosítva. Feltételezett  gyilkosság. Az áldozat nő. A bejelentés öt  harminckettőkor 
érkezett a Central Park déli részéről, az épület mögül. 
Sárga kód. 
-Visszaigazolva  - bontotta Eve  a kapcsolatot,  és 
még remegve  az álom utóképeitől, kimászott az ágyból. 
Húsz percig tartott az elindulás. Szüksége  volt egy 
forró zuhanyra, hogy összeszedje magát. 
Felkapott  környéken fedezték fel a  gyilkosságot. 
Olyanok laktak itt, akik szerettek  divatos boltokban vásárolni,  privát klubokba járni, és nagyon igyekeztek feljebb kapaszkodni a társadalmi ranglétrán. 
Errefelé csendesek maradtak az utcák, habár a céltaxik  és a tömegközlekedési járatok nem kerülték el teljes egészében. A  felső középosztály lakhelye,  gondolta 
Eve, miközben megkerülte a csillogóan fekete házat, ami 
egy kellemes,  füves terület közepén állt. 
Viszont gyilkosságok mindenütt történnek. 
Természetesen itt is. 
A hátsó traktus nem volt olyan takaros, mint az elülső, de  a tervezők igyekeztek ezt  is szépen parkosítani. 
A gondosak nyírt fák mögött egy  biztonsági fal húzódott, ami elválasztotta a telket a következő épülettől. 
A keskeny, kövezett  ösvényen,  a színpompás petúniák  jelezte bejáraton túl egy test  hevert arccal lefelé. 
Nő, jegyezte meg magában Eve, miközben felvillantotta jelvényét a rendőröknek, akik a helyszínt biztosították. Sötét haj, sötét  bőr, finom  ruházat. Egy pillanatig 
elnézte a divatos, fehér-vörös csíkos magas sarkú cipőt, 
ami az ösvényen hevert. 
A halál valósággal kirepítette a cipőjéből. 
- Fotók? 
- Igenis, hadnagy. Az ME már úton van. 
- Ki jelentette az esetet? 
-Egy  szomszéd.  Lejött a kutyáját sétáltatni. Most 
odabent vár. 
- Tudjuk már az áldozat nevét? 
- Yvonne Metcalf, hadnagy.  A tizenegy huszonhatban lakott. 
- Színésznő - mormolta Eve. - Nagy reménység. 
- Igenis, asszonyom - nézett le az egyik egyenruhás 
a  holttestre. - A múlt évben Emmy-díjat nyert. Talk 
show-kban szerepelt. Nagyon híres. 
- Most pedig nagyon halott.  Ne kapcsolják ki a kamerát. Meg kell fordítanom. 
Eve már tudta. Még nem  fújta be a kezét a védőfolyadékkal, még le sem guggolt a test mellé, de már tudta. Mindent elborított a vér.  Valaki  élesen felszisszent, 
amikor a hátára fordította az áldozatot, de nem Eve. 
Ö már előre felkészült a látványra. 
Átvágták a torkát, mégpedig mélyen. Yvonne szemei üresen bámultak fel Eve-re: két üveges kérdőjel. 
- Mi dolgod lehetett Cicely Towersszel? - mormolta 
Eve. - Ugyanolyan sérülés: mély vágás a torkon, ami 
átmetszette  a nyaki vénát. Nem rabolták ki, nincs nyoma szexuális inzultusnak vagy dulakodásnak - emelte fel 
finoman Yvonne ernyedt kezét Eve, és lámpájával bevilágított a körmei  alá. A  lány  csillogó  vörösre festette 
őket, keskeny, fehér csíkokkal.  Nem voltak alatta földdarabok,  nem  csorbultak ki,  piszkot,  bőrdarabkákat 
vagy vért sem látott. 
- Rendesen fel van öltözve,  mégse megy már sehova 
- kommentálta Eve, miközben alaposan megnézte magának  az  áldozat vörös-fehér csíkos ruháját. - Derítsék 
ki, hogy hol járt, vagy hova indult éppen - kezdte Eve, 
majd meghallva a közeledő lépteket, sarkon fordult. 
De nem a csapat törvényszéki orvosa érkezett, még 
csak nem  is a takarítók. Utálkozva ismerte fel Morse-t és 
a  75-ös csatorna  dolgozóiból  verbuválódott kíséretét. 
- Vigye innen  a kamerát - förmedt rá dühtől remegő hangon, miközben felállt,  és ösztönösen eltakarta előlük a testet. - Ez egy bűntény helyszíne. 
- Még nincs megjelölve - mosolygott édesen Morse. 
-  És amíg nem kerítik körbe, addig ez közterületnek 
minősül. Sherry, fényképezd le azt a cipőt. 
- Kerítsék körbe a helyszínt - parancsolt rá Eve az 
egyik rendőrre. - És kobozzák  el azt a kamerát és a felvevőt. 
-Nem koboztathatja el  a  média felszerelését, ha  a 
helyszín nincs egyértelműen megjelölve - emlékeztette 
C. J., miközben a  nyakát  tekergette, hogy minél jobban 
megfigyeljen mindent. - Sherry, pásztázz körül a kamerával,  utána  meg  állj rá a hadnagy gyönyörűségges arcocskájára. 
- Szét fogom rúgni a seggét, Morse. 
- Ö, bárcsak megpróbálná, Dallas - és némi neheztelés villant meg a szemében. - Szeretném egyenes adásban feljelenteni cserébe a múltkori esetért. 
- Ha a helyszínen lesz, miután  körülkerítettük, maga lesz feljelentve. 
Morse mosolyogva hátrálni kezdett. Már kiszámolta, 
hogy nagyjából még tizenöt másodpercig szabadon videózhat, mielőtt valóban bajba kerülne. 
- A 75-ös csatornának kitűnő ügyvédei vannak, Dallas. 
-Távolítsák el  a  csoportjával  együtt - vigyorgott 
Eve az egyik egyenruhásra.  - Vigyék el őket,  amíg át 
nem gondolom  a kialakult helyzetet. 
- Beleavatkozni a média dolgába... 
- Nyalja ki a seggem, Morse. 
- Lefogadom, nagyon finom lenne  - és vigyorogva 
hagyta, hogy elvezessék. 
Miközben Eve  körüljárta  az épületet,  Morse egy 
tényszerű riportot adott le a  legújabb gyilkosságról. Zavartalanul lépett oda Eve mellé. 
- Dallas hadnagy, meg tudja erősíteni, hogy Yvonne 
Metcalfot, a Tune In sztárját meggyilkolták? 
-A rendőrség jelenleg még nem kívánja ismertetni 
az álláspontját. 
- Igaz, hogy Ms. Metcalfot, aki ebben a házban lakott,  ma reggel holtan  találták a hátsó  udvarban? Igaz, 
hogy elvágták a  torkát? 
- Nem válaszolok. 
- A nézőink kíváncsiak,  hadnagy. Két  köztiszteletben álló nőt is meggyilkoltak ugyanazon a módon, feltehetően ugyanaz  a tettes, ráadásul alig egy hét leforgása 
alatt. És magának nincs válasza? 
- Eltérően néhány felelőtlen riportertől,  a rendőrség 
sokkal óvatosabb, és sokkal  inkább támaszkodik a tényekre, mint a feltételezésekre. 
- Netán a rendőrség képtelen megbirkózni ezzel az 
esettel? - és Morse gyorsan oldalt lépett, hogy a kamera 
újra egyenesen Eve arcát vehesse. - Nem törődik a jó hírével,  hadnagy,  és a két  gyilkosság közti kapcsolattal, 
vagy a Roarke-hoz fűződő viszonyával? 
- Nem a jó hírem számít. Hanem a sikeres nyomozás. 
Morse visszafordult a kamera felé. 
-Jelen pillanatban az  Eve Dallas által vezetett nyo
mozás látszólag zsákutcába jutott. Újabb gyilkosság történt, alig száz yardra attól a helytől, ahol most állok. Egy 
fiatal, tehetséges, gyönyörű és nagyon  ígéretes nő esett 
áldozatul, akinek az életét kegyetlenül kettévágta egy 
késpenge. Éppen úgy ért véget az élete, ahogy egy hete 
Cicely Towersé, a köztiszteletben álló, és eltökélt államügyészé. Talán nem is az már a kérdés,  mikor fogják el a 
gyilkost,  hanem az, hogy melyik neves nő lesz a következő áldozat. C. J. Morse riportját látták a 75-ös csatornán élőben a Central Parkból. 
Mielőtt ismét Eve-hez hajolt volna, biccentett a kamera és az operatőr felé. 
- Nézze, Dallas. Ha együttműködik, talán segíthetek, hogy jobb közmegbecsülésnek örvendjen. 
- Csessze meg, Morse. 
- Ó, rendben, ha már ilyen szépen megkért rá - és 
még akkor is vigyorgott, amikor Eve megragadta az ingét a mellén. - Ne nyúljon hozzám, csak ha komolyan 
gondolja. 
Eve egy egész fejjel nőtt magasabbra Morse-nál, és 
komolyan fontolóra vette, hogy itt esik  neki az utcán. 
- Hallja hát, amit tudni akarok, Morse. Hogy érhet 
egy  harmadrangú riporter az egész csapatával egy bűntény helyszínére tíz perccel a cselekmény felfedezését követően? 
Morse lesimította az ingét. 
- Vannak forrásaim, hadnagy. De  mint azt maga is 
nagyon jól tudja, nem vagyok köteles  felfedni - torzult 
vicsorrá  a mosolya. - És ennél a pontnál beszéljünk a 
harmadrendűségről. Jobban  tenné, ha Nadine helyett 
velem kötne üzletet. Csúnya dolog volt, hogy őt felhasználva kigolyózott a Towers-sztoriból. 
-Valóban?  Hát  ezt boldogan  hallom, C. J., mert 
magát a velejéig gyűlölöm. Egyáltalán nem zavarja, hogy 
idejön egy kamerával, és filmezni kezdi azt a nőt? Nem 
gondol a kegyelethez való jogára, vagy arra, hogy a szerettei nem vennék ezt magától jó néven? Mondjuk például a családja. 
- Hé, maga csak végezze a saját munkáját, én is végzem a magamét. Magát sem zavarta, hogy hozzá kellett 
nyúlnia. 
- Mikor kapta a tippet? - kérdezte Eve kurtán. 
Morse megnyúlt arccal tétovázott. 
- Azt hiszem, semmi  baj nem lesz abból, ha elárulom. A magánvonalamra érkezett a bejelentés tizenkettő 
harminckor. 
- Kitől? 
- Passz. Védem  a forrásaimat.  Utána  felhívtam az 
állomást,  és  összetrombitáltam egy  stábot.  így  volt, 
Sherry? 
- így - vont vállat az operatőr. - Az éjszakai ügyeletes ideküldött minket, hogy itt találkozzunk C. J.-vel. Ez 
a show-business. 
-Mindent  meg  fogok  tenni,  hogy  elkobozzam a 
linkje rögzítőjét, hogy berángassam  kihallgatásra, és 
hogy pokollá tegyem az életét, Morse. 
- Ó, remélem is, hogy megteszi - ragyogott fel Morse kerek arca. - Ezzel duplájára növeli  az adásidőmet, a 
nézettségem pedig az egeket fogja verdesni. És tudja, mi 
lesz az egészben a legjobb? A mellékszál. Ugyanis éppen 
azon dolgozom, hogy adásba küldjek egy kis összeállítást 
Roarke-ról és forró viszonyáról Yvonne Metcalffal. 
Eve  gyomra  megremegett, de sikerült  megőrizni 
nyugodt hangját. 
- Vigyázzon magára, Morse, mert Roarke egyáltalán 
nem olyan béketűrő, mint én. És vigye innen az embereit 
- figyelmeztette. - Még egy  mozdulat, és tényleg elkobzom az egész felszerelést. 
Megfordult, és amint eléggé eltávolodott Morse-tól, 
előhúzta a kommunikátorát. Tudta, hogy amire készül, 
azzal megszegi a szabályokat, és minimum egy alapos letolásra számíthat, de rosszabbul is elsülhet a dolog. Ennek ellenére meg kellett tennie. 
Amikor meghallotta  Roarke hangját, tudta, hogy a 
férfit még ezen a kései órán sem sikerült ágyban találnia, 
- Nahát, hadnagy, ez aztán a meglepetés. 
- Csak egy percem van. Mondd el, miféle kapcsolatban álltál Yvonne Metcalffal! 
Roarke felvonta az egyik szemöldökét. 
- Régebben barátok  voltunk.  Nagyon közeli  barátok. 
- Szeretők voltatok. 
- Röviden szólva, igen. Miért? 
- Mert meghalt, Roarke. 
Ezt hallva a férfi halvány mosolya eltűnt. 
- Ó, Krisztusom. Hogyan? 
- Elvágták a torkát. Maradj elérhető. 
- Ez hivatalos kérés,  hadnagy? - kérdezte,  és szavai: 
olyan kemények koppantak, mint a kőszikla. 
- Annak szántam. Roarke... - tétovázott Eve. - Nagyon sajnálom. 
- Akárcsak én - bontotta Roarke a vonalat. 
Nyolcadik fejezet 
Eve-nek nem  esett nehezére több kapcsolatot is  találni 
Cicely Towers és Yvonne Metcalf között. Először is ott 
volt a gyilkosság. A módszer és az elkövető. Mindketten 
reflektorfényben éltek, köztiszteletben álltak, és az  emberek szerették őket. Sikeresek voltak választott szakmájukban, aminek szívvel-lélekkel elkötelezték magukat. 
Mindkettejüknek volt családja, akik szerették, most pedig gyászolták őket. 
Mégis gyökeresen eltérő szociális és szakmai háttérben éltek és dolgoztak. Yvonne művészekkel, színészekkel és zenészekkel barátkozott, míg Cicely törvénysértőket igyekezett visszaterelni a társadalomba, rajtuk kívül 
pedig üzletemberekkel  és politikusokkal is  körülvette 
magát. 
Cicely feddhetetlen, jól szervezett életet élt, és  foggal-körömmel védte a magánszféráját. 
Yvonne kedvesen szeleburdi életvitelt folytatott, egy 
majdhogynem rendetlen színésznőét, aki kereste a közönség szeretetét. 
De  valaki  mindkettejüket ismerte,  és elég erős érzelmeket táplált  irántuk ahhoz,  hogy mindkettejüket 
meg is ölje. 
Az egyetlen név, amit Cicely gondosan rendszerezett 
címjegyzékében és Yvonne összevissza jegyzettömbjében 
is megtalált, Roarke-é volt. 
Már harmadjára futtatta  végig a listát a számítógépen, miközben kapcsolatokat keresett. Egy nevet,  amiről 
beugrik egy másik, egy címet, foglalkozást vagy  érdeklődési kört. De amiket talált, azok olyan lazán kapcsolódtak egymáshoz, hogy még a következő logikus lépést, 
a kihallgatást is alig tudták indokolttá tenni. 
Ennek ellenére mégis meg kellett lépnie, mert Roarke mutatkozott az egyetlen alternatívának. 
Mialatt a számítógép a  rövid  listával foglalkozott, 
Eve beletemetkezett Yvonne elektronikus határidőnaplójába. 
- Mi a francnak  nem írt le  ez a nő egyetlen nevet 
sem? - Morgott Eve. Fel voltak jegyezve az időpontok, a 
dátumok, esetenként a monogramok is, vagy rövid széljegyzetek,  jelek Yvonne pillanatnyi hangulata szerint, de 
neveket nem talált. 
1:00 - Ebéd a Croum Roomban B. C-vel. Juhhúúú! El ne 
késs, Yvonne, és a zöld ruhádat vedd fel miniszoknyával. B. 
szereti a pontos, jó lábú nőket. 
Szép nap a Paradicsomban. Köszönöm, Istenem. 10:00. Fel 
kellene hívni a Fitness-palotát, és megbeszélni a munka utáni 
edzéseket. Hú. 
Jóleső ebéd, gondolta Eve. És a város legjobb kozmetikai szalonjába járt. Majd izzadt egy  kicsit egy luxus 
edzőteremben. Mindent összevetve nem is élt olyan  roszszul. De ki akarta a végét? 
A gyilkosság napjához ugrott. 
8:00 - bőséges reggeli - a kis, kék ruha a hozzá illő cipővel. NÉZZ KI SZAKEMBERNEK, YVONNE,  AZ ISTEN 
SZERELMÉRE!!. 
11:00  -  P. P.  irodája, alkudozás. Talán előtte elugrok 
egy kicsit vásárolgatni. A SAKSBAN CIPŐKIÁRUSÍTÁST 
TARTANAK. A fenébe. 
Ebéd - desszertet kihagyni.  Talán.  Mondd meg annak a 
kis édinek, hogy nagyon jó volt a show-ban. Egy havernak nem 
bűn hazudni a játékáról. Pedig szörnyű volt. 
Hazatelefonálni. 
Elmenni a Saksba, ha eddig még nem történt meg. 
5 órai tea. Ital. Maradj a forrásvíznél, bébi. Túl sokat beszélsz, amikor elveszted a fejed.  Légy  elbűvölő,  ragyogó. Benyomni a Tune In-t. . Ne felejtsd a reggeli fotóvázlatot, és tartsd távol magad attól a bortól.  Menj haza, és szundíts 
egyet. 
Éjféli találka. Lehet, hogy rázós lesz. Vedd fel a vörös-fehér 
csíkos ruhát, és mosolyogj,  mosolyogj, mosolyogj.  Ami volt, elmúlt,  nem igaz? Soha ne csukd be azt az ajtót. Kicsi a világ, és 
így tovább. Micsoda ostoba seggfej. 
Tehát  dokumentálta az  éjféli találkozót. Azt ugyan 
nem írta,  hogy hol és kivel,  viszont jól öltözöttnek  akart 
látszani. Valaki olyan lehetett, akit jól ismert, akivel a 
múltja összefonódott. A régmúltja. Valami árny bukkant 
fel újra az életében? 
Szerető? Tűnődött Eve. De ezt ő maga sem gondolta 
komolyan. Yvonne nem rajzolt  apró szívecskéket  a bejegyzés köré, nem írta, hogy legyen nagyon szexi,  szexi, 
szexi. Eve  azt hitte, kezdi megérteni ezt a nőt. Yvonne 
élvezte  az életét, készen állt a mókára, szeretett úgy élni, 
ahogy élt. És voltak ambíciói. 
Vajon  nem azért jegyezte meg,  hogy  mosolyogni, 
mosolyogni, mosolyogni, mert a karrierjét akarta építeni 
ezzel a találkozóval? Csak szerepet játszott, jó benyomást 
akart tenni egy befolyásolható barátjára. 
Mit mondott volna Roarke-ra? Tűnődött  Eve. Minden 
bizonnyal egy hatalmas, vastagon kihúzott R-rel jelölte volna. 
És szívecskéket rajzolt volna a  találkozó időpontja mellé, vagy 
dollárjeleket, esetleg mosolygó arcokat.  Mint ahogy tizennyolc 
hónappal a halála előtt is tette. 
Eve-nek  nem kellett megnéznie Yvonne  korábbi 
naplóit. Pontosan emlékezett,  mit jegyzett fel bennük a 
nő Roarke-ról. 

Vacsora R-rel, 8:30-kor. NYAM-NYAM. A fehér szaténruhát vedd fel, az jól illik ahhoz a jampechez. Fenséges teste 
van - bárcsak a feje is ilyen lenne. Na, mindegy, csak gondolj 
arra,  hogy szexi vagy, és majd meglátod, mi fog történni. 
Eve nem igazin akarta tudni, vajon Yvonne szerencsével járt-e. Nyilvánvalóan szeretők lettek - ezt maga 
Roarke vallotta be neki. De akkor  miért nem említett 
több  ilyen fehér szaténruhás találkát? 
Reményei szerint talált valamit - mármint szigorúan 
a nyomozás szempontjából értve. 
Időközben megint elment Yvonne lakására, és megpróbálta rekonstruálni az áldozat utolsó napját. További 
kihallgatásokat vett tervbe. És mivel Yvonne szülei napjában legalább egyszer felhívták, és tudta, hogy hamarosan ismét találkoznia kell velük,  megacélozta magát, 
hogy  el tudja viselni a belőlük áradó gyászt és szomorúságot. 
Nem  törődött vele, hogy  a  munkanapjai tizennégy 
vagy  tizenhat órából állnak. Sőt  életének jelen szakaszában ezt  kifejezetten szükségesnek is érezte. 
Négy nappal Yvonne Metcalf meggyilkolása után  Eve 
teljesen kimerült. Több mint három tucat embert hallgatott ki a lehető legalaposabban és legkimerítőbben. De 
nem  csak hogy nem tudta felmutatni a legcsekélyebb 
használható indítékot sem, de még  olyasvalakit sem talált, aki nem tisztelte volna az áldozatot. 
Nyoma sem volt megszállott rajongónak.  Yvonne 
rengeteg levelet kapott, Feeney a számítógépével még 
mindig a bennük fellelhető összefüggéseket elemezte. De 
nem talált sem  burkolt, sem pedig nyílt fenyegetéseket, 
sem utalásokat, vagy undorító  célzásokat,  ajánlatokat 
vagy sugallatokat. 
Nagy  részük házassági vagy egyéb ajánlatokat tartalmazott. Eve kevés reménnyel, minden  lelkesedés nélkül válogatta külön ezt a csoportot. De még köztük is 
találhatott olyat, hogy valaki, aki írt Yvonne-nak, kapcsolatban állt  Cicely Towersszel is. De ahogy múlt az 
idő, úgy csökkent ez a remény. 
Eve azt tette, amit egy megoldatlan kettős gyilkosságnál tenni szoktak, amit a hivatalos eljárási rend előírt 
a nyomozás eme szakaszára. Időpontot kért a rendőrségi 
elmésztől. 
Várakozás  közben saját, dr. Mirával szembeni vegyes 
érzelmeivel küzdött.  A  doktornő  ragyogóan értett  a 
szakmájához, éles elméjű és jó szívű volt. 
Éppen ezek miatt ment el hozzá Eve. Újra figyelmeztetnie kellett magát, hogy nem személyes okok miatt kereste fel, vagy  azért, mert hivatalosan terápiára küldték. 
Nem küldték  Vizsgálatra,  nem  kellett feltárnia senki 
előtt sem a gondolatait - vagy az emlékeit. 
Ellenben meg kell vizsgálnia egy gyilkos elméjét. 
Ennek ellenére arra kellett összpontosítania, hogy ne 
verjen hevesen a szíve, valamint ne remegjen és izzadjon 
a keze. És amikor végre behívták dr. Mira irodájába, azzal áltatta magát, hogy a lábai csupán a kimerültségtől 
citeráznak. 
- Dallas hadnagy - mérte végig dr. Mira halványkék 
szemével,  és feltűnt neki, hogy a nyomozónő  mennyire 
kimerült. - Elnézését kérem, amiért megvárakoztattam. 
- Semmi gond - és habár szívesebben maradt volna 
állva, Eve helyet  foglalt dr. Mira mellett egy kék fotelben. - Nagyra értékelem,  hogy ilyen gyorsan  be tud 
kapcsolódni a nyomozásba. 
-Mindnyájan teljes erőbedobással  végezzük  a dolgunkat - mondta Mira szokásos, megnyugtató tónusában. - Én pedig a magam részéről  nagyon tiszteltem és 
szerettem Cicely Towerst. 
- Ismerte személyesen is? 
-Évfolyamtársak voltunk,  és sokszor fordult hozzám, ha valamilyen ügyben szüksége  volt  a  szakértelmemre. Gyakran tanúskodtam a vád oldalán... akárcsak 
a védelemén - tette hozzá halvány mosoly kíséretében. 
De maga ezt már tudja. 
- Csak beszélgetni akartam egy kicsit. 
- Yvonne Metcalf tehetségét is csodáltam. Rengeteg 
vidámságot csempészett a világba. Hiányozni fog. 
- Van valaki, akinek egyikőjük sem fog hiányozni. 
-Valóban - és Mira a maga kedves módján teát 
programozott az AutoSéfbe. - Megértem, hogy nagyon 
sietne,  de sokkal eredményesebben dolgozom  egy kis 
serkentővel. És nekem mintha úgy tűnne, hogy maga is 
szívesen inna egyet. 
- Remekül vagyok. 
Mira kihallotta  hangájából az alig  titkolt indulatot, 
de hallatán csak egyik szemöldökét vonta fel. 
-Túlhajtja magát, mint rendszerint.  Ez sok mindenkivel megesik, aki mestere a szakmájának -  nyújtott 
Eve felé egy apró porceláncsészét, teával tele. - Nahát. 
Átolvastam a jelentését,  megvizsgáltam az összeszedett 
bizonyítékokat és a  feltevéseit. Itt a profil, amit készítettem - tett egy lepecsételt diszket kettejük közé az asztal 
szélére. 
- Befejezte - és  Eve nem is próbálta leplezni az ingerültségét. - Atküldhette volna az adatokat, nekem pedig 
megspórolt volna egy utat. 
-Megtehettem  volna, de jobb  az  ilyesmit  szemtől 
szembe megvitatni.  Eve, maga valami  nagyon veszélyes 
valamivel  került kapcsolatba. Jobban  mondva nagyon 
veszélyes valakivel. 
- Azt hiszem, erre már egyedül is rájöttem, doktornő. Két nőnek már elvágták a torkát. 
- Eddig - mondta halkan Mira, és  visszaült  a helyére. - De nagyon félek tőle, hogy lesznek még többen is. 
És elég hamar. 
Mivel  Eve is osztotta a véleményét, nem törődve a 
hátán végigfutó hideg rémülettel, megkérdezte: 

- Miért? 
- Nagyon könnyű, majd meglátja. És egyszerű. Egy 
jól végzett munka. A gyilkos kielégül az öléstől. Ezenkívül még egy figyelemre méltó tényezőt is  észrevettem. 
Bárki is hajtotta végre a gyilkosságokat, most otthon ül, 
és élvezi a felfordulást, amit kavart. A riportokat, a vezércikkeket, a bánatot, a hivatalos szervek  rohangálását 
és a nyomozás nyilvánosságra került tényeit. 
Elhallgatott és megízlelte a teáját. 
- Maga felállított egy elméletet,  Eve. Azért van itt, 
mert kíváncsi, hogy megerősítem, vagy igyekszem megcáfolni. 
- Több különböző hipotézist is alkottam. 
- De csak egyben hisz igazán - villantotta fel Mira 
bölcs mosolyát, miközben felkészült  rá, hogy ezt hallva 
Eve majd dühbe gurul. - Hírnév. Mi más lehetne közös 
ebben a két nőben, mint a közszereplés? Nem mozogtak 
ugyanabban a szociális környezetben, és a szakmájuk is 
különbözött. Akadt ugyan néhány közös ismerősük, még 
ha csak alkalmi is. Nem ugyanazokat az üzleteket, orvosi 
központokat vagy kozmetikusokat látogatták. Egyedül a 
hírnévben osztoztak, a nyilvánosság figyelmében,  és  a 
hatalom valamiféle fajtájában. 
- Amit a gyilkosuk megirigyelt. 
- A számból vette ki a szót. Ráadásul sértődött, és 
is  sütkérezni  akar egy kicsit  a reflektorfényben  azzal, 
hogy  megölte őket. Mindkét  gyilkosság  kegyetlen és 
rendkívüli módon tiszta.  Az áldozatok arcát nem csúfította el, ahogy a testüket sem. Az orvos szakértők szerint 
egyetlen erőteljes vágással metszette  át a torkukat elölről. Szemtől szembe. A kés személyes fegyver, tulajdonképpen a kéz meghosszabbítása. Nem olyan távoli, mint 
a lézer, és személytelen, mint a méreg. A maga gyilkosa 
érezni akarta  az ölés örömét, látni és  szagolni a vért. Az 
élmény teljessége kelti benne azt az érzést, hogy uralkodik, hogy egy tervet követ. 
- Nem hiszi, hogy egy bérgyilkos műve lenne. 
- Ennek a lehetősége mindig fennáll, Eve, de sokkal 
inkább hajlok afelé, hogy  úgy lássam  magam előtt  a 
gyilkost, mint a tett aktív résztvevőjét, nem pedig holmi 
bérencet. Aztán a szuvenírek... 
- Towers esernyője. 
- És Metcalf jobb cipője. Ezeket a tényeket eltitkolta 
a sajtó elől. 
- Alig - vonta össze a szemöldökét Eve,  amikor eszébe jutott a helyszínen kellemetlenkedő Morse és stábja. 
Egy  profi nem gyűjtene emléktárgyakat, a gyilkosságok 
viszont túl átgondoltnak látszanak egy alkalmi utcai támadáshoz képest. 
- Egyetértek. Maga logikusan gondolkodik, és ambiciózus. A férfi élvezi azt,  amit csinál, éppen  ezért lesz 
következő áldozat is. 
- Vagy nő - szúrta közbe Eve. - Az irigységi tényező 
akár egy nőhöz is vezethet. A két áldozat elérte azt, amiről ő csak álmodozik. Szépek, sikeresek, híresek, hatalmasok, és csodálták őket. Ez gyakran vezethet gyilkossághoz. 
- Igen, elég gyakran. És valóban, a jelen pillanatban 
rendelkezésünkre álló  adatok alapján nem lehet meghatározni a gyilkos nemét, csak abból indulhatunk ki, hogy 
nőket választ ki áldozatnak, méghozzá nagyon híres nőket. 
-És mit kezdjek  ezzel, dr. Mira?  A város minden 
prominens, közismert vagy sikeres nőjére szereljek vészjelzőt? Beleértve magát is? 
- Furcsa, én inkább magára gondoltam. 
- Rám?  - löttyentette ki Eve  érintetlen teáját, majd 
a csészét lecsapta az asztalra. - Ez nevetséges. 
- Ezt azért nem mondanám. Eléggé közismert az arca, Eve. A munkája miatt, különösen a múlt télen sikeresen lezárt nyomozás óta. Tisztelik is. És - folytatta, mielőtt Eve félbeszakíthatta volna -,  magának van egy főntos, közös vonása mindkét áldozattal. Mindhármójuknak 
köze van Roarke-hoz. 
Eve érezte, hogy a vér kiszalad az arcából. Ezt a reakcióját soha nem tudta  kontrollálni. De megőrizte kemény, határozott hangját: 
- Roarke üzleti partnere volt Towersnek, mégpedig 
relatíve nem is jelentős. Metcalffal intim kapcsolatban 
állt, de ennek már régóta vége. 
-Mégis szükségesnek érzi, hogy  megvédje  velem 
szemben. 
- Én nem védem - csattant fel Eve. - Csak a tényeket ismertetem. Roarke nagyon is képes megvédeni önmagát. 
-Kétségtelenül. Erős, életteli és ügyes férfi.  Mégis 
aggódik érte. 
- A maga szakvéleménye szerint Roarke a gyilkos? 
- Egyáltalán nem. Semmi kétségem afelől, hogy ha 
analizálnám,  akkor csak mélyen  elrejtve találnék rá  a 
gyilkos  ösztöneire - és igazság szerint Mira nagyon szerette volna megragadni az alkalmat, hogy lélekelemzésnek vesse alá Roarke-ot. - De ennek a motívumnak igen 
határozottnak kell lennie. Elsöprő erejű szeretetnek vagy 
gyűlöletnek. Kétséges, hogy mással is ki lehetne billenteni őt a nyugalmából. Lazítson, Eve - javasolta halkan 
Mira. - Nem egy gyilkosba szeretett bele. 
- Én senkibe nem szerettem bele. És most különben 
sem az én érzelmeimet kell megvitatnunk. 
-Másfelől a nyomozás vezetőjének a lelki állapota 
mindig  is olyan kérdés,  amit meg kell vitatni.  És ha kíváncsi a véleményemre,  akkor azt kell mondanom, hogy 
maga nagyon közel került a  végkimerüléshez, lelkileg 
megtört, és nagy gond nyomja a vállát. 
Eve magához vette a diszket a profillal, és felállt. 
-Akkor kész szerencse,  hogy senki sem kíváncsi  a 
véleményére. Tökéletesen érzem magam ahhoz, hogy ellássam a munkámat. 
- Ebben pillanatnyilag nem is kételkedem. De milyen árat fog ezért fizetni? 
- Minden bizonnyal nagyon magasat. Viszont meg 
kell találnom ezeknek a nőknek a gyilkosát.  Utána kerítenem kell egy Cicely Towers kaliberű államügyészt, aki 
lakat alá teszi - csúsztatta retiküljébe a diszket Eve. - De 
elfeledkezett egy  lényeges motívumról. Valamiről, ami 
mindkét nőben közös - keményedett meg Eve tekintete. 
-  Család. Mindkettejük  közel állt  a családjához, egy 
nagy és  befolyásos családhoz. Fontos része volt az életüknek.  És  nyugodtan mondhatom, hogy engem kihúzhat a 
lehetséges áldozatok névsorából. Nem gondolja? 
- Talán. Gondolt már a családjára, Eve? 
- Ne szórakozzon velem. 
- Maga hozta szóba - mutatott rá Mira.  - Mindig is 
nagyon  óvatosan fogalmaz, ha velem beszél, tehát azt hiszem, joggal feltételezhetem, hogy igenis gondol a családjára. 
- Nekem nincs családom - vágott vissza Eve. - És 
csak  a gyilkosságokra tudok gondolni.  De  ha jelenteni 
akarja a kapitánynak, hogy nem tart megfelelőnek a feladatra, csak tessék. 
- Mikor fog végre megbízni bennem? - és Eve nem 
emlékezett  rá, hogy  korábban türelmetlenséget hallott 
volna ki dr.  Mira óvatos hangjából. - Annyira képtelen 
elhinni,  hogy igenis törődöm magával? Pedig törődöm 
jelentette ki, és Eve csak pislogott a meglepetéstől. - Ráadásul jobban megértem,  mintsem  maga azt szeretné. 
-Nincs  rá szükségem,  hogy  megértsen -  de Eve 
hangja már remegett az idegességtől. Ezt saját maga is 
hallotta. - Nem  Vizsgálatra jöttem,  és nem  is terápiára. 
- Nincsenek  is bekapcsolva a rögzítők  - csapta  le 
Mira a csészéjét, hogy Eve ijedtében zsebre vágta a kezét. 
- Azt hiszi,  maga az egyetlen, akinek merő rémület és 
megaláztatás volt a gyermekkora?  Az egyetlen, aki küzd 
azért, hogy végre túllegyen rajta? 

- Én nem akarok túllenni semmin. Én nem is emlékszem. .. 
- A mostohaapám folyton megerőszakolt tizenkét és 
tizenöt éves korom között - közölte nyugodtan Mira, és 
ezzel a kijelentésével egyszerűen elvágta Eve tiltakozását. 
- Ez alatt az idő alatt soha nem tudtam, mikor fog megtörténni, csak azt, hogy biztosan meg fog. És senki sem 
hallgatott meg. 
Eve remegve, émelyegve fonta maga köré a karját. 
-Erről nem akarok tudni.  Miért mondja el éppen 
nekem? 
- Mert ha a szemébe nézek,  önmagamat látom. De 
velem ellentétben magának van  valakije,  aki kész meghallgatni. 
Eve úgy állt a helyén, mintha odafagyott volna. Csak 
az ajkait nyalta meg. 
- Miért hagyta abba? 
- Mert végül összeszedtem a bátorságomat, elmentem egy gyermekvédelmi központba, és ott a tanácsadónak mindent  elmondtam. Engedtem,  hogy megvizsgáljanak mind fizikailag, mind  pedig lelkileg. Ez a megaláztatás és fájdalom közel sem volt olyan óriási, mint ami 
egyébként várt volna rám. 
- De miért kellene, hogy emlékezzek?  - követelőzött 
Eve. - Már vége. 
- Miért nem alszik? 
- A nyomozás... 
-Eve. 
A kedves  hang  hallatán Eve  lehunyta a szemét. 
Olyan nehéz volt, olyan megerőltető, hogy szembeszálljon ezzel a csendes részvéttel. 
- Villanások - motyogta, miközben gyűlölte  magát 
a gyengeségéért. - Rémálmok. 
- Arról az időszakról,  mielőtt megtalálták volna Texasban? 
- Csak képek. Csak részletek. 
- Én segíthetek összerakni ezeket a részleteket. 
- De miért akarnám őket összerakni? 
- Hát már nem kezdte el magától is? - állt fel Mira. 
- Csak a  tudatalattijában zajlik az egész szellemidézés. 
Már évek óta figyelem. De  a boldogság mindaddig  el 
fogja kerülni, amíg meg nem győzi önmagát, hogy kiérdemelte. 
- Nem az én hibám. 
- Nem - fogta meg Mira gyengéden Eve karját. 
Nem, nem a maga hibája. 
Eve a  könnyeivel küzdött, de nagyon szégyellte volna, ha elsírja magát. 
- Képtelen vagyok beszélni róla. 
- Kedvesem, hiszen már el is kezdte.  És amikor kész 
folytatni, én itt leszek - és Mira megvárta, amíg Eve elér 
az ajtóig. - Kérdezhetek valamit? 
- Maga mindig csak kérdez. 
- Miért hagyta abba? - mondta Mira, és mosolygott. 
- Roarke boldoggá tudja tenni? 
- Időnként - szorította  le izzadva Eve a szemét. 
Igen, igen, boldoggá tett. Különben most nem érezném 
magam ilyen nyomorultul. 
-Ez  kedves.  Elégedett vagjok mindkettejükkel. 
Próbáljon aludni egy kicsit, Eve. És ha nem akar gyógyszereket szedni, akkor idézze fel azokat a képeket. 
- Majd észben tartom - nyitotta ki Eve az ajtót, de 
nem nézett vissza. - Köszönöm. 
- Szívesen. 
Eve rájött, hogy a képek felidézése nem sokat segít. Főleg, miután újra végigolvasta a robotkém jelentését. 
A lakását túl csendesnek, túl üresnek találta. Sajnálta, hogy Roarke-nál hagyta a macskát. Ha nem így tesz, 
legalább Galahad társaságát élvezhette volna. 
Mivel  a szeme már égett az adatok olvasásától,  eltolta magát az  íróasztaltól. Nem érzett magában annyi 
energiát, hogy felkeresse Mavist, ehelyett inkább tétlenül 
unatkozott a videó előtt. 
Zenét kért, úgy fél percig hallgatta is, majd kikapcsolta a készüléket. 
Az evés  általában segített, de  amikor  belépett a 
konyhába, eszébe jutott, hogy már hetek óta nem töltötte fel az  AutoSéfet. Sovány volt a választék, nem érezte 
magát elég éhesnek, hogy bármit rendeljen. 
Elhatározta,  hogy relaxálni fog,  és  kipróbálja  azt a 
virtuálisvalóság-rendszert, amit  még Mavistól kapott karácsonyra. Mivel legutóbb Mavis használta, a gép Nightclub üzemmódba volt állítva, ráadásul teljes hangerővel 
üvöltött. Egy hatalmas káromkodás kíséretében Eve néhány gyors mozdulattal  tropikus tengerpartra programozta. 
Érezte mezítelen talpa alatt a forró homokszemcséket, a nap  sugarait a bőrén, és  az óceán lágy fuvallatát. 
Élvezte, hogy ott áll a gyenge  szellőben,  és figyeli, miként csapnak le a sirályok, miközben belekortyol a kezében tartott rumos koktélba. 
Meztelen vállát kezek masszírozták. Eve sóhajtva engedte át  magát az érzésnek,  és érezte a hátának feszülő 
izmos férfitestet. A messzi horizonton egy fehér vitorlás 
siklott tova. 
Könnyű volt a rá  váró  karok felé  fordulni, és felemelni a  száját a rá váró ajkak felé. Könnyű volt elheverni a homokon a test mellett,  ami olyan tökéletesen illett 
az övéhez. 
Az izgalom épp olyan édes volt, mint amilyen békés. 
A ritmus épp olyan ősi, mint a testét nyaldosó hullámverés. Hagyta,  hogy ölben vigyék, és  remegett,  ahogy a 
vágy lassan beteljesüléssé  érett. A férfi leheletét ott érezte 
az arcán,  és teste nekifeszült, amikor kinyögte a nevét. 
Roarke. 
Eve dühösen letépte magáról a szemüveget, és  félredobta. Roarke-nak nem volt joga még ide, a fejébe is be
törni. Nem volt joga egyszerre örömet és fájdalmat osztani, amikor egyedül csak magányra vágyott. 
Ó, pedig nagyon  is jól tudta,  mit csinál, gondolta 
Eve, miközben felállt,  és járkálni kezdett. Roarke pontosan tudta, mit csinált. És ez egyszer s mindenkorra eldöntötte a kérdést. 
Eve becsapta maga mögött a lakás ajtaját, és amíg át 
nem lépte Roarke házának a kapuját, eszébe sem jutott, 
hogy a férfi esetleg nincs egyedül. 
Ez a gondolat  annyira dühítette, annyira feldúlta, 
hogy kettesével  vette a lépcsőket, és ököllel dühösen 
verni kezdte a ház kapuját. 
Summerset fogadta. 
- Hadnagy, hajnali egy óra húsz perc van. 
- Tudom, mennyi az idő - vicsorgott rá Eve, miközben Summerset egyszerűen  elállta  előtte az  ajtót. 
Nézd, haver, öntsünk tiszta vizet a pohárba. Én utállak 
téged, és te is utálsz engem. Kettőnk között az a különbség, hogy  nekem van jelvényem, neked pedig  nincs. 
Most pedig pusztulj az utamból, mert különben szétrúgom a csontos segged, mert feltartottál egy rendőrtisztet. 
A méltóság úgy borította Summersetet, mint a selyem. 
- Vegyem ezt úgy, hogy ezen a kései órán hivatalos 
minőségben érkezett? 
- Vegye, ahogy akarja. Hol van Roarke? 
- Ha elmondja látogatása célját, akkor örömmel mutatom meg Roarke jelenlegi tartózkodási helyét,  és annak is utánanézek, hogy kész-e magát fogadni. 
Eve türelmét veszítve könyökkel Summerset gyomrába vágott, majd elviharzott az összegörnyedt alak mellett. 
- Majd én megkeresem - jelentette ki, miközben felszaladt a lépcsőn. 
Roarke nem feküdt ágyban sem egyedül,  sem pedig 
valaki mással.  Eve nem tudta,  mit érzett vagy csinált 
volna, ha összefonódva találja valami szőkével. Nem is 
gondolt tovább erre, inkább sarkon fordult, és a férfi irodája felé vette az irányt, Summersettel a nyomában. 
- Azt hiszem, be kell magát panaszolnom. 
- Akkor panaszoljon - vágott vissza Eve a válla fölött. 
- Nincs joga az éjszaka közepén betörni egy magántulajdonban  álló házba. Nem zavarhatja meg Roarke-ot 
- csapott  az ajtóra abban a pillanatban, amikor Eve odaért. - Nem engedhetem be. 
Eve legnagyobb meglepetésére Summerset kifogyott 
a szuszból. Vörös arccal lihegett előtte.  A szemei majd 
kiugrottak az üregükből. Eve úgy  gondolta, inkább az 
indulat dolgozik benne, mint a kimerültség. 
- Fel kellett kötnie a gatyát, mi? - és  mielőtt még 
megakadályozhatta volna, rácsapott a zárszerkezetre, és 
az ajtó feltárult. 
Summerset utánakapott, és az ablaktól hátraforduló 
Roarke döbbenten figyelte a dulakodó párost. 
- Ha még egyszer kezet emelsz rám, te kurafi,  szétverem a pofád - emelte fel Eve az egyik öklét. - Akkor is 
megéri, ha a jelvényembe kerül. 
-Summerset - szólalt meg  Roarke  jóindulatúan. 
Azt  hiszem,  komolyan gondolja. Hagyjon magunkra 
minket. 
- Túllépte a hatáskörét... 
- Hagyjon  magunkra  minket  -  ismételte  meg 
Roarke. - Majd én kézbe veszem a dolgokat. 
- Ahogy óhajtja - rántotta helyre Summerset tépett 
mellényét, és kilépett az irodából... épp csak a fáradtság 
legapróbb jelével. 
- Ha távol  akarsz tartani innen - viharzott Eve  az 
íróasztalhoz -, akkor inkább te dobj ki, mint ez a vézna 
pávián. 
Roarke az asztallapra helyezte a kezét. 
- Ha távol akarnálak tartani, akkor már a kapu biztonsági rendszerén sem  jutottál volna át - és jól láthatóan az órájára nézett. - Kissé már későre jár egy hivatalos kihallgatáshoz 
- Belefáradtam, hogy az emberek állandóan az idővel  jönnek. 
- Akkor hát - hajolt ültében előre Roarke. - Mit tehetek érted? 
Kilencedik fejezet 
Eve az érzelmeire hagyatkozva támadott. És bebizonyosodott, hogy helyesen döntött. 
- Ismerted Yvonne Metcalfot. 
- Mint ahogy azt már említettem, barátok voltunk 
nyitott ki Roarke egy antik ezüstdobozt, és elővett belőle 
egy cigarettát. - Egy időben nagyon is közeli barátok. 
- Kinek köszönhetően változott meg ez  a helyzet, és 
mikor? 
-Kinek  köszönhetően?  Hmmm  -  gondolta át 
Roarke, miközben rágyújtott, és egy vékony csíkban kifújta a füstöt. - Azt hiszem, közösen egyeztünk meg 
benne. Gyorsan  emelkedett a csillaga, egyre több idejét 
és energiáját lekötötte a karrierje. Úgy is lehetne mondani, hogy szépen lassan eltávolodtunk egymástól. 
- Veszekedtetek? 
- Nem hinném, hogy veszekedtünk volna. Yvonne 
nem volt veszekedős természetű. Az életet túl... csodálatosnak tartotta. Kérsz egy brandyt? 
- Szolgálatban vagyok. 
- Igen, hát persze. De én nem. 
Amikor felállt, Eve látta, hogy a macska leugrik az 
öléből. Galahad  kétszínű szemével alaposan szemügyre 
vette Eve-t,  mielőtt letottyant volna mosakodni. Túlságosan elfoglalta a macska figyelése ahhoz, hogy észrevegye: Roarke kissé remegő kezekkel tölti ki az  kait az 
üvegből a pohárba. 
- Hát  - forgatta Roarke kezében a poharat. - Ez 
minden? 
Nem, gondolta Eve, ez még messze nem minden. Ha nem 
segít neki önként, lelkiismeret-furdalás nélkül fogja rugdosni és piszkálni a szögletes agyát. 
-A neved  több mint  másfél éve  nem  szerepelt  a 
naplójában. 
- Olyan régóta? - mormolta Roarke. Nagyon sajnálta Yvonne-t. De pillanatnyilag  megvoltak a  saját gondjai, és közülük is a legnagyobb most itt ült vele szemben 
a szobában, és  szilaj tekintettel figyelte. - Nem hittem 
volna, hogy azóta ennyi idő eltelt. 
- Akkor láttad utoljára? 
-Nem, biztos vagyok  benne, hogy nem - bámult 
bele Roarke  az italába, miközben emlékezett. - Múlt 
szilveszterkor táncoltunk egy partin. És utána együtt jöttünk ide. 
- Együtt is  aludtatok - jegyezte meg Eve. 
-A szó  szoros értelmében nem  aludtunk - felelt 
Roarke némi bosszúsággal  a hangjában. - Lefeküdtünk 
egymással, utána beszélgettünk, majd megreggeliztünk. 
- Folytattátok a kapcsolatot? 
-Nem  - választott magának  Roarke  egy széket, 
hogy nyugodtan élvezhesse a brandyt és a cigarettát. Lábait bokában  keresztezte. -  Megtehettük volna,  de 
mindkettőnket lefoglalt a saját  munkánk. Hat, vagy talán hét héttel ezelőttig még csak nem  is hallottam róla. 
-És? 
Roarke figyelmen kívül hagyta Eve kérdését. Emlékezett.  Csak úgy mellékesen,  de könnyen. Talán kicsit 
bántóan is. 
-Azt mondtam neki, hogy túlságosan... el vagyok 
foglalva - tanulmányozta a cigaretta parazsát Roarke. 
Az idő szerint éppen szerelmes voltam valaki  másba. 
Eve szíve kihagyott egy ütemet. Csak bámult rá, miközben ökölbe szorította zsebre dugott kezeit. 
-Nem  húzhatlak ki  a gyanúsítottak listájáról, ha 
nem segítesz. 
- Nem húzhatsz ki? Na és? 
- A francba, Roarke, te vagy az egyetlen, akit kapcsolatba lehet hozni mindkét áldozattal. 
- És az indíték, hadnagy? 
- Ne használd velem szemben ezt a hangot. Utálom, 
amikor ezt teszed. Rideg, könyörtelen, fennhéjázó - állt 
fel Eve, és járkálni kezdett. - Én tudom, hogy nincs közöd a gyilkosságokhoz, és bizonyítékaink sincsenek ellened. De ettől még a kapcsolat tagadhatatlan. 
-És  ez megnehezíti a dolgod, mert a te  neveddel 
meg az enyémet kapcsolták össze. Legalábbis régebben. 
- Ezt még el tudom viselni. 
-Akkor mitől  fogytál le?  - kérdezte erőszakosan 
Roarke. - Mitől olyan karikásak a szemeid? Miért nézel 
ki ennyire boldogtalannak? 
Eve előrántotta a rögzítőjét, és lecsapta az asztalra. 
Mintha hirtelen valami sorompót engedett volna le kettejük közé. 
-Szükségem  van rá, hogy mindent elmesélj  erről a 
két nőről. Minden apró, lényegtelen részletet. A francba, 
a francba, a francba, segítségre szorulok. Meg  kell tudnom, miért ment  Towers a West Endre az éjszaka közepén. És  azt is, hogy Metcalf miért öltözött ki, és jelent 
meg a hátsó kertben pontban éjfélkor. 
Roarke elnyomta a cigarettáját, és lassan felállt. 
-Jobban bízol  bennem, Eve, mintsem arra okod 
lenne. Ennyire jól azért nem ismertem Cicelyt. Üzleteltünk egymással, és megegyeztek a módszereink is. Emlékezz csak az én hátteremre, és az  ő helyzetére.  Ami 
Yvonne-t  illeti,   szeretők voltunk.  Élveztem vele  az 
együttlétet, az  energiáját, a lendületét. Tudtam, hogy 
ambiciózus. De képtelen vagyok feltárni előtted ennek a 
két nőnek a gondolatait. 
- Viszont ismered az embereket - vitatkozott Eve. 
Rendelkezel azzal  a képességgel,  hogy beleláss a fejükbe. 
Soha nem lepődsz meg semmin. 
- Te viszont igen - mormolta Roarke. - Állandóan. 
Eve csak a fejét rázta. 
- Mondd el, miért akart találkozni valakivel Yvonne 
Metcalf éjfélkor a hátsó udvarban. 
Roarke belekortyolt a brandyjébe, és vállat vont. 
-Mert előremenetelt remélt a találkozótól, dicsőséget, izgalmat vagy szerelmet. Valószínűleg ebben a sorrendben. Azért választotta ki gondosan,  hogy mit vegyen fel, mert hiú volt, méghozzá nem is kicsit. A találka 
időpontja pedig nem foglalkoztatta túlságosan. Forrófejűnek ismertem meg, elképesztően forrófejűnek. 
Eve aprót sóhajtott. Éppen erre volt  szüksége. Roarke segített, hogy maga előtt lássa az áldozatot. 
- Egy férfival akart találkozni? 
Roarke arra eszmélt, hogy eltűnődik a kérdésen, és 
kényszerítenie kellett magát, hogy abbahagyja. 
-Kedves volt,  szórakoztató, vidám,  és  kitűnő az 
ágyban. Képzelem, mennyi férfi lehetet az életében. 
- Féltékeny, vagy dühös férfiak? 
Roarke felvonta a szemöldökét. 
- Arra célzói, hogy valaki azért ölte meg, mert nem 
kapta meg tőle, amire vágyott? - nézett Roarke meredten. 
- Csak egy kósza gondolat volt. Egy férfi ezért bántani tud egy nőt, ha nagyon akarja. 
- Viszont én sem öltelek meg. Eddig. 
-Ez egy nyomozás, Roarke. Méghozzá gyilkossági 
ügy. Ne jópofizz velem. 
-Jópofizni? - hajította át Roarke a félig telt poharat 
a szobán. Az üveg szilánkokra tört a falon, és az ital szerteszét  fröccsent. -  Te jöttél ide figyelmeztetés nélkül, 
meghívás nélkül dühöngeni, és azt várod tőlem,  hogy 
csak üljek itt, mint egy jól idomított  kutya, miközben 
vallatsz. Yvonne-ról kérdezel, egy  nőről, aki fontos volt 
nekem, és elvárod,  hogy tisztességesen válaszoljak minden kérdésedre, miközben arra gondolsz, milyenek voltunk az ágyban. 
Eve látta, hogy Roarke mindjárt felrobban. Pedig általában csodálta a jeges nyugalmát. De pillanatnyilag az 
idegei éppen úgy romokban hevertek, mint a pohár. 
- Ebben nincs semmi személyes, és te se érezd magad kihallgatáson. Ez csak beszélgetés egy értékes forrással. A munkámat végzem. 
- Ennek semmi köze a munkádhoz,  ezzel mindketten  tisztában vagyunk. Ha akár csak a gyanú csírája is 
felmerült benned, hogy elvágtam azoknak a nőknek a 
torkát, akkor nagyobb hibát követtem el, mint azt elképzeltem. Ha  ki akarsz csinálni, hadnagy, akkor a saját 
idődet fecséreld, ne pedig az enyémet - kapta fel a rögzítőt az asztalról, és Eve ölébe lökte. - Legközelebb hozz 
egy parancsot. 
- Próbáltalak teljesen kizárni. 
- És nem tetted meg máris? - lépett vissza Roarke az 
íróasztal mögé,  és fáradtan leereszkedett a székre. - Menj 
el. Részemről vége. 
Eve meglepetten indult az ajtó felé. Még csak meg 
sem botlott, pedig vadul vert  a szíve és  remegett a térde. 
Levegőért kapkodva nyúlt a  kilincs felé. Az asztal mögött ülve Roarke önmagát átkozta a hülyeségéért, és lecsapott egy gombra. A francba Eve-vei, és a francba vele 
is, de nem hagyhatja, hogy csak így egyszerűen  keresztülgyalogoljon rajta. 
Akkor nyitotta szóra a száját,  amikor Eve,  alig néhány centire az  ajtótól, dühös arckifejezéssel megfordult. 
- Rendben.  A  fenébe is, rendben, te nyertél. Szerencsétlenné tettél. Vagy nem ezt akartad? Éjjelente álmatlanul forgolódom,  étvágyam sincs. Mintha valami eltört 
volna bennem,  a munkámat  is csak éppen hogy elvégzem. Most boldog vagy? 
Roarke úgy érezte, mintha jeges  marok szorítása 
enyhült volna a szíve körül. 
- Annak kellene lennem? 
- Eljöttem vagy nem? Itt vagyok, mert nem tudok 
többé távol lenni tőled - rántotta meg a láncot az inge 
alatt, és néhány hosszú lépéssel Roarke előtt termett. 
Még ezt az átkot is felvettem. 
Roarke az eléje tartott gyémántot bámulta,  mely 
minden tüzét és titkát egyenesen az arcába szikrázta. 
- Ahogy előre mondtam. Jól áll. 
- Tudod is te  azt - motyogta Eve, és megfordult. 
Úgy érzem magam tőle, mint egy idióta.  De ettől az 
egésztől úgy  érzem  magam. Hát legyen  ezentúl idióta 
leszek. Ideköltözöm  és elviselem azt az idegesítő robotot, 
amit te csak  inasnak nevezel. Gyémántokat fogok hordani. Csak ne... - fúlt el a hangja, majd kezébe temette 
az arcát, és zokogásban tört ki. - Nem bírom tovább. 
- Ne. Az Isten szerelmére, ne sírj. 
- Csak kimerültem  - állt egyik lábáról a másikra 
Eve, hogy el ne  essen. -  Csak kimerültem,  ennyi az 
egész. 
- Nevezz, aminek akarsz - állt fel Roarke remegve, 
és nagyon megrémült Eve  könnyei láttán. - Vágj hozzám valamit.  Tombold ki magad. 
Eve hátrahőkölt, amikor Roarke mellé lépett. 
- Ne. Kell egy perc, amíg összeszedem magam, miután bohócot csináltam magamból. 
Roarke nem hallgatott rá, inkább szorosan magához 
húzta.  Eve kétszer is próbált hátrálni előle. Majd kétségbeesetten viszonozta az ölelést. 
- Ne menj el - szorította Roarke vállához az arcát. 
Ne menj el. 
- Nem megyek  sehová - tolta el gyengéden magától 
a férfi, és két tenyere közé fogta az arcát. Vajon mi lehet 
egy férfinek rettenetesebb vagy rémítőbb, mint egy erős 
nő könnyei? - Egész idő alatt egyedül voltam. Szeretlek, 
Eve. Annyira szeretlek, hogy alig bírom elviselni. 
- Szükségem van rád. Nem harcolhatok az érzéseim 
ellen. De nem is akarok. 
- Tudom - nyugodott meg Roarke, majd egyik kezével megemelte Eve állát, és egyenesen a  szemébe nézett. - Ebbe bele kell nyugodnunk - és megcsókolta Eve 
nedves arcát előbb balról, majd jobbról. - Valóban nem 
tudok létezni nélküled. 
- Azt mondtad, hogy menjek el. 
-Lezártam az ajtót - mosolyodott el  halványan  a 
férfi, mielőtt  ismét  megcsókolta volna Eve-t.  - Ha néhány órával tovább bírod, én mentem volna el hozzád. 
Csak ültem itt, és próbáltam magam lebeszélni az indulásról, de nem jártam szerencsével. És akkor besétáltál. 
Veszedelmesen közel jártam hozzá, hogy térdre boruljak 
előtted. 
- Miért? - simogatta meg Eve Roarke  arcát. - Hiszen bárkit megkaphatsz. Talán meg is kaptál már. 
-Miért? - hajtotta  le a fejét  Roarke. - Ez nagyon 
furcsa. Lehet, hogy a tisztaságod miatt vagy  a csendes viselkedésedért, vagy a tökéletes érzékedért a divat iránt? 
és Roarke örömmel látta, hogy ezt hallva a lány szégyenlősen elmosolyodott. - Nem, most  biztos valaki másra 
gondolok.  Inkább a bátorságod,  a  kiegyensúlyozottságod, a nyugtalan  természeted és a kedves szíved fogott 
meg. 
- Ez sem én vagyok. 
- Ó, dehogynem, drága Eve - csókolta meg Roarke. 
- Mint ahogy az ízed, az illatod, a kinézeted, a hangod is. 
Tönkretettél.  Beszélgetni fogunk - motyogta, miközben 
ujjaival törölte le  Eve száradó könnyeit. -  Kitaláljuk a 
módját, hogy mindketten jól érezzük magunkat. 
- Szeretlek - remegett meg Eve lélegzete. - Istenem. 
Roarke-on úgy söpörtek keresztül az érzelmek, mint 
a nyári vihar: gyorsan,  erőszakosan, de amint elvonult, 
egyből újra kitisztult minden. 
- Ugye hogy nem haltál bele? 
- Azt hiszem, nem. Meg fogom szokni - és legközelebb talán nem fogja úgy érezni, hogy kígyók tekeregnek 
a gyomra helyén. Eve felfelé fordította a fejét, és szájával 
rátalált Roarke szájára. 
Forró, mohó és vággyal teli csókot váltottak. A vér 
olyan hevesen zúgott  a fülében, hogy a saját szavait sem 
hallotta.  Csak érezte, mint ahogy azt is, hogy összevissza 
ver a szíve. 
Kifogyva a levegőből, már  nedvesen rántotta  meg 
Roarke nadrágját. 
- Most. Azonnal. 
- Azonnal - húzta át  Roarke Eve feje felett az ingét, 
mielőtt a padlóra rogytak  volna. 
Tapogatózva birkóztak  a földön. Végtagjaik összegabalyodtak. Miközben Roarke Eve farmerét cibálta lefelé, a nő éhesen a vállába mélyesztette a fogait. Egy pillanatig még érezte tenyere alatt Eve forró bőrét, az alakját, 
mielőtt elsüllyedt volna a vágy mocsarában. 
A finomság várhatott, akár csak az érzékiség. Mindkettejükből feltört  a vadállat, és még akkor  is ott tombolt, amikor  Roarke fékevesztetten belehatolt.  Erezte, 
hogy Eve teste megfeszül  alatta, belévájja a körmeit, hallotta hosszú,  elnyújtott nyögését, ahogy remegve elernyedt alatta. És hagyta, hogy kiürüljön a szíve, a lelke és 
a magja. 
Eve arra ébredt, hogy Roarke ágyában fekszik, és a napfény a függönyön  át lágyan simogatja a bőrét. Csukott 
szemmel oldalt nyújtotta  a karját, és érezte, hogy  mellette az ágy üres, noha még meleg. 
- Hogy a fenébe kerültem ide? - csodálkozott. 
- Ölben hoztalak. 
Eve  szemei kipattantak,  és Roarke-ra nézett.  Meztelenül ült a térdei mellett,  keresztbe vetett lábakkal, és őt 
figyelte. 
- Ölben? 
- Elaludtál a padlón - hajolt előre, és hüvelykujjával 
végigsimított Eve  arcán. - Nem kellene  a kimerülésig 
hajtanod magad, Eve. 
- Ölben hoztál - ismételte meg Eve, de még túl kótyagos  volt ahhoz,  hogy el tudja dönteni,  zavarba kellene-e  jönnie, vagy sem. - Azt hiszem, sajnálom, hogy átaludtam az élményt. 
-Rengeteg időnk lesz még, hogy megismételjük a 
bemutatót. Aggódom érted. 
-Jól vagyok.  Csak... - és ebben a pillanatban az 
ágy mellett álló órára tévedt a tekintete. - Jézus Krisztus, tíz  óra. Reggel  tíz? 
Roarke visszalökte Eve-t, mert az már  pattant volna 
ki az  ágyból. 
- Vasárnap van. 
- Vasárnap? - és Eve teljesen zavarodottan dörgölte 
a szemét, amíg a látása ki nem tisztult. - Kicsit összezavarodtam - noha visszaemlékezett, hogy nincs szolgálatban, de a figyelmetlenség... 
- Aludnod kellett - magyarázta Roarke, mintha csak 
a gondolatai között olvasott volna. - És üzemanyagra is 
szükséged van, de ezúttal nem koffeinre - nyúlt az éjjeliszekrény felé, és Eve-nek kínálta az ott álló üveget. 
Eve kételkedve  figyelte a sápadt rózsaszín folyadékot. 
- Mi ez? 
-Idd meg. Jót fog  tenni -  és  hogy  biztos legyen 
benne, Eve szájához tartotta a palackot. Tulajdonképpen 
pirula formájában  is beadhatta volna neki  a stimulálószert,  de tudta, mennyire ódzkodik a drogoktól. - Ezen 
dolgozik az egyik laboratóriumom.  Hat hónapon belül 
piacra fogjuk dobni. 
-  Kísérleti szer? - szűkült össze Eve szeme. 
-  Teljesen biztonságos - mosolygott Roarke, és félretette az  üres üveget. - Még senki sem halt bele. 
-  Ha-ha - ült vissza Eve, miközben egyszerre érezte 
magát csodálatosan kipihentnek és csodálatosan  izgatottnak. - Be kell mennem a kapitányságra, hogy tisztába tegyek néhány, az asztalomon heverő aktát. 
- Inkább pihenned kellene - és Roarke felemelte az 
egyik kezét, mielőtt Eve vitatkozni kezdett volna. - Egy 
napot.  Vagy csak egy délutánt.  Szeretném, ha ezt velem 
töltenéd, de ha úgy érzed, magányra van szükséged, akkor inkább vonulj el. 
-Azt hiszem,  egypár óra rám fér - ült föl Eve, és 
karjait Roarke nyaka köré fűzte. - Mit forgatsz a fejedben? 
Roarke vigyorogva gördítette vissza Eve-t az ágyra. 
Ezúttal megvolt a finomság és az érzékiség is. 
Eve nem volt  meglepve, hogy egy cédulára írt üzenet 
várta.  A vasárnap már évtizedekkel ezelőtt megszűnt pihenőnapnak lenni. Az  üzenetrögzítője  is vadul sípolva 
jelezte, hogy üzenete érkezett Nadine Fursttól és az arrogáns Morse-tól, egy másik Yvonne Metcalf szüleitől 
aminek láttán gondterhelten masszírozni kezdte a halántékát -, valamint Mirina Angelinitől. 
- Nem veheted magadra a bánatukat - szólalt meg 
Roarke a háta mögött. 
-  Micsoda? 
-  Metcalfék bánatát. Látom az arcodon. 
-  Csak  belém  tudnak kapaszkodni - és a  monogramjával szignálta az üzeneteket, így később egyértelműen dokumentálni lehetett, hogy megkapta. - Tudniuk kell,  hogy él még valaki, aki törődik a lányukkal. 
- Szeretnék mondani valamit. 
Eve a szemét forgatta,  és  felkészült, hogy Roarke a 
pihenésről és az objektív megközelítésről fog neki kiselőadást tartani. 
- Gyorsan, ki vele, hadd lássak végre munkához. 
- Régen rengeteg  zsaruval volt dolgom. Kerültem, 
megvesztegettem őket, túljártam az eszükön vagy leköröztem mindegyiket. 
Eve annyira elámult, hogy csípőjével nekiütközött az 
íróasztalnak. 
- Nem vagyok benne  biztos, hogy pont a megfelelő 
embernek meséled ezt. Az aktád meglepően tiszta. 
- Persze hogy az - és hirtelen ötlettől vezérelve megpuszilta Eve orrát. - Fizettem érte. 
Eve összerezzent. 
- Igazán, Roarke. Amit nem tudok, azzal nem is árthatok. 
- A helyzet az - mutatott rá Roarke szelíden -, hogy 
rengeteg rendőrrel kerültem kapcsolatba az évek során. 
De te vagy közülük a legjobb. 
Eve teljesen sakk-matt lett a meglepetéstől. Csak 
pislogott. 
- Izé... 
- Kiállsz a holtakért és a gyászolókért, Eve. Le vagyok nyűgözve. 
-Állj le - húzódott odébb Eve, miközben  nagyon 
zavarba jött. - Én ezt komolyan veszem. 
- Felhasználhatod, amikor visszahívod  Morse-t, és 
szembekerülsz a nyafogós hangjával. 
- Nem fogom visszahívni. 
- Szignáltad az üzenetet. 
- De előbb letöröltem  - mosolygott  Eve. -  Hoppá. 
- Imádom a stílusod - ültette fel Roarke nevetve az 
asztalra. 
Eve elnézte magának, hogy előbb beletúrt a férfi hajába, és csak utána szabadította ki magát az öleléséből. 
- Azonnal eressz el. Most  pedig  húzódj hátra, amíg 
megtudom, mit akar Mirina Angelini - és  miután 
Roarke visszakozott, tárcsázta a számát. 
Maga Mirina válaszolta  meg a hívást, az ő sápadt, feszült arca jelent meg a képernyőn. 
- Ó, Dallas hadnagy. Köszönöm, hogy ilyen gyorsan 
visszahívott. Attól féltem, holnapig nem is hallok magáról. 
- Mit tehetek önért, Ms. Angelini? 
- Beszélnem kell magával,  amilyen gyorsan csak lehetséges. És nem akarom, hogy a kapitány megtudja, 
hadnagy. Ő már eleget tett értem és a családomért. 
- A nyomozással kapcsolatban? 
- Igen, legalábbis remélem. 
Eve intett Roarke felé, hogy hagyja el az irodát, de a 
férfi  csak nekidőlt a falnak. Rámordult,  majd visszafordult  a képernyő felé. 
- Boldogan találkozom magával, amikor csak akarja. 
- Pontosan,  hadnagy. Úgy kell  találkozzunk, hogy 
az nekem is megfeleljen. Az orvosom éppen most tiltott 
el attól, hogy hosszabb utakat tegyek. Magának kell idejönnie. 
- Azt akarja, hogy Rómába utazzak? Még ha a kapitányság engedélyezné is az utat, ehhez  valami konkrétumot is fel kellene mutatnom.  Csak  így  tudom elszámolni az időt és a költségeket. 
- Majd  én  elviszlek - szúrta közbe  könnyedén 
Roarke. 
- Maradj csendben. 
- Ki van ott? Van még ott valaki magán kívül is? 
remegett meg Mirina hangja. 
- Roarke - sziszegte Eve. - Ms. Angelini... 
- Ó, az  nagyszerű.  Már próbáltam elérni. Nem jönnének együtt? Tudom, hogy ez gond, hadnagy. Gondolkodtam rajta,  hogy megmozgassam-e  a kapcsolataimat, 
de meg fogom, ha úgy látom szükségesnek. A kapitány 
majd tisztázza. 
- Biztos vagyok benne, hogy megteszi - mormolta 
Eve. - Megyek, amilyen gyorsan csak  tudok. Viszlát 
bontotta az összeköttetést. - Utálom, hogy a pénz mindenre jó. 
- A bánatnak és a gyásznak nincsenek  gazdasági határai. 
- Ó, fogd már be - fortyant fel Eve, és belerúgott az 
asztalba. 
- Szeretni fogod Rómát - mosolyodott el Roarke. 
Eve valóban  szerette Rómát.  Legalábbis ezt  gondolta 
azon a rövid, sietős úton, amikor a repülőtérről Angelini 
lakásáig, a Spanyol Lépcsőkig megtettek. Gyors pillantást vetett a  szökőkutakra és  a romokra:  mindent túl 
ősinek látott ahhoz, hogy higgyen a szemének. 
Eve  a privát limuzin hátuljából zavart  áhítattal 
figyelte az elegáns gyalogosokat. A divat földet seprő lebernyegekben  nyilvánult meg. De  látott  többrészes, 
testhez  tapadó ruhakölteményeket is a sápadtfehértől 
egészen a mélybronz színűig. Az emberek derekát drágakövekkel berakott övek díszítették,  melyek összhangban álltak a lapos sarkú, fénytelen ékkövekkel díszített 
cipőkkel és a berakott táskákkal, melyeket a férfiak és  a 
nők egyaránt viseltek. Mindenki úgy festett, mintha valamelyik uralkodóházból származna. 
Roarke nem is álmodta, hogy Eve ennyire el tudja tátani a száját. Megelégedéssel töltötte el, hogy látja: Eve 
úgy bámul, hogy  egy ideig még a küldetéséről is megfeledkezett. Szégyen, gondolta magában, hogy nem tudnak egy  vagy  két napot  kiszakítani, ami alatt megmutathatná neki a várost, annak nagyszerűségét, és hihetetlen állandóságát. 
Sajnálta, amikor a kocsi döcögős fékezése visszarántotta a valóságba. 
- Remélem, érdemes volt idejönni - és anélkül, hogy 
megvárta volna a sofőr segítségét, Eve kinyitotta az ajtót. 
Amikor Roarke megfogta a könyökét, hogy a házhoz kísérje, feléje fordult, és haragosan ránézett. - Hát cseppet 
sem zavar, hogy egy beszélgetésért átrepültünk az óceánon? 
-Drágám, én gyakran utazom messzire jelentéktelen üzletek miatt. És akkor nincs is ilyen elragadó társaságom. 
Eve felhorkant, és már  majdnem előhúzta a jelvényét,  hogy  felmutassa  a biztonsági droidnak, mielőtt 
eszébe jutott volna, hol van. 
- Eve Dallas és Roarke keresi Mirina Angelinit. 
- Már várja önöket, Eve Dallas és Roarke - siklott a 
droid az aranyozott felvonóhoz, és érvényesített egy kódot. 
- Szerezhetnél egy ilyet - intett fejével Eve a droid 
felé, mielőtt becsukódott volna mögöttük a lift ajtaja. 
Akkor lapátra tehetned Summersetet. 
- Summersetnek megvan a magához illő bája. 
- Aha - csattant fel Eve kissé  hangosabban. - Azt 
meghiszem! 
Amikor az ajtó kinyílt, egy arannyal és elefántcsonttal borított előszobában találták magukat, melynek közepén egy hableány alakú szökőkútból folyt  csobogva a 
víz. 
-Jézusom - suttogta Eve, miközben végighordozta 
tekintetét a pálmafákon és  a festményeken. - Nem hittem volna,  hogy bárki is így tud élni rajtad kívül. 
- Isten  hozta Rómában - lépett elő Randall Slade. 
Köszönöm, hogy eljöttek.  Kérem, kerüljenek beljebb. 
Mirina a nappaliban várja magukat. 
- Nem említette, hogy ön is itt lesz, Mr. Slade. 
- Együtt határoztuk el, hogy felhívjuk. 
Eve követte a férfit, miközben már azok a kérdések 
jártak az eszében, amiket fel akart tenni. A nappali egyik 
fala teljes egészében üvegtáblákból állt. Egyirányú üveg, 
gondolta Eve, mivel az épület mindössze hat emelet magas volt. Annak ellenére, hogy az épület csupán hat emelet magas volt,  csodálatos látkép tárult a szeme elé a városról. 
Mirina elegánsan ült egy hajlított fotelben, és egyik, 
kissé remegő kezében tartott csészéből teát szürcsölt. 
Kék köntösében még annál is sápadtabbnak és törékenyebbnek  tűnt,  mint amikor  utoljára  találkoztak. 
Nem volt rajta papucs, és meztelen lábkörmeit úgy festette, hogy a színe menjen a ruhája színéhez. Haját szigorú kontyba kötötte, és egy ékkövekkel kirakott csattal 
fogta össze. Eve arra gondolt, hogy olyan, mint egy antik, római istennő, de ahhoz már túl vázlatosak voltak a 
mitológiai  ismeretei, hogy eldöntse, melyikhez hasonlít 
leginkább a sok közül. 
Mirina nem állt fel, amikor beléptek, és el sem mosolyodott,  de letette a kezében tartott csészét, és elővett 
még kettőt, amibe egy apró, fehér porcelánkannából teát 
töltött. 
- Remélem, csatlakoznak hozzám egy teára. 
- Nem partira jöttem, Ms. Angelini. 
- Nem, de eljött, és ezért nagyon hálás vagyok. 
- Hadd csináljam én - és megnyugtató mosollyal, 
ami csaknem feledtette,  hogy Mirina kezében  remeg a 
csésze, Slade átvette tőle a kannát. - Kérem, üljenek le 
invitálta a vendégeket. - Nem tartjuk fel önöket tovább, 
mintsem az szükséges, de addig is helyezzék magukat 
kényelembe. 
- Itt nincs nyomozati jogköröm - kezdte Eve, miközben leereszkedet egy párnázott fotelbe. - De ha beleegyeznek, szeretném felvenni a beszélgetést. 
Mirina Slade-re nézett, és beharapta az alsóajkát. 
- Igen, hát persze - és megköszörülte a torkát, amikor Eve elővette a rögzítőjét, és  elhelyezte kettejük között az asztalon. - Maga tud... arról a kis afférról, Randy 
afférjáról a 38-as szektorban. Több éve történt. 
-Tudok  - erősítette meg Eve. - De  nekem azt 
mondták, hogy maga nem. 
-  Randy maga mesélte el tegnap - nyújtotta ki Mirina szinte vakon a kezét, Slade pedig megfogta. - Maga 
egy erős, magabiztos nő, hadnagy. Talán nehezére esik 
megérteni bennünket, akik korántsem vagyunk ilyenek. 
Randy eddig azért nem  vallotta be, mert  tartott  tőle, 
hogy nehezen emészteném meg a hírt. Tudja, az idegeim 
- vonta meg soványka vállait. - Az üzleti válságok erőt 
adnak, a személyi válságok viszont teljesen a mélybe taszítanak. Az orvosok mind azt javasolták, hogy kerüljem 
őket. Jobb, ha nem nézek szembe a problémákkal. 
-Törékeny vagy - jelentette ki Slade, és megszorította a kezét. - Emiatt nem kell szégyenkezned. 
-Mindenesetre  ezzel  szembe  kell  néznem. Ön ott 
volt - fordult  Roarke felé -, amikor az incidens történt. 
- Az állomáson voltam, talán még a kaszinóban is. 
- És a biztonságiak, azok a biztonságiak, akiket Randy hívott, a maga emberei voltak. 
- így igaz. Mindenkinek tartott saját biztonsági szolgálatot. A bűnügyeket csak akkor adtuk tovább a hatóságoknak, ha nem tudtuk személyesen lerendezni. 
- Ez alatt  a megvesztegetést érti. 
- Természetesen. 
- Randy lepénzelhette volna a biztonságiakat. Mégsem tette. 
- Mirina - és Randy megint  megszorította a kezét, 
hogy lecsendesítse. - Azért nem vesztegettem meg őket, 
mert  nem tisztult ki eléggé az agyam ahhoz, hogy ez az 
eszembe jutott volna. Ha megteszem, nem lennének feljegyzések,  és most nem lenne miről beszélgetnünk. 
- A súlyosabb vádakat ejtették - mutatott rá Eve. 
A maradékért pedig a legalacsonyabb büntetési  tételt 
kapta. 
- És biztosítottak, hogy az egész ügyet  örökre a szőnyeg alá söprik. De nem így történt. Azt hiszem, most 
valami erősebbet kívánok a teánál. Roarke? 
- Ha lehet, akkor whiskyt. Kétujjnyit. 
- Mondd  el nekik, Randy - súgta a fülébe  Mirina, 
miközben két whiskyt programozott a rejtett bárba. 
Slade  bólintott,  átnyújtotta  Roarke-nak  az italát, 
majd egy hajtásra kiürítette a saját poharát. 
- Cicely felhívott aznap éjjel, amikor meggyilkolták. 
Eve felkapta a fejét, mint egy kopó, amikor vért szagol. 
- Ennek nem maradt nyoma a linkjében. Semmiféle 
kimenő hívás nem került rögzítésre. 
- Nyilvános fülkéből hívott. Nem tudom, honnan. 
Az ottani idő szerint éppen hogy elmúlt éjfél. Izgatott és 
dühös hangnemben beszélt. 
- Mr. Slade, a hivatalos kihallgatáson azt vallotta, 
hogy azon az éjszakán nem  beszélt Towers vizsgálóbírónővel. 
- Hazudtam. Mert féltem. 
- Tehát visszavonja a korábbi vallomását? 
- Korrigálom. Ügyvédi  tanács  nélkül, hadnagy,  és 
tudatában annak, milyen következményekkel jár, ha hamis  vallomást  teszek  egy folyamatban lévő nyomozás 
alatt. Most  bevallom,  hogy röviddel a gyilkosság előtt 
felhívott. Ez természetesen alibit biztosít nekem, ha úgy 
tetszik. Az, hogy a rendelkezésemre álló idő alatt átutaztam volna az óceánon, hogy megöljem, közel áll a lehetetlenhez. Természetesen ellenőrizheti a linkem felvételeit. 
- Biztos lehet benne, hogy meg is teszem. Mit akart 
magától Towers? 
- Azt kérdezte, igaz-e mindaz, amit arról a botrányról hallott. Először  csak  ezt. Összezavarodtam. Először 
nem értettem, miről beszél,  és miért olyan ideges, majd 
amikor  konkrétumokat mondott, rájöttem, hogy  tudomást szerzett a 38-as szektorról. Pánikba estem, és mentegetőzni kezdtem,  de képtelen  voltam  Cicely szemébe 
hazudni. A falhoz szorított. Erre én is dühbe gurultam, 
és vitatkozni kezdtem. 
Itt tartott egy kis szünetet, és Mirinára nézett. Úgy 
figyelte, mintha  azt várná tőle, hogy összeroppan, mint 
egy üveg. 
-Vitatkoztak,  Mr. Slade? - kérdezett vissza  Eve. 
- Igen. Arról, hogy mi történt akkor, és miért. Tudni akartam, honnan szerzett tudomást a történtekről, de 
egyszerűen letorkollt.  Hadnagy, valósággal dühöngött. 
Azt mondta, hogy a lánya miatt utána kell járnia a történteknek. Aztán velem is beszélnie kell. Hirtelen fejezte 
be a hívást, én pedig leültem gondolkodni és inni. 
Ezzel visszasétált Mirinához, és megveregette a vállát. 
- Kora hajnalban  hallgattam a  híreket,  és onnan 
tudtam meg, hogy megölték. 
- Addig még soha nem említette  magának azt az incidenst? 
-Nem. Nagyon  jó  viszonyban  álltunk.  Tudott  a 
játékszenvedélyemről, el  is ítélte, de csak szelíden. Ott 
volt neki Dávid. Nem hinném,  hogy  tisztában lett volna 
vele, mennyire belekeveredtünk. 
- Dehogynem - javította ki Roarke.  - Engem kért 
meg rá, hogy tegyek valamit. 
- Ó - mosolygott Slade  az üres pohárra. - Akkor 
ezért nem jutottam be a maga Vegas  II-jére. 
- Igen, ezért. 
- De  miért most? - kérdezte Eve. - Miért most döntött úgy,  hogy korrigálja a korábbi vallomását? 
- Úgy éreztem, a múlt egyre jobban  rám telepszik. 
Tudtam,  mennyire fog fájni Mirinának, ha valaki mástól 
értesül a történtekről. Nekem kellett elmondanom. És 
döntött úgy, hogy fölveszi magával a kapcsolatot. 
-Közösen  döntöttünk - fogta  meg  Mirina ismét 
Slade kezét. - Az anyámat már nem  hozhatom vissza. És 
tudom, milyen fájdalmasan fogja érinteni az apámat, ha 
elmondjuk, hogy Randy fájdalmat okozott a mamának. 
Ezzel meg kell tanulnunk együtt élni. De könnyebb lesz, 
ha tudom, hogy megbűnhődik, aki ki akart használni 
engem és Randyt.  Az anyámnak nem kellett volna odamenni az éjszaka közepén, nem kellett volna neki meghalnia, ha nem engem akar védeni. 
Amikor már nyugat felé repültek, Eve sétálni kezdett a 
gép kényelmes kabinjában. 
- Családok - akasztotta bele a hüvelykujját a farzsebébe. - Gondoltál már erre, Roarke? 
- Alkalmanként - kattintottá le  monitorán az üzleti 
híreket, miközben Eve beszélni kezdett. 
- Ha ezt  az  elképzelést követjük, akkor Cecília 
Towers anyaként ment el az éjszakai találkozóra. Valaki 
a gyermekei boldogságát fenyegette. Ezt akarta lerendezni. Még ha adott is Slade-nek egy lehetőséget, elsőként ő maga szeretett volna utánajárni a dolgoknak. 
- Ez egy  szülőnél teljesen  természetes, mondhatni 
ösztönös. 
- Mi mindketten jobban tudjuk - villantotta felé Eve 
a tekintetét. 
- Nem  képzelem, hogy bármelyikünk elképzelése 
lenne az átlag, Eve. 
- Oké - foglalt helyet Eve elgondolkozva a szék karfáján. - Tehát ha természetesnek feltételezzük, hogy egy 
anya azonnal a gyermekei védelmére kel, akkor Towers 
pontosan azt tette, amit a gyilkosa várt. Aki jól ismerte a 
természetét. 
- Mondhatnám, tökéletesen. 
- De egyben  a törvényt szolgálta. Kötelessége volt, 
de talán ösztönösen is jelentett volna minden fenyegetést 
vagy zsarolási szándékot a hatóságok felé. 
-Az anyai szeretet sokkal erősebb,  mint  a törvény 
tisztelete. 
- Nála minden bizonnyal, és bárki is gyilkolta meg, 
tudott erről. De ki tudhatott róla? A szeretője,  az exférje, 
a fia, a lánya és Slade. 
- És még mások is, Eve. Kiállt a hivatásos anyaság 
mellett, és a családok jogaiért. Tucatnyi történet keringett róla, hogy küzdött mindig is a családja mellett. 
- De kicsit  kockázatos lett volna, ha mindez a sajtó 
tudomására jut. A média... elfogult lehet, és az is. Úgy 

kanyarítják a történetet, hogy az megfeleljen a saját céljaiknak. Említettem, hogy a gyilkosa tudta ezt. Nem feltételezte, hanem tudta. Vagy személyesen ismerte, vagy 
kiterjedt kutatást végzett az irányában. 
- Ez nem igazán szűkíti le a gyanúsítottak névsorát. 
Eve egy legyintéssel intézte el a közbeszólást. 
- És ugyanez áll Metcalfra. Megbeszélt egy találkozót, de nem dokumentálta a naplójában.  Honnan tudta 
ezt a gyilkos? Onnan, hogy ismerte  a szokásait. Az én 
munkám, hogy kitaláljam, kire illenek az itt felsoroltak. 
Mert lehet még több áldozat is. 
- Ebben ennyire biztos vagy? 
- Igen, és dr. Mira is megerősítette. 
- Ezek szerint beszéltél vele. 
Eve nyugtalanul felállt. 
- A tettes... irigy, sértett és elbűvölik a sikeres nők. 
A nők,  akik reflektorfényben állnak, akik nyomot hagynak maguk után. A gyilkosságokat talán  a hatalomvágy 
motiválja, de csodálkoznék, ha ebben igazam lenne. Talán ez  túl nagy tekintélyt  kölcsönözne neki. Talán  ez 
csak egy érzés. A lopakodás, a csalogatás,  a tervezés. Vajon ki után lopakodik ebben a percben? 
- Néztél már tükörbe? 
-Hmm? 
-Feltűnt már, hogy milyen gyakran láttad a saját 
arcod a sajtóban és a képernyőn? - állt fel Roarke, miközben erővel tartotta vissza a rátörő félelmet. Eve vállára tette a kezét, és mélyen a szemébe nézett. - Elgondolkoztál már ezen? 
- Reménykedtem  benne -  javította ki Eve -, mert 
felkészültem. 
- Megrémítesz - és Roarke alig ismert a saját hangjára. 
- Azt mondtad, én vagyok a legjobb - vigyorgott, és 
megveregette Roarke arcát. - Lazíts, Roarke. Nem szándékozom elkövetni semmi butaságot. 

- Ó, akkor ezentúl nyugodtan alszom. 
- Mennyi idő maradt még a landolásig? - lépett Eve 
türelmetlenül a kémlelőernyőhöz. 
- Azt hiszem, harminc perc, vagy valahol akörül. 
- Szükségem van Nadine-ra. 
- Mit forgatsz a fejedben, Eve? 
- Én? Ó, csak hiányzik a közszereplés - túrt bele kócos hajába.  - Nincs  valami  sikkes történeted,  valami 
olyasmi, amit a média felkaphat és a címlapra rakhat? 
- Azt hiszem, elő tudok  ásni néhányat  - sóhajtott 
Roarke. 
- Nagyszerű. Akkor ásd  elő - huppant le Eve  az 
egyik ülésbe, és összekulcsolta kezét a térdén. - Remélem, tudok venni magamnak néhány új ruhát. 
- Amennyit csak akarsz - kapta fel Roarke Eve-t, és 
az ölébe ültette. - De ragaszkodom hozzá, hogy a közelemben legyen, hadnagy. 
- Nem dolgozom együtt civilekkel. 
- Most történetesen a bevásárlásról beszéltem. 
- Ez az előásás? - kérdezte Eve, miközben a férfi  az 
inge alá csúsztatta a kezét. 
-Igen. 
- Oké - kezdett fészkelődni Eve, amíg lovagló ülésbe nem került Roarke térdén. - Csak legyél mellettem, 
ha akarsz. 
Tizedik fejezet 
- Először el kell készítenem a bevezetőmet - nézett körül Eve irodájában Nadine, és felvonta a szemöldökét. 
Hát nem egészen olyan, mint egy szentély. 
- Hogy mondod? 
Nadine, mintha csak a saját irodájában lenne, állított 
Eve monitorának a szögén. Nyikorgott. 
- Mostanáig úgy őrizted az irodát, mint valami megszentelt területet. Kicsit többre számítottam egy íróasztallal felszerelt lyuknál és néhány recsegős széknél. 
- Ott az otthon, ahol a szív - jegyezte meg Eve kedvesen,  és hátradőlt azoknak a recsegő székeknek az egyikében. 
Nadine soha nem tartotta magát klausztrofóbiásnak, 
de az  ipari bézsszínű falak olyan szörnyen közel álltak 
egymáshoz, hogy úgy gondolta, ideje felülbírálnia ezt az 
álláspontját. És az egyszárnyú, keskeny ablakra sem szereltek  ernyőt, habár a  hangszigetelést nem spórolták el, 
és megkapó kilátást kínált egy helyi légiforgalmi pályaudvarra. 
És Nadine legnagyobb ámulatára a kis szobát zsúfolásig teletömték. 
- Azt hittem, miután  az elmúlt télen megoldottad a 
DeBlass-ügyet, tágasabb irodára jogosultál. Igazi ablakkal.  Talán még egy szőnyeget is leteríthetnél a padlóra. 
- Lakberendezni jöttél vagy riportra? 
- A felszerelésed is meglehetősen patetikus - és Eve 
munkaeszközeit  látva Nadine csettintett  a  nyelvével, 
mintha csak  otthon lenne. - Nálunk a semmittevőknek 

jár ilyen, de talán még azoknak sem. A lomot inkább felajánljuk jótékony célra. 
Csak fel ne húzd magad, gondolta Eve. Csak fel ne 
húzd magad. 
- Amikor legközelebb ilyesmi jut az eszedbe, akkor a 
rendőralapnak adakozz. 
Nadine erre elmosolyodott, és előrehajolt az íróasztal 
fölé. 
-A 75-ös csatornánál minden semmittevőnek van 
saját AutoSéfje. 
- Kezdelek megutálni, Nadine. 
- Csak próbállak felkészíteni az interjúra. Te is tudod, Dallas, mit  szeretnék.  Egy négyszemközti mélyinterjút azzal a nővel,  aki az egyenruha alatt rejtőzik. Eve 
Dallas,  a New York-i rendőrnő élete és szerelmei. A köz 
szolgájának a magánélete. 
Eve nem szakította félbe.  Csak egyre morcosabban 
nézett. 
- Ne játszd el a szerencséd, Nadine. 
- Pedig abban vagyok a legjobb - dobta le magát 
Nadine egy székbe, és elfordult egy kicsit. - Milyen vagyok ebből a szögből, Pete? 
- Szupi -  tartott egy tenyérnyi távirányítót Nadine 
arcához Pete. 
- Pete nem a szavak embere - kommentálta Nadine. 
- Éppen ezért szeretem. Nem akarsz  csinálni valamit a 
hajaddal? 
Eve még  azelőtt visszafogta magát,  hogy  beletúrt 
volna a loboncába. Gyűlölte a kamerát, de még jobban 
előtte ülni. 
-Nem. 
- Engedd el magad - vett elő egy kis piperekészletet 
túltömött táskájából  Nadine, és felkent valamit a szeme 
alá, majd ellenőrizte, hogy a rúzs nem kenődött-e a fogaira. - Oké - dobta vissza a kompaktot a táskába, és 
alig hallható selyemsuhogás kíséretében keresztbe vetette a lábait, majd a kamera felé fordult. - Indítsd. 
- Már forog is. 
Nadine arckifejezése megváltozott.  Eve egész érdekesnek találta a jelenséget. Abban a pillanatban, ahogy 
kigyulladt a piros lámpa, a vonásai ellágyultak. A hangja, ami eddig elevenen, élénken csilingelt, most lelassult 
és elmélyült, szinte  önmagában  magára  vonzotta a  figyelmet. 
- Itt Nadine Furst, egyenesen Eve Dallas irodájából, 
a rendőrkapitányság gyilkossági csoportjától.  Exkluzív 
interjút hallanak arról a brutális és mindeddig felderítetlen gyilkosságról, melyben  elhunyt Cicely Towers vizsgálóbírónő, valamint Yvonne Metcalf díjnyertes színésznő 
haláláról. Hadnagy, összefügg ez a két eset? 
- A bizonyítékok nem  zárják ki ennek a lehetőségét. 
Összevetettük az orvosi jelentéseket, és  azokból az derült 
ki, hogy az elkövetés módja és a gyilkos fegyver megegyezik. 
- Efelől semmi kétség? 
-Semmi.  Mindkét nőt egy keskeny, sima pengéjű, 
kilenchüvelykes késsel gyilkolták meg, ami a markolattól kezdve fokozatosan keskenyedik. A hegyét  alakúra 
köszörülték. Mindkét esetben szemből támadtak az áldozatokra,  és  egyetlen, jobbról balra haladó  vágással 
metszették át a torkukat. 
Eve felemelt egy jelölőfilcet az asztaláról, és elrántotta Nadine torka előtt, hogy a riporternő megrázkódott, 
és ijedtében pislogott. 
- Valahogy így. 
- Értem. 
- A nyaki verőér átvágása miatt az áldozatok hirtelen sok  vért vesztettek, azonnal elgyengültek, minek következtében már képtelenek voltak segítséget hívni vagy 
védekezni. A halál másodpercek alatt beállt. 
- Más szóval a gyilkosnak csak nagyon rövid  időre 
volt szüksége.  Szemből érkező támadásról beszélt, hadnagy. Vajon ez azt jelenti, hogy az áldozatok ismerték a 
gyilkosukat? 
- Nem szükségszerűen, de egyéb bizonyítékokból arra a következtetésre  jutottunk, hogy ismerték, de legalábbis számítottak rá, hogy  találkoznak valakivel.  Például erre utal  az önvédelem teljes hiánya is. Ha én így 
csinálnék... - lökte előre Eve ismét a tollat, mire Nadine 
a torka elé kapta a kezét. - Láthatja, az ember automatikusan védekezik. 
-Ez  nagyon érdekes  - jegyezte  meg  Nadine, de 
minden rutinját igénybe kellett vennie, hogy ne essen ki 
a szerepéből. - Rengeteg  részletet tudunk a gyilkosságról, de  az indítékról vagy magáról a gyilkosról semmit 
sem. Miféle kapcsolat állt fenn Towers vizsgálóbírónő és 
Yvonne Metcalf között? 
- Ebben a tekintetben több szálon is folyik a nyomozás. 
- Towers vizsgálóbírónőt már három hete megölték. 
Még mindig nincs gyanúsított? 
- Pillanatnyilag nem áll a rendelkezésünkre elég bizonyíték,  hogy  kiadhassuk a letartóztatási parancsot. 
- Ezek szerint mégiscsak vannak gyanúsítottak? 
- A lehető leggyorsabban dolgozunk. 
- És az indíték? 
- Az emberek számtalan okból megölhetik a társaikat. Ez  azóta folyik így, hogy az első élőlény kimászott a 
szárazföldre. 
- A Biblia  szerint - szúrta közbe Nadine -, a gyilkosság a legősibb bűn. 
-Mondhatni hosszú múltra tekinthet vissza. Lehet, 
hogy a  genetika segítségével képesek vagyunk kiszűrni 
rengeteg nemkívánatos hajlamot,  másfelől viszont  még 
mindig  kénytelenek vagyunk elrettentésül büntetőkolóniákat felállítani és szabadságvesztéssel fenyegetőzni. Az 
emberi természet mindig is megmarad annak, ami. 
- A következő alapvető emberi motivációkat a tudomány képtelen kiszűrni:  szeretet, gyűlölet, kapzsiság, 
irigység, harag. 
- Ez különböztet meg bennünket a droidoktól, vagy 
nem? 
- És fogékonnyá tesz  minket az öröm, a szomorúság 
és a szenvedély iránt. Viszont ezt a vitát a tudósoknak és 
az entellektüeleknek kell megvívniuk. De a felsorolt motívumok közül vajon melyik ölte meg Cicely Towerst és 
Yvonne Metcalfot? 
-Egy ember ölte meg őket,  Ms.  Furst. Akinek a 
szándékai mindeddig rejtve maradtak. 
- De azért készítettek egy pszichológiai profilt. 
-Persze - erősítette  meg Eve. - És használjuk is, 
mint ahogy minden rendelkezésünkre álló eszközt bevetettünk a gyilkos kézre kerítésének az érdekében. Meg 
fogom találni - jelentette  ki Eve, miközben szántszándékkal lassan a kamera felé fordult. - És ha már  egyszer 
rácsukódott a  cellaajtó,  az indíték többé nem  számít. 
Csak az igazság. 
- Ez egészen úgy hangzott, mint egy eskü,  hadnagy. 
Egy személyes ígéret. 
- Annak is szántam. 
-New York lakosságának a biztonsága attól függ, 
hogy tudja-e állni a szavát. Nadine Furst riportját látták 
a 75-ös csatornán  -  várt  ki egy  szíwerésnyit Nadine, 
majd biccentett. - Nem is  rossz, Dallas. Egyáltalán nem 
rossz. Leadjuk majd hatkor és  hétkor, majd még  egyszer 
éjfélkor. 
-Jó. Menj ki, Pete. 
Az operatőr vállat vont, és  kisétált az irodából. 
- Felvételen kívül kérdem - kezdte Eve. -  Mennyi 
adásidőt tudsz nekem biztosítani? 
- Mire? 
-Megmutatni magam. Ugyanis  rengetegre  volna 
szükségem. 
- Sejtettem, hogy van valami e mögött a kis ajándék 
mögött - fújta ki halkan a levegőt Nadine, ami nagyon 
közel állt a sóhajtáshoz. - Be kell vallanom, hogy csalódtam benned, Dallas. Nem hittem volna, hogy te is a kamera nyilvánosságára utazol. 
- Néhány  órán belül tanúvallomást teszek  a Mondell-ügyben. Nem tudnál odaküldeni egy operatőrt? 
- Tudnék.  A Mondell-ügy nem túl jelentős, de azért 
megér  néhány snittet - húzta elő Nadine a naplóját, és 
bejegyezte az időpontot. 
- És ma éjjel hivatalos vagyok az Új Astoriába, ezeknek az aranytálas vacsoráknak az egyikére. 
- Az Astoria-bál, hát persze - és Nadine szája gúnyos mosolyra ferdült. - Én nem dolgozom a társasági 
rovatnak, de majd értesítem az illetékest. Te és Roarke 
mindig jól jöttök a pletykavadászoknak. Ugye nem tévedek?  Valójában kettőtökről van szó? 
-Majd tudatom, hogy az elkövetkező néhány  nap 
folyamán hol érhetsz el - folytatta Eve, mintha meg sem 
hallotta volna a nyilvánvaló csipkelődést. - És rendszeresen ellátlak friss hírekkel, amiket aztán adásba tehetsz. 
- Remek - állt fel Nadine. - Talán még egy gyilkosba is belebotlasz a sikerhez és hírnévhez vezető úton. Szereztél már ügynököt magadnak? 
Eve egy pillanatig nem szólt egy szót sem, csak egymáshoz illesztette az ujjbegyeit. 
- Úgy  vélem, a te feladatod kimerül abban, hogy 
megtöltse az adásidőt, és védje a nézők jogát, miszerint 
mindent megtudhatnak, amit  csak akarnak. Az erkölcsi 
magyarázat nem tartozik ezek közé. 
- Én pedig  úgy, hogy a maga dolga szolgálni és védeni, nem pedig a zsebét tömni - kapta fel Nadine a retiküljét  a vállszíjnál fogva. -  Képernyőre fog kerülni, 
hadnagy. 

- Nadine - dőlt hátra Eve elégedetten a székében. 
Kihagytál egyet az alapvető emberi motivációk felsorolásából, aminek az  erőszak előtt lenne a helye. Az izgalmat. 
-Majd megjegyzem  - tépte fel  Nadine az ajtót, 
majd hagyta, hogy a kilincs kicsússzon a kezéből. Amikor megfordult, az arca még a kamera miatt rákent vastag sminkréteg alatt is sápadtnak és rémültnek látszott. 
- Elment az eszed? Te leszel a csali? Egy vacak  csalétek? 
-Ugye felhúzta magát? - mosolygott Eve, miközben megengedte magának azt  az apró luxust, hogy föltegye a lábát az asztalra. Nadine-t a reakciója jó néhány 
fokozattal magasabbra repítette azon a skálán, ahová Eve 
eddig elhelyezte. 
-Nagyon felbosszantott,  amikor  arra gondoltál, 
hogy magamnak akarom kisajátítani azt az adásidőt? 
Remélem, a gyilkos is hasonlóképpen reagál majd. Nem 
hallod magad előtt, Nadine? Az a rohadt zsaru betölti 
az egész sajtót. 
Nadine  visszament az  irodába, és óvatosan helyet 
foglalt. 
-Szükséged  van  rám,  Dallas. Nem akarom elmagyarázni, hogy kellene végezned a munkád... 
- Akkor ne is tedd. 
- Lássuk csak,  ki tudom-e  találni, mit forgatsz  a 
fejedben? Arra a következtetésre jutott, hogy az indíték, 
legalábbis részben az, hogy az áldozat magára  vonta  a 
sajtó figyelmét. Ha egy sor átlagpolgárt ölne meg, akkor 
egy  idő után  így is kapna sajtónyilvánosságot,  de  nem 
ilyen széles körűt, és nem is ennyire gyorsan. 
- De ha megöl két ismert arcot, akkor a határ a csillagos ég. 
- Tehát célpontot csinálsz magadból. 

- Csak gyanakszom - vakargatta bizonytalanul Eve 
a térdét. - Lehet, mindössze annyit érek  el vele, hogy 
lesz rólam egy csomó idióta felvétel. 
- Vagy egy vágás a torkodon. 
- Nahát,  Nadine,  a  végén még azt fogom hinni, 
hogy törődsz velem. 
- Azt hiszem, valóban törődöm - és egy pillanatig 
elmélyülten szemlélte  Eve arcát. - Már  hosszú ideje 
dolgozom rendőrökkel, rendőrök mellett. Te ösztönösen érzed, hogy  ki az, akire időt kell szánni, és ki az, 
akit  könnyen kell venni. És tudod, mi aggaszt engem 
igazán, Dallas? Azt hiszem, túl könnyen veszed ezt az 
ügyet. 
-Jelvényem  van - jelentette ki Eve ünnepélyesen, 
mire Nadine hangos nevetésben tört ki. 
-Látom már, hogy te is túl sok régi videót néztél. 
Hát, a te bőrödről van  szó... méghozzá a szó szoros értelmében. Még a  végén látni fogom, hogy lenyúzzák. 
- Kösz. Még valami - tette  hozzá Eve,  amikor 
Nadine felállt. -  Ha ez  az elmélet megállja a  helyét, akkor az áldozatok a jövőben közismert nők közül, a média 
által  felkapott körökből  fognak kikerülni.  Vigyázz  a 
nyakadra, Nadine. 
-Jézus - masszírozta meg remegő ujjakkal Nadine a 
torkát. - Kösz, hogy figyelmeztettél, Eve. 
- Örömömre  szolgált... a szó szoros értelmében - és 
Eve-nek még maradt ideje egy  jóízű kuncogásra az ajtó 
becsukódása és a kapitány irodájából érkező hívás között. 
Persze a főnöke is hallott a közvetítésről. 
Eve kicsit tépelődött, mielőtt nekieredt volna  a bírósághoz vezető lépcsőknek. A kamerák már vártak rá, ahogy 
Nadine  megígérte.  Akárcsak este  az Új Astoria előtt, 
amikor kiszállt Roarke limuzinjából, és próbált úgy tenni, mint aki nagyon jól érzi magát. 
Miután két napig  kamerák kereszttüzében élt, és 
nem tudott nélkülük három lépést sem megtenni, lassan 
már  csodálkozott, hogy az ágya fölé nem szereltek egy 
optikát, és ezt meg is mondta Roarke-nak. 
- Csak kérned kell, drágám. 
Terpeszben állt  a  férfi előtt abban  a  háromrészes 
koktélruhában, amit Roarke választott  ki a  számára, 
hogy a kormányzói palotában azt viselje. A csillogó fekete és arany mellény a csípője fölött végződött, és már ki 
volt  gombolva a köldökénél. 
- Képtelen vagyok megszokni.  Hogy bírod? Te ilyen 
társaságban éled  az egész életed.  Nem  találod borzalmasnak? 
- Egyszerűen nem kell törődni vele - gombolt ki egy 
újabb gombot Roarke  a ruháján. - Át kell  nézni rajtuk. 
Nagyon jól nézel ki ma este. Tetszel -  és lustán játszadozni kezdett az Eve mellei között lógó gyémánttal. 
Persze így még jobban tetszel. 
-Sohasem fogok  hozzászokni. Ez  csak  luxuscikk. 
Locsifecsi társaság. És a ruhák sem tetszenek. 
- Talán valóban nem illenek egy hadnagyhoz, de nagyon is illenek Eve-hez. Te pedig  egyszerre vagy mindkettő - és amikor megsimogatta Eve melleit, megfigyelte, hogy kitágulnak a pupillái. - ízlett a vacsora? 
-Hát igen, de...  - és Eve visszanyelt egy sóhajt, 
amikor Roarke hüvelykujjával körbecirógatta a mellbimbóját. - Próbálok érveket keresni. Nem kellene veled 
beszélgetni az ágyban. 
-Pompás következtetés - hajolt előre Roarke,  és a 
fogaival váltotta fel az ujját. 
Eve mélyen, álomtalanul aludt, amikor Roarke felrázta. 
Először a rendőr bukkant a felszínre, mereven, éberen. 
-Mi az? -  és bosszankodva  saját meztelenségén, 
azonnal a fegyvere után nyúlt. - Mi történt? 

-Elnézést -  és amikor Roarke  az  ágy fölé hajolt, 
hogy megcsókolja  Eve-t,  a teste remegéséből érezte, 
hogy nevet. 
- Ez egyáltalán nem vicces.  Ha  nálam lett volna a 
fegyverem, már a kezedbe adtam volna a fejed. 
- Akkor szerencsésnek mondhatom magam. 
Hanyagul lelökte Galahadet,  aki úgy döntött, hogy a 
fejére telepszik. 
- Miért öltöztél fel? Mi folyik itt? 
-Kaptam egy hívást.  El kell mennem a FreeStar 
Egyre. 
- Az Olympus Resort. Halvány fényt - parancsolta 
Eve, és pislogva igyekezett Roarke arcát fókuszba hozni. 
Istenem, gondolta, hiszen úgy néz ki, mint egy angyal. 
Egy bukott angyal.  Egy veszedelmes  angyal. - És? Valami gond van? 
-Látszólag. De  semmi olyasmi,  amivel ne tudnék 
megbirkózni - emelte fel Roarke a macskát, megveregette, majd letette a földre.  - De személyesen kell eljárnom. Több napig is eltarthat. 
- Ó  - és Eve az  álmosságával magyarázta a csüggedését. - Hát majd látlak, amikor visszaérsz. 
Roarke megcirógatta a gödröcskét  Eve állán. 
- Hiányolni fogsz? 
- Talán. Egy kicsit - és a férfi  gyors mosolyától teljesen elgyengült. - Nagyon. 
- Vedd ezt fel - nyújtott át neki Roarke egy köntöst. 
- Mutatni akarok valamit, mielőtt elmegyek. 
- Azonnal indulnod kell? 
- A gép csak rám vár. De még egy kicsit várhat. 
-Azt hiszem,  most  le kell mennem  és  adnom egy 
búcsúcsókot - motyogta Eve, miközben belebújt a köntösbe. 
-Az  szép  lenne,  de  ami első,  az első  - fogta kézen 
Roarke, és a lift előtti padlatra vezette. - Nem kell kényelmetlenül érezned magad, amíg távol vagyok. 

- Rendben. 
Miközben a kabin elindult velük, Roarke Eve vállára 
tette a kezét. 
- Eve, mostantól kezdve ez az új otthonod. 
- Különben is nagyon elfoglalt leszek - és Eve érezte 
az enyhe remegést, ahogy a lift vízszintesen folytatta az 
útját. - Hát nem lefelé megyünk? 
- Még nem - ölelte át Roarke a vállát, amikor kitárult az ajtó. 
Eve egy  olyan  szobában találta magát, amit eddig 
még nem látott. Viszont, gondolta, tucatnyi szobát is kihagyhatott eddigi kóborlásai  során az épületlabirintusban. De csak egy pillantást kellett rá vetnie, és azonnal 
tudta, hogy a szoba az övé. 
Itt volt minden a lakásából, ami értéket képviselt  a 
számára, és még új tárgyak is, hogy kellemesen kit öltsék 
a rendelkezésre álló teret. Eve ellépett Roarke mellől, és 
besétált. 
A padlót simára csiszolt faborítás fedte, melyet palakék és mohazöld szőttes borított, talán Roarke valamelyik keleti cégének terméke. Ütött-kopott asztala - rajta 
teljes  felszerelésével - felbecsülhetetlen  értékű gyapjúszőnyegen állt. 
Az apró, teljesen felszerelt konyhát tejüveg választotta el a lakótértől,  és rajta keresztül lehetett kijutni a teraszra is. 
Persze akadt ott még más is. Roarke társaságában 
mindig  is akadt.  Egy kommunikációs tábla lehetővé 
tette, hogy a ház hármelyik  szobáját felhívja. A szórakoztató centeren  hallgathatott zenét, nézhetett videókat, és egy  holoernyőt is felszereltek, melyen tucatnyi 
megjelenítési opció között lehetett választani. Egy aprócska belső kertben - a bolthajtásos ablak alatt, melyen betörtek a hajnal első sugarai  - vad  színorgiával 
nyíltak a virágok. 
- Azt cserélsz ki, amit csak akarsz - mondta Roarke, 
miközben Eve végigsimított egy fotelágy puha támláján. 
- Minden  berendezést úgy programoztak, hogy a hangodra, illetve a tenyérlenyomatodra reagáljon. 
- Nagyon ügyes - jelentette ki Eve, és megköszörülte a torkát. - Nagyon szép. 
Roarke olyan ideges lett, hogy  meglepetten zsebre 
dugta a kezét. 
-A munkádhoz igényled a saját,  megszokott környezetedet. Ezt megértettem. Szükséged van egyedüllétre,  és arra, amihez már  hozzászoktál.  Az  én irodám a 
nyugatira néző átjáró mögött van. De mindkét oldalról 
lezártam. 
- Értem. 
Roarke  érezte, hogy egyre magasabbra kúszik benne 
a harag. 
- Ha nem érzed jól magad a házban, amíg távol vagyok, itt elbarikádozhatod  magad.  Különösen  akkor, 
amikor itthon vagyok. Minden egyedül csak tőled függ. 
- Igen,  tőlem - vett Eve egy mély lélegzetet, és 
Roarke felé fordult. - Mindezt értem tetted? 
Roarke bosszankodva  meghajtotta a fejét. 
- Nincs sok minden, amit ne tennék meg érted. 
-Azt hiszem, kezdem elhinni - és Eve-nek  eddig 
még senki sem nyújtott ilyen tökéletességet. Rádöbbent, 
hogy eddig  senki sem értette meg ennyire. - Ezzel szerencsés nőnek érezhetem magam, igaz? 
Roarke már nyitotta a száját, hogy valami kellemetlen megjegyzéssel vágjon vissza. 
- A pokolba is - intézte el egy kitöréssel. - Mennem 
kell. 
- Roarke, még egy dolog - lépett oda mellé Eve, és 
tisztában volt vele, hogy a férfiban most tombol az önérzet.  - Még  nem is  adtam búcsúcsókot - suttogta, és 
olyan erővel csókolta meg, hogy  Roarke hátratántorodott. - Köszönöm - és mielőtt a férfi  megszólalhatott 
volna, újra megcsókolta -, hogy mindig tudod, mi számit nekem igazán. 
- Szívesen - túrt bele Roarke Eve  kócos hajába. 
Várj haza. 
- Már most hiányzol. 
- Ne vállalj fölösleges kockázatot - ragadta meg erősen Eve haját Roarke. -  De ugye hiába kérnélek arra, 
hogy semmilyen kockázatot ne vállalj? 
- Hiába - rebbent meg Eve szíve, amikor Roarke 
kezet csókolt neki. - Jó utat - szólt még utána, amikor a 
férfi belépett a liftbe. Itt minden új volt a számára, ezért 
megvárta,  amíg az ajtó csaknem becsukódik, és akkor 
tette hozzá: - Szeretlek. 
Az utolsó, amit látott, Roarke vigyora volt. 
- Mit kaptál ki, Feeney? 
- Talán valami, de az is lehet, hogy semmi. 
Korán volt még, csak nyolc óra azon a reggelen, amelyen 
Roarke elutazott a FreeStar Egyre, de Feeney már így is 
elég nyúzottnak látszott.  Eve Összepancsolt két kávét 
dupla erőseket - az AutoSéfjéből. 
- Itt vagy ezen a korai órán, és úgy festesz, mint aki 
egész éjjel ébren volt, reggel nem váltott ruhát, és ebből 
arra következtetek, hogy találtál valamit,  mert én vagyok a detektívek gyöngye. 
-Aha. Pötyögtem a  számítógépen, lementem egy 
szinttel lejjebb, és megvizsgáltam az áldozatok családi és 
személyes kapcsolatait, ahogy kívántad. 
-Es? 
Feeney megállt,  felhörpintette a kávéját, majd beletúrt a táskájába cukrozott manduláért, és  megvakarta a 
fülét. 
-Láttalak múlt  éjjel a hírekben. Jobban mondva a 
feleségem látott. Mesélte, milyen  ragyogóan néztél ki. 
Egyike a gyerekes megnyilvánulásaidnak. Próbálunk beérni. 

- Te pedig ide-oda rángatsz, Feeney. Ez is gyerekes. 
De magyarázd el bővebben, mert nem értettem tisztán. 
- Tudom, mit jelent. A fenébe. Ez az egész közel került a magánéletedhez. Túl közel. 
- De nem azért jöttél, hogy erről beszélj, hanem arról, amit megtudtál. Szóval le lehet szállni rólam. 
-Oké - sóhajtott fel  Feeney. - Körbeszimatoltam 
Dávid Angelini aktái között. Főleg a pénzügyi anyagokat  részesítettem előnyben.  Tudjuk, hogy játékadósságokba keveredett. Nem nagyon törleszt, csak néha csurrant egy csekély összeget erre-arra. Lehet, hogy egy kicsit 
belenyúlt a vállalkozásainak a kasszájába  is,  de ennek 
nem tudtam utánanézni. Jól fedezi a hátát. 
- Tehát kénytelenek vagyunk kideríteni. De megadhatom annak a nevét, akinek tartozik - tűnődött el Eve, 
és Roarke-ra gondolt. - Lássuk, tett-e nekik valamilyen 
ígéretet... például az örökséggel kapcsolatban - ráncolta 
össze a homlokát. - De most nem elsősorban Metcalfra 
gondoltam. Nem igazán hinném, hogy azzal siettetné az 
adósságok csökkentését, hogy elteszi láb alól Towerst. 
- Pedig lehet, hogy épp olyan sima az ügy Metcalf 
esetén is. Szép kis összeget takarított meg. A haszonélvezők között  ugyan nem találtam olyat, akinek gyorsan 
szüksége lett  volna nagyobb pénzmennyiségre,  de ez 
nem jelenti azt, hogy nincs is ilyen. 
- Oké, dolgozz  tovább ezen a szálon. De nem ezért 
játszol itt a manduláiddal, igaz? 
Feeney ezt hallva kis híján hangosan felnevetett. 
- Okos vagy. Oké, legyen hát. Váratlanul beállítottam a kapitány feleségéhez. 
- Lassabban, Feeney. Sokkal lassabban. 
Feeney képtelen volt ülve maradni, ezért  felállt, és 
járkálni kezdett az apró irodában. 
- Dávid Angelini néhány egészséges összeget helyezett letétbe a személyes bankszámláján. Egész pontosan 
négy alkalommal tett be ötvenezret az elmúlt négy hó
nap folyamán. Az utolsót két héttel azelőtt, hogy az anyját megölték. 
- Rendben, hozzájutott  négy hónap alatt  kétszázezerhez, és betette a bankba, mint ahogy az egy jó kisfiúhoz illik. De honnan kaphatta? A fene egye meg - tette 
hozzá Eve, mert már tudta a választ. 
- Aha. Beléptem az elektronikus átutalások közé, és 
visszakövettem a  tranzakciót. A kapitány felesége előbb 
egy New York-i bankban mozgatta, a fiú onnan emelte 
át a saját számlájára, Milánóba. Utána nagy címletekben 
vette fel, és továbbította a Vegas Il-re. 
-Jézus Krisztus,  miért  nem  mondta el  nekem? 
szorította Eve a halántékához az öklét. -  Miért  kényszerített minket arra, hogy le kelljen nyomoznunk? 
- Nekem nem úgy tűnt, mint aki el akarja titkolni 
vágta rá gyorsan  Feeney. - Amikor megkapargattam az 
anyagát, semmi sem volt elrejtve.  Saját számlát  vezet, 
akárcsak a kapitány - köszörülte meg a torkát, amikor 
tudatosult benne, hogy néz rá Eve.  - Utána kellett néznem, Dallas. Whitney semmi szokatlan átutalást nem 
eszközölt a közös  számlájukról. De a felesége megvágta a 
megtakarított pénzét,  a  felét   átutalta Angelininek. 
Krisztusom, az a fickó valósággal kivéreztette. 
- Zsarolás - spekulált Eve, és igyekezett hideg fejjel 
gondolkodni. - Talán közösen keveredtek valami sötét 
dologba. Talán elkapta az a gazember. 
- Ó ember, ó Jézus - remegett  meg Feeney gyomra. 
- A  kapitány. 
- Tudom. Fel kell tárnunk előtte, amire rájöttünk. 
- Tudtam, hogy ezt fogod mondani - vett elő gyászosan egy diszket a zsebéből Feeney. - Itt van minden. 
Hogy akarod tálalni? 
- El akarok menni Mrs. Whitneyhez, és  egyszerűen 
fenéken  billenteni. De mehetünk egyenesen  a  kapitány 
irodájába, és letehetjük az anyagot az íróasztalára. 

-Akkor jobb, ha előbb vételezel néhány régi  testpáncélt a raktárból - javasolta Feeney, miközben Eve felállt. 
-Jó ötlet. 
Szükségük lehetett volna rá. Whitney nem vetette rájuk 
magát az íróasztala fölött, és a kábítófegyverét sem  rántotta elő. Csak a tekintete osztotta a halált. 
- Maga a feleségem személyes számlái között kutakodott, Feeney. 
- Igen, uram. Ezt tettem. 
-És az így szerzett adatokat  megosztotta Dallas 
hadnaggyal. 
- Az eljárási szabályok szerint. 
-A szabályok szerint - ismételte meg Whitney. 
Most pedig megosztja velem is. 
- A parancsnokkal - kezdte Feeney,  majd elhallgatott. - A pokolba is, Jack, felteszem, el kellett volna tussolnom. 
- Először hozzám kellett volna fordulnia. Akkor... 
fordította kemény tekintetét Eve  felé Whitney. - Folytatni akarja a nyomozást ebben az irányban, Dallas? 
-Mrs. Whitney  egy négy hónapos  periódus alatt 
kétszázezer  dollárt fizetett ki Dávid Angelininek. Ezt a 
tényt önként nem közölte  sem az első  beszélgetésünk 
alatt, sem pedig később. A nyomozás sikere érdekében 
szükséges, hogy... - tört meg a hangja. - Tudnunk kell 
az okát, kapitány - és szemében a zsarupillantás mögött 
ott fénylett a bocsánatkérés. - Tudnunk kell, mire fel fizette ki azt az összeget, és miért szakadtak meg az átutalások Cicely Towers halálával. És elsősorban fel kell tennem a kérdést,  kapitány,  hogy maga tudatában volt-e 
ezeknek  az átutalásoknak és a mögöttük álló szándéknak? 
Whitney gyomrát görcsbe  rántotta a forróság, ami 
kezelhetetlen stresszre figyelmeztette. 
-Ezt  előbb  meg kell  beszélnem a  feleségemmel. 
Utána majd válaszolok a kérdésére. 
- Uram - és  Eve hangja maga volt a csendes tiltakozás. - Tudja, hogy nem engedhetjük meg. Nem beszélhet Mrs. Whitneyjel, amíg mi ki nem kérdeztük. Akár 
kétségessé is tehetné a nyomozás kimenetelét.  De ezért 
ne rám nehezteljen, kapitány. 
- Nem idéztetheti be a feleségemet kihallgatásra. 
-Jack... 
- Nem hurcolhatja ide,  mint valami bűnözőt - szorította ökölbe az asztal alatt a kezét Whitney, miközben 
igyekezett megőrizni a hidegvérét. - Kérdezze ki otthon, 
az ügyvédünk jelenlétében. Ugye ez nem veszélyezteti a 
nyomozás kimenetelét, Dallas hadnagy? 
-Nem, uram.  Tekintettel a körülményekre,  nem 
tartana velünk? 
-Tekintettel  a körülményekre  -  jegyezte  meg 
Whitney keserűen - le sem beszélhetne róla. 
Tizenegyedik fejezet 
Anna Whitney az ajtóban várta őket. A kezei annyira 
remegtek,  hogy kénytelen  volt a  derekához szorítani 
őket. 
-Jack,  mi történik? Itt van Linda. Azt mondtad, felhívtad, és közölted vele, hogy ügyvédre lesz szükségem 
és tekintetét Eve-re majd Feeneyre kapta, mielőtt visszafordult volna a férje felé. - Miért kellene nekem ügyvéd? 
- Minden rendben - tette a kapitány feszes kezét védőn a felesége karjára. - Menjünk beljebb, Anna. 
- De én nem csináltam semmit - nevetett fel Anna 
idegesen. - Az utóbbi időben még közlekedési bírságcédulát sem kaptam. 
- Csak ülj le, drágám. Linda, köszönöm, hogy ilyen 
gyorsan ideértél. 
- Semmi gond. 
Whitney fiatal, átható tekintetű ügyvédje úgy  ragyogott, mintha kifényesítették volna.  Eve-nek néhány 
pillanatába került, mire rádöbbent, hogy tulajdonképpen 
a lányuk. 
- Ugye Dallas hadnagyhoz van szerencsém? - mérte 
végig Linda, majd gyorsan összegezte a látványt. - Felismertem magát - és az egyik fotel felé intett, megelőzve 
ezzel a gesztussal a szüleit. - Kérem, foglaljon helyet. 
- Feeney kapitány, az E. M. R. -tői. 
- Igen, az apám sokat mesélt már magáról, Feeney 
kapitány. Akkor hát - tette az anyja karjára a kezét. 
Mire fel ez az egész felhajtás? 
Elektronikus Megfigyelési Részleg 
- Olyan információk  kerültek napvilágra,  amiket 
sürgősen tisztázni kell - vette elő Eve a felvevőjét, és Linda felé nyújtotta, hogy az  megvizsgálhassa. Próbált nem 
gondolni arra, hogy részrehajlóan viselkedhet az apjával 
szemben, valamint a  karamellszínű  bőrre  és  a hűvös 
szemekre. A gének és a családi vonások egyszerre ejtették ámulatba és rémítették meg. 
-Azt hiszem, egy szabályos kihallgatásnak nézünk 
elébe - jelentette ki Linda erőltetett nyugalommal, majd 
az asztalra tette a felvevőt, és elővette a sajátját is. 
- Rendben - és Eve a felvétel kedvéért recitálta a dátumot és a pontos időt. - A kihallgatást vezeti  Eve Dallas hadnagy. Jelen vannak: Jack  Whitney kapitány és 
Ryan Feeney  kapitány. A kihallgatott, Anna  Whitney 
gondoskodott ügyvédi jelenlétről. 
- Linda Whitney. Az ügyfelem tisztában van a jogaival,  valamint  egyetértett a  kihallgatás helyével és idejével.  Ügyvédként fenntartom a jogot, hogy ha úgy látom 
jónak, félbeszakítsam az eljárást. Kezdheti, hadnagy. 
- Mrs. Whitney - vágott bele Eve. Ön ismerte az elhunyt Cicely Towerst. 
- Igen, persze. Cicelyről van szó? Jack... 
A  kapitány megrázta  a  fejét, de a kezét le nem vette 
volna a felesége válláról. 
- Szintén ismerte  az elhunyt családját. A volt férjét, 
Marco Angelinit, a fiát,  Dávid Angelinit, és  a lányát, 
Mirinát. 
-Több ez,  mint egyszerű ismeretség. A gyermekei 
olyanok, mintha csak a családomhoz tartoznának. Miért, 
Linda még a randevúit is... 
- Mama - szakította félbe Linda egy bátorító mosoly 
kíséretében. - Csak a kérdésre felelj. Ne kalandozz el. 
- De ez nevetséges - és Anna zavarának  egy része 
haragba váltott. Végül is az otthonában ült, családi  körben. - Dallas hadnagy már  úgyis tudja a választ. 
- Elnézést,  hogy  megint  felteszem ugyanazokat a 
kérdéseket, Mrs. Whitney. Kifejtené, milyen kapcsolatban áll Dávid Angelinivel? 
- Dávid? De hát a keresztanyja vagyok. A szemem 
előtt nőtt fel. 
- Tehát tudott arról, hogy Dávid Angelini az anyja 
halála előtt financiális nehézségekkel küszködött? 
-Igen...  - és szemei hirtelen kerekre tágultak. 
Nem gondolhatja komolyan, hogy Dávid... Ez undorító 
- csattant fel, mielőtt a szája vékony vörös vonallá keskenyedett  volna. - Erre a kérdésre még csak válaszolni 
sem vagyok hajlandó. 
-Megértem, hogy védeni  akarja a keresztfiát, Mrs. 
Whitney. Megértem, hogy mindent megadna neki...  és 
ebbe az anyagiakat is beleértem. Akár kétszázezer dollárig is elmenne. 
Anna arca elsápadt  a  gondosan  felvitt sminkréteg 
alatt. 
- Nem értem, mire céloz. 
- Mrs. Whitney, ezek szerint  tagadja, hogy kétszázezer dollárt fizetett ki Dávid Angelininek négy hónap leforgása alatt, ötvenezer dolláros részletekben? A kifizetések ez év februárjában kezdődtek, és májusban értek véget. 
- Én... - ragadta meg a lánya kezét, miközben a férjéét gondosan  elkerülte. -  Szükséges  erre válaszolnom, 
Linda? 
- Egy pillanat türelmet kérek, amíg konzultálok az 
ügyfelemmel - ölelte át gyorsan az anyját Linda, és átkísérte a szomszéd szobába. 
-Nagyon jól csinálja, hadnagy - közölte Whitney 
keményen. - Már régen  voltam személyesen jelen egy 
kihallgatásán. 
-Jack - sóhajtott fel Feeney, elnézést kérve mindkét 
fél helyett. - Eve csak a dolgát végzi. 
- Valóban, csak a dolgát végzi. Ez az, amiben a legjobb - nézett a visszatérő felesége felé. 
Anna fehér volt, mint a fal, és kicsit reszketett is. Erre a  látványra a kapitány gyomrát újult erővel csavarta 
meg a fájdalom. 
- Folytathatjuk - jelentette ki Linda. Eve-re szegezte 
a tekintetét, és  a  szeme  mélyén  megcsillant a küzdeni 
akarás. - Az ügyfelem vallomást  kíván tenni. Gyerünk, 
mama, minden rendben. 
- Bocsáss meg - és Anna szempilláin könnycseppek 
remegtek. - Bocsáss meg, Jack. Nem tudtam megállni. 
Dávid bajba került.  Tudom, mi erről a véleményed, de 
nem tudtam megállni. 
- Minden rendben - és lemondóan megfogta a felesége kezét,  miközben mögéje állt. - Mondd el a hadnagynak az igazságot, a többit majd négyszemközt megbeszéljük. 
- Én adtam neki a pénzt. 
- Megfenyegette magát, Mrs. Whitney? 
-Micsoda?  - És a meglepetéstől még a könnyei is 
felszáradtak. -  Ó, Istenem. Dehogy  fenyegetett  meg. 
Bajba került -  ismételte meg,  mintha egyszer nem lett 
volna elég.  - Hatalmas  összeggel tartozott rossz embereknek. Az üzleti ügyei,  mármint az apja ügyeinek azon 
része, amibe betekintést  nyerhetett,  éppen felfutóban 
voltak. És  új területeken is próbálkozott.  Elmagyarázta 
nekem - tette  hozzá, miközben intett a kezével. - De 
már nem emlékszem pontosan. Nem értek túl  sokat az 
üzleti ügyekhez. 
- Mrs.  Whitney, maga ötvenezer dolláros részletekben fizetett. És eddig ezt elhallgatta előlem. 
- Mi köze volt hozzá? - csattant fel korábbi határozottságával, és olyan hidegen, keményen ült a helyén, 
mint egy kőszobor. - Az én pénzem, az én személyes segítségem a keresztfiamnak. 
- Egy keresztfiúnak - jegyezte  meg Eve erőltetett 
türelemmel -, akit gyilkossági üggyel kapcsolatban hallgatott ki a rendőrség. 
- Az anyja meggyilkolásával kapcsolatban. Ez éppen 
olyan, mintha engem gyanúsítana azzal, hogy megöltem 
Dávidét. 
-De maga  nem örökli a vállalkozásai jelentős hányadát. 
- Hát akkor most hallgasson ide! - kiáltott fel Anna 
dühösen, és izzó arccal előrehajolt. - Az a fiú valósággal 
bálványozta az  anyját, és viszont.  Teljesen  feldúlta a 
halála. Én tudom. Ott  ültem mellette,  és próbáltam 
megnyugtatni. 
- Maga adott neki kétszázezer dollárt. 
- A saját pénzemmel azt csinálok, ami nekem tetszik 
- harapott Anna az ajkába. - Senki mástól nem remélhetett segítséget. A szülei elutasították. Egyetértettek abban, hogy jelen esetben nem teljesítik a kérését. Beszéltem erről Cicelyvel néhány hónappal  ezelőtt. Csodálatos 
anya, szerette a gyermekeit, de egyben elkötelezett híve 
is volt a fegyelemnek. Úgy döntött, hogy a fiának egyedül kell megbirkóznia ezzel a problémával, az ő segítsége 
nélkül.  Az én segítségem nélkül. De amikor  kétségbeesetten felkeresett,  mit tehettem volna? Mit tehettem 
volna? - kérdezte még  egyszer, és a férje  felé fordult. 
Jack, tudom, azt tanácsoltad, hogy maradjak ki  ebből, 
de annyira meg volt rémülve, attól tartott, hogy a hitelezői nyomorékká teszik, talán még meg is ölik. És ha Lindáról vagy Stevenről lett volna szó? Nem lenne jó, ha hasonló esetben lenne kihez fordulniuk segítségért? 
- Anna, a probléma fokozása sohasem segít. 
-Vissza akarta  fizetni -  erősködött Anna. - Nem 
azért kérte, hogy eljátssza. Megígérte.  Csak egy kis időt 
akart vásárolni. Nem fordulhattam el tőle. 
- Dallas hadnagy - kezdte Linda. - Az ügyfelem jó 
szándékú kölcsönt folyósított az egyik családtagjának. Ez 
még nem bűncselekmény. 
-Az ügyfelét senki sem vádolja bűncselekmény elkövetésével, ügyvédnő. 
- A korábbi kihallgatásai során  tett fel olyan kérdéseket, amelyek közvetlenül az ügyfelem anyagi helyzetére vonatkoztak? Megkérdezte az ügyfelemtől, hogy áll-e 
valamiféle üzleti kapcsolatban Dávid Angelinivel? 
- Nem, nem kérdeztem meg. 
- Akkor nem is volt köteles kiadni ezt a személyes 
jellegű információt, aminek semmi köze a maga nyomozásához. Legalábbis legjobb tudomása szerint. 
- Egy rendőr feleségéről beszélünk - közölte Eve fáradtan. - Sokkal többet tud a bűncselekményekről, mint 
a legtöbb ember. Mrs. Whitney, vitatkozott Cicely Towers a fiával pénzügyekről és játékszenvedélyről? A tartozásairól és a  következményeiről? 
- Ideges volt. Természetes, hogy vitatkoztak. De ez 
a családban maradt. Nem okoztak egymásnak fájdalmat. 
Talán a meleg,  barátságos világodban mm is, gondolta 
Eve. 
- Mikor találkozott utoljára Angelinivel? 
- Egy héttel ezelőtt. Felhívott,  és Jack, valamint az 
én egészségi állapotom felől érdeklődött. Megbeszéltük, 
hogy létrehozunk egy alapítványt az anyja nevével. Ez az 
ő  ötlete volt,  hadnagy - közölte könnyben úszó szemmel. - Azt akarta, hogy még sokáig emlékezzenek rá. 
- Mit tud nekem mondani Dávid és Yvonne Metcalf 
kapcsolatáról? 
-A színésznő - és Anna egy pillanatig üresen bámult maga elé, mielőtt szemébe ismét visszatért volna az 
élet. - Dávid ismerte? Nekem soha nem említette. 
Vaktában leadott lövés volt, amivel Eve nem talált el 
semmit. 

- Köszönöm - vette föl a rögzítőjét, és bejelentette a 
kihallgatás  végét. - Ügyvédnő, az lenne a legjobb, ha 
figyelmeztetné az ügyfelét,  ne  említse ezt a kihallgatást 
vagy bármelyik részletét kívülállók előtt. 
-Rendőrfeleség vagyok -  és Anna csaknem visszaköpte a szavakat Eve arcába. - Ismerem a dörgést. 
Amikor Eve távozóban visszanézett, utolsó pillantásával még látta a ház előtt álló kapitányt, ahogy feleségét 
és a lányát öleli. 
Eve megkívánt egy italt.  Egész napját  azzal  töltötte, 
hogy Dávid Angelinit próbálta  utolérni. Először tárgyaláson volt, majd nem lehetett elérni, elment valahova, de 
Eve bárhol kereste, nem találta. Más választása nem lévén, a föld minden szóba jöhető pontján üzenet hagyott, 
és reménykedett, lesz olyan szerencsés, hogy még a következő napfelkelte előtt hallani fog Dávid felől. 
Mindeközben  szembe kellett néznie egy  hatalmas, 
üres házzal, és egy inassal, aki még a levegőt is utálta, 
amit belélegzett. Ez az érzés akkor kerítette a hatalmába, 
amikor átlépett  a kapun. Megragadta a kocsi linkjét, és 
Mavis számát kérte. 
- Ugye szabad a mai estéd?  - kérdezte azonnal, 
amint barátnője arca feltűnt a képernyőn. 
- Azt meghiszem. Ki kell pihennem egy kicsit ezt a 
zenét. 
- Mit terveztél? 
- Semmit, amit ne tudnék máskorra halasztani. Mit 
forgatsz a fejedben? 
- Roarke elhagyta a  bolygót. Nem  jönnél ide? Maradhatnál egy kicsit, innánk valamit, ilyesmi. 
- Menjek el Roarke-hoz, maradjak ott, és igyak nála? 
Már úton is vagyok. 
- Várj, várj. Ha már lúd, legyen kövér. Küldök érted 
egy kocsit. 

- Egy limót? - Mavis azonnal elfelejtette, amit a zenéről és a pihenésről mondott. Sikított örömében. - Jézusom, Dallas, ugye egyenruhás sofőr is lesz? Az összes 
szomszédom kint fog lógni az ablakban, és úgy  bámulnak majd, hogy kiguvad a szemük. 
-Tizenöt perc - szakította meg Eve az összeköttetést,  és szinte feltáncolt a lépcsőkön az ajtóig. Summerset 
úgy  várta, mint  ahogy előre  gondolta, Eve pedig egy 
huncut biccentéssel üdvözölte. - Meghívtam egy barátómat estére. Küldjön érte kocsit és sofőrt a 28-ik utca 
C-be. 
- Egy barátját - és Summerset hangját áthatotta 
tapasztalatból eredő gyanú. 
- Bizony, Summerset - lebegett fel Eve a lépcsőn. Egy  nagyon jó,  nagyon közeli barátomat.  Feltétlenül 
szóljon a szakácsnak, hogy ketten leszünk a vacsoránál. 
Eve vigyázott, hogy hallótávolságon kívül kerüljön, 
és csak ezután görnyedt kétrét a nevetéstől. Biztos volt 
benne, hogy Summerset titkos találkára gondolt. De talán még ennél is nagyobb megbotránkozásra számíthat, 
amikor egy egész Mavist kap a titkos szerető helyett. 
Nem is okozott csalódást, habár Mavis önmagához képest,  meglehetősen   szolidan   öltözött.   Félrecsavart 
frizuráját   megszelídítette,   és   csillogó   aranyszínűre 
festette. Egyik oldalon a füléig göndörödött, míg a másikon  egyenesen leomlott a vállára. 
Talán csak fél tucat fülbevalót aggatott magára - ráadásul mindet  a fülébe. Ez  azt mutatta, hogy Mavis 
Freestone különös figyelemmel  öltözött fel az  estéhez. 
Belépve a kinti tavaszi záporból átadta Summersetnek  apró flitterekkel  díszített  kabátját,  és háromszor 
körbefordult. Többször kellett volna, gondolta Eve, miközben áhítattal figyelte a hallból, aztán előlépett testhez 
tapadó piros ruhájában. 
- Tyűha. 

-Pont,  ahogy  vártam - jelentette  ki  elégedetten 
Eve. Előresietett  az előtérbe,  mert nem akarta Mavist 
kettesben hagyni Summersettel. Ez szemmel láthatólag 
felesleges  óvatosságnak bizonyult,  mivel az  általában 
megvető tekintetű inas most némán állt  a döbbenettől. 
- Frankó - jegyezte meg Mavis udvarias hangnemben. - Tényleg frankó. És most ez az egész meseország a 
tied. 
- Nagyjából - villantott Summerset felé  Eve egy jeges  oldalpillantást. 
- Tűrhető - és a szempilláját rebegtetve  kinyújtotta 
a karját, amire szíveket tetováltatott. - Maga  minden bizonnyal Summerset. Már nagyon sokat hallottam önről. 
Summerset elfogadta a feléje nyújtott  kezet, de anynyira meg volt illetődve, hogy csaknem az ajkához emelte, mielőtt észbe kapott volna. 
- Madám - mondta kimérten. 
- Ó, szólítson nyugodtan Mavisnek. Nagyszerű hely, 
jó lehet itt dolgozni, mi? És biztos a fizetés sem utolsó. 
Summerset meglepetten hátrált egy lépést, miközben  maga sem tudta eldönteni, hogy meg kellene rémülnie, vagy inkább hagyja, hogy elbűvölje ez a viselkedés.  Majd megemelte egyik szemöldökét,  és  kezében a 
csöpögő kabáttal eltűnt. 
-Nem a szavak embere -  kuncogott hunyorogva 
Mavis, miközben lerobogott a hallba hathüvelyknyi, felfújható cipőjében. Az első ajtó előtt érzékien felnyögött. 
- Igazi kandalló. 
- Azt hiszem, több tucat van belőle a házban. 
-Jézusom, csináltad már lobogó  tűz előtt?  Mint a 
régmúlt időkben? 
-  A választ inkább a fantáziádra bízom. 
-El tudom képzelni,  milyen jó  lehet.  Krisztusom, 
Dallas, az a kocsi, amit értem  küldtél!  Egy igazi limó. 
Egy klasszikus.  Kár,  hogy esett - pördült meg,  mire 
megcsendültek a fülbevalói. - így csak feleannyian nézték, mint reméltem. Mit csinálunk először? 
- Akár ehetnénk is. 
-Meghalok az  éhségtől, de  előbb  inkább megnézném ezt a helyet. Mutass valamit. 
Eve eltűnődött. A tetőterasz  hihetetlen látványt 
nyújtott, de éppen erősen  zuhogott. A  fegyverterem kiesett, akárcsak a lőterem.  Eve oda nem akart vendéget 
vinni Roarke nélkül. De  azért még akadtak a házban 
szobák jócskán. Eve kételkedve vizsgálta Mavis cipőjét. 
- Tudsz ebben rendesen járni? 
- Légtalpú. Alig tudtam felhúzni. 
-Rendben, akkor  a lépcsőn megyünk.  így többet 
láthatsz. 
Eve először a szoláriumba vezette Mavist, és élvezte, 
ahogy a barátnőjének leesett az álla a döbbenettől, amikor meglátta a pálmákat és a többi egzotikus növényt, a 
csillámló vízesést és a csacsogó madarakat. Az ívelt üvegfalakat esőcseppek borították,  de azért  átszűrődtek rajta 
a távoli New York fényei. 
A  zeneszobában Eve  beprogramozott a zenegépbe 
egy  trash-bandát, és Mavis élvezettel hallgatta végig jelenlegi kedvencének egyik üvegrepesztő számát. 
A játékszobában egy egész órát töltöttek, miközben 
egymással és holoversenyzőkkel  küzdöttek a Free Zone 
és az Apokalipszis nevezetű játékokban. 
Mavis a hálószobákat egy sor elragadtatott nyögéssel 
üdvözölte, és végül kiválasztotta, hogy hol töltsék el az 
éjszakát. 
- Begyújthatok a kandallóba? - siklott végig Mavis 
bírvágyó keze a lazuritlapokon. 
- Persze, de már majdnem június van. 
- Nem  bánom, ha megsülök - pördült meg Mavis 
széttárt karokkal a tengelye körül, felnézett az üvegkupolára, majd levetette  magát a hatalmas ágyra, az ezüst 
ágytakaróra. - Úgy érzem magam, mint egy királynő. 
 
Nem, inkább  mint egy  császárnő -  hempergett meg 
maga körül, hogy az  ágy hullámzani kezdett alatta. 
Hogy tudod egy efféle helyen megőrizni a józan eszed? 
- Nem tudom. Még nem vagyok itt régóta. 
Továbbra is zabolátlanul hemperegve a légpárnákon, 
Mavis felnevetett. 
- Nekem elég lenne egyetlen éjszaka is. Többé már 
nem lennék ugyanaz, mint aki voltam - és szórakozottan 
nyomkodni kezdte a fejtámlába épített gombokat. Lámpák fénylettek fel, forogtak, ragyogtak. Zene robbant 
dübörögve a hangszórókból. A szomszéd helyiségből vízcsobogás hallatszott. 
- Mi ez? 
- Beprogramoztad a fürdődet - tájékoztatta Eve. 
-Hoppá. Azt azért még nem -  pöccintette meg 
Mavis a kapcsolót, majd egy másikkal próbálkozott, mire a szemközti fal félrehúzódott, feltárva a mögötte rejtező,  hatalmas  képernyőt - Határozottan tűrhető. Nem 
eszünk? 
Mialatt Eve Mavis társaságában, az étkezőben élvezte hetek  óta az  első, szabad estéjét, Nadine Furst dühösen 
ücsörgött a következő riportja fölött. 
- Ki akarom emelni ezt a részletet. Merevítsd ki Dallast - parancsolt rá a technikusra. - Aha, aha, hozd közelebb. Remekül mutat a kamerák előtt. 
Hátradőlve figyelte  az öt képernyőt, mialatt a technikus dolgozott a panelen. Az egyes vágóra csend borult, 
eltekintve a felvételen hallható hangoktól. Nadine épp 
annyira élvezte ezt a munkát - hogy felvételdarabkákat 
illeszthet simán egymás után -, mint a szexet. A riporterek többsége ezt a  feladatot a technikusára hagyta, de 
Nadine szeretett mindent kézben tartani.  Bármerre is 
járt. 
Egy emelettel lejjebb, a stúdióban úgy zsibongott a 
tömeg, hogy aki ide betévedt, könnyen egy diliházban 
érezhette magát. Mindenki rohant, hogy a legfrissebb hírek kerüljenek adásba, a legjobb képeket lássák a nézők, 
és a legkedvezőbb szögből. A riporterek kézben tartott 
linkkel hallgattak végig még egy idézetet, miközben az 
utolsó adatmorzsát is igyekeztek kipréselni a számítógépeikből. 
Ez a versenyfutás nem terjedt ki a Broadcast sugarúira.  Éppen elég volt így is, hogy  csak  a 75-ös csatorna 
stúdiójára korlátozódott. 
Mindenki a nagy sztorira vágyott, a nagy beállításra 
és a magas nézőszámra. Nadine most mindezt megszerezte. És nem szándékozott kiengedni a kezéből. 
-Ez  az. Most állítsd meg, ahogy ott  állok Metcalf 
hátsó kertjében. Aha, és most próbáld felosztani a képernyőt, és  vágd be, ahogy azon a járdán megyek, ahol 
Towerst  megtalálták. Ühüm  - tanulmányozta  hunyorogva a képet Nadine. Boldogan vette tudomásul, menynyire jól néz ki. Egyszerre méltóságteljes  és szomorú. 
A mi kis elszánt, éles eszű riporterünk ellátogat a tetthelyekre. 
-Oké - és  összefűzött kezeire hajtotta  az  állát. 
Vágd alá a hangot. 
Két  nő. Tehetségesek,  elszántak, ártatlanok. 
Két élet ért véget brutálisan. A város megfordul, visszanéz a válla fölött, és azt  kérdi: miért? 
Szerető   családjaik  gyászolnak,   temetik   a 
halottaikat,  és  igazságot követelnek.  És csak 
egyetlen ember  van, aki azon dolgozik, hogy 
megválaszolja ezt  a  kérdést,  és  teljesítse  a 
követelésüket. 
-Merevítsd ki - parancsolta Nadine. - Ereszd rá 
azt a snittet, amit Daliásról vettünk fel a bíróság előtt. 
És add be a hangot is. 
Eve alakja, maga mellett Nadine-nal, teljes nagyságban betöltötte a képernyőt. Remek, gondolta a riporternő. A látványtól az a képzete támadt, hogy ők ketten 
egy csapatot alkotnak, közösen dolgoznak. De nem bánta. Az enyhe szellő belekapott a hajukba. Mögöttük tornyosult a bíróság épülete, az igazság épülete.  Lehetett 
látni az üvegcsatornákban szorgalmasan fel-le járó,  emberekkel teli lifteket. 
Az én dolgom, hogy megtaláljam a gyilkost, és 
komolyan  veszem  a  feladatomat. A  bíróság 
munkája pedig ott kezdődik,  ahol az enyém véget ér. 
-Tökéletes - szorította ökölbe Nadine a kezét. 
Ó, igen, éppen tökéletes. Csinálj a végére még egy áttűnést, és mehet is adásba. Mennyi az idő? 
- Három negyvenöt. 
- Louise, én egy  zseni vagyok, de azért te sem maradsz le sokkal. írd diszkre az anyagot. 
-Már megy is - fordult el Louise a  konzoltól, és 
nyújtózkodott egyet.  Három éve dolgoztak egymás mellett, és ez idő alatt  barátokká váltak. - Szép munka, 
Nadine. 
- Naná, hogy szép - hajtotta oldalt Nadine a fejét. 
Ez a minimum. 
- Oké - bontotta ki Louise  összefogott haját, és  végigsimított barna, göndör  fürtjein. - De egy ideje csak 
körbe járunk. Már napok óta nem adtunk le semmi  újdonságot. 
- De más sem. Viszont Dallas nekünk dolgozik. 
- És ez az igazi nagy dobás - jegyezte meg a csinos 
Louise fénylő szemekkel. Egyenesen az iskolapadból került a 75-ös csatornához. És kevesebb,  mint egy  hónapi 
munka után Nadine már be is vette a  csapatába. - Keménynek néz ki, és kitűnő a torka.  És ehhez még hozzájön a Roarke-faktor is, márpedig az nem semmi. Nem 
számítva azt a tényt, hogy rendőrként jó kiképzést kapott. 
-Azaz? 
-Azaz gondolkodom  - folytatta Louise.  - Amíg 
nem kapsz friss  híreket, bevághatnál néhány kockát a 
DeBlass-ügyből.   Ezzel  emlékeztetnéd  az  embereket, 
hogy a mi hadnagyunk egyszer már megtörte a legkeményebbeket is.  Nála valóban első a szolgálat.  Ezzel fokoznánk az emberek bizalmát. 
- Nem akarom elterelni a  figyelmet a jelenleg folyó 
nyomozásról. 
-Talán  mégis azt kellene  tenned  - vitatkozott 
Louise. - Legalábbis addig, amíg nincsenek friss hírek. 
Vagy egy újabb áldozat. 
Nadine elvigyorodott. 
-Egy kis vér feltüzelné a  hangulatot. Még néhány 
nap, és  nyakunkon a júniusi uborkaszezon. Oké, majd 
gondolkodom rajta. Talán összehozhatnál valamit. 
- Én? - vonta fel Louise az  egyik szemöldökét. 
- És  ha  használni tudom,  akkor adásba kerülsz,  te 
mohó lotyó. 
- Kössünk üzletet - tapogatta meg a mellényzsebét 
Louise, és elvigyorodott. - Elfogyott a cigim. 
- Le  kellene szoknod. Tudod, mi a véleménye a cégnek azokról az alkalmazottakról,  akik felesleges egészségügyi kockázatot vállalnak. 
- Nem tudok szabadulni ettől a vacaktól. 
- Igazad van: vacak. Adj belőle egypárat, ha tudtál 
szerezni - és Nadine-nak sikerült szégyenlős arcot vágnia. - És hallgass  róla mélyen. Sokkal kevésbé akarnak 
téged a képernyőn látni, mint technikusi ruhában. 
-Maradt még  egy kis időd az éjféli adásig. Nem 
gondolod, hogy el kellene szívnunk egyet? 
- Nem. Még el kell intéznem pár hívást. Különben 
is, esik - simogatta meg Nadine tökéletesen nyírt haját. 
- Te mégy - nyúlt a táskája után. - De én fizetek. 
-Jó üzlet... egészen addig, amíg ki nem kell mennem a  Másodikra,  hogy keressek egy trafikot, aminek 
van engedélye cigarettát árulni - állt föl lemondóan. 
Felveszem az esőköpenyed. 
- Indulás - nyomott a kezébe Nadine egy marék aprót. - Csak az én részemet tedd zsebre, oké? Lent leszek 
a stúdióban. 
Együtt hagyták el a vágószobát. Louise menet  közben bújt bele a divatos, kék színű esőkabátba. 
-Jó anyag. 
- Lepereg róla a víz, mint egy kacsáról. 
Átvágtak egy keresztfolyosón, elhaladtak jó néhány 
vágó- és szerkesztőségi szoba mellett, majd a lefelé tartó 
lift felé vették az irányt. Itt nagy volt a zaj, ezért Nadine 
is felemelte a hangját. 
- Bongóval még mindig a nagy elhatározást fontolgatjátok? 
- Már el is kezdtük keresni a közös lakást. Követjük 
a  hagyományokat. Egy évig együtt fogunk élni, és kipróbáljuk, hogy jövünk ki egymással. Ha beválik, legalizáljuk. 
- Neked jobb, mint nekem - jelentette ki érzéssel 
Nadine.  - Képtelen vagyok felfogni, hogy egy értelmes 
ember miért akarná lekötni magát egy másik értelmes 
ember mellett. 
-Szerelemből - szorította Louise dramatikusan a 
szívére a kezét. - Ez elég ok, hogy kidobjuk az értelmet 
az ablakon. 
- Fiatal vagy és szabad, Louise. 
-És  ha szerencsés is, akkor  Bongó mellett fogok 
megöregedni. 
-Ki  a franc  akarna egy Bongó nevű ürge mellett 
megöregedni? - motyogta Nadine. 
-Én. Később majd megkereslek - és  Louise  egy 
gyors köszönést  követően  folytatta az  útját  lefelé, míg 
Nadine kiszállt a stúdió szintjén. 
 
És Bongóra gondolva az  járt az eszében, hogy talán 
már hajnali egy előtt otthon  lesz. Együtt töltik majd az 
éjszakát a lakásában. És amint találnak egy megfelelő helyet, annak a kis  kellemetlenségnek is végeszakad, hogy 
ide-oda vándorolnak a férfi és az ő saját otthona között. 
Lustán végigpillantott a  falat borító monitorokon, 
melyek mind a 75-ös csatorna éppen futó adását mutatták.  A  valamikor  haldokló  társaságot  egy Yvonne 
Metcalfhoz mérhető tehetség állította talpra. 
Louise megrázta a fejét erre a gondolatra, majd elkuncogta magát, ahogy látta, hogy az életnagyságú alak 
milyen felháborítóan ripacskodik a nézők felé. 
Lehet, hogy Nadine  a hírekhez ment feleségül, ő viszont a maga részéről szerette a való világot. Már most 
arra a ritka  pillanatra gondolt, hogy  a képernyő előtt 
hozzásimul Bongó testéhez. 
A 75-ös csatorna épületének  előcsarnokában még 
több monitort szereltek fel,  valamint biztonsági  állásokat, és egy kényelmes várakozóhelyet,  amit a csatorna 
sztárjainak életnagyságú hologramjai fogtak körbe. És -s 
természetesen felállítottak egy ajándékboltot is, tele szuvenírekkel, pólókkal, sapkákkal, dedikált bögrékkel és  a 
csatorna legnagyobb csillagainak a képeivel. 
Napjában kétszer engedtek turistákat az épületbe tíz 
és négy óra között. Maga Louise is járt itt gyermekkorában. Először csak szájtátva bámulta a szeme elé  kerülő 
csodákat, majd önelégülten  elmosolyodott, és elhatározta, hogy egyszer  majd ő is itt fog karriert csinálni. 
Intett a főbejáratnál álló  őrnek, és a keleti kijárat felé 
fordult, mert azon keresztül  lehetett  a leggyorsabban kijutni a Másodikra. A szolgálati bejáratot a tenyérlenyomat-azonosítóval nyitotta ki. Összerázkódott, amikor az 
ajtó feltárult, és meghallotta az eső  dobolását.  Ebben a 
pillanatban majdnem  meggondolta magát. 
Egy szippantás megér vajon egy-két háztömbnyi sprintet ebben a hidegben és esőben? De még mennyire, gondolta,  és a fe
jére borította a kapucnit. A jó minőségű, drága esőkabát 
nagyjából szárazon tartja, és egy órán belül akár vissza is 
érhet Nadine-hoz a vágóba. 
Meggörnyesztette a vállait, és kilépett az utcára. 
Olyan élesen vágott a szél, hogy meg kellett állnia, 
és megkötni a kabát övét. Mielőtt leért volna a lépcsőn, 
már át is áztak a cipői, és  amikor a lábára pillantott, a 
fogai között elmorzsolt egy  káromkodást. 
- A pokolba. 
Ezek voltak az utolsó szavai. 
Amikor felpillantott, és kipislogta szeméből az esőt, 
tekintetével még sikerült elkapnia a mozdulatot. De a 
pengét,  ami nedvességtől  csillogón a torkába hasított, 
már nem tudta megfigyelni. 
A gyilkos csak egy pillanatig nézte az áldozatát, a 
nyakából spriccelő vért, és a testet, ami úgy omlott a járdára, mint egy marionettbábu, aminek elvágták a zsinegeit. Louise meglepetést, majd dühöt és némi félelmet 
érzett. És mielőtt a sötét ruhába öltözött alakot elnyelte 
volna a  sötétség, a háromszög alakú penge már vissza is 
került a mély zsebbe. 
- Azt hiszem, tudnék így élni - közölte Mavis, miután 
elfogyasztották a ritka, montanai marhasültből és izlandi 
homárból álló vacsorájukat,  amit francia pezsgővel öblítettek le, és lustán elheveredett a szoláriumteremben kialakított  buja lagúnában. Ásított.  Hanyagul félredobta 
az összes ruháját, és csak kicsit rúgott be a pezsgőtől. 
Te viszont tényleg így élsz. 
- Részben - mivel Eve kissé szégyenlősebb volt Mavisnél, felvette egyrészes fürdőruháját. Egy  simára  csiszolt kövekből rakott széken helyezte magát kényelembe, és még mindig ivott. Nagyon régen nem engedhette 
meg magának, hogy ennyire elengedje magát. - De nem 
igazán jut időm erre a felére. 
- Hát akkor szakíts rá egy keveset, babám  bukott 
a víz alá Mavis egy pillanatra. Tökéletes mellein vízcseppek csillogtak a rikító, kék fényben, amit saját kezűleg 
állított be. Lusta karcsapásokkal odaúszott egy vízililiomhoz,  és megszagolta.  - Krisztusom, ez valódi. Tudod, 
mid van neked idebent, Dallas? 
- Fedett uszoda? 
- Olyan helyed, ami csak a képzelet világában létezik 
- úszott békatempókkal Mavis a pohara felé. - Amilyet 
még a csúcsminőségű virtuálisvalóság-gépeken sem lehet 
megtapasztalni - kortyolt egy nagyot a jéghideg pezsgőből. - Ugye nem akarod csak úgy eldobni magadtól? 
- Miről beszélsz? 
- Ismerlek. Mindent részekre szedsz,  kérdezősködsz, 
analizálsz - és  mivel Eve pohara kiürült, Mavis töltött 
neki. - Hát, én mondom neked, haver, ne tedd. 
- Én nem szedek részekre semmit. 
-Te vagy  a részekedés...  részekeszedés... francba, 
részekre szedés bajnoka. Hű! Próbáld ötször gyorsabban 
mondani, amikor nem forog a nyelved - majd csupasz 
csípőjével meglökte Eve-t, és szorosan mellé ült. - Ugye 
Roarke megőrül érted? 
Eve erre csak vállat vont, és ivott. 
-Gazdag, mármint úgy értem, szupergazdag, elképesztő, mint egy Isten, és a teste... 
- Mit tudsz te a testéről? 
- Nekem is van szemem. Sőt látok is vele. Nagyon is 
magam elé tudom képzelni, hogy festhet meztelenül - és 
élvezte Eve döbbent  tekintetét, miközben megnyalta  a 
szája szélét. - Persze, ha hiányérzete támad, én mindig 
itt leszek. 
- Micsoda barát! 
- Ez  vagyok én.  Különben  is, megvan mindene. 
A sugárzó szelleme!  Arad belőle a hatalom - és ezt  a 
kijelentését  némi   fröcsköléssel   erősítette   meg. 
Valamint úgy néz rád, mint aki elevenen fel tudna falni. 
Hatalmas... mohó... harapásokkal. A francba, mindjárt 
mas...  mohó... harapásokkal. A francba, mindjárt beindulok. 
- Vedd le rólam a kezed. 
- Talán meg kellene rontanom Summersetet - horkant fel Mavis. 
- Szerintem Summersetnek még farka sincs. 
- Fogadni merek, hogy én megtalálnám - de pillanatnyilag Mavis túl lusta volt. - Ugye te is beleszerettél? 
- Summersetbe? Pokoli erőfeszítésembe kerül, hogy 
visszafogjam magam, ha a közelében állok. 
- Nézz rám. Gyerünk - és hogy  biztosítsa a figyelméről, Mavis  megragadta  Eve állát,  és  addig  fordította maga felé a fejét, amíg szemtől szembe nem kerültek. Kifejezéstelen szemtől kifejezéstelen szembe. - Roarke-ba. 
- Úgy fest. De nem akarok erre gondolni. 
-Jó. Akkor ne tedd. Mindig is azt hajtogatod, hogy 
túl sokat gondolkodsz - és Mavis a feje fölé emelte a poharát, majd  bedobta a lagúnába. - Kérhetek pezsgőfürdőt? 
- Persze  - és Eve kissé szédülten az italtól igyekezett 
megőrizni az önuralmát. És amikor a víz bugyogni kezdett, Mavis kacagva felsóhajtott. 
-Jézus Krisztus, miért van szükség férfiakra, ha van 
egy  ilyened? Gyerünk,  Eve, csavard fel  a zenét. Bulizzunk. 
Eve  kényszeredetten elfordította a hangerőszabályzót, és a kétszeres erősségű zene már egyszerre áradt a falakból és  a  víz  alól. Mavis kedvenc régi  bandája, a 
Rolling Stones dübörgött. Eve nevetve hátradőlt, ahogy 
Mavist figyelte,  aki esetlen tánclépésekkel botladozott, 
majd elküldte a felszolgálórobotot egy újabb palackért. 
- Elnézését kérem. 
- Micsoda? - pillantott Eve ködös tekintettel a lagúna peremén álló fényes, fekete cipőkre. Majd lassan, kissé 
kíváncsian  elkezdte  felemelni a tekintetét a füstszínű, 
pipaszárvékony nadrágon, amíg el nem érte a feszes mellényt, és felette Summerset kőkemény arcát.  - Hé, fürödni jött? 
-Jöjjön be, Summerset - integetett Mavis, amitől 
hullámok támadtak  a csípője  körül, miközben vízcseppek peregtek le csodás melléről. - Ha többen vagyunk, a 
hangulat is jobb. 
Summerset elhúzta a száját. A szavak puszta  megszokásból úgy peregtek az ajkáról, mint a jégdarabok, de 
tekintete folyton visszatévedt Mavis kígyózó testére. 
- Egy hívása érkezett, hadnagy. Nyilvánvalóan nem 
hallotta meg, amikor próbáltam tájékoztatni erről. 
- Micsoda? Oké, oké - vihogott fel Eve, és a lagúna 
partja felé tempózott, ahol a link állt.  - Roarke? 
-Nem - Summerset szemmel láthatóan meg volt 
bántva, hogy kiabálnia kell, de a büszkesége nem engedte, hogy megkérje, halkítsák le a zenét. - Parancs a kapitányságról. 
Eve elmorzsolt a fogai között egy  átkot, majd kisimította a haját az arcából. 
-Zene kikap - csattant  fel, mire Mick és bandája 
sértetten elnémultak. - Mavis, maradj távol a videó látószögétől, kérlek - vett Eve egy mély lélegzetet, és felkattintotta a linket. - Itt Dallas. 
-Sürgős parancs  Eve  Dallas  hadnagy  számára. 
Hangazonosítás   megtörtént.   Azonnal   menjen   a 
Broadcast sugárútra, a 75-ös csatorna székházához. Feltehetően gyilkosság történt. Sárga kód. 
Eve ereiben megfagyott a  vér.  Ujjaival  görcsösen 
markolta a medence szélét. 
- Az áldozat neve? 
-Pillanatnyilag ez az információ nem hangozhat el 
adásban. Erősítse meg, hogy vette a parancsot, Eve Dallas hadnagy. 
- Megerősítem. Húsz percen belül ott leszek. Feeney 
kapitányt is kérem  a helyszínre az E. M. R.-től. 
- Vettem a kérést. Adás vége. 
- Ó, Istenem. Ó, Istenem - hajtotta Eve bűntudattól és italtól elnehezült fejét a medence szélére. - Megöltem. 
- Fejezd be - úszott mellé Mavis, és Eve vállára tette 
a kezét. - Hallgass el - parancsolt rá keményen. 
-A rossz csalétekre  csapott  le,  Mavis, a  rosszra, és 
meghalt.  Holott azt reméltük, hogy rám fog támadni. 
- Azt mondtam, hagyd abba -  és a szavaktól, nem 
pedig az érzelemkitöréstől megzavarodva, Mavis hátrahúzta Eve-t, és megrázta. - Azonnal fejezd  be, Dallas. 
Eve tehetetlenül fogta zúgó fejét. 
- Ó, Krisztusom, hiszen részeg  vagyok. Tökéletes. 
- Ezt  meg tudom  oldani. Van egy kis kijózanító a 
táskámban  -  és mivel Eve  továbbra is csak nyögött, 
Mavis újfent megrázta. - Tudom, hogy utálod a gyógyszereket, de tíz perc alatt kipucolja az alkoholt a vérkeringésedből. Gyerünk, vegyél be pár szemet. 
-Oké.  Remek.  Legalább józanabb  leszek, amikor 
majd rá kell néznem. 
Elindult felfelé  a lépcsőn, és  amikor megcsúszott, 
meglepődve tapasztalta, hogy erős kezek fogják a karját. 
- Hadnagy - Summerset hangja hűvös volt, de feléje 
nyújtott egy törülközőt, és segített Eve-nek a köves parton. - Máris intézkedek, hogy előálljon egy kocsi. 
- Aha, koszi. 
Tizenkettedik fejezet 
Mavis ügyes gyógyszere csodálatosan bevált. Eve ugyan 
érzett valami kellemetlen mellékízt a torka hátsó felén, 
de tökéletesen józanul érkezett meg a 75-ös csatorna sima, ezüstösen csillogó épülete elé. 
A székházat a húszas évek közepén emelték, amikor 
a média befolyása robbanásszerűen emelkedett csillagászati magasságokba, hogy a bevételei néha elérték egy 
kisebb ország nemzeti össztermékének nagyságrendjét. 
A Broadcast sugárút egyik legmagasabb felhőkarcolója 
széles, alacsony alapokon nyugodott. Több ezer alkalmazottnak adott munkalehetőséget. Öt, minden  igényt kielégítő stúdió kapott benn helyet, beleértve a keleti part 
legpazarabb felszerelését,  és elég energiát termelt, hogy 
az adásait kisugározza a Föld legeldugottabb pontjaira, 
sőt még az űrbe telepített műtárgyakra is. 
A keleti szárny, ami  felé  Eve-t kalauzolták,  a Harmadik utcára nézett, ahol divatos multiplexeket és kényelmes lakásokat emeltek, melyek az itt dolgozók minden igényét kielégítették. 
Miközben Eve a sűrű légi forgalomban haladt előre, 
rádöbbent, hogy a szavaknak mekkora a hatalmuk. Csak 
éppen nem mindenki tudott megfelelően élni ezzel a hatalommal. Miközben megkerülte az épületet,  üzent  a 
diszpécsernek, és elrendelte a légi és földi kordont a helyszín körül. Egy gyilkossági ügy elég komoly  anélkül is, 
hogy meg kellene küzdenie a média keselyűivel. 
Megacélozta magát, elzárkózott a bűntudat elől, és 
kilépett a  kocsiból. Némi megnyugvással  állapította 
meg, hogy az egyenruhások lázasan dolgoznak. Megtisztították a terepet, és lezárták a kifelé vezető ajtót. Természetesen a riporterek és a forgatócsoportok már megérkeztek.  Egyszerűen lehetetlen volt őket  távol tartani. 
De legalább maradt annyi szabad terület, hogy lélegzethez jusson. 
Már kitűzte jelvényét a dzsekijére, és a műanyag sátor felé indult, amivel valamelyik okos befedte a helyszínt. Az eső monoton ritmust vert a plasztikon. 
Eve felismerte az esőkabátot, és kétségbeesetten próbált küzdeni a gyomra hánykolódása ellen. Megkérdezte, 
hogy  a tetthely közvetlen környezetét rögzítették-e már, 
majd  az igenlő választ hallva az áldozat mellé guggolt. 
Olyan nyugodt kézzel nyúlt az áldozat arcába hullott 
csuklya felé, mint a kőszikla. Nem törődött  a cipője mellett nyúlós tócsába gyűlt vérrel, de nem tudta elnyomni 
a megkönnyebbült sóhajt, amikor  a csuklyát félrehúzva 
egy idegen arcába bámult. 
- Ki a fene ez? - kérdezte. 
-Az   áldozatot   Louise   Kirskiként  azonosították. 
A 75-ös csatornánál  dolgozik technikusi minőségben 
húzott elő egy feljegyzést fekete esőkabátja mély zsebéből az egyik egyenruhás.  Körülbelül tizenegy  tizenötkor 
talált rá C. J. Morse, ki is rakta a vacsoráját - folytatta 
enyhe lenézéssel a hangjában,  amivel a civilek gyengeségét igyekezett méltatni. - Belépett a kapun, és  szinte  a 
tüdeje is kiszakadt, úgy elkezdett sikoltozni.  Az épület 
biztonsági  őrei ellenőrizték a meséjét, és amikor megállapították,  hogy igazat beszél,  azonnal megtették a bejelentést. A diszpécser tizenegy huszonkettőkor vette a hívást. Én tizenegy huszonhétkor érkeztem... 
-Jó időt futott, kedves... 
- Peabodynak hívnak, hadnagy. Épp a  First sugárúton járőröztem. Ellenőriztem, hogy valóban gyilkosság 
történt, biztosítottam  a kijáratot, majd további erősítést, 
valamint egy detektívet kértem. 
Eve fejével az épület felé intett. 
- Felvettek ebből valamit? 
-Uram - keskenyedett el Peabody szája. - A híradóstábot abban a pillanatban kitiltottam a helyszínről, 
amikor megérkeztem.  De bevallom, rengetegen voltak 
már itt, mielőtt ideértem. 
- Oké - és felhúzva egy tiszta kesztyűt, Eve nekiállt 
átkutatni a holttestet.  Talált néhány hitelkártyát,  némi 
csörgő aprópénzt, és az övére erősítve egy meglehetősen 
drága minilinket. De semmi jelét nem vette észre  olyan 
sérüléseknek, amelyek  azt mutatták volna, hogy védeke! 
zett, harcolt vagy ellenállt volna. 
Az észrevételeit kötelességtudóan rögzítette, miköz, 
ben gyorsan járt az agya.  Igen, felismerte az esőkabátot, 
és amikor befejezte az első vizsgálatot, felegyenesedett. 
- Bemegyek. Ide várom Feeney kapitányt.  Ha majd 
megérkezik, engedje át. A nőt viheti az ME. 
- Igen, hadnagy. 
- Maradjon a posztján, Peabody - határozott Eve. 
Tartsa a vonal mögött azokat a riportereket - pillantott 
hátra a válla fölött, miközben figyelmen kívül hagyta a 
feléje kiáltott kérdéseket  és az objektívek csillogását. 
Mondja  meg  nekik, hogy egyelőre nincs sem kommentár, sem állásfoglalás. 
- Nincs semmi mondanivalóm a számukra. 
- Helyes.  Csak így tovább. 
Eve kinyitotta az ajtót, majd amikor belépett az épületbe, újra lezárta maga mögött. Peabody, vagy egy hozzá hasonló mentalitású kollégája mindenkit eltávolított 
az előcsarnokból, csak azok maradhattak, akiknek valóban volt ott  valami  keresnivalójuk.  Eve  rápillantott a 
pult mögött álló biztonságira. 
- C. J. Morse. Merre találom? 
- A hatodikon van az irodája, a nyolcas szekcióban. 
Az egyik rendőrük már odakísérte. 
- Egy kollégámat  várom. Majd küldje utánam - fordult el tőle Eve, és nekieredt a lépcsőknek. 
Mindenfelé emberek álltak, egyesek csoportokban, 
mások a videofüggönyök  előtt,  megint  mások pedig 
pergő nyelvvel beszéltek a kamerákba. Eve kávéillatot 
érzett, azt az áporodott, hirtelen pörkölt szagot, ami anynyira  jellemző  a  rendőrségi szállásokra. Máskor talán 
még mosolygott is volna ezen. 
Ahogy egyre magasabbra ért,  úgy emelkedett a zajszint is. A hatodikon aztán egy stúdió felbolydult méhkasában találta magát. 
Egymás hegyén-hátán álltak  a konzolok, közöttük 
keskeny közlekedőutak kígyóztak. Akárcsak  a  rendőrségnél, a szerkesztőségben ugyanúgy a nap huszonnégy 
órájában zajlott az élet. Még ezen a  kései órán is több 
mint egytucatnyi munkaállomást üzemeltettek a kezelői. 
Eve-nek azért feltűntek a különbségek. A rendőrök 
túlhajtottnak, gyűröttnek, néha izzadtnak látszottak. Az 
itteni  csapat viszont olyan tökéletes  volt,  hogy videón 
sem lehetett  volna bemutatni különbet.  Frissen vasalt 
ruhákban, kamerakész ékszerekben, gondosan sminkelt 
arccal mozogtak. 
Látszólag mindenki megtalálta  a maga dolgát. Egyesek villámgyorsan dolgoztak a linkjeik képernyői előtt 
Eve elképzelése  szerint adatokkal etették a műholdjaikat. 
Mások  a  számítógépeiknek  osztogattak parancsokat, 
vagy a válaszokat hallgatták, ahogy a kért, elért vagy átküldött adatok megjelentek a kívánt forrásból. 
Minden tökéletesen normálisnak tűnt, kivéve,  hogy a 
kihűlt kávé illata a félelem verejtékének a szagával keveredett. 
Egy-két ember észrevette. Ezek kíváncsi tekintettel 
álltak fel a helyükről,  de Eve-t brutálisan jeges tekintete 
úgy védte, mint  lovagot a pajzsa. 
A felé a fal felé fordult, amin egymást érték a  képernyők. Roarke is hasonló felszerelést birtokolt, és Eve tudta, hogy a képernyők mindegyikén  különböző felvételeket lehet megjeleníteni, valamint ezeket tetszés szerint 
mixelni. Most a fal tele volt az éjféli híradóhoz öltözött 
Nadine Furst képével.  Mögötte New York ismerős, há-  a 
romdimenziós kontúrja látszott. 
Ő  is tökéletesen sminkeknek nézett ki. És a szemei 
mintha egyenesen Eve-re szegeződtek volna, aki közelebb lépett, hogy hallja a hangot is. 
- És ma  éjjel  is  történt  egy  esztelen gyilkosság. 
Louise Kirskit, ennek a csatornának a munkatársát ölték meg, alig néhány lépésre annak az épületnek a bejáratatói, ahonnan jelenleg is ezt az adást sugározzuk. 
Eve nem fárasztotta magát azzal, hogy Nadine-t átkozza, amikor  a kép átváltott Morse-ra. Az igazat megvallva  számított is erre. 
- Szokványosán telt az este - nyilatkozta Morse tiszta, riporterhez illő hangon. - A város egy esős éjszakája. 
De a rendőri erők minden igyekezete ellenére újabb gyilkosság történt. Riporterünk első kézből tudósítja önöket 
a rémületről, a rettegésről és a veszteségről. 
Tökéletes időzítéssel kivárta, amíg a kamera ráközelít 
az arcára. 
-  Én bukkantam rá Louise Kirski összerogyott, vérző 
testére annak  az épületnek a  lépcsője előtt, ahol oly sok 
éjszakát töltöttünk el  közös munkával. Átvágták a torkát, a vére a kövezetre folyt. Nem szégyellem bevallani, 
hogy  valósággal megdermedtem, egyben fel is háborodtam, ahogy a gyilkosság levegője megtöltötte a tüdőmet. 
Csak  álltam, és lenéztem rá, miközben nem hittem a saját szememnek. Hogy történhetett ez meg? Egy nő, akit 
ismertem, akivel gyakran váltottam néhány baráti szót, 
akivel időnként együtt is dolgoztam. És most hogy lehet, 
hogy  élettelenül hever a lábaim előtt? 
Az adásban az arca ekkor egy áttűnéssel átadta a helyét a holttest ijesztő képének. 
Egy pillanatot sem  vesztegetett, gondolta Eve utálkozva, majd  a legközelebb álló alkalmazott felé fordult. 
- Hol a stúdió? 

- Parancsol? 
- Azt kérdeztem, hol az az átkozott stúdió? - bökött 
hüvelykujjával a képernyő felé. 
- Hát, izé... 
Eve merev karjaival dühösen átfogta a technikus vállát. 
- Akarja látni, milyen gyorsan tudom lerombolni ezt 
a helyet? 
- Tizenkettedik emelet, A stúdió. 
Eve megpördült, és látta,  hogy Feeney épp ebben a 
pillanatban ér fel a lépcső tetejére. 
- Nem vesztegetted azt a drága idődet. 
- Hé, éppen New Jerseyben voltam rokonlátogatóban  - és minden kérdezősködés  nélkül Eve nyomába 
eredt. 
- Be kell tömnöm valamivel a média száját. 
- Izé - vakarta meg Feeney a fejét. - Talán egy hamis paranccsal lefoglalhatnánk a tetthelyről készített felvételeket - és Eve pillantását látva  vállat vont. - Miközben idefelé jöttem, láttam egypárat a kocsi képernyőjén. 
Visszaszerzik, de legalább néhány óra hosszat nyugtunk 
lesz tőlük. 
- Láss neki. Szükségem lesz minden fellelhető adatra 
az  áldozatról. Biztos elég jó anyagokat őriznek  itt róla. 
- Ez éppen elég. 
- Küldd át az irodámba,  érted, Feeney?  Rövidesen 
én is ott leszek. 
- Semmi gond. Van még valami? 
Eve előre lépett, és fenyegetően meredt az A stúdió 
ajtajára. 
- Szükségem  lesz itt egy kis támogatásra. 
- A legnagyobb örömmel. 
Az ajtót Eve zárva találta. Fölötte égett az adást jelző, vörös  lámpa. Eve lebeszélte magát arról, hogy a fegyverével lője szét a zárat. Ehelyett rácsapott a vésznyitóra, 
és várta, hogy mi lesz a mozdulat eredménye. 
- 75-ös csatorna élő adás - közölte egy susogó elektronikus hang. - Milyen természetű gondja támadt, amiben segítségre szorul? 
- Rendőrségi vészhelyzet - húzta elő Eve a jelvényét, 
és az apró leolvasó elé tartotta. 
-Egy pillanat, Dallas hadnagy. A kérését azonnal 
akceptáljuk. 
- Ez nem kérés - közölte Eve nyugodtan. - Követelem, hogy  azonnal nyissák ki ezt az ajtót, vagy  a  83 
törvény  szakasza értelmében erőszakot alkalmazva hatolok be. 
A számítógép egy mordulással,  majd az azt követő 
sziszegéssel értékelte a kialakult helyzetet, és fejezte  ki 
nemtetszését. 
- Ajtónyitás. Kérem, maradjon csendben, és ne lépjen a fehér vonal mögé. Köszönöm. 
Odabent a stúdióban a hőmérséklet legalább tíz fokot esett. Eve egyenesen a berendezéssel szemben felállított  üvegkalicka felé masírozott, és amikor odaért, olyan 
hangosan kopogott, hogy a rendező belesápadt az aggodalomba, és kétségbeesetten a szája elé tette az ujját. Eve 
erre  felmutatta a jelvényét. 
Szemmel láthatóan  vonakodva nyitotta ki előtte  az 
ajtót, és egy intéssel behívta. 
- Adásban vagyunk - förmedt rá suttogva, és visszafordult  a képernyői felé. - A hármas kamera álljon rá 
Nadine-ra. A háttérbe adják be Louise képét. Most. 
A  robotokat irányító technikus könnyed mozdulatokkal engedelmeskedett.  Eve  figyelte,  hogy változtat 
helyet az apró felfüggesztett kamera. A kontrollmonitoron Louise Kirski csábosán mosolygott. 
-Lassíts,  Nadine. Nem kell elsietni. C. J., tíz másodperc múlva rajtad a sor. 
- Adjon be  egy reklámot - mondta Eve a rendezőnek. 
- Ebben a hírblokkban nincsenek reklámok. 
-Adjon be egyet azonnal - ismételte meg Eve. 
Vagy ha nem, akkor a nézők adásszünetben fognak gyönyörködni. 
- Hallgasson rám... - fordította felé a rendező a fejét, miközben kidüllesztette a mellkasát. 
- Nem, maga hallgasson rám - bökte meg azt a felfújt mellkast Eve, és nem is túl gyengéden. - Maga odabent tartja a szemtanúimat. Azt fogja tenni, amit mondok, vagy a versenytársai nézettsége az egekbe szökik, 
amikor elmondom nekik, hogy a 75-ös csatorna munkatársai akadályozták a saját alkalmazottjuk meggyilkolásának a felderítését - és felvonta az egyik szemöldökét, 
mialatt a rendező átgondolta a hallottakat. - Talán még 
az is felmerül bennem, hogy maga pont úgy néz ki, mint 
egy gyanúsított.  Ugye téged is egy hidegvérű gyilkosra 
emlékeztet, Feeney? 
- Pontosan erre gondoltam. Talán be kellene rántanunk egy szép,  hosszú elbeszélgetésre. Persze csak miután megmotoztuk. 
- Csak nyugi. Nyugi - törölte meg a rendező a száját 
a kézfejével. Kinek árthat egy kilencven másodperces 
reklámblokk? - Bevágjuk Zippyt tíz másodpercen belül. 
C. J., húzd fel. Zene ki. Egyes kamera hátra. Most. 
És egy nagyot sóhajtott. 
- Utána fogok nézni, ez mennyire törvényes. 
- Tegye azt - lépett ki Eve a fülkéből, és odament a 
hosszú,  fekete konzolhoz, amin Morse és Nadine osztoztak. 
-Jogunk van... 
- Épp most akartam ismertetni a jogait - szakította 
félbe Eve Morse-t. - Joga van ügyvédhez, és a kapitányságon találkozhat is vele. 
- Letartóztat  - vált halottsápadttá Morse. - Jézus 
Krisztus, maga megőrült? 
- Maga tanú, seggfej. És  nem fog semmiféle további 
információt kiadni, amíg nem tett nekem vallomást. Hivatalosan - vetett Eve egy sértett pillantást Nadine felé. 
- Utána úgy kavarja össze a dolgokat, ahogy magának 
tetszik. 
- Magával akarok menni - állt fel remegő lábakkal 
Nadine, és kivette a füléből a hallgatót, hogy ne is hallja 
a rendező kétségbeesett kiabálását. - Talán én voltam az 
utolsó, aki még életében beszélt Louise-zal. 
- Remek. Majd ezt is megbeszéljük - vezette ki őket 
Eve, és csak annyi időre állt meg, hogy  gúnyosan az 
üvegkalicka felé vigyorogjon. - Talán betölthetne a kiesett adásidőt a NYPD Blue  egyik részének az ismétlésével. Úgyis klasszikus darab. 
-Ejnye, ejnye, C. J. - és habár Eve elég nyomorultul 
érezte  magát, élvezte a pillanatot. - Végül  ott fogtam 
C. J. kissé zöld volt, de azért nem felejtett el megvet 
kifejezést erőltetni  az  arcára, amikor körbepillantott 
kihallgató helyiségben. 
- Az emberei felvehetnének egy dekoratőrt. 
- Próbáljuk kihozni a költségvetésből - ment vissza 
Eve a szobában álló egyetlen asztal mögé. - Rögzítés 
rendelkezett. - Június elseje... Jézusom, hová repült  a 
május? Az alany C.  J. Morse, helyszín a  kihallgató. 
A  kihallgatást vezeti  Eve Dallas hadnagy,  gyilkossági 
ügy,  az áldozat neve Louise Kirski. A pontos idő nulla 
nulla negyvenöt. Mr.  Morse,  magát felvilágosították  a 
jogairól. Kívánja, hogy jelen legyen egy ügyvéd a kihallgatás folyamán? 
Morse megfogta a poharát, ivott egy korty vizet. 
- Gyanúsítanak valamivel? 
- Pillanatnyilag nem. 
- Akkor lépjünk tovább. 
3 NYPD: New York Police Department, vagyis New YorkRendőrség 
- Inkább vissza, C. J. Mesélje el, hogy pontosan mi 
történt. 
- Remek - kortyolt megint Morse,  mintha csak ki 
lenne száradva a torka. - Épp a székház felé igyekeztem. 
Ugyanis az éjféli híradónak én voltam a segédriportere. 
- Mikor érkezett az épülethez? 
- Nagyjából negyed tizenkettőkor. A keleti bejáratot 
választottam,  a legtöbb alkalmazott ott jár, mert azon 
keresztül sokkal könnyebben meg lehet közelíteni a stúdiókat.  Mivel esett, valósággal kipattantam a kocsiból, 
majd szaladni kezdtem.  És megláttam valamit a lépcső 
lábánál. Első pillantásra még fel sem fogtam, hogy mit. 
Itt Morse tartott egy kis szünetet, felemelte a kezét, 
és megdörzsölte az arcát. 
- És nem is jöttem rá - folytatta -, amíg valósággal 
rá nem léptem. Azt hittem... igazából nem  is tudom, 
mit hittem. Talán azt, hogy valaki nagyon elesett. 
- Nem ismerte fel az áldozatot? 
- A...  a csuklya - csapott bizonytalanul és tehetetlenül a levegőbe Morse. - Eltakarta az arcát. Lehajoltam, 
és elkezdtem félrehúzni  az arcából - vont  vállat fájdalmasan.  -  Utána megpillantottam  a vért...  a torkát. 
A vért - ismételte meg, és eltakarta a szemét. 
- Megérintette a testet? 
- Nem, nem hinném... Nem. Csak feküdt ott, szélesre tárt nyakkal. És a szemei. Nem, nem nyúltam hozzá - ejtette le ismét a kezeit,  és olyan mozdulatot tett, 
mintha csak herkulesi erőfeszítések árán tudná megőrizni 
a nyugalmát. - Rosszul lettem. Ezt talán nem is érti, 
Dallas. Néhány emberből nem haltak ki a természetes, 
emberi reakciók. Az a  sok  vér, és  a szemei. Istenem. 
Rosszul lettem, megrémültem, és beszaladtam a kapun. 
Az őr ott ült az asztala mellett. Neki mondtam el, mi 
történt odakint. 
- Ismerte az áldozatot? 

-Persze hogy ismertem. Louise  sokszor vágta  az 
anyagaimat. Többnyire ugyan Nadine mellett dolgozott, 
de előfordult, hogy az én riportjaim is a keze alá kerültek. Jó volt, igazán jó. Gyorsan  dolgozott,  és szemmel. 
Egyike volt a legjobbaknak. Krisztusom - nyújtotta ki a 
kezét az asztalon álló kancsó felé. A víz kilocsogott, miközben próbált tölteni magának. - Semmi okot  nem látok,  amiért  meg kellett volna ölni. Egyáltalán  semmit. 
- Szokása volt ebben az időpontban elhagyni az épületet? 
- Nem tudom. De nem hinném... a vágószobában 
kellett volna lennie - jelentette ki vadul Morse. 
- Személyesen is közel álltak egymáshoz? 
Erre a kérdésre Morse felkapta a fejét, és összeszűkült 
szemekkel meredt Eve-re. 
- Rám akarja kenni az egészet, ugye?  Tényleg ezt 
akarja. 
- Csak a kérdésre feleljen, C.  J. Közel álltak egymáshoz? 
-Sokszor beszélt egy Bongó nevű fiúról. Vele volt 
közelebbi kapcsolatban. Csak együtt dolgoztunk, Dallas. 
Ez minden. 
-Tizenegy tizenötkor érkezett meg  a 75-ös csatornához. Mit csinált azelőtt? 
- Semmi különöset. Amikor éjfélre megyek dolgozni, szakítok  néhány órát alvásra.  Mivel éppen nincs futó 
riportsorozatom, hát nem készültem különösebben. Azt 
hittem,  hogy csak újra be kell olvasnom a  napi eseményeket.  Hétkor pár barátom társaságában megvacsoráztam,  nyolc körül hazamentem, és szundítottam egy kicsit. 
Morse rákönyökölt az asztalra, és a kezére hajtotta a 
fejét. 
- Tízkor ébredtem, és egy kicsivel tizenegy  előtt indultam  el. Az eső miatt kicsit több időt hagytam magamnak az  útra, mint  rendszerint. Jézusom, Jézusom, 
Jézusom. 
Ha Eve  nem látta volna a tudósítását, miután felfedezte a holttestet, talán még meg is sajnálta volna. 
- Látott valakit a tetthely közelében? 
- Csak Louise-t. Azon a kései órán már nem igazán 
járkálnak emberek odakint az utcán. Nem láttam senkit. 
Csak Louise-t. Csak Louise-t. 
- Oké, C. J. Pillanatnyilag ennyi. 
- Ezek szerint elmehetek? - tette le Morse a poharát. 
-Jusson eszébe, hogy maga szemtanú. Ha visszatart 
valamilyen információt, vagy később jut az eszébe olyasmi, amit nem mondott  el ezen a kihallgatáson, megvádolhatom, hogy akadályozza a nyomozást - mosolygott 
rá Eve kedvesen. - Ó, és legyen szíves, adja meg  a barátai nevét. Őszintén szólva nem is hittem, hogy magának 
lehetnek barátai. 
Eve hagyta C. J.- elmenni, és  a  gondolataiba mélyedve várta Nadine-t. Túl világos volt az  eset. És a bűntudat is, amit magával hordozott.  Hogy mindkettőt frissen tartsa, kinyitott egy irattartót,  és  nézegetni  kezdte 
Louise Kirski papírra nyomtatott fényképét. Majd amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó,  lefelé fordítva az 
asztalra tette a fotókat. 
Nadine most nem tűnt olyan frissnek, mint máskor. 
A csillogó médiaszemélyiség  átadta helyét egy sápadt, 
reszkető nőnek, akinek bedagadt a szeme, és remegett a 
szája széle. Eve szó nélkül a székre mutatott, és vizet töltött egy tiszta pohárba. 
- Gyors  voltál - jegyezte meg hűvösen. - Úgy adásba küldted a riportod, mint a villám. 
-Ez a munkám - Nadine nem nyúlt  a  pohárhoz, 
ehelyett az ölébe ejtette a kezét. - Te is végzed a dolgod, 
én is a magamét. 
- Remek.  Mindketten csak a köz javát szolgáljuk, 
ugye? 
-Pillanatnyilag nem érdekel,  mit gondolsz rólam, 
Dallas. 
- Nagyszerű,  ugyanis éppen most nem tartalak valami sokra - és ezen az éjszakán immár másodszor kezdte etetni a felvevőjét  hasznos információkkal. - Mikor 
látta utoljára élve  Nadine Kirskit? 
- Együtt dolgoztunk a vágóban. Az éjféli adás egyik 
riportján finomítottunk. És nem is húzódott el olyan sokáig, mint ahogy azt előtte  gondoltuk. Louise jó volt, 
nagyon jó - vett  Nadine egy mély lélegzetet, és tovább 
bámult egy pontra, valahol Eve bal válla felett. - Amikor 
befejeztük, beszélgettünk egy kicsit.  Éppen  lakást keresett, hogy összeköltözzön azzal a férfival, akivel az utóbbi 
néhány hónapban járt. Boldog volt. Az  amúgy is vidám 
természetű Louise szinte ragyogott. 
Nadine itt megint megállt, meg kellett  állnia.  Elfogyott a levegője.  Vigyázva, határozottan kényszerítette 
magát, hogy kilélegezzen,  majd belélegezzen. Kétszer. 
- Amúgy meg kifogyott a cigarettából. Szeretett két feladat között egy rövid cigarettaszünetet tartani. Amikor 
kiosont a vécébe, vagy máshova  rágyújtani, mindenki 
félrefordította a fejét. Kértem, hogy hozzon nekem is pár 
szálat,  még egy kis aprót is adtam. Együtt indultunk lefelé a liften, de én kiszálltam a stúdiónál. El kellett intéznem pár hívást. Különben  vele tartottam volna. Együtt 
lettünk volna. 
-Gyakran kimentek együtt az adások előtt? 
- Nem. Általában  tartottam  egy  rövid szünetet,, 
megittam egy kávét valami csendes helyen, a Harmadik 
utcában. Szerettem... elszabadulni pár pillanatra a székházból, különösen éjfél előtt. Volt saját éttermünk és kávézónk az épületen belül,  de ennek  ellenére szerettem 
odakint lenni. 
- Rendszeresen? 
- Aha - nézett Nadine Eve szemébe, majd elfordította a fejét. - Rendszeresen.  De el kellett intéznem azokat a hívásokat... ezért nem mentem.  Kölcsönadtam 
Louise-nak az esőkabátomat, ő pedig kiment - nézett 
vissza, egyenesen  Eve szemébe. - Helyettem halt meg. 
Ezt te is tudod, én is tudom. Nem igaz, Dallas? 
- Felismertem a kabátod - válaszolt Eve kurtán. - És 
először azt hittem, te vagy az áldozat. 
- Semmit sem követett el, csak kiszaladt pár cigarettáért. Rossz helyen volt és rossz időben. És főleg: rossz 
kabátban. 
A  rossz csali, gondolta Eve,  de  ezt  hangosan  nem 
mondta ki. 
-Egyszerre  csak  egy dologgal  foglalkozzunk,  Nadine. Egy vágónak is van hatalom a kezében. 
-Nincs - és Nadine lassan, módszeresen  csóválta a 
fejét. A gyomrából a  rossz érzés felkúszott a torkába, és 
megkeserítette a szája ízét. - Az adásba került sztorik 
mindig csak egy névhez kötődnek. Egy vágót senki sem 
méltányol, még csak nem is gondolnak rá, ellentétben a 
riporterrel. Nem ő volt a célpont, Dallas. Ez tagadhatatlan. 
- Amit tudok, és  amit hiszek, az két különböző dolog, Nadine. De folytassuk tovább ezt a gondolatmenetet. Azt hiszem, hogy  te voltál a célpont, és azt is hiszem, 
hogy a gyilkos tévedésből ölte meg Louise-t. A testalkatotok ugyan nem hasonlít, de esett az eső, és a kabátodat 
viselte, ráadásul a csuklyát is a fejére  húzta. Utána pedig 
a gyilkosnak nem maradt ideje vagy  lehetősége, hogy 
felismerje a tévedését. 
- Micsoda? - és az egykedvűen elhangzott kijelentés 
hatására  Nadine hegyezni kezdte a  fülét. - Miről beszélsz? 
-Gyorsan peregtek  az események. Megvan, hogy 
pontosan mikor  haladt el a biztonsági őr pultja mellett. 
Oda is intett neki. És az is pontosan megvan, mikor botlott  bele Morse, méghozzá pontosan tíz  perc múlva. 
Vagy az időpontok nem stimmelnek, vagy  a gyilkos nagyón  szemtelen. És bármiben lefogadhatja, hogy  látni 
akarta a hírekben, mielőtt még a teste kihűl. 
- Alkalmazkodtunk hozzá, igaz? 
- Igaz - bólintott Eve. - Alkalmazkodtak. 
- Azt hiszi, ez nekem olyan könnyű? - tört elő száraz, recsegő hangon a kérdés Nadine torkából. - Azt hiszi, nekem olyan könnyű volt ott ülni, és leadni azt  a tudósítást,  mialatt tudtam, hogy Louise odakint  fekszik? 
- Nem tudom - felelt Eve jóindulatúan. - Az  volt? 
- A barátnőm volt - kezdett pityeregni Nadine, és a 
könnyek ösvényt mostak a kamerák miatt vastagon felkent sminkjébe. - Törődtem vele. A fenébe is, fontos 
volt nekem, és nem úgy, mint egy sztori. 
Hogy palástolja saját bűntudatát,  Eve a könyökével 
Nadine felé tolta a poharat. 
- Igyál egy  kortyot - parancsolt  rá. - És tartsunk 
egy perc szünetet. 
Nadine-nak mindkét kezére szüksége volt, hogy legalább részben szilárdan tudja tartani a vizet. Rádöbbent, 
hogy  szívesebben fogadna egy brandyt, de ezzel  még 
várnia kell. 
- Folyton őt látom magam előtt. Akárcsak maga. 
- Láttad  a holttestet - csattant fel Eve. - Kint  jártál 
a helyszínen. 
- Meg kellett néznem  - fordította vissza könnyekben úszó szemét Eve-re.  - Ez  személyes  ügy, Dallas. 
Látnom  kellett. Amikor elért hozzám a hír, egyszerűen 
nem hittem el. 
- Hogy szereztél tudomást a történtekről? 
- Hallották, hogy Morse azt üvölti az őrnek, valaki 
meghalt, hogy  valakit épp  az  épület előtt gyilkoltak 
meg.  Ez nagy figyelmet keltett - dörzsölte meg Nadine 
a halántékát. - A szavak önálló életet  élnek. Még be sem 
fejeztem a második hívásomat, amikor értesültem a gyilkosságról. Egyszerűen bontottam a vonalat, és már  mentem is lefelé. Ott pedig megláttam őt - mosolyodott el 

kegyetlenül, minden vidámság nélkül.  - Előbb értem 
oda, mint a kamerák vagy a rendőrök. 
- Utána pedig a barátaival együtt megkockáztatták, 
hogy összetapossák egy bűntény helyszínét - csapott Eve 
egyik  karjával  a levegőbe. - Meg is tették. Hozzányúlt 
valaki a testhez? Hozzányúltatok? 
- Nem, ennyire egyikőnk sem bolond. Szemmel láthatólag halott volt. Te magad is láthattad... láthattad a 
sebet,  a vért. De azért hívtuk a mentőt. Az első járőr három percen belül a helyszínre ért, beparancsoltak minket 
az  épületbe, és lezárták  az  ajtót.  Beszéltem  valakivel. 
Peabodynak hívták - masszírozta Nádin továbbra is a 
halántékát. Nem azért, mert fájt a feje azért, mert teljesen  kába volt.  - Mondtam  neki,  hogy az  áldozatot 
Louise-nak hívják, utána pedig indultam, hogy felkészüljek az  adásra. És egész idő alatt arra gondoltam: én is a 
helyében lehetnék.  Viszont éltem, szembenéztem a kamerákkal, ő  pedig  meghalt.  Nekem kellett volna meghalnom. 
- Senkinek sem kellett volna meghalnia. 
- Mi öltük meg őt, Dallas - és ezt Nadine olyan merev hangon jelentette ki, hogy szinte csikorgott. - Maga 
meg én. 
- Azt  hiszem, most már ezzel a tudattal kell együtt 
élnünk - vett egy mély levegőt Eve, és előrehajolt. - Vegyük át újra azokat az időpontokat, Nadine. Lépésről lépesre. 
Tizenharmadik fejezet 
Eve néha arra gondolt, hogy a rendőrségi robot mégis kifizetődő. Mint egy félkarú rabló, amibe az ember rendszeresen, lelketlenül, monoton  tömi az aprót, és megdöbben, amikor az ölébe hull a főnyeremény. 
Mint ahogy Dávid Angelini is az ölébe hullott. 
A Kirski-ügyben az apró részletek kapcsán rengeteg 
Nadine  nem  vette ki a szokásos pihenőjét, helyette 
Kirski hagyta el az épületet, és pontosan 23:04-kor haladt el  a porta mellett. Kilépett az esőbe, és egyenesen 
beleszaladt  a késbe.  Pár  perccel később megérkezett 
Morse,  belebotlott a testbe, hányt egyet, majd berohant 
jelenteni a gyilkosságot. 
Minden gyorsan, szinte sietve zajlott, gondolta Eve. 
Eve magától  értetődően végignézte a 75-ös csatorna 
biztonsági kameráinak a felvételeit. Még az is előfordulhatott, hogy a  gyilkos is  felbukkan a képkockákon, 
ahogy leállítja a kocsiját az épület parkolójában, sétálgat, 
miközben Nadine-ra vár, majd tévedésből elvágja helyette Louise torkát, és a végén elhajt. 
De egy támadó könnyen érkezhetett gyalog a  Harmadikon éppúgy, ahogy Louise is akart távozni. A kapuőrség  biztosította, hogy akkor kizárólag  az alkalmazóttak járművei álltak a parkolóban, és az utcáról  sem kóválygott be látogató sem kocsival, sem minisiklóval. 
Eve újranézte a felvételeket, mert ez részét képezte a 
rutineljárásnak, no meg azért is, mert  titkon  remélte, 
hogy Morse sztorija nem teljesen megingathatatlan. Felismerhette  Nadine esőkabátját, és tudhatott arról  a szokásáról is, hogy az éjféli adás előtt pihenésképpen ki szokott sétálni az utcára. 
Semmit sem élvezett volna jobban, ha sikerül a sarokba szorítania. 
És  megpillantotta a csillogó, kétszemélyes, olasz kocsit, ahogy odasiklik a bejárat elé, mint  egy lopakodó 
macska. És tudta,  hogy a temetési szertartás után egyszer már látta ezt a járművet a kapitány háza előtt. 
- Állj - parancsolta, mire a kép kimerevedett az ernyőn. - A huszonhármastul a harmincas négyzetig teljes 
képernyős nagyítást kérek. 
A gép kattant  egyet, majd a megfelelő részletek remegve  feltűntek Eve szemei előtt.  Türelmetlenül vicsorogva ütött kézéllel a monitorra, mire a kép stabilizálódott. 
- Francos költségvetés - morogta, majd lassan elöntötte a  mosoly az arcát. - Nocsak, nocsak, Mr. Angelini. 
Amikor Dávid  arca betöltötte a képernyőt, Eve vett 
egy mély  lélegzetet. Türelmetlennek látszik, gondolta 
Eve. Zavartnak. Idegesnek. 
-Mit kerestél ott? - mormogta, miközben tekintete 
a felvétel  sarkába kevert digitális időmérőre csúszott. 
Mit kerestél ott huszonhárom  nulla kettő nulla ötkor? 
Hátradőlt a székében,  egyik  kezével  belekotort a 
fiókba, miközben szemét le nem vette volna a képernyőről. Hirtelen a kezébe akadt az a csokirudacska, ami még 
a reggeliből maradt meg. Haza kellene mennie. 
- Nyomtatást - parancsolta. - Utána  állj vissza  az 
eredeti méretre, és arról is kérek egy nyomtatást - és  türelmetlenül várta, hogy a gép  nyögve megbirkózzon a 
feladattal. - Folytasd a lejátszást normál sebességgel. 
A reggelijét rágcsálva figyelte, hogy a drága sportkocsi hogy húz ki a kamera látóteréből. A kép  pislogott. 
A 75-ös csatorna megengedhette magának a legmodernebb kamerákat, melyek csak akkor kezdtek  rögzíteni, 
ha a hatósugarukban megmozdult valami. Tizenegy perc 
telt el, mielőtt Morse kocsija megérkezett. 
- Érdekes - mormolta Eve. - Másold le a diszket, és 
a másolatot csatold Louise Kirski 47883- jelű aktájához.  Gyilkosság.  Kereszthivatkozás  a 47801- Cicely 
Towers- és a 47815- Yvonne Metcalf-ügyekhez. Szintén gyilkosság. 
Elfordult a monitortól, és felvette a linkjét. 
- Feeney. 
- Dallas  - tömte a  szájába  az utolsó morzsákat 
Feeney. - Dolgozom  az  ügyön. Krisztusom,  mindjárt 
reggel hét óra. 
- Tudom, mennyi az idő. Találtam valamit, Feeney. 
- A pokolba - és a kapitány gyűrött arcán még több 
ránc  jelent meg. - Gyűlölöm, amikor ezt mondod. 
- Dávid Angelini rajta van a kapu biztonsági felvételein.  Tíz perccel azelőtt járt arra, hogy a holttestet felfedezték. 
-A francba, a francba, a  francba.  Ki  fogja ezt elmondani a parancsnoknak? 
- Én... De csak azután, hogy beszéltem Angelinivel. 
Viszont szükségem van rá, hogy fedezz.  Átküldőm az 
egész anyagot, kivéve Angelinit. Vidd el a kapitányhoz. 
Mondd neki azt, hogy  a szabadidőmben is  rengeteget 
dolgoztam rajta. 
- Aha, és szerinted ezt be is veszi. 
- Feeney.  Mondd, hogy  aludnom  kell  egy  kicsit. 
Mondd,  hogy jelentést teszel helyettem a kapitánynak, 
én pedig hadd menjek haza, és aludjak néhány órát. 
Feeney mélyet sóhajtott. 
- Dallas, pihenned kell egy kicsit. Majd én jelentést 
teszek a kapitánynál. Menj haza, és aludj néhány órát. 
- Most már elmondhatod a kapitánynak, hogy csak 
a tanácsaidat követtem - jelentette ki Eve, és egy mozdulattal megszakította az összeköttetést. 

Mint ahogy a rutin rendőri munka, a megérzés is gyakran kifizetődő. És a megérzése most azt súgta neki, hogy 
Dávid Angelini elzárkózik a családjától.  Először a legénylakásához hajtott, egy lakályos  East Side-i környékre. 
Ezt a villanegyedet alig harminc éve építették. A tervezés során a tizenkilencedik század stílusát vették alapul, melyeket a huszonegyedik század elején, a nagy városrendezési programok alatt romboltak le New York 
nagy részével egyetemben. A tehetős épületek nagy részét ezen a környéken is  a földig rombolták.  És hosszú 
viták után a területet a régmúlt hagyományainak a szellemében építették újjá - abban a szellemben, amit csak a 
leggazdagabbak engedhettek meg maguknak. 
Tízperces keresgélés után Eve talált egy szabad parkolóhelyet a drága európai és amerikai kocsik között. 
A feje fölött három magánsikló ügyeskedett, egymással 
harcoltak a szabad légtérért, és leszállóhely után kutatva 
köröztek. 
Látszólag nem járt errefelé  sok tömegközlekedési 
jármű, és a terület túl drága volt ahhoz, hogy  garázshelyekre pazarolják. 
New York azért mégis csak  New York, és mielőtt 
Eve a ház felé vezető ösvényre lépett volna, gondosan 
bezárta  a  kocsiját.  Egy  tinédzser  húzott  el  előtte  a 
légdeszkáján, és megragadta  az alkalmat, egyszemélyes 
nézőközönségét  néhány gyengécske  manőverrel szórakoztassa, melynek végén egy gyors hurokba dőlt. Inkább 
udvariasságból, mintsem valódi tetszésből,  de Eve rávigyorgott. 
- Szép volt. 
- Már rutinos  vagyok  - állította a már nem gyerekek, de még  nem  is kamaszok hangján. - Te is deszkázol? 
- Nem. Nekem ez túl kockázatos - és mikor Eve továbbment, a gyerek gyors lábmunkával tett egy kört körülötte. 
- Öt perc alatt mutathatok pár egyszerűbb trükköt. 
- Ezt észben fogom tartani. Tudod, ki lakik a huszonegyben? 
- A huszonegyben? Hát persze.  Mr. Angelini. De 
maga nem tartozik a lotyói közé. 
- Hogy kik közé nem tartozom? - torpant meg Eve. 
- Na ne - villantotta feléje a kölyök tökéletesen csillogó fogsorát.  - Ö a felsőbb rétegből valókra bukik. És 
az öregebbekre -  billegtette meg gyorsan a deszkáját 
jobbra-balra. - Habár nem tűnik háztartási alkalmazottnak. Különben is,  a  házimunkák nagy részét  droidok 
végzik. 
- Mr. Angelini sok szeretőt tart? 
- Ezen a környéken csak néhányat lehet látni. Mindig  magánkocsival  érkeznek. Néha egész  reggelig maradnak, de legtöbbször már hamarabb elmennek. 
- Honnan tudsz te ezekről? 
- Ott lakom szemben - mutatott a srác szégyenkezés nélkül, vigyorogva a szemközti lakóházra. - És szeretem rajta tartani a szemem a történéseken. 
- Oké. Akkor miért ne mondhatnád el, hogy a múlt 
éjjel járt-e itt valaki? 
A  fiú forgott egyet a deszkájával. 
- És miért kellene elmondanom? 
- Azért, mert én rendőr vagyok. 
A  fiú kerekre tágult szemekkel vizsgálta meg Eve jelvényét. 
- Hú! Pöpec. Hé, csak nem arra gondol, hogy saját 
kezűleg pukkantotta meg az öreganyját? Tudja, lépést 
tartok az eseményekkel, és szarok az iskolára. 
- Ez nem valami találós  kérdés. A múlt éjjel is nyitva 
tartottad a szemed? Hogy hívnak? 
- Barry. Egy kicsit elengedtem magam a múlt éjjel, 
tévéztem és zenét  hallgattam. Elvileg tanulnom  kellett 
volna  erre a záróvizsgabalhéra. 
-  És ma miért nem vagy iskolában? 
- Hé, ugye nem az ifjúságvédelmisektől jött? - és a 
vigyorába már némi ideges rángás is vegyült. - Még túl 
korán van. Különben is, otthon végzek távsulit, és csak 
háromnaponként kell bejárnom. 
- Oké. Térjünk vissza a múlt éjszakára. 
- Mialatt szórakoztam, láttam Mr. Angelinit elmenni. Asszem,  nyolc óra körül. Aztán úgy éjfél fele leparkolt az a felvágós, külföldi kocsi a ház előtt. De egy darabig senki sem szállt ki belőle.  Mintha a vezető csak 
rendezni akarná a gondolatait. 
Barry csinált egy gyors pörgést, miközben végigtáncolt a deszka egész hosszában. 
- Utána bement a házba, de olyan furcsán emelte a 
lábait.  Szerintem kicsit  belőtte magát.  Akkorára már 
eléggé meg is borultam. Tudja, amikor az ember olyan 
nagyokat pislog. 
-Aha, álmos voltál.  Vettem  az  adást. Ma reggel 
nem láttál senkit sem kijönni? 
- Senkit, de az a kocsi még mindig itt van. 
- Látom. Koszi. 
- Hé - rohant Eve után a srác. - Rázós dolog zsarunak lenni? 
- Néha igen, néha pedig egyáltalán nem - mászott 
fel Eve az Angelini házához vezető rövid lépcsősoron, és 
higgadtan azonosította magát  a kamerának, ami udvariasan üdvözölte. 
- Elnézését kérem,  hadnagy, de senki sincs idehaza. 
Am  ha üzenetet kíván hagyni, akkor azt az első adandó 
alkalommal átadom. 
Eve egyenesen a kamerába nézett. 
- Hallgass ide. Ha senki sincs itthon,  akkor fogom 
magam, visszamegyek a kocsimhoz, és kérek egy házkutatási parancsot. Tíz percen belül már a kezemben is lesz 
a papír. 
Kevesebb mint  két percet kellett várnia, mielőtt 
Dávid Angelini ajtót nyitott. 
- Hadnagy. 
- Mr. Angelini. Itt, vagy a kapitányságon? Választhat. 
-Jöjjön be - állt félre Dávid az ajtóból. - Épp a múlt 
éjjel  érkeztem vissza New Yorkból.  Még kissé kótyagos 
vagyok. 
Bevezette Eve-t a sötétre festett, magas nappaliba, és 
udvariasan  kávéval kínálta,  amit  Eve hasonló udvariassággal utasított vissza. Ugyanazt a vékony, keskeny hajtókájú lebernyeget viselte, amiben Eve már Rómában is 
látta. Hozzá bő ujjú selyeminget választott, ugyanabban 
a semleges színben. A cipője is  illett a ruházatához, és 
olyan finomnak látszott, mintha a legóvatosabb érintés is 
kárt tehetne benne. 
De a tekintete idegesen  cikázott, és ujjaival is nyugtalanul dobolt ültében a fotel karfáján. 
-Valami újat  tudott meg az anyám meggyilkolásával kapcsolatban. 
- Nagyon jól tudja, hogy miért vagyok itt. 
Angelini erre nyelvével megnedvesítette kiszáradt ajkait. Eve kezdte sejteni, miért ment neki olyan gyengén 
a szerencsejáték. 
- Hogy mondta? 
Eve jól láthatóan az asztalra helyezte a felvevőjét. 
- Dávid Angelini, a jogai a következők. Nem köteles 
vallomást tenni. Ha nem él  ezzel a jogával, akkor bármi, 
amit mond, felhasználható maga ellen a bíróságon. Joga 
van  ügyvéd, vagy  jogi képviselő tanácsához, jelenlétéhez. 
Eve addig folytatta Angelini jogainak a felsorolását, 
amíg a férfi jól hallhatóan kapkodni nem kezdte  a levegőt. 
- Mivel vádolnak? 
- Még nem helyeztük vád alá. Megértette a jogait? 
- Persze hogy  megértettem. 
- Nem akarja  felhívni az ügyvédjét? 
- Még nem - sóhajtott fel kissé Angelini. - Előbb 
remélem,  megvilágítja egy kicsit ennek a kihallgatásnak 
az okát, hadnagy. 
- Szerintem rögtön kristálytiszta lesz, Mr. Angelini. 
Hol volt május harmincegyedikén éjjel tizenegy és éjfél 
között? 
- Már mondtam, hogy  nemrég érkeztem a városba. 
A repülőtérről egyenesen ide hajtottam.  Amikor leszállt 
a gépem, beültem a kocsimba, és hazajöttem. 
- A repülőtérről egyenesen ide hajtott? 
- Pontosan. Volt ugyan egy kései tárgyalásom, de... 
De lemondtam - gombolta ki ingének a legfelső gombját, mintha csak légszomj kínozná. - Átütemeztem máskorra. 
- Mikor érkezett meg a repülőtérre? 
- Azt hiszem, tíz harminc körül landolt a járat, amivel utaztam. 
- És egyenesen idejött. 
- Már mondtam. 
- Igen, már mondta - hajtotta félre Eve a fejét. - És 
hazudott. Maga nagyon gyengén hazudik. Izzad, amikor 
blöfföl. 
Izzadságcseppek csorogtak Angelini gerince mentén, 
amikor  felemelkedett, és ezzel nagyon is tisztában volt. 
Próbált sértett hangot megütni, de a végén félelembe 
fulladt a mondókája: 
-Azt  hiszem,  mégiscsak felhívom az ügyvédemet, 
hadnagy. És a maga felettesét is. A rendőrségen bevett 
módszer, hogy a saját otthonukban zaklatják az  ártatlan 
embereket? 
- Hívjon, akit csak akar - mormolta Eve. - Ellenben 
maga egyáltalán  nem  ártatlan.  Gyerünk, hívja fel  az 
ügyvédjét,  és akkor ő is  velünk jöhet a  kapitányságra. 
Ennek ellenére Angelini nem  lépett a linkje felé. 
- Nem követtem el semmit. 
- Először is belehazudott a felvevőbe egy kihallgatás 
folyamán. Hívja az ügyvédjét. 
- Várjon, várjon - dörzsölgette a száját Angelini, és 
járkálni kezdett fel s alá a szobában. - Erre nincs szükség. Nem kell ilyen messzire menni. 
- A maga kezében a választási lehetőség. Nem akarja esetleg felülbírálni az iménti kijelentését? 
- Ez kényes téma, hadnagy. 
-Vicces. Jómagam mindig  abban a hitben éltem, 
hogy a gyilkosság inkább súlyos,  nem pedig kényes. 
Angelini továbbra is járkált, és tördelte a kezét. 
- Meg kell értenie, hogy jelen pillanatban az üzleti 
ügyek meglehetősen ingatag lábakon állnak. Ha a média 
rossz irányba befolyásolja a hangulatot,  sok tranzakció 
kútba  eshet. Egy, maximum két hét múlva mindent 
meg fogok magyarázni. 
- És azt hiszi, hogy jegelhetem a nyomozást,  amíg 
rendbe hozza a dolgait? 
- Kompenzálni fogom az idejét és a diszkrécióját. 
-Valóban? -  kerekedett el Eve  szeme. - Miféle 
kompenzációra gondolt, Mr. Angelini? 
- Adhatok tízezret - jelentette ki egy erőltetett mosollyal.  - És ha ezt az egészet jó mélyre eltemeti, akár a 
dupláját is. 
Eve összefűzte a karjait maga előtt. 
-A felvételből világosan kitűnik,  hogy Dávid Angelini pénzzel óhajtotta megvesztegetni Eve Dallas hadnagyot, a nyomozás vezetőjét, és ezt a fent  említett viszszautasította. 
- Kurva -  jegyezte meg Angelini tömören. 
-Azt lefogadhatja. Mit keresett múlt éjjel  a  75-ös 
csatornánál? 
- Egy szóval sem  említettem, hogy arra jártam. 
- Fogjuk rövidre a vitát. A kapu biztonsági kamerája 
felvette, ahogy maga belép az épületbe - és hogy szavainak kellő hangsúlyt adjon, Eve előhúzta táskájából a kinyomtatott képet, és az asztalra lökte. 
- A kapu biztonsági kamerája - szaladtak ki Angelini alól a lábai, ő pedig lerogyott egy fotelbe. - Nem hittem volna...  Nem gondoltam rá. Pánikba estem. 
- Sokszor előfordul ez, ha valaki elvágja egy embertársa torkát. 
- Hozzá sem értem. A közelébe sem  akartam kerülni. Te jó Isten, maga szerint úgy festek,  mint egy gyilkos? 
- Egy gyilkos  bárhogy festhet. Maga ott járt. Erről 
bizonyítékaim is  vannak. El a kezekkel! - kiáltott fel, 
miközben a hóna  alá erősített fegyvertok felé kapott. 
El a kezekkel a zsebétől! 
-Az Isten szent nevére, maga komolyan azt hiszi, 
hogy késsel a zsebemben járkálok? - húzott elő Angelini 
lassú mozdulatokkal egy zsebkendőt, és megtörölte a 
homlokát.  -  Még csak nem is ismertem  Louise Kirskit. 
- Viszont tudja a nevét. 
- A hírekből - hunyta le a szemét Angelini. - A hírekből. De láttam a gyilkosát is. 
Eve vállában megfeszült egy  izom,  de ellentétben 
Daviddel, ő tudott uralkodni magán. Az arca és a hangja 
is kedves maradt. 
- Akkor miért nem mesél erről egy kicsit? 
Angelini ismét összefűzte a kezét, egymásba csavarta 
az ujjait. Két gyűrű csillogott az ujjain, egy gyémánt és 
egy  rubin, mindkét  kő  súlyos aranyfoglalatban. Most 
muzikális pendüléssel ütődtek egymáshoz. 
- Ebből az ügyből ki kell hagynia a nevemet. 
- Szó sem lehet róla - jelentette ki Eve határozottan. 
- Nem. Nem kötök üzletet. A maga anyja  vizsgálóbírónő volt, Mr.  Angelini. Tudnia kellene, hogy bármiféle 
megállapodás csak a testületen keresztül jöhet létre, nem 
pedig rajtam  keresztül. És már hazudott egyszer a felvételen  - és  Eve igyekezett, hogy megőrizze  hangjának 

egyenletes, könnyed csengését. Ezzel lehet  a  legkönynyebben megnyugtatni az idegeskedő gyanúsítottakat. 
Adok magának egy esélyt, hogy megváltoztassa az iménti kijelentését, és ismételten felhívom a figyelmét, hogy a 
kihallgatás alatt bármikor joga van felvenni  a kapcsolatot az ügyvédjével. De ha velem akar beszélni, akkor tegye meg most. Segítek elkezdeni. Mit keresett múlt éjjel 
a 75-ös csatornánál? 
- Egy kései  tárgyalásra mentem. Említettem már, 
hogy volt egy megbeszélt találkozóm, amit  aztán elhalasztottam. Ez az igazság. Egy... egy régi terjeszkedési 
tervezeten dolgoztam. Az Angelini érdekeltséget szerzett 
a szórakoztatóiparban. Projekteket,  programokat  dolgoztunk ki, igazi ínyencségeket a házi szórakoztatáshoz. 
Carlson Young,  a  csatorna egyik részlegének a feje  nagyon sokat tett, hogy ezek meg is valósuljanak. Azért 
mentem oda, hogy vele találkozzam. 
- Nem találta  kissé szokatlannak ez a kései időpontot? 
- A szórakoztatóipar  nem úgy tart nyitva,  mint  egy 
átlagos  bolt.  Mindketten  szoros  időbeosztás  szerint 
élünk, és egyszerűen ez felelt meg mindkettőnknek. 
- Miért nem linken keresztül rendezték  el a dolgaikat? 
-Az üzletkötések nagy részénél  a maga által említett módszer valóban működik. Ám mindketten éreztük, 
hogy eljött az ideje egy  személyes találkozónak is.  Reméltük. .. Sőt még mindig reménykedünk benne, hogy 
hamarosan adásba  fog kerülni az első projektünk - folytatta olyan hangon, mint aki magának beszél. - A gyártás felállt. Már a szereplők jó részét is kiválogattuk. 
- Tehát Carlson Younghoz ment tegnap éjjel? 
- Igen. Csak az időjárás feltartott egy kicsit. Elkéstem  - kapta fel a fejét. - Felhívtam a kocsimból. Ezt is 
leellenőrizheti. Leellenőrizheti.  Néhány perccel tizenegy 
előtt hívtam fel, amikor rádöbbentem, hogy akármenynyire is igyekszem, el fogok késni. 
- Mindent le fogunk ellenőrizni, Mr. Angelini. Folytassa. 
-Megérkeztem a főbejárat elé. Zavart voltam, éppen...  egy üzleti  gond járt a fejemben. Elfordultam. 
Egyenesen a főkapuhoz kellett volna mennem, de valami 
más járt a fejemben. Csak  akkor  döbbentem rá, hogy 
vissza kell gyalogolnom, amikor már leparkoltam a kocsit. Aztán pedig megláttam... - és zsebkendőjével megtörölte a szája szélét. - Megláttam valakit kilépni az ajtón. És még valakit, aki csak állt és várt. Egy férfit. Úgy 
mozgott, mint a villám. Minden olyan gyorsan történt. 
Az a nő megfordult, ki tudtam venni az arcát is. De csak 
egy pillanatra csillant meg rajta a lámpafény. A férfi keze 
megvillant. Gyorsan,  rettentő gyorsan. És...  Édes Istenem. A vér. Úgy spriccelt, mint egy szökőkút. Nem értettem semmit. Hihetetlen  volt... csak  ömlött a lány 
torkából. És láttam a földre rogyni, a férfi pedig csak rohant, rohant el onnan. 
- Ezután mit csinált? 
- Csak... csak ültem. Nem tudom, meddig. Elhúztam a kocsimmal.  Nem emlékszem. Csak vezettem, és 
olyan érzésem támadt, mintha álmodnék. Az eső, a többi 
kocsi fényszórója... Aztán itthon találtam magam. Nem 
tudom,  hogy kerültem ide, de a  kocsi mellett álltam. 
Felhívtam Youngot, és újabb halasztást kértem,  amit 
szintén be kellett iktatnunk a tervbe. Senki nem volt itthon, amikor beléptem a házba. Ekkor altatót vettem be, 
és lefeküdtem. 
Eve  hagyta, hogy a csend egy pillanatig eluralja a 
szobát. 
- Lássuk csak,  megértettem-e  azt, amit elmondott. 
Maga épp egy megbeszélésre tartott, rossz felé kanyarodott, és  szemtanúja volt, hogy egy nőt brutálisan meg
gyilkolnak. Utána továbbhajtott, lemondta a találkozóját, és ágyba bújt. Pontos ez így? 
- Igen. Azt hiszem, pontos. 
- Eszébe sem jutott, hogy kiszállhatna a kocsijából, 
és megnézhetné, talán tud segíteni azon a szerencsétlenen? Vagy az, hogy veszi a linkjét, és bejelenti az esetet? 
- Nem gondolkodtam. Nagyon megrázott az eset. 
- Megrázta. Ezért hazajött, bekapott egy bogyót, és 
lefeküdt aludni. 
- Ahogy mondtam - csattant fel Angelini. - Szükségem van egy italra - és  izzadó ujjakkal ügyetlenül lenyomott egy gombot. - Vodkát - parancsolta. - Egy 
egész üveggel. 
Eve hagyta főni a saját levében, amíg a pincérrobot 
meg nem érkezett egy üveg Stolit és egy vastag üvegpoharat tartalmazó tálcával  a kezében. És azt is hagyta, 
hogy megigya. 
- Semmit sem tehettem -  motyogta,  mintha  csak 
zavarta volna a kettejük közé telepedett csend. - Engem 
nem érintett. 
- Az anyját néhány hete pontosan azzal a módszerrel 
gyilkolták meg, amit az imént nekem leírt. És úgy érezte, magát nem érinti, amit látott? 
- Ez  is a probléma része volt - töltött, és ivott újra 
Angelini.  Remegett. - Sokkot kaptam, és... És féltem. 
Az erőszak nem része az életemnek, hadnagy. Az anyám 
együtt élt vele, de ezt én  soha nem tudtam megérteni. 
Ő viszont ismerte az erőszakot - tette még hozzá csendesen. - Megértette. 
- És maga ezt rossz néven vette, Mr. Angelini? Hogy 
megértette az erőszakot,  hogy  elég kemény  volt, és 
szembenézett vele? Hogy küzdött ellene? 
Angelini alig hallhatóan felsóhajtott. 
- Szerettem az anyámat. És amikor láttam, hogy ezt 
a nőt is ugyanúgy gyilkolták meg, csak a menekülésre 
tudtam gondolni. 
Itt megállt, és nagyot kortyolt a vodkából. 
- Azt hiszi, nem tudom, hogy nyomoz utánam, kérdezősködik felőlem, és beleássa magát a magán- és az üzleti életembe  egyaránt? Gyanúsított voltam  eddig is. 
Mennyivel rosszabb lett volna a helyzetem, ha egy gyükosság helyszínének a kellős közepén talál? 
- Ezt már magának kell kitalálnia - állt fel Eve. 
Tizennegyedik fejezet 
Eve újra kikérdezte Angelinit, de már kevésbé barátságos 
körülmények között, a  kihallgatóban. A férfi végül 
élt a jogaival, és három, halszálkás öltönybe öltözött, jeges tekintetű ügyvédet sorakoztatott föl maga mögött. 
Eve magában csak Moe-nak,  Larrynek és Curlynek 
nevezte őket. 
Nyilvánvalóan Moe volt  a főnök.  A nő határozott 
hangon beszélt, haja úgy vette körül a fejét, mint egy 
komor tekegolyó, Eve éppen ezért keresztelte át. Társai 
keveset beszéltek, de mindketten  higgadtnak látszottak, 
és nagyon komolyan festettek sárga jogi írótömbjeikkel, 
melynek a használatát az ügyvédek látszólag képtelenek 
voltak megunni. 
Curly időnként összeráncolta  széles homlokát, megbökött néhány, a rögzítőjébe épített gombot, és titokzatosan Larry fülébe sugdosott. 
- Dallas hadnagy - kulcsolta össze hosszú, gonoszvörös körmű kezeit Moe az asztalon. - Az ügyfelem alig 
várja, hogy együttműködhessen önnel. 
- Eddig nem buzgott benne ennyire a tettvágy - állította Eve -, amint az az első felvételből világosan ki is 
tűnik. Miután visszavonta az eredeti meséjét, az ügyfele. 
bevallotta, hogy  elhagyta a tett  helyszínét, és az esetet 
sem jelentette a megfelelő szerveknek. 
Moe mélyen,  csalódottan felsóhajtott. 
-Természetesen felróhatja Mr.  Angelininek ezt  az 
apró tévedését. Erre mi majd a sokkra, a bizonytalan elmeállapotra és a szellemi traumára fogunk hivatkozni, 
amit az anyja meggyilkolása váltott ki belőle. Ezzel csak 
a bíróság idejét és az adófizetők pénzét vesztegetné. 
- Még nem róttam fel az  ügyfelének ezeket a kis... 
tévedéseket.  Eddig. Itt  most  nagyobb volumenű  dolgokkal foglalkozunk. 
Curly lefirkantott pár sort,  és Larry felé fordította az 
írómappáját, hogy  a társa is elolvashassa. Majd sugdolózni kezdtek, miközben nagyon komolynak látszottak. 
-Már leellenőrizte az ügyfelem találkozóját a 75-ös 
csatornánál. 
- Aha, valóban  egy előre megbeszélt találkára igyekezett, amit aztán tizenegy harminckor lemondott. Egészen páratlan, hogy a bizonytalan elmeállapotával és a 
szellemi traumájával még tudott az üzleti ügyeire is gondolni - és mielőtt Moe ismét megszólalhatott volna,  Eve 
Angelini felé fordult, és rászögezte szúrós tekintetét. 
Ismerte Nadine Furstot? 
- Tudtam, kicsoda. Már láttam a hírekben - tétovázott, és Moe felé hajolt, hogy megbeszéljen vele valamit. 
Egy pillanat elteltével bólintott. - Régebben csak hivatalos fogadásokon találkoztunk,  majd  az  anyám halála 
után röviden el is beszélgettünk. 
Eve  természetesen már tudta mindezt. De tovább 
körözött az áldozata  körül. 
-Abban biztos voltam, hogy a hírekben már látta. 
Nem is nagyon leplezte az érdeklődését, amikor megtudta, hogy ő foglalkozik a közelmúlt gyilkosságaival. 
Köztük a maga anyjának a meggyilkolásával is. 
- Hadnagy.  Mi  köze az ügyfelem érdeklődésének 
Ms. Kirski meggyilkolásához? 
- Csak kíváncsi  vagyok. Maga megnézte Nadine 
Furst riportjait az elmúlt néhány hétben, Mr. Angelini. 
- Természetesen  - és Angelini eléggé magához tért 
ahhoz, hogy gúnyos  hangot üssön meg. - Maga is elég 
sok adásidőhöz jutott bennük, hadnagy. 
- És ezt kellemetlennek találja? 
-Rettenetesnek találom, hogy  egy közhivatalnok, 
akit a város fizet, egy tragédián keresztül szerez magának 
hírnevet. 
-Úgy hangzott, mintha ez dühbe gurítaná - vont 
vállat Eve könnyedén. - Ms. Furst is jócskán megemelte 
ezen a módon a népszerűségi indexét. 
- Egy hozzá hasonló nőtől nem is várhat mást az 
ember,  mint azt, hogy a mások fájdalma segítségével 
törtet előre. 
- Maga nem kedveli a sajtót? 
- Hadnagy - szólalt meg Moe,  és szemmel láthatólag nagy  erőfeszítésébe került, hogy megőrizze a nyugalmát. - Hova akar kilyukadni? 
- Ez még nem tárgyalás, ezért nem szükséges bárhova is kilyukadnom. Bosszantotta, mennyit szerepelt az 
ügy  a médiában, Mr. Angelini? Dühöngött? 
-Én...  - és Angelini  hirtelen  elhallgatott, amikor 
meglátta, milyen haragos pillantásokat lövell feléje Moe. 
- Én egy prominens családból származom - jelentette ki 
sokkal óvatosabban. - Hozzászoktunk az ilyesmihez. 
-Talán ha visszakanyarodhatnánk az eredeti  témánkhoz - javasolta Moe. 
- A témánál vagyunk. Louise Kirski éppen Nadine 
Furst esőköpenyét viselte, amikor meggyilkolták.  Tudja, 
mire gondolok, Mr. Angelini? Szerintem a gyilkos Nadine-t várta, és helyette Louise jött, aki egyszerűen csak 
rossz pillanatot választott, hogy kiszaladjon az esőben cigarettáért. 
- Ez semmit sem  változtat a helyzetemen -  villant 
Angelini szeme az  ügyvédei felé. - Semmit. Én  csupán 
láttam, mi történt. Ez minden. 
- Azt mondta, egy férfit látott. Hogy nézett ki? 
-Nem  tudom, nem  tudtam  tisztán megfigyelni. 
Háttal állt nekem. És minden olyan gyorsan történt. 
- De ahhoz eleget látott, hogy tudja, egy férfi követte el a gyilkosságot. 
- Csak  feltételeztem  - hallgatott el, és igyekezett 
nyugodtan  lélegezni, mialatt Moe a fülébe súgott valamit. - Méterekre ültem tőle, a kocsimban. 
- Azt állította, látta az áldozat arcát. 
- Ráesett a fény, amikor az a férfi... illetve a gyilkos 
az áldozat felé lépett. 
- És a gyilkos, aki lehetett férfi is, csak úgy előtűnt a 
semmiből. Magas volt? Alacsony? Öreg? Fiatal? 
- Nem tudom. Sötét volt. 
- Az előbb még azt mondta, világos volt. 
- Csak egy körben. A férfi árnyékban maradt. Fekete 
ruhát viselt - vágta ki Dávid egy hirtelen sugallat hatására.  - Egy hosszú, fekete kabátot... és kalapot. Mélyen 
a szemébe húzva. 
- Kény elemes álláspont. Fekete ruha. Eredeti gondolat. 
- Hadnagy,  ha nem  hagy fel a gúnyolódással,  azt 
kell javasolnom  az ügyfelemnek, hogy szüntesse be az 
együttműködést. 
- Az ügyfele nagy bajba került. Az én gúnyolódásom 
miatt kell a legkevésbé aggódnia. Nála együtt a nagy 
triász: a szándék, az indíték és a lehetőség. 
- Nincs a kezében semmi azonkívül, miszerint látott 
egy bűncselekményt. Továbbá - és miközben Moe folytatta, rémítő körmeivel az asztalon dobolt - semmit sem 
tud felmutatni, ami a többi gyilkossággal összekapcsolná. Magának van egy eszelős, szabadlábon lévő gyilkosa, 
valamint a főnökei és a közvélemény sürgetése, hogy tartóztasson már le valakit. De az a valaki nem az én ügyfelem lesz. 
-Azt majd meglátjuk Most pedig... - és ebben a 
pillanatban  kétszer  felcsipogott  Eve kommunikátora. 
Feeney jelzett neki.  Eve-nek  egyből  felszökött az adrenalinszintje, de izgalmát gúnyos mosoly mögé rejtette. 
- Bocsássanak meg egy pillanatra. 
Kilépett  a  kihallgatóból az  előtérbe.  Mögötte az 
egyik oldalról átlátszatlan üvegfalnál éppen egy felismertetés zajlott. 
-Jó híreket mondj, Feeney. Ki akarom készíteni ezt 
a szemétládát. 
-Jó híreket? - vakarta meg az állát Feeney. - Hát ez 
talán tetszeni fog. Yvonne Metcalf tárgyalásokat folytatott a mi kis madarunkkal. Titkos tárgyalásokat. 
- Mivel kapcsolatban? 
- Valami filmfőszereppel. Titkolták, mert a Time Inszerződés  már készen  állt. Sikerült szóra bírni  Metcalf 
ügynökét.  Ha összejött volna, ejti a szappanoperát.  Főnyereményt akartak, háromoldalú szerződést, nemzetközi vetítést és húszórás folyamatos reklámot. 
- Ez úgy hangzik, mintha a nő nagyot akart  volna 
akasztani. 
-Yvonne egy kicsit megszorongatta Angelinit. Az 
ügynöke állítása  alapján úgy gondolom, Metcalfra azért 
volt szüksége Angelininek, hogy a megfelelő financiális 
háttér egy részét biztosítsa, ő viszont nagyobb darabot 
akart kihasítani magának az üzletből. Ebből akart pénzt 
csinálni, hogy megmentse a saját vállalkozását. 
- Ismerte Yvonne-t. Yvonne  pedig  kézben tartotta 
az irányítást. 
- Az ügynöke elmondása alapján személyesen találkozott Metcalffal, mégpedig többször is. Sokszor beszélgettek négyszemközt a nő lakásán. Kicsit be is indult rá, 
de Metcalf  csak kinevette.  Nem történt semmi más, 
mint amit a nő akart. 
- Szeretem, amikor a kis  mozaikdarabkák egyszerre 
csak a helyükre kerülnek  - fordult Eve az üvegfal  felé. 
Megtaláltuk  a   kapcsolatot,  Feeney.  Angelini ismerte 
mindhárom  áldozatot. 
- Metcalf halála idején minden valószínűség szerint 
az óceán túlpartján volt. 
- Mibe akarsz fogadni, hogy van egy magánrepülőgépe?  Tudod, tanultam valamit, amióta  együtt élek 
Roarke-kal, Feeney. A repülési tervek nem jelentenek 
gondot, ha az embernek elég pénz lapul  a  zsebében, és 
rendelkezik saját járművel. Nem. Hacsak nem tud felsorakoztatni tíz tanút, akik épp  abban a pillanatban csókolták meg a seggét,  amikor Metcalf összeesett,  akkor 
elkaptuk a frakkját. Figyeld, hogy izzasztóm meg - robogott vissza Eve a kihallgatóba. 
Felült az asztalra, összefonta maga előtt a karjait, és 
mélyen Angelini szemébe nézett. 
- Maga ismerte Yvonne Metcalfot. 
- Én... - és kizökkenve eddigi egyensúlyából, Dávid 
meglazította a  gallérját.  - Természetesen...  Hiszen 
mindenki ismerte. 
- Üzleti kapcsolatban álltak, személyesen is találkoztak, a lakásán is járt. 
Ez  az  információ szemmel láthatóan  újdonságként 
hatott Moe-ra, aki vicsorogva tartotta fel a kezét. 
- Egy  pillanat, hadnagy.  Szeretnék négyszemközt 
beszélni az ügyfelemmel. 
- Rendben -  állt fel lekötelezően  Eve.  Kintről az 
üvegen keresztül figyelte, mi folyik a kihallgatóban, miközben sajnálkozott,  hogy a törvény tiltja az efféle beszélgetések lehallgatását. 
Ennek  ellenére látta, hogy Moe  kérdéseket fröcsögött 
Dávid arcába, és a  férfi csak dadogva tudott  felelni, miközben Larry és Curly zordan ültek a helyükön és buzgón jegyzeteltek. 
Moe csak a fejét rázta Dávid válaszait hallva, és egyik 
halálvörös körmével feléje bökött. Eve mosolygott,  amikor egy intéssel jelzett neki, hogy visszatérhet, és folytathatja a kihallgatást. 
- Az ügyfelem kész bevallani, hogy hivatalos kapcsolatban állt Yvonne Metcalffal. 
- Huhu - és ez alkalommal Eve a csípőjével támaszkodott az asztalnak. - Ugye Yvonne Metcalf sok bánatot 
okozott önnek, Mr. Angelini? 
- Alkudoztunk egymással - fűzte karba Dávid a kezeit.  - Ez megszokott  az ilyen nagy volumenű üzletek 
esetén. De... közeledtünk a megegyezéshez. 
- A lakásán találkoztak. Elismeri? 
-Mi... én... Rengeteg különböző helyen találkoztunk. A lakása csak egy volt ezek között. Megbeszéltük 
a határidőket és a lehetőségeket. 
- Mr. Angelini.  Hol volt azon  az éjjelen, amikor 
Yvonne Metcalfot meggyilkolták? 
- Ezt  ellenőriznem  kell  a  naplómban  -   felelt 
Angelini meglepő önuralommal. - De azt hiszem, New 
Los  Angelesben, a Planet Hollywood-komplexumban. 
Ott szoktam megszállni, amikor a városban járok. 
- És hol tartózkodott ottani idő szerint hét óra és éjfél között? 
- Ezt nem tudom megmondani. 
- Azt  ajánlom,  nagyon  akarjon  emlékezni,  Mr. 
Angelini. 
- A  legvalószínűbb, hogy a szobámban. Utána kellett néznem  egy nagyobb üzleti ügynek. Át kellett dolgoznom a forgatókönyvet. 
- Azt a forgatókönyvet, amit Ms. Metcalfnak írt? 
- Igen, történetesen azt. 
- És egyedül dolgozott? 
- írás közben jobb szeretem a magányt. Maga is láthatja, hogy a forgatókönyv az én művem - pirult el egy 
kicsit. A vörösség a gallérjánál kezdődött, onnan öntötte 
el az arcát. - Rengeteg időt és energiát fektettem bele. 
- Van repülőgépe? 
- Van. Természetesen, amikor utazom... 
- A gépe is New Los Angelesben volt? 
- Igen. Én... - és szemei kerekre nyíltak, amikor felfogta a burkolt vádat. - Ezt nem gondolhatja komolyan! 

- Dávid, üljön le - szólt rá határozottan Moe, araikor Angelini felpattant a helyéről. - Pillanatnyilag nem 
kell többet mondania. 
- Ez a nő azt hiszi, hogy én öltem meg azokat a nőket. Ez őrültség. Az Isten szerelmére, a saját anyám is az 
áldozatok között van. És miért? Mi késztetett volna erre 
a szörnyűségre? 
- Ó, erre  rengeteg elképzelésem van. Majd meglátjuk, hogy a pszichiáter is osztja-e a véleményemet, vagy 
sem. 
- Az ügyfelemet  nem kötelezheti orvosi vizsgálatra. 
- Azt hittem, éppen maga fogja neki javasolni, hogy 
vegyen részt egyen. 
- A kihallgatásnak - jelentette  ki Moe kényeskedve 
- vége. 
- Remek - egyenesedett fel Eve, és kiélvezte a pillanatot, amikor a tekintete összeakadt Davidével. - Dávid 
Angelini,  letartóztatom. Azzal  vádolom, hogy elhagyta 
egy bűncselekmény helyszínét, akadályozta a nyomozást, 
és megkísérelt megvesztegetni egy rendőrtisztet. 
Angelini rávetette magát  Eve-re. Egyenesen a torkának ugrott, és ezt Eve nagyon ironikusnak találta. Majd 
megvárta, amíg a férfi kezei ráfonódnak a nyakára, szemei kidüllednek a dühtől, és csak ekkor küldte padlóra. 
Figyelmen kívül hagyva az ügyvédek felcsattanó tiltakozását, Eve fölébe hajolt. 
- Engem nem zavar, ha hozzá kell tennem, hogy ellenállt a letartóztatásnak,  és  megtámadott egy  rendőrtisztet. De nem hinném, hogy erre szükség lenne.  Vezessék el - parancsolt rá az ajtóban várakozó két egyenruhásra. 
- Szép munka, Dallas - gratulált neki Feeney, amikor látta, hogy Angelinit kikísérik. 
- Reméljük, hogy az államügyészi hivatal is így gondolkozik majd, és megvonja tőle az óvadékfizetés lehetőségét. Bent kell tartanunk, és alaposan megizzasztanunk. 

Őt szeretném első számú gyanúsítottnak, Feeney. Rossz 
hírét akarom kelteni. 
- Közel állunk hozzá, kölyök. 
- Tárgyi bizonyítékra lesz szükség. Meg kell szereznünk azt  az átkozott fegyvert, vérnyomokat kell találnunk, és persze a szuvenírekre is rá  kell bukkannunk. 
Mira jellemzése segíteni fog,  de  nem akarom őrizetbe 
venni tárgyi bizonyíték nélkül - pillantott Eve türelmetlenül az órájára. - Nem tart sokáig egy házkutatási parancs kiállítása, még akkor sem, ha az ügyvédei minden 
tudásukat latba vetve tiltakoznak. 
- Mióta vagy ébren? - csodálkozott Feeney. - Meg 
tudom számolni a karikákat a szemed  alatt. 
- Elég régóta ahhoz, hogy néhány óra már ne számítson. Mit szólnál egy italhoz, amíg a parancs megérkezik? 
Feeney atyai mozdulattal Eve vállára tette kezét. 
- Azt  hiszem,  az   mindkettőnkre nagyon  ráférne, 
Dallas.  A kapitány megneszelte a dolgot.  Látni akar 
bennünket, mégpedig azonnal. 
Eve egyik ujjával megérintette homloka közepét. 
- Akkor menjünk. És ha majd végeztünk, legfeljebb 
kettőt iszunk. 
Whitney nem vesztegette az idejét. Abban a pillanatban, 
hogy Eve és Feeney beléptek az irodájába, egyetlen pillantással beléjük fojtotta a szót. 
- Maga behozta kihallgatásra Dávid Angelinit. 
- Igen, uram, behoztam - tett egy lépést előre Eve, 
hogy enyhítse a rátörő forróságot. - Birtokunkban  van a 
75-ös csatorna  főbejáratánál felállított videokamera felvétele, miszerint ott járt, amikor meggyilkolták Louise 
Kirskit - és Eve megállás nélkül, fürgén, nyugodt tekintettel ismertette a jelentését. 
- Dávid azt vallotta, hogy látta a gyilkost. 

- Beismerte, hogy látott valakit, feltehetően egy férfit, aki hosszú, fekete  kabátot és  kalapot  viselt.  Látta, 
hogy megtámadta Kirskit, majd a Harmadik utca felé 
menekült. 
- És pánikba esett  - tette hozzá Whitney, de még 
nem  veszítette el az önuralmát. Kezei nyugodtan pihentek az íróasztalán. - Elhagyta a helyszínt anélkül,  hogy 
jelentette  volna az esetet  -  és lehet,  hogy  Whitney 
gyomra görcsbe rándult az idegességtől, de a tekintete 
hideg, kemény és nyugodt maradt. - Ez nem rendhagyó 
reakció egy ilyen erőszakos bűncselekmény láttán. 
- Tagadta,  hogy a helyszínen  járt  volna - közölte 
nyugodtan Eve. - Próbálta elkendőzni az esetet,  még 
megvesztegetéssel is kísérletezett. Volt lehetősége a bűncselekmény elkövetésére, kapitány. És kapcsolatban állt 
mindhárom  áldozattal. Ismerte  Metcalfot,  együtt dolgoztak egy tervezeten, és járt a lakásán is. 
Whitney erre láthatóan csak azzal reagált, hogy öszszecsavarta az  ujjait, majd kiszabadította  őket egymás 
öleléséből. 
- És az indíték, hadnagy? 
- Először is a pénz - jelentette  ki  Eve. - Anyagi 
gondjai támadtak, amit az anyja halála enyhíteni fog. Az 
áldozatok,  vagyis a harmadik esetben a tervezett áldozat 
sokat szerepeltek nyilvánosan. Ez valamiért  szorongással 
töltötte el.  Hacsak az ügyvédei nem akadályozzák meg, 
dr. Mira megvizsgálja, meghatározza az érzelmi és mentális állapotát, és az erőszakra való hajlamát. 
Eve Angelini kezeire gondolt, ahogy a torkát szorongatták, és arra,  hogy ez  a hajlam bizony szép, erős lehet. 
- Az első két gyilkosság elkövetésekor nem is tartózkodott New Yorkban. 
- Uram - és Eve szánalmat érzett  a  parancsnoka 
iránt,  de sikerült leküzdenie. - Van  egy magánrepülőgépe. Oda repül,  ahová csak akar. És a repülési  terveket 
olyan  egyszerű  megpiszkálni,  hogy az  már szánalmas. 

Egyelőre még nem vádolom gyilkosság elkövetésével, de 
benntartom, amíg meg nem szerezzük a kellő bizonyítékokat. 
- Maga azért akarja őrizetbe venni, mert elhagyta a 
helyszínt, és megpróbálta megvesztegetni? 
-Jogszerűen tartóztattam le, kapitány. És házkutatási parancsot  is kértem. Amikor tárgyi  bizonyítékokat 
találunk... 
- Ha - szakította félbe Whitney.  Nem tudott  tovább ülve maradni, ezért inkább felállt. - És ez nagyon 
nagy különbség, Dallas.  Tárgyi bizonyíték hiányában 
egyszerűen nem tartható fenn az ellene felhozott vád. 
- Itt az ok, ami  miatt  megvádoltam - csúsztatott 
Eve egy nyomtatott papírlapot a  kapitány asztalára. 
Feeneyjel együtt vették a fáradságot, és jövetben az irodája felé kanyarodtak, ahol a számítógépen lefuttatták a 
felmerülő valószínűségeket. - Ismerte az első két áldozatot és Nadine Furstöt, kapcsolatban állt velük, és ott tartózkodott az utolsó gyilkosság helyszínén. Feltételeztük, 
hogy Towers el akarta titkolni az utolsó hívás tartalmát, 
ami a linkjére érkezett azzal, hogy kitörölte  az adatokat. 
A saját fiát akarta védeni. És az utóbbi időben a fia játékszenvedélye miatt, no meg azért, mert visszautasította, 
hogy kisegítse a bajból, meglehetősen feszült volt köztük 
a viszony. Az ismert adatok fényében Angelini bűnösségének a valószínűsége  nyolcvanhárom  egész egy tized 
százalék. 
- De azt nem vette figyelembe,  hogy képtelen ilyen 
durva erőszakra - fogta meg Whitney az asztal szélét, és 
előrehajolt. -  Ugye  ezt a tényezőt nem foglalta bele a 
számításaiba,  hadnagy?  Én ismerem Dávid Angelinit, 
Dallas.  Olyan  jól ismerem,  mint a saját gyerekeimet. 
Ő nem gyilkos. Talán bolond, meglehet.  Talán gyenge. 
De nem hidegvérű gyilkos. 
- Néha a gyengék és a bolondok váratlanul beindulnak. Bocsánat, kapitány. Nem engedhetem el. 
- Tudja, milyen hatással van egy hozzá hasonló emberre, ha lecsukják? Amikor a tulajdon anyjának a megölésével vádolják? - Whitney már nem vitatkozott, csak 
könyörgött. - Tagadhatatlanul el lett rontva a nevelése. 
Az apja a legjobbat akarta kihozni belőle és Mirinából, és 
úgy tűnt, ez sikerült is neki. Gyermekkorától kezdve ahhoz szoktatták, hogy ha kér valamit, akkor az rögtön  az 
ölébe hullik. Igen, gondtalan életet  élt, a kiváltságosak 
életét. Talán túl elnézően viselkedtek vele szemben. Hibázott, rossz döntéseket hozott, és nem tudott kilépni a 
körből. De  semmi rosszindulat nem lappang benne, Dallas. Semmi  erőszakos hajlam. Ismerem. 
Whitney nem  emelte fel  a hangját, az mégis érzelmektől túlfűtötten csengett. 
- Soha  nem fog meggyőzni arról, hogy Dávid fogott 
egy kést, és elvágta a saját anyja torkát. Kérem, vegye 
ezt figyelembe, késleltesse a papírmunkát, és saját hatáskörében javasolja a szabadlábra helyezését. 
Feeney  már nyitotta  a száját,  hogy válaszoljon, de 
Eve megrázta a fejét. Igaz, hogy magasabban állt a ranglétrán, mint a  hadnagy, de nem  ő vezette a nyomozást. 
- Három nő meghalt, kapitány. És őrizetbe vettünk 
egy gyanúsítottat.  Nem  teljesíthetem a kérését.  Éppen 
azért bízott meg engem  a nyomozás vezetésével, mert 
már az elején tudta, hogy  nem fogom megtenni. 
Whitney elfordult, és kinézett az ablakon. 
- Nem erős oldala a szánalom, igaz, Dallas? 
Eve összerezzent, de nem szólt egy szót sem. 
-Rossz  felé mozdultál, Jack - kiáltott indulatosan 
Feeney. - És ha  összeveszel Dallasszal, akkor velem is 
össze  kell veszned, mert ebben mellette állok. Épp elég 
bizonyíték került  a kezünkbe, hogy letartóztassuk, hogy 
eltávolítsuk  az utcáról, és ezt is fogjuk tenni. 
- Össze  fogják roppantani - fordult vissza Whitney. 
- De  ez nem a maguk gondja. Megkapták a  parancsukat, és kezdhetik a kutatást. De mint a parancsnoka utasítom, hogy nyíltan kezelje az ügyet. Kezdheti. A jelentése pedig legyen az asztalomon tizennégy nulla nullára 
- villantotta Eve felé a tekintetét. - Elmehetnek. 
Eve kisétált, és  meglepve érezte, hogy a lába olyan, 
mint az üveg: az a  fajta, ami a legóvatosabb érintésre is 
hajlamos szilánkokra roppanni. 
- Teljesen kiborult, Dallas - ragadta karon Feeney. 
Megbántva érzi magát, és minden fájdalmát  rád zúdította. 
- Nem olyan rossz - felelt Eve nyers, reszelős hangon. - Nem erős oldalam a szánalom, mi? Nem ismerem 
azokat a szaros családi kötelékeket és a hűséget, mi? 
Feeney kényelmetlenül lépdelt mellette. 
- Gyerünk Dallas, nem akarhatod, hogy  személyes 
üggyé fajuljon ez az egész. 
- Nem? Whitney nagyon sokszor kiállt értem. Most 
pedig ő kért, hogy álljak ki érte, és nekem azt kellett 
mondanom:  bocsánat,  de erre semmi  esély.  Ez azért 
marhára személyes, Feeney - szabadította ki egy rántással a karját. - Azt az italt meg tegyük át máskorra. Most 
nem érzem magam társasági hangulatban. 
Feeney zavarában  mélyen  a zsebébe süllyesztette  a 
kezét.  A kapitányra rázárult az ajtó, Eve pedig hosszú 
léptekkel megindult az  ellenkező irányba. Feeney boldogtalanul állt közöttük. 
Eve személyesen vezette Marco Angelini házának az átkutatását, pedig erre nem lett volna szükség. A takarítók 
értették a  dolgukat, és olyan modern felszereléssel dolgoztak,  amilyet a költségvetés csak lehetővé tett. Mégis 
befújta védősprayjel a kezét,  beburkolta a cipőjét, és végignyalta a háromemeletes épületet, hátha talál valamit, 
ami kapcsolódik az ügyhöz, vagy - és ekkor Whitney arca ötlött az eszébe -, megingatja a gyanúját. 
Marco Angelini is a helyszínen maradt. Ez, mint az 
épület tulajdonosának, jogában állt,  akárcsak mint az el 
sődleges gyanúsított apjának. Eve kizárta tudatából a 
férfit, a jeges  azúrszemeket,  melyek  vizslán követték 
minden mozdulatát, elgyötört arcának a látványát, és 
arcizmainak ideges rángatózását. 
Az egyik takarító alaposan átkutatta Dávid gardróbját. Érzékelőivel vérnyomokat keresett. Ezalatt Eve lelkiismeretesen átvizsgálta a szoba többi részét. 
-Lehet,  hogy edobta a fegyvert - jegyezte meg a 
veterán, kiöregedett, elálló fogú  pasas, akit a rendőrök 
maguk között csak Hódnak becéztek, miközben a kezében tartott érzékelővel körülölelt egy ezerdolláros sportzakót. 
- Ugyanazt  használta mindhárom nő ellen - dünynyögte Eve,  de  inkább magának, mintsem Hódnak. 
A labor megerősítette. Miért dobta volna pont most el? 
- Talán elvégezte a kitűzött feladatot - ekkor a szenzor fojtott brummogása éles sípolásba váltott. - Csak egy 
kis salátaolaj  - közölte Hód. - Extrafinom Olíva. Leette 
a nyakkendőjét.  Talán elvégezte  a kitűzött feladatot 
ismételte meg még egyszer. 
Csodálta a nyomozókat,  régen ő is közéjük  akart tartozni.  De a legközelebb ehhez a munkához csak mint kisegítő technikus  jutott. Viszont minden megjelenő krímit elolvasott, amihez diszken hozzá lehetett férni. 
- Tuggya, a hármas mágikus egy szám. Fontos szám 
- hunyorgott sötétített keresőszemüvege mögött, ahogy 
kiszúrt egy  zsírfoltot. - Odébb lépett, miközben kezdett 
egészen belemelegedni a beszélgetésbe - Tehát ez a fickó, tudja, kiválasztott három nőt,  akiket ismert, és állandóan képernyőn lehetett látni. Talán be is indult rájuk. 
- Az első áldozat az anyja volt. 
-Hé  -  és Hód  abbahagyta a munkáját, hogy egy 
pillantást  vessen Eve felé.  - Még sohasem hallott Oidipuszról? Tudja, az a görög muki, aki a mamájára gerjedt. 
De  bárhogy is, eltette őket láb alól, majd eldobta a fegyvert és a ruhát, amit a gyilkosságok alatt viselt. Amúgy 
hat másiknak is elég lenne a ruhatára. 
Eve a homlokát ráncolva lépett oda a tágas gardróbhoz, megvizsgálta az automata polcokat és a motorizált 
vállfákat. 
- Még csak nem is ez az állandó lakása. 
-Gazdag  a pali,  mi? -  és ez mindent elmondotta 
Hódnak. - Tart itt egy csomó ruhát, amit sohasem hordott. Cipőket is - emelt fel a földről egy pár bőrből varrt 
lábbelit, és megfordította. - Semmi. Látja? - futtatta végig az  érzékelőt a kopásmentes talpon. - Sem kosz, sem 
por, sem kopás, sem pedig elemi szálak. 
- Ezért legfeljebb a saját lelkiismerete előtt kell számot adnia. A fenébe is, Hód, találjon már egy kis vért. 
- Azon vagyok. Talán azt is kidobta, amit akkor viselt. 
- Maga egy igazi optimista, Hód. 
Eve undorodva fordult egy  alakú lakkozott aszta 
felé, és kezdte kiforgatni a fiókokat.  A talált diszkeke 
majd megnézi a  számítógépén. Talán szerencsés lesz,  és 
talál valami összefüggést Dávid Angelini és az anyja vagy 
Metcalf között. Vagy még szerencsésebb, álmodozott, és 
akkor  egy naplóba jegyzett zavaros vallomást olvashat a 
gyilkosságok pontos leírásával. 
Hová a pokolba rejthette az esernyőt? Gondolkodott.  És 
a  cipőt? Remélte, hogy  a New Los Angeles-i vagy  az 
európai takarítók több szerencsével járnak majd. A gondolattól, hogy fel kell forgatnia a meleg kis otthonokat 
és luxusbúvóhelyeket, émelyegni kezdett a gyomra. 
Aztán rábukkant a késre. 
Olyan egyszerű volt. Kihúzta a munkakonzol középső fiókját, és egyszerre megpillantotta. Hosszú, vékony és 
halálos. ízléses, valószínűleg eredeti elefántcsontból faragott markolat csatlakozott a pengéhez, ami  az egész 
fegyvernek valahogy antik kinézetet kölcsönzött - vagy 
éppen  a nemzetközi bűn jutott róla  az  ember  eszébe. 
Miután ötven éve csaknem kihaltak az afrikai elefántok, 
az agyaraikkal való kereskedelmet vagy az elefántcsont 
begyűjtését bolygószerte törvény tiltotta. 
Eve nem tartotta magát a régiségek lelkes rajongójának,  és az ökológiai bűncselekmények terén sem szerzett 
különösebb jártasságot,  de elég törvényszéki orvostant 
tanuk ahhoz, hogy tudja: a méret és az alak stimmel. 
- Lám, lám - és egyszeriben tovatűnt a gyomrát szorító görcs, mint valami hívatlan vendég, és  átadta a helyét a  tiszta,  hamisítatlan  sikerélménynek. - Talán  a 
hármas mégsem olyan szerencsés szám, mint hitte. 
- Megtartotta? A gazember - és Hód csalódottan 
rázta  a fejét a gyilkos butasága láttán. - Ez figura idióta. 
- Vizsgálja meg - nyújtotta felé a kést Eve. 
Hód átállította a szkenner érzékenységét, és lecserélte a ruhavizsgáló programot is. A műszer szolgálatkészen 
csipogott. 
-  Van valami szutyok a pengén - mormolta Hód, 
miközben vékony ujjai úgy libegtek a műszer gombjai 
fölött, mintha csak zongoraversenyen venne részt. - Rostok. .. talán papír. És valami ragadós anyag. A markolaton ujjlenyomatok. Akar róla papírképet? 
-Aha. 
- Vettem - és a szkenner már ki is köpött magából 
egy négyzet alakú lapot, melyet ujjlenyomatok tarkítottak. - Fordítsa oldalra. Bingó! Itt a vér, amire vágyott. 
De nem sok - csúsztatta végig a műszer tölcsérét a penge  mentén. - Szerencsésnek tarthatja  magát, ha ebből 
meg tudja  határozni a vércsoportot, de a  DNS-analízishez nagyon kevés. 
- Úgy látom, megtartotta a pozitív világszemléletét, 
Hód. Milyen régi a vér? 
- Ugyan, hadnagy -  és az érzékelőlencsék mögött 
Hód cinikus szemei kerekre tágultak. - Maga is jól tudja, hogy egy kézi egységgel ezt képtelenség megállapítani. Be kell vinni a laborba. Ez a kislány csak azonosítani 
tudja a szennyeződéseket. Nincsenek bőrfoszlányok - jelentette ki. - Ha azt is találtunk volna, biztosabbra mehetne. 
- Akkor a vérnek kell elégnek  lennie - és ahogy a 
plasztikzacskóba csúsztatta a kést, amibe a bizonyítékokat szokás gyűjteni, a szeme sarkából elkapott egy mozdulatot. Felnézett, és egyenesen Marco Angelini mélyen 
ülő, sötét szemeibe bámult. 
A férfi lepillantott a késre, majd vissza Eve-re. Valami átsuhant  rajta, valami, amitől megremegett a szája 
széle. 
- Szeretnék  elrabolni egy  percet az idejéből, Dallas 
hadnagy. 
- Ennél többet nem is fordíthatok magára. 
- Nem tart majd sokáig - villantotta Hódra a tekintetét Angelini, majd visszanézett  a késre, ami épp ebben 
a pillanatban tűnt el a zacskóban.  - Négyszemközt, ha 
kérhetném. 
- Rendben - bólintott Eve az egyenruhás rendőr felé, 
aki szorosan  Angelini mellett állt. - Kérje meg a csoport 
egyik tagját, hogy jöjjön és fejezze be a kutatást - parancsolt rá Hódra, majd követte Angelinit, ki a szobából. 
A férfi egy keskeny, szőnyeggel borított lépcsősor felé fordult, és kezével a fényesre  polírozott  korlátba kapaszkodva mászni kezdett fölfelé. Amikor felért, jobbra 
fordult, és belépett egy szobába. 
Mégpedig egy irodába, ismerte fel Eve, melyet a délutáni napsugarak fényesen bevilágítottak. A fény táncot 
járt a kommunikációs pulton, lepattant a sima, félkör 
alakú,  gyászfeketére festett konzolról,  és megcsillant a 
fénylő padlón. 
Mintha csak bosszantanák az éles napsugarak, Angelini lenyomott egy gombot, mire az ablakok elsötétültek, 
és az odabent tomboló fényorgia  egyszeriben megszelídült.  Most árnyékok játszottak  az aranyozott szegélyek 
körül. 

Angelini egyenesen egy faliegységhez lépett, rendelt 
egy bourbont, majd óvatosan belekortyolt a szögletes 
pohárba. 
- Maga meg van róla győződve, hogy  a fiam  meggyilkolta az  anyját,  és  rajta kívül még két másik nőt. 
- A  maga fiát  ezzel vádolva  hallgattam  ki,  Mr. 
Angelini. Ő most gyanúsított. Ha bármi kérdés merült 
fel önben az üggyel kapcsolatban, akkor kérem, hogy azt 
az ügyvédeinek tegye fel. 
- Már beszéltem velük  - kortyolt még egyet  Angelini. - Szerintük letartóztathatja,  de aligha fogják elítélni. 
- Ez már a vádesküdtszékre tartozik. 
- De maga hisz benne. 
- Mr. Angelini. Ha letartóztatom a fiát, akkor az 
azért lesz, mert hiszek benne, hogy vád alá helyezik, tárgyalás lesz az ügyből, és a végén elítélik mindazért,  amivel megvádoltam, és amit bizonyítani is tudok. 
Angelini a bizonyítékot  rejtő  műanyag tasakra pillantott. 
- Utánanéztem egy s másnak magával kapcsolatban, 
Dallas hadnagy. 
- Valóban? 
- Szeretem pontosan ismerni  az esélyeket -  mosolyodott el örömtelenül Angelini, majd pislogott egyet. 
Whitney kapitány nagy tisztelettel viseltetik maga iránt. 
A volt feleségem csodálta a makacsságát, az  alaposságát, 
pedig őt egyáltalán nem lehetett ostobának nevezni. Sokat beszélt önről. Tudta ezt? 
- Nem, nem tudtam. 
-A maga gondolkodásmódja  egyszerűen lenyűgözte. Vegytiszta rendőri logikaként  emlegette. Maga nagyon jól végzi a munkáját, nem igaz, Dallas hadnagy? 
- Aha, jó vagyok benne. 
- De hibázik. 
- Megpróbálok minél kevesebbet. 
- A maga szakmájában egy hiba, legyen az bár minimális, borzasztó szenvedést okozhat az ártatlanoknak 
fűzte engesztelhetetlenül Eve tekintetébe a szemét. - Talált egy kést a fiam szobájában. 
- Ezt nem kívánom önnel megvitatni. 
- A fiam nagyon ritkán veszi igénybe ezt a házat 
közölte óvatosan Angelini. - Talán évente  három vagy 
négy  alkalommal. Jobb  szereti  a Long Island-i házat, 
amikor erre jár. 
- Ez lehet, Mr. Angelini, de mégis ebben a házban 
volt  aznap éjjel, amikor Louise Kirskit megölték  - vont 
vállat Eve türelmetlenül, mert már égett a vágytól, hogy 
bevigye a bizonyítékot a laborba. - Mr. Angelini, nem 
fogom önnel megvitatni az ügy jelenlegi állását... 
- De maga meg van róla győződve, hogy jó nyomon 
halad - szakította félbe Angelini, és amikor Eve nem felelt,  ismét hosszasan tanulmányozta az arcát. Majd egy 
nagy korttyal felhajtotta  az  italát, és félretolta az üres 
poharat. - De téved, hadnagy.  Rossz gyanúsítottat kapott el. 
- Maga hisz a fia ártatlanságában, Mr. Angelini. Ezt 
tökéletesen megértem. 
- Nem hiszek benne,  hadnagy. Tudom.  A fiam nem 
ölte meg azokat a nőket - vett egy mély lélegzetet, mint 
egy búvár lemerülés előtt. - Én öltem meg őket. 
Tizenötödik fejezet 
Eve-nek nem maradt választása. Be kellett zsuppolnia 
Angelinit a rács mögé. Egy óra múlva őrjítőén megfájdult a feje, miközben Marco Angelini nyugodt kijelentése járt az eszében, miszerint meggyilkolt három nőt. 
Angelini nem kért ügyvédet, és nem tett részletes 
vallomást sem,  de az is lehet, hogy egyszerűen nem tudott. 
Minden alkalommal, amikor Eve feltette neki a kérdést, hogy miért gyilkolt, egyenesen a szemébe nézett és 
azt  felelte, hogy pillanatnyi ötlettől vezérelten.  Azt állította, hogy  bosszantotta a  felesége.  Személyes  sérelemként élte meg, hogy összeállt az üzlettársával. Azért ölte 
meg, mert nem tudta visszaszerezni. Utána pedig  rákapott a gyilkosság ízére. 
Mindez túl  egyszerűnek hangzott,  és  Eve-nek nagyon is mesterkéltnek tűnt. Látta maga előtt Angelinit, 
ahogy többször is átgondolta magában  a vallomását, 
finomította a részleteket, mielőtt elmondta volna neki a 
saját verzióját. 
- Ez süket duma - jelentette ki hirtelen a tárgyalóasztal mellett ülve, majd hátradőlt. - Maga nem ölt meg 
senkit. 
- Mondtam, hogy megtettem - és Angelini hangja 
hátborzongatóan nyugodt maradt. - Ott a vallomásom a 
rögzítőjén. 
- Akkor mesélje el újra - hajolt előre Eve, és tenyere 
nagyot csattant az asztal lapján.  - Miért kérte a feleségét, hogy találkozzanak az Öt Holdban? 
- Azt akartam, hogy a gyilkosság ne a megszokott 
környezetében történjen. Tudja, úgy véltem, így könynyebben megúszhatom.  Azt mondtam neki, hogy akadt 
egy kis  gond Randyvel. A feleségem nem volt teljesen 
tisztában azzal, mennyire eluralkodott rajta a játékszenvedély. De én igen. Ennélfogva magától értetődőnek találtam, hogy eljött. 
- Maga pedig átvágta a torkát. 
- Igen  - és Angelini hirtelen  elsápadt. - Nagyon 
gyorsan történt. 
- És mit csinált utána? 
- Hazamentem. 
- Hogyan? 
- Beültem  a volán mögé - pislogott a férfi. - Csak 
néhány háztömbbel arrébb parkoltam a kocsimmal. 
- És mi  történt  a vérrel? - Nézett Eve mereven a 
szemébe, és a pupilláit  figyelte. - Rengeteg vérnek kellett kiömlenie. Tulajdonképpen tetőtől  talpig be kellett 
hogy borítsa magát. 
Angelini pupillái kitágultak,  ellenben  a hangja  továbbra is nyugodt maradt. 
- Esőköpenyt -vettem fel. Ezért nem fröcsköltem öszsze magam.  És eldobtam az út mellett - mosolyodott el 
halványan. - Úgy gondoltam, valami hajléktalan majd 
megtalálja, és jól jön majd neki. 
- Mit vitt magával a helyszínről? 
- A kést, természetesen. 
- Semmi mást, ami az áldozathoz tartozott? - várt kii 
Eve egy szívverésnyit.  - Semmit, amivel utcai rablótá-íl 
madásnak álcázhatta volna a gyilkosságot? 
Angelini tétovázott.  Eve szinte látta maga  előttj 
hogy forognak a kerekek az agyában. 
-Nagyon megrázott  az eset. Nem hittem,  hogyl 
ennyire undorító lesz. Úgy terveztem, magammal viszem! 
a retiküljét, az ékszereit, de megfeledkeztem róla. Csakj 
elrohantam. 
- Nem vitt magával semmit, csak elrohant, de ahhoz 
volt elég esze, hogy megszabaduljon a vérrel szennyezett 
esőkabátjától. 
- Pontosan. 
- És ezután Metcalf nyomába vetette magát. 
-A történtek hatása alá kerültem. Sokszor álmodtam a gyilkossággal, és  újra meg akartam tenni. Nem 
volt nehéz dolgom vele - de amikor ezeket mondta, még 
a lélegzete sem gyorsult fel, és a keze is nyugodtan feküdt az asztalon. - Ambiciózusnak láttam, és egy kicsit 
naivnak. Tudtam, hogy Dávid írt egy tévéjátékot a  számára.  A fiam elszántan  be akarta fejezni ezt a szórakoztató projektet...  de  ez azon ritka kérdések egyike volt, 
amiben nem értettünk egyet. Bosszantott, a cég költségvetéséből  is rengeteget  felemésztett, és azokban  a  napokban én is feszültebb voltam a kelleténél. Elhatároztam, hogy megölöm, és felvettem vele a  kapcsolatot. 
Természetesen beleegyezett egy személyes találkozóba. 
- Milyen ruhát viselt? 
- Hogy milyet? - tapogatózott Angelini egy pillanatig. - Ezt nem figyeltem meg. Egyszerűen  nem számított. Amikor találkoztunk elmosolyodott, és kinyújtotta 
felém mindkét kezét.  Ekkor újra megtettem. 
- És most miért döntött úgy, hogy feladja magát? 
- Mint már említettem, azt hittem, hogy meg tudok 
birkózni az érzéssel.  Talán sikerült is volna.  De  nem 
gondoltam arra, hogy helyettem a fiamat fogják bezárni. 
- Tehát ezzel őt akarja védeni? 
- Megöltem azokat a nőket, hadnagy. Mit akar még 
tőlem? 
- Miért tartotta a kést  a fia szobájában, a fia íróasztalában? 
Angelini tekintete  ide-oda cikázott. 
-Már mondtam,  hogy nagyon ritkán járt abban a 
házban.  Úgy gondoltam, ott biztonságban  lesz.  Későn 
értesültem a házkutatási parancsról, és már nem maradt 
időm, hogy eltávolítsam. 
- És  maga komolyan azt  hiszi, hogy engem ezzel 
megetethet? Azt hiszi, segít a fián azzal, ha ködösít, és 
előáll ezzel a béna vallomással? Hiszen  maga szerint is 
bűnös - és Eve minden egyes szó kiejtésénél tovább halkította a hangját. - Ennyire megrettent a gondolattól, 
hogy a fia gyilkos?  Inkább átvállalja a bűnét,  mintsem 
engedné  szembenézni a következményekkel? Egy újabb 
áldozatot akar? Vagy kettőt, esetleg  hármat, mielőtt 
kénytelen szembenézni a valósággal? 
Angelini szája széle megremegett, majd összeszedte 
- Megtettem a vallomásom. 
- Csak hantázott összevissza - fordult sarkon Eve, és, 
elhagyta a szobát. Odakint megállt, hogy megnyugodjon egy kicsit, és gúnyosan szemlélte az üvegen keresztül: 
az arcát  kétségbeesetten a tenyerébe  temető Angelinit. 
Végül is meg tudná törni.  De mindig megvan annak 
az esélye, hogy kiszivárog a vallomás, és a média felkapja 
a hírt, miszerint valaki más is bevallotta a gyilkosságokat, nemcsak az elsődleges gyanúsított. 
Amikor meghallotta  a közeledő lépteket, felnézett, 
és teste megfeszült, mint az acélpenge. 
- Kapitány. 
- Hadnagy. Előrébb jutott? 
- Ragaszkodik  a történethez,  amit előadott. De akkora lyukak tátonganak rajta, hogy egy siklóval is keresztül lehetne rajtuk repülni. Feldobtam neki a labdát, 
és megkérdeztem,  hogy mit  hozott el  az első két  tetthelyről,  de nem csapott le a lehetőségre. 
- Szeretnék beszélni vele. Négyszemközt,  hadnagy, 
és a rögzítő mellőzésével - és mielőtt Eve megszólalhatott volna, Whitney felemelte az egyik kezét. - Tudom, 
hogy ez ellenkezik  a szabályokkal. De most szívességet 
kérek. 
- És ha ismét megvádolja magát? Vagy a fiát? 
-Még mindig zsaru vagyok, Dallas - feszült meg 
Whitney állkapcsa. - A fenébe is. 
- Igen, uram - nyitotta  ki Eve előtte az ajtót, majd 
egy pillanatnyi habozást követően elsötétítette a mindkét 
irányból átlátszó  üvegablakot, és kikapcsolta a mikrofont. - Az irodámban leszek. 
- Köszönöm - lépett be  Whitney. Még  utoljára Eve 
után nézett,  mielőtt becsukta volna maga mögött  az ajtót, és az asztal mellett ülő, összeroskadt férfi felé fordult. 
- Marco - sóhajtott egy nagyot Whitney. - Mi a fészkes 
fenét csinálsz? 
- Jack  - mosolyodott el halványan Marco. - Reméltem, hogy  be fogsz ugrani. Nem beszéltük meg, mikor 
megyünk golfozni. 
-Beszélj  egy kicsit - zökkent le Whitney az egyik 
székre. 
- Te helyettesíted azt az ügyes és okos hadnagyot? 
-A rögzítőt kikapcsoltam - jegyezte meg élesen 
Whitney. - Magunk között  vagyunk.  Beszélj, Marco. 
Mindketten tudjuk, hogy nem ölted meg sem Cicelyt, 
sem azt a másik kettőt. 
Marco egy pillanatig a mennyezetet bámulta, mintha csak gondolkodna. 
-Az emberek soha nem ismerik egymást olyan jól, 
mint ahogy azt magukról hiszik. Még azokat  sem, akikkel valóban  törődnek.  Én szerettem a feleségemet, Jack. 
Soha nem szűnő szerelemmel.  De ő már nem szeretett 
viszont.  És egy részem folyton azt várta, mikor lobban 
újra szerelemre irántam. De ez már soha nem fog megtörténni. 
- A fenébe, Marco, komolyan azt várod tőlem, hogy 
elhiggyem, elvágtad a torkát, mert tizenkét évvel ezelőtt 
elvált tőled? 
- Talán  úgy gondoltam, hozzá akar menni  Hammetthez. Ő nagyon akarta - mondta csendesen Angelini. 
- Tisztán láttam, mennyire vágyott rá. Csak Cicely habozott - és hangja továbbra is nyugodt, csendes, halványan nosztalgikus maradt. - Élvezte a függetlenséget, de 
sajnálta Hammettet, és nem akart neki csalódást okozni. 
Megszánta volna annyira,  hogy végül feladja érte a függetlenségét, és hozzámenjen. Akkor tényleg mindennek 
vége,  nem igaz? 
- Azért ölted meg Cicelyt, mert esetleg megfordult aj 
fejében, hogy hozzámegy egy másik férfihoz? 
-A feleségem volt, Jack. Bármit is mondott erről a 
bíróság vagy az egyház. 
Whitney egy pillanatig csendben maradt. 
-Túl sokszor pókereztünk együtt  az évek során, 
Marco. Nem mondasz igazat - és az asztalra támaszkodva  előrehajolt.  - Amikor blöffölsz, mindig a térdeden 
dobolsz az ujjaiddal. 
Angelini erre abbahagyta a dobolást. 
- Ez nagyon távol áll a pókertől, Jack. 
- így nem  segíthetsz Dávidén.  Hagynod  kellene 
működni a gépezetet. 
- Dávid és köztem...  az utóbbi hónapok során rengeteg ellentét merült fel. Sem az üzleti, sem pedig a magánügyeinkben nem értettünk egyet - és Angelini most 
először sóhajtott fel, mélyen és  fáradtan. -  Ilyen ostobaságok miatt nem szabadna ekkora szakadéknak nyílnia 
apa és fia között. 
- De nem ez a legjobb módja, hogy orvosold azokat 
a hibákat, Marco. 
Angelini szemébe visszatért az acélos  csillogás. Már 
nem sóhajtozott. 
- Hadd kérdezzek valamit, Jack. Csak úgy, magunk 
között. Ha a te egyik gyereked kerülne hasonló helyzetbe, és a legcsekélyebb, ismétlem, a legcsekélyebb esélye 
is lenne, hogy elítélik gyilkosságért,  te nem tennél meg 
mindent a védelme érdekében? 

- De azzal nem véded meg Dávidét,  hogy beadod 
vallomásnak ezt a maszlagot. 
- Ki mondta,  hogy maszlag? - és a szó Angelini művelt hangján olyan lágyan csengett, mint valami dicséret. 
- Én tettem, és azért  vallottam be,  mert nem akarom, 
hogy a fiam fizessen meg a bűneimért. Őszintén, Jack: a 
fiad mögé állnál, vagy inkább elé? 
- 0, a pokolba is,  Marco - Whitney csupán ennyit 
bírt mondani. 
Húsz percig maradt még, de nem ért el semmit. Ez 
idő alatt közömbös témákról beszélgettek, mint például 
a golferedmények,  és annak a baseballcsapatnak az állása,  amiben Marco  is társtulajdonosnak mondhatta magát. Majd - gyorsan és alattomosan, mint egy kígyó 
Whitney előrukkolt egy,  a gyilkossághoz kapcsolódó 
kérdéssel. 
De Marco Angelini  tapasztalt tárgyalópartnernek bizonyult. Nem sikerült beugratni. 
A bűntudat, a bánat és a lassan növekvő, valódi félelem  fájdalmas görcsbe  rántotta  Whitney gyomrát, 
miközben Eve irodája felé tartott.  A hadnagyot a számítógépe fölé görnyedve  találta, ahogy  adatokat hasonlít 
össze és újakat kér. 
Whitney napok óta  először feledkezett meg a saját 
fáradtságáról, és vette észre Eve-ét. Sápadt volt, szemei 
köré  mély árnyakat húzott  a kialvatlanság, miközben 
szája  zord mosolyba  torzult.  A haja olyan tüskékben állt, 
mintha az utóbbi időben  csak az ujjait használta volna fésű  gyanánt.  Miközben  figyelte,  Eve  ismét  megtette, 
majd  a szemét  kezdte el  nyomkodni az ujjaival, mintha 
csak égne. 
Whitney visszaemlékezett arra a reggelre, amikor Cicelyt megölték, és az irodájában találkozott Eve-vei. Na 
meg a felelősségre, amit a beosztottja nyakába varrt. 
- Hadnagy. 
Eve válla kiegyenesedett, mintha acélból lennének a 
csontjai. Felkapta a fejét, és óvatosan pislogott egyet. 
- Kapitány - állt talpra. Próbál vigyázzba állni,  gondolta Whitney, és bosszantotta a felesleges formalitás. 
-Marco kitart a vallomása mellett.  Negyvennyolc 
óráig benn tarthatjuk anélkül, hogy vádat emelnénk  ellene. Szerintem az lenne a legjobb, ha hagynánk, hogy a 
rácsok mögött még egyszer végiggondolja ezt az egészet. 
Továbbra is visszautasítja az ügyvédet. 
Whitney beljebb  lépett,  és körülnézett. Nem  túl 
gyakran járt ebben a részében az épületnek. Inkább a 
beosztottjai keresték fel őt. Ez a teher is a parancsnoksággal járt. 
Eve-nek  nagyobb iroda járna.  Igazán  kiérdemelte. 
De ha szívesebben dolgozott  egy olyan apró lyukban, 
ahol három ember már  tömegnek  tűnt, akkor az az 
baja. 
- Még jó, hogy nem  klausztrofóbiás - jegyezte  meg. 
Eve nem felelt, csak szempillájának rezdülése árulkodott 
arról, hogy hallotta a parancsnokát. Whitney elmorzsolt 
a bajsza alatt egy káromkodást. - Figyeljen, Dallas... 
- Uram - szakította  félbe  Eve gyorsan  és ridegen. 
A  törvényszékiek  megkapták  a  fegyvert,  amit Dávid 
Angelini szobájában találtunk. Közölnöm kell,  hogy eltart egy ideig a  vizsgálat, mert már a takarító is jelezte, 
hogy a talált vér mennyisége nagyon kicsi, épp a határán 
annak, amiből meg tudják állapítani a vércsoportot, illetve el lehet végezni a DNS-vizsgálatot. 
- Nagyszerű, hadnagy. 
-A markolaton talált ujjlenyomatok megegyeznek 
Dávid Angelini ujjlenyomataival. A jelentésem... 
- Pillanatnyilag felejtsük el a jelentését, Dallas. 
- Igen, uram - nyelt egy nagyot Eve. 
- A francba Dallas, ne álljon itt úgy, mint aki  karót 
nyelt,  hanem üljön le. 
- Ez parancs, kapitány? 

- Ó, a pokolba... - kezdte a kapitány. 
Az ajtón cipőkopogás és selyemsuhogás kíséretében 
Mirina Angelini robbant be. 
- Miért akarják megsemmisíteni a  családomat? 
követelőzött, miközben lerázta magáról  Slade csillapító 
kezét, aki közvetlenül mögötte érkezett. 
- Mirina, ezzel senkin sem segítesz. 
Mirina  lerázta  magáról, és egyenesen Eve elé viharzott. 
-Nem  elég, hogy  az anyámat megölték az utcán? 
Megölték, mert az amerikai rendőröket túlságosan lefoglalta az árnyak kergetése, és az, hogy haszontalan jelentéseket írogassanak ahelyett, hogy az ártatlanokat védték 
volna? 
- Mirina - szólalt meg Whitney. - Menjünk az irodámba. Beszélnünk kell. 
- Beszélnünk? - fordult felé Mirina, mint egy fénylő 
szőrű macska, harcra készen vicsorogva. - Hogy is  beszélhetnék veled? Bíztam  benned.  Azt hittem, törődsz 
velem, hogy  törődsz Daviddel és mindannyiunkkal. Erre 
megengedted ennek a nőnek, hogy becsukja Dávidét egy 
cellába. És most az apámat is. 
-Mirina. Marco önként  jött ide.  Épp ezt  kellene 
megbeszélnünk. Mindent el fogok magyarázni. 
- Itt nincs semmi, amit el kellene magyarázni - fordított neki hátat Mirina, hogy perzselő dühét  Eve-re zúdítsa. - Elmentem az  apám  házába. Igaz, azt akarta, 
hogy  Rómában maradjak,  de  nem engedelmeskedtem 
neki. Nem, amikor minden hírműsor a bátyám nevétől 
hangos. Amikor megérkeztünk, az egyik szomszéd boldogan, sőt mi több, repesve újságolta, hogy az apámat 
elvitte a rendőrség. 
-Elintézhetem,  hogy  beszéljen  az  apjával,  Ms. 
Angelini - közölte Eve ridegen. - És a bátyjával is. 
-Még szép,  hogy el fogja intézni. Mégpedig azonnal. Hol  az apám? - és mielőtt Whitnev  vao-v  sl.megakadályozhatták volna, mindkét kezével mellbe taszította Eve-t, hogy az kénytelen volt hátrálni egy lépést. 
- Mit műveltél velük, te ribanc?! 
-Jobban teszi, ha a jövőben nem ér hozzám - figyelmeztette Eve. - Már torkig vagyok az Angelinikkel. Az 
apja itt van, ebben az épületben. A bátyja pedig a Riker 
börtönben. Az apjával akár azonnal is találkozhat. De ha 
a testvérét is látni akarja, akkor utaznia kell - villantotta,! 
Whitney felé a tekintetét, és döfött még egyet Mirinába. 
- De  a magáéhoz fogható protekcióval akár őt is idehozathatja egy órára. 
- Tudom,  mire készül - és Mirina már egyáltalán nem tűnt nebáncsvirágnak. A hangjából kiérződött a hatalom. - Bűnbakot keres. Le kell tartóztatnia valakit, 
nehogy az arca lekerüljön a képernyőkről. Politizál, és a 
bátyámat használja fel  arra, talán még  a meggyilkolt 
anyámat is, hogy el ne veszítse az állását. 
- Aha,  mert ez olyan kényelmes munka - mosolygott Eve keserűen. - Abból származik hasznom, hogyí 
nap mint nap ártatlan embereket dugok rács mögé. 
- Ezért látható olyan gyakran a hírműsorokban, nem 
igaz?  -  rázta meg csodálatos hajkoronáját Mirina.  Mennyi adásidőt ért az anyám halála? 
-Ebből elég,  Mirina - csattant  fel Whitney,  ésj 
hangja úgy vágott, akár a korbács. - Menj az irodámba, 
és várj meg - nézett vissza a válla fölött Slade-re. - Viddí 
ki innen. 
-Mirina, ennek semmi értelme - mormogta Slade,! 
miközben próbálta karon fogni. - Gyere. 
- Ne nyúlj hozzám - rágta Mirina a szavakat, mint 
valami inas hússzeletet, és egy rándulással lerázta magaról. - Megyek egyedül is. De megfizet azért a bánatért, 
amit  a családomnak okozott,  hadnagy.  Minden  egyesi 
pillanatért meg fog fizetni. 
Mirina peckesen kivonult. Slade-nek csak egy elsietett bocsánatkérésre maradt ideje, mielőtt követte volna. 
Whitney csendben közelebb lépett Eve-hez. 
-Jól érzi magát? 
- Rosszabbal is akadt már dolgom - vont vállat Eve, 
miközben egyszerre érzett dühöt és bánatot. Méghozzá 
elég erősen  ahhoz, hogy semmi mást ne kívánjon, csak 
azt, hogy egyedül maradhasson  a bezárt  ajtó mögött. 
És  most,  ha  megbocsát, kapitány, szeretném  átnézni 
még egyszer a jelentésemet. 
-Dallas... Eve -  és  olyan  fáradság  csendült ki a 
hangjából, hogy Eve óvatosan felemelte a tekintetét, és a 
szemébe nézett. - Mirina egy kicsit  ideges,  de  azt hiszem, ez érthető. Most nagyon kikelt magából. Nagyonnagyon. 
-De feljogosítva érezte magát,  hogy mindenfélét a 
fejemhez vágjon - és mivel legszívesebben lüktető halántékához emelte volna a kezét,  inkább zsebre vágta. 
Csak feltételezem,  milyen érzés  lehet, ha valakinek lecsukják az egész családját.  Ki lenne képes ezt  szó nélkül 
tűrni? Kibírom - és tekintete hűvös, acélos maradt. 
Érzelmi téren nem vagyok túl erős. 
Whitney lassan bólintott. 
- Az én hibám. Én osztottam magára ezt az  ügyet, 
Dallas,  mert  azt akartam, hogy a legjobb  emberem foglalkozzon vele.  Magának fürge az esze és erős a gyomra. 
És odaadó. Törődik az áldozatokkal - és nagyot sóhajtva 
beletúrt a hajába. - Ma reggel gorombán viselkedtem. 
Sokszor viselkedtem gorombán magával,  amióta ez az 
ügy zajlik. Bocsánatot kérek. 
- Nem számít. 
-Azt kívánom,  bárcsak ne  így  tettem volna - és 
amikor tekintetével  Eve arcát kereste, észrevette, hogy a 
hadnagy mekkora erőfeszítéssel fogja vissza magát. - De 
ennek ellenére megtörtént. Mirinát majd a gondjaimba 
veszem,  és elintézem a látogatást. 
- Igen, uram.  Szeretném folytatni Dávid Angelini 
kihallgatását. 
- Majd holnap - és megmerevedett az állkapcsa, 
amikor látta, hogy Eve lebiggyeszti az ajkát. - Maga fáradt, hadnagy. A fáradt rendőrök pedig gyakran hibáznak, és elsiklanak  a részletek fölött.  Holnap majd folytathatja - fordult  az ajtó felé átkozódva, majd anélkül, 
hogy megtorpant volna, visszaszólt. - Aludjon egy kicsit, 
és az Isten szerelmére, vegyen be valami gyógyszert a fejfájására. Pokolian néz ki. 
Eve ellenállt a  kísértésnek, és nem csapta be az ajtót 
a távozó Whitney mögött.  Ellenállt, mert kisstílű és 
amatőr gesztusnak gondolta. De leült, a képernyőt kezdte bámulni, és igyekezett elhitetni magával, hogy a feje 
nem is akar szétrobbanni a fájdalomtól. 
Amikor pár  pillanattal  később egy árnyék vetült az 
asztalára,  harcias tűzben égő szemekkel pillantott  fel. 
- Hát - hajolt le Roarke, és megcsókolta a vicsorgó 
száját -, ez aztán az üdvözlés - tapogatta meg a mellkasát. - Vérzek? 
- Ha-ha. 
- Nagyon hiányzott ez a sziporkázó humor - ült 
Roarke  az asztal  sarkára,  ahonnan  szemmel tarthatta 
Eve-t,  és  egy pillantást vethetett a monitoron sorjázó 
adatokra is, hogy megtudja, mi ültette kedvese szemébe 
a mérhetetlen dühöt. - Nos, hadnagy,  hogyan telik a 
napja? 
- Lássuk csak. A nyomozás akadályozása és  egyéb 
válogatott  vádak miatt letartóztattam a főnököm kedvenc keresztfiát a család városi házában, az egyik fiókban  találtam valamit,  ami egész úgy  néz ki, mint a 
gyilkos  fegyver, az elsődleges gyanúsított  apja magára 
vállalta a bűncselekményeket, és a lánya jól letolt, mert 
azt hiszi, hogy csak egy kis ribanc vagyok,  aki a  média 
kegyeire hajt - próbálkozott Eve egy halvány mosollyal. 
- Ettől eltekintve csendesen. És veled mi újság? 
- Egyszer fenn, egyszer lenn - jelentette ki szelíden 
Roarke, miközben inkább Eve miatt aggódott.  - Messze 
nem olyan érdekes, mint a rendőrségi munka. 
- Nem bíztam benne, hogy már ma este visszaérsz. 
- Én sem. De az építkezés nagyon jól halad. Egy darabig itthonról is irányíthatom. 
Eve próbálta nem elengedni magát. Zavarta, hogy 
néhány hónap alatt így hozzászokott Roarke jelenlétéhez. 
Sőt igényelte. 
- Szerintem ez nagyon jó hír. 
- Hmm - felelt Roarke, mert már megtanult olvasni 
Eve gondolatai között. - Mit tudsz mondani nekem  az 
ügyről? 
- Ettől hangos a média. Csak kapcsold be a tévét. 
- Szívesebben hallanám a te szádból. 
Eve úgy  tájékoztatta, mintha csak egy jelentést olvasna fel: gyors tőmondatokban, főleg a tényekre szorítkozva, és beszéd közben csak  nagyon kevés teret engedett  a személyes  véleményének.  Viszont meglepve tapasztalta, mennyire megkönnyebbült,  hogy kiadhatta 
magából. Roarke úgy  tudta hallgatni,  hogy utána az 
eseményeket maga is sokkal tisztábban értette. 
- Azt hiszed, hogy az ifjabb Angelini a tettes? 
- Volt rá  lehetősége, és nagyon  is jó indítéka. Ha a 
kés megegyezik... Amúgy holnap találkoznom  kell dr. 
Mírával, hogy megbeszéljük a pszichiátriai vizsgálatot. 
- És Marco - folytatta Roarke. - Mit gondolsz a vallomásáról? 
- Kézenfekvő módja, hogy összezavarja a szálakat, és 
feltartsa a nyomozást. Okos, és meg fogja találni  a módját, hogy mindent kiszivárogtasson a médiának - nézett 
el morcosan Roarke válla fölött. - Mindent megkavar, és 
rengeteg időnkbe és erőnkbe  fog kerülni, hogy egyenesbe hozzuk a nyomozást. De  elsimítjuk  a dolgot, efelől 
semmi kétségem. 
- Azt hiszed, csak azért vallotta be a gyilkosságokat, 
hogy megnehezítse a nyomozást? 
- Pontosan - nézett Eve Roarke szemébe, és felvonta 
az egyik szemöldökét. - De neked van egy másik hipotézised. 
-A vízbe fúlt gyermek - motyogta Roarke. - Az 
apa azt hiszi, hogy a fia harmadjára is alámerül, és ezért 
beleveti magát a zúgó árba. Az életét áldozza a gyermekéért. Szeretet, Eve - fogta az állát a tenyerébe. - A szeretetet semmi sem állíthatja meg.  Marco hisz  benne, 
hogy a fia bűnös, és inkább feláldozza magát, mintsem 
hogy hagyja a fiát bűnhődni. 
- Ha tudja, vagy akár csak hiszi, hogy a fia bűnös, 
őrültség lenne megvédeni. 
- Nem.  Nem őrültség, hanem szeretet. Talán nincs 
is erősebb érzelem, mint az a szeretet, amit egy szülő érez 
a gyermeke iránt. Te és én még nem tapasztaltuk meg, 
ennek ellenére az érzés létezik. 
Eve megrázta a fejét. 
- Még akkor is, ha az a gyerek tökéletlen? 
-Talán akkor még inkább. Amikor Dublinban nevelkedtem, élt ott egy asszony, akinek a lánya elvesztette 
egy  balesetben az egyik karját.  És nem volt pénzük protézisre. Összesen öt  gyereke született, és mindegyiket 
szerette. De közülük  négy volt  egészséges, egy pedig sérült. Valóságos pajzsot emelt a köré a kislány köré, hogy 
megvédje a kíváncsi pillantásoktól,  a suttogásoktól  és a 
szánalomtól. A sérült lány volt  a kiválóság, neki  szentelték  az életüket. Láthatod, a többi  gyereknek nem  volt 
annyira szüksége az anyára, mint annak. 
- Akad némi különbség a fizikai és a lelki sérülés között - erősködött Eve. 
- Csodálkoznék, ha ezt egy szülő is így látná. 
- Bármi is legyen  Marco  Angelini  indítéka, végű 
mindenképpen eljutok az igazsághoz. 
- Semmi kétségem, hogy valóban el fogsz jutni. Mikor végzel? 
- Micsoda? 
- Mikor végzel? - ismételte meg Roarke. - Mikor ér 
véget a szolgálatod? 
Eve a képernyőre nézett, és alsó sarkából leolvasta a 
pontos időt. 
- Úgy egy órája már végeztem. 
-Remek - nyújtotta felé Roarke a kezét. - Gyere 
velem. 
- Roarke, van itt  még néhány ügy, amit el kell intéznem. Át akarom nézni a Marco Angelini kihallgatásáról készült jegyzőkönyvet.  Találnom kell  benne valami 
rést. 
Roarke türelmet erőltetett magára, mert tudta, hogy 
jó úton halad. 
-  Eve, olyan fáradt vagy, hogy akkor sem vennél észre még egy száz méter átmérőjű lyukat sem, ha egyenesen belezuhansz - fogta meg elszántan a kezét, és az ajtó 
felé kezdte húzni. - Gyere velem. 
- Rendben,  talán  valóban itt lenne az ideje, hogy 
tartsak egy kis pihenőt - morgott Eve, majd utasította  a 
számítógépet, hogy zárolja az adatokat és kapcsoljon ki. 
- Meg kell sürgetnem egy kicsit a  technikusokat a laborban. Egy örökkévalóságig elpiszmognak  azzal a késsel 
- és megnyugodva érezte,  hogy Roarke fogja a  kezét. 
Még a többi rendőr ugratásával sem törődött, akik látták 
őket a  lift felé tartva. - Hová megyünk? 
Roarke az ajkához  emelte összekulcsolt kezeiket, és 
huncutul Eve-re mosolygott. 
- Majd kitalálom. 
Roarke Mexikó mellett döntött. Gyorsan odarepültek, 
ahol a  féktelen nyugati parton állandóan várta egy villa. 
Ellentétben New York-i otthonával, itt minden teljesen 
automatizálva volt. Csak olyan helyekre vett fel alkalmazottakat, ahol hosszabb ideig tartózkodott. 
Roarke kényelmesnek találta a droidokat és a számítógépeket, ugyanakkor személytelennek is. Habár ezen a 
rövid kiránduláson meg volt velük elégedve. Azt akarta, 
hogy Eve egyedül legyen, hogy kipihenje magát, és felviduljon. 
-Jézusom, Roarke. 
Eve egy pillantást vetett a szirt peremén álló többemeletes, tornyos épületre, és csak forgatta a szemét. 
Olyan volt, mintha csak a sziklából nőttek volna ki a fényes üvegfalak.  A teraszokon élénk, változatos színű és 
alakú virágoskertek burjánzottak. 
Fölöttük az ég mentes volt a légiforgalomtól. Csak a 
kékség és a fehéren örvénylő felhők borultak a fejük fölé, 
ahol időnként megvillant egy-egy madár szárnya. Mintha csak valami másik világba csöppentek volna. 
Eve úgy  aludt a repülőn, mint egy  kődarab, és  az is 
alig jutott el a tudatáig, amikor a pilóta letette a gépet, 
majd elindultak  a kanyargós úton a sziklák közt, a ház 
felé. Elég kótyagos volt ahhoz, hogy azt higgye, egy VRsisakot tettek a fejére, miközben aludt. 
- Hol vagyunk? 
- Mexikóban - felelt Roarke egyszerűen. 
- Mexikóban? - próbálta Eve kábán kidörzsölni az 
álmot és a döbbenetet  a szeméből. Roarke szeretetteljesen gondolt  arra, hogy olyan, mint egy nyűgös gyerek, 
aki éppen ebben a pillanatban ébred fel a szunyókálásból. - De én nem lehetek Mexikóban. Nekem... 
- Gyalog vagy siklóval? - kérdezte Roarke, miközben úgy húzta maga után Eve-t, mint valami engedetlen 
kölyökkutyát. 
-Nekem... 
-Siklóval - határozott Roarke. -  Még mindig nagyon álmos vagy. 
Később majd ráér élvezni a mászkálást a sziklákon, 
gondolta, és a tenger, valamint a szirtek látványát. Ehelyett  gyengéden  betaszigálta  egy  fényes,  aprócska 
légisiklóba,  és saját  maga foglalta el a  pilóta helyét. 
Olyan sebesen emelkedtek, hogy az álom maradéka is elszállt Eve szeméből. 
-Krisztusom,  ne  ilyen   gyorsan  -  és  ösztönösen 
megmarkolta a kis kocsi peremét, miközben a mellettük 
elsuhanó sziklákra, virágokra és vízre meresztette a tekintetét. Roarke hangosan nevetve tette le a járművet a 
ház előtti udvaron. 
- Ébren vagy már, kedves? 
Eve alig kapott levegőt. 
- Amint a belső szerveim a helyükre kerülnek, meg 
foglak ölni. Mi a fenét keresünk mi Mexikóban? 
- Kikapcsolódunk. Már igazán rám fér - lépett  ki 
Roarke a kocsiból, és Eve oldala felé került. - És kétség 
sem férhet hozzá, hogy rád is  - és mialatt Eve még mindig elfehéredett ujjakkal szorította a sikló peremét, feléje 
nyújtotta a kezét, felkapta, és a szabálytalan  alakú, kövekkel kirakott úton elindult a ház felé. 
- Hagyj békén. Egyedül is tudok járni. 
-Ne vitatkozz -  fordította felé a fejét Roarke, és 
gyakorlott mozdulattal megtalálta a száját, és addig csókolta, amíg Eve már nem tolta el többé magától, hanem 
simogatni kezdte a vállát. 
- A fenébe - mormolta. - Hogy van az, hogy mindig belerángatsz valamibe? 
-Szerintem egyszerűen  csak szerencsés  vagyok. 
Roarke, kikapcs - felelt  a férfi,  mire a bejáratot elzáró díszes  rács  kettévált. Mögötte  faragásokkal és maratott 
üveggel díszített ajtó tárult el, fogadva a vendégeket. 
Roarke belépett. - Biztosít - rendelkezett,  mire az  ajtó 
Eve bámuló szeme láttára bezárult mögöttük. 
Az előszoba egyik fele üvegből épült, és Eve rajta keresztül megpillantotta  a  vizet.  Még sohasem látta  a 
Csendes-óceánt, és most azon csodálkozott, hogy adhattak ilyen  békés nevet neki,  amikor  szemlátomást élt, 
szinte forrt a hullámoktól. 
A nap éppen ezekben a pillanatokban nyugodott le, 
és miközben szótlanul figyelte, az eget vad színek uralták 
el. És a nap kövér, vörös gömbje lassan, elkerülhetetlenül 
merült a kék látóhatár alá. 
- Szeretni fogod ezt a helyet - suttogta Roarke. 
Eve-t  letaglózta az elmúló nap szépsége.  Mintha a 
természet csak rá várt volna ezzel az előadással. 
- Gyönyörű. De nem maradhatok itt. 
- Csak néhány  órát - csókolta halántékon Roarke. 
Csak erre az éjszakára. Majd visszajövünk, ha több szabadidőnk lesz. 
Még mindig a karjaiban  tartva közelebb lépett az 
üvegfalhoz, míg Eve-nek olyan érzése nem támadt, hogy 
a világ eszeveszett színek és váltakozó árnyak kavargásából áll csak. 
- Szeretlek, Eve. 
Eve elfordította tekintetét a  naptól, az óceántól, és 
mélyen Roarke szemébe nézett. Gyönyörűnek találta, és 
egy pillanatig olyan egyszerűnek is. 
- Hiányoztál - szorította hozzá az arcát, és vadul átölelte. - Nagyon hiányoztál. Annyira, hogy felvettem az 
egyik ingedet is - és elkezdett nevetni saját magán, hiszen  Roarke most itt állt mellette. Erezte  az illatát, és 
meg is érinthette. - Bementem a gardróbodba, és elloptam  az  egyik ingedet... az  egyik fekete selyeminged, 
amiből tucatnyi is van talán. Felvettem, és úgy lopóztam 
ki a házból, mint  valami  tolvaj, nehogy Summerset nyakon csípjen. 
Roarke Eve tarkójához nyomta az orrát. 
- Éjjelente visszajátszottam a beszélgetéseinket, csak 
hogy lássalak, és halljam a hangod. 
- Igazán? - kuncogott Eve. - Istenem, Roarke, olyan 
szentimentálisak vagyunk. 
- De ez a mi kis titkunk marad. 
- Megegyeztünk - hajolt hátra Eve, és szemügyre 
vette Roarke arcát. - Akarok kérdezni tőled valamit. Butaság, de mégis tudni akarom. 
-Mit? 
- Megtörtént már...  - rázkódott meg Eve, és azt kívánta,  bárcsak visszaszívhatná a kérdést. - Voltál  már 
így előttem, mással... 
- Nem - csókolta meg Roarke a szemöldökét, az orrát, a gödröcskét az állán. - Még soha, senkivel. 
- Még én sem - és Eve szinte belélegezte Roarke-ot. 
- Ölelj át. Érezni akarlak. 
- Ezt könnyen megtehetem. 
Meg is tette, és miközben összeölelkezve a padlót borító vastag szőnyegre zuhantak, a nap ragyogva elmerült 
az óceánban. 
Tizenhatodik fejezet 
A pihenés Roarke társaságában nem egészen hasonlított 
egy gyorséttermi vegyessalátához és szójakávéhoz. Evének fogalma sem volt, hogy tud mindent kézben tartani, 
de a pénz beszélt, méghozzá igen hangosan. 
Szaftos, roston sült homárt vacsoráztak, amit igazi, 
krémes vajjal öntött le a szakács. Utána pezsgő következett, de olyan hideg,  hogy Eve-nek elzsibbadt a torka. 
Majd desszertként egzotikus gyümölcsökből készült tál, 
ami harmonikus ízorgiával árasztotta el a nyelvét. 
Már sokkal azelőtt, hogy Eve felismerte: beleszeretett 
Roarke-ba, rádöbbent, hogy valósággal a rabja lett azoknak az ételeknek, amiket a férfi egyetlen kézmozdulattal, 
szinte a semmiből is elő tudott varázsolni. 
Meztelenül fürdött  az apró,  pezsgő  medencében a 
holdfényes pálmafák alatt, izmait ellazította a meleg víz 
és a szex. Hallgatta az  éjszakai  madarak énekét - nem 
felvételről, hanem a valóságban -, melyek úgy villantak 
meg a fűszeres levegőben, akár a könnycseppek. 
Egyetlen éjszakára a hatalmas nyomás, amivel ránehezedett a munkája, fényévnyi távolságba került. 
Rádöbbent, hogy a szerelme mindezt neki szánta, és 
érte teszi. Feltárta előtte a világ egy apró, békés zugát. 
Roarke örömmel figyelte, hogy olvad le a feszültség 
Eve arcáról egy kis törődés hatására. Szerette elnézni, 
ahogy megnyugszik, átadja magát  az érzéseinek, és 
még ahhoz is túlságosan ellazul, hogy nem enged teret 
az önvád  marcangolásának, amihez  pedig  lassan  már 
kezdett hozzászokni. Mint ahogy azt  is szerette figyelni, 
amikor Eve teljes erőbedobással dolgozik, szárnyalnak a 
gondolatai, és teste mindenre készen megfeszül. 
Nem, eddig még soha, senkivel nem élte át ezt az érzést. Az összes nő között, akit ismert, Eve volt az egyetlen, akivel együtt akart lenni, akit meg akart érinteni. Az 
alapvető fizikai, és  látszólag  kielégítetlen  vágy mögött, 
amit Eve korbácsolt fel benne, ott rejtezett a folyamatos 
csábítás. Eve esze, szíve, a titkai és a sebei. 
Egyszer azt mondta neki, hogy ők ketten  nem mások, mint  egy-egy  elveszett  lélek. Most  arra gondolt, 
hogy akkor a meztelen igazságot sikerült szavakba öntenie. De  egymásban társra leltek, olyan társra,  akiben 
meg tudtak kapaszkodni. 
Egy olyan  ember számára, aki egész  életében  óvakodott a rendőröktől,  megdöbbentő volt a  tudat, hogy 
most egész boldogsága az egyiküktől függ. 
Ezeken a gondolatain derülve  csusszant be a vízbe 
Eve mellé, aki összeszedte az erejét, és résnyire kinyitotta 
a szemét. 
- Azt hiszem, képtelen vagyok megmozdulni. 
- Akkor ne mozogj - nyújtott felé Roarke egy pohár 
pezsgőt, majd Eve ujjait a szára köré igazította. 
-Túl  kényelmesen  elhelyezkedtem  ahhoz,  hogy 
igyak - de azért Eve szája rátalált a pohárra. - Ez az élet 
egyszerűen mesés. A te életed - mélyedt el Eve. - Úgy 
értem, mindened megvan, amit  csak kívánsz,  bárhová 
elmehetsz, és azt csinálhatsz, amihez csak kedved támad. 
Ha akarsz egy kellemes  estét, csak elhúzol  Mexikóba, 
homárt  falatozol,  és... mi is volt annak az ételnek a neve? Amit a pirítósra kentünk? 
- Libamáj. 
Eve megrázkódott, majd vállat vont. 
- Amikor a számba tetted, nem így mondtad.  Valahogy kedvesebben hangzott. 
- Foie gras. Ugyanaz. 
 
- így már jobb - fogta át Roarke-ot a lábával Eve. Különben a legtöbben egyszerűen beállítanák a videót, 
felvennének egy VR-sisakot, vagy dobnának némi aprót 
a Time Square egyik szimulátorába.  Te viszont mindent 
igaziból csinálsz. 
-Jobb szeretem a valóságos dolgokat, mint az utánzatokat. 
- Tudom. Ez a tulajdonságod is  páratlan. Szereted a 
régiségeket. Szívesebben veszel kézbe egy könyvet, mintsem hogy végigböngéssz egy diszket, és inkább ide  hoztál,  amikor bajba kerültem, semmint beprogramoztál 
volna valamit az otthoni holoszobába - görbítette le Eve 
kissé álmodozóan a száját. - Ezt szeretem benned. 
- így kényelmesebb. 
- Gyerekkorodban,  amikor rosszul álltak  a dolgaid, 
erről álmodtál? 
- A túlélésről álmodtam, és arról, hogy épségben kikerüljek onnét. Kézben  tartottam a dolgokat. És te? 
- Azt hiszem,  én is -  Eve-nek  túl sok álma összevissza kavargás vagy teljes sötétség maradt. - Legalábbis 
amióta bekerültem a rendszerbe. Akkor már csak egy  cél 
lebegett a szemem előtt: zsaru akartam lenni. Méghozzá 
jó zsaru. Ügyes. Te mit  akartál? 
- Gazdagságot. És elfelejteni az éhezést. 
- Többé-kevésbé mindketten elértük a célunkat. 
- Visszatértek a rémálmaid, amíg távol voltam? 
Eve-nek nem kellett kinyitnia a szemét, hogy tudja, 
Roarke most aggódva figyeli. Kihallotta a féltést a hangjából. 
- Nem is olyan kellemetlenek. Csak gyakoribbak. 
- Eve, ha már amúgy is dr. Mirával dolgozol... 
- Nem állok még készen arra,  hogy visszaemlékezzek.  Legalábbis nem az egészre. Fájnak még a sebek, 
amiket a saját apád okozott? 
Roarke az emlékektől nyugtalanul megmozdult, és 
mélyebben merült a meleg, tajtékzó vízbe. 
- Párszor megvert, méghozzá kegyetlenül. De most 
már miért számítana? 
- Leráztad magadról - nyitotta ki Eve a szemét,  és 
meglátta,  hogy Roarke erősen elgondolkodott. - De ettől  lettél az, ami. Nem így  volt? Az akkori történések 
tettek azzá, ami most vagy. 
- Azt hiszem, nagyjából így történt. 
Eve bólintott,   és  próbálta  megőrizni  hangjának 
könnyed tónusát. 
- Roarke. Gondoltál már arra, hogy ha néhány embernek hiányzik valami, és  ezt a hiányt a gyerekein torolja meg, ahogy ezt  velünk is tették a szüleink...  Nem 
gondolod,  hogy bennünk is ott a hajlam, hogy továbbadjuk? Nem  gondolod, hogy... 
-Nem. 
-De... 
- Nem - szorította meg  Eve lábikráját.  - Te és én 
hosszú távra megtanultuk a leckét. Ha ez nem igaz, akkor  most is részeg lennék valami dublini kutyapisitől, és 
éppen egy nálamnál gyengébbet  keresnék, hogy jól eldöngethessem. Te pedig, Eve, jéghideg lennél, akiből hiányzik bárminemű szánalom. 
Eve újra lehunyta a szemét. 
- Néha olyan is vagyok. 
- Nem, soha  nem vagy olyan. Kemény vagy, erkölcsös, és sokszor még  bele is betegszel, olyannyira  szánod 
az ártatlanokat. 
Eve szeme égett lezárt pillái alatt. 
-Valaki, akit tisztelek  és csodálok,  a segítségemet 
kérte, egy szívességet kért tőlem. Én pedig nem segítettem  neki. De miért viselkedtem így? 
- Mert  akinek van választási lehetősége, az így viselkedik. 
- Roarke, az utolsó áldozatról van szó. Louise Kirskiről. Ő jár a fejemben. Huszonnégy éves volt, tehetséges, 
lelkes,  és fülig szerelmes egy másodosztályú  zenészbe. 
Egy rendetlen lakásban élt a nyugati Huszonhatodik utcában, és bolondult a kínai kajáért. A családja Texasban 
már soha nem lesz az, mint ami a gyilkosság előtt volt. 
Ártatlan volt, Roarke, én pedig képtelen vagyok szaba-Ji 
dúlni a kísértetető! 
Most,  hogy sikerült könnyítenie  a lelkén,  Eve egy 
nagyot sóhajtott. 
- Ezt senki másnak nem lettem volna képes elmondani. Még abban  sem voltam biztos,  hogy egyáltalán el 
tudom mondani. 
-Örülök,  hogy nekem  végül el  tudtad.  És most 
hallgass rám - tette le Roarke a poharát, majd előresiklott, és a kezei közé fogta Eve arcát, lágy bőrét, és szemei 
úgy ragyogtak, mint egy-egy ferde metszésű, sötét borostyánkő.  - A  sors uralkodik felettünk.  Vigyázhatsz, 
tervezhetsz, dolgozhatsz, aztán jön a végzet, nevetve keresztülhúzza a számításainkat, és bolondot csinál mindkettőnkből. Néha ugyan előre ki lehet találni a szándékait, de legtöbbször már  minden előre meg van  írva. 
Néhány ember számára egyenesen vérrel van  megírva. 
Ez nem azt jelenti, hogy fel kellene adnunk, de nem ringathatjuk magunkat folyton az önsajnálat hazugságaiba. 
-Szerinted én ezt  teszem? Magamat  vigasztalom? 
- Egyszerűbb elviselni az önvádat, mint beismerni, 
hogy  semmit sem tehettél volna, amivel megakadályozod az eseményeket. Öntelt vagy, Eve. De ez csak  az 
egyik vonásod, amit vonzónak találok. Túlságosan öntelt 
vagy ahhoz, hogy elfogadd: bizonyos események nem a 
mi irányításunk alatt állnak. 
- Pedig megpróbáltam. 
- Ó, igen - mosolygott Roarke. - Hát persze. 
- Ez nem önteltség - erősködött Eve bosszúsan. -  Ez 
a munkám. 
- Kigúnyoltad a gyilkost, és azt vártad, hogy erre a 
nyomodba veti majd magát - és mivel ettől a gondolattói még mindig úgy érezte, hogy kígyók  tekeregnek a 
gyomrában,  Roarke jobban megszorította Eve arcát. 
Most sértve érzed magad, és bosszant, hogy nem fogadta 
el a teáltalad felállított játékszabályokat. 
- Borzalmas dolgokat mondasz. A francba veled, én 
nem... - tört meg Eve hangja, és elkezdett levegő után 
kapkodni. - Ugy összezavartál, hogy még az önsajnálatról is megfeledkeztem. 
- De úgy tűnik, működött. 
- Rendben - hunyta le Eve ismét a szemét. - Rendben. Most nem akarok erre gondolni. Talán holnap majd 
jobb formában leszek, és könnyebben egyenesbe hozom 
a dolgaimat. Nagyon jó vagy, Roarke - jelentette ki, miközben arcán felfénylett a mosoly árnyéka. 
-Ebben  sokan  egyetértenek  veled -  motyogta 
Roarke, miközben könnyedén a hüvelyk- és mutatóujja 
közé fogta Eve mellbimbóit. A kellemes érzés tetőtől talpig végighullámzott Eve-en. 
- Nem pontosan erre gondoltam. 
- De én igen - húzta meg gyengéden Roarke, és  élvezettel hallgatta, hogy Eve lélegzete elakadt. 
- Talán ha venném  a fáradságot, és kiúsznék, akkor 
komolyan elgondolkodnék az ajánlaton. 
- Csak nyugi - csúsztatta Roarke Eve  combjai közé a 
kezét,  miközben az arcát figyelte,  és megemelte. - Engedj, majd én - kapta el a kezéből kicsúszó pezsgőspoharat, és félretette. - Engedd el magad, Eve. 
Mielőtt Eve válaszolhatott volna, Roarke már el is jutatta egy  gyors orgazmusig. Eve  csípője  ívben megfeszült,  odaszorította  Roarke szorgos kezéhez, majd elernyedt. 
Roarke tudta, hogy Eve most nem gondolkodik. Elborították az érzelmek. Nem úgy tűnt, mint aki ezt várta. Es legnagyobb meglepetésére egyszerre édes és naiv 
válasza is  úgy hangzott, mint  általában.  Vég nélkül  ki 
tudta elégíteni,  egyszerűen csak az  élvezetért, hogy nézheti, miként fogad magába minden érintést, minden remegést. 
Ezért Roarke kedvezett magának, elkezdte felfedezni 
a karjaiban tartott magas, sovány testet, lenyalta Eve apró, forró melleiről a ráfröccsent vizet. 
Eve megrészegült az érintésétől, és tehetetlenül nehezedett Roarke karjaiba.  Lényének egy része meglepődött, vagy legalábbis próbált úgy tenni, mint aki meglepődik. Nem nagyon engedte szabadjára a férfit, az mégis 
átvette az irányítást a teste fölött. Képtelen volt megállítani, de nem is akarta, még akkor sem, amikor a következő csúcspont előtt majdnem felsikoltott. 
- Újra - rántotta hátra mohón a fejét Roarke a hajánál fogva,  és beledöfött az ujjával, majd könyörtelenül 
addig mozgatta, amíg Eve tagjai úgy hulltak alá a vízre, 
mintha gumiból lennének  a csontjai. 
- Ma éjjel  egészen a tied vagyok.  Egymáséi vagyunk 
- csókolta  erőszakosan Eve-t, és szemei úgy ragyogtak, 
mint egy-egy apró, kék napkorong. - Mondd, hogy szeretsz. Mondd ki. 
-Kimondom.  Szeretlek -  tört föl  Eve torkából  a 
nyögés, amikor Roarke belehatolt, és  magasra megemelte a csípőjét. 
- Ismételd meg - és Roarke érezte, hogy Eve izmai 
úgy fogják, mint egy ökölbe szorított kéz, és  összeszorított fogakkal próbálta megakadályozni, hogy ő is elmenjen. - Ismételd meg. 
- Szeretlek - és  Roarke dereka köré fonta  a lábait, 
majd hagyta, hogy elmerüljön az önkívületben. 
Eve szédülő fejjel és ernyedt testtel úszott ki a medencéből. 
- Egy ép csontom sem maradt. 
Roarke kuncogott, és barátságosan megpaskolta  a 
fenekét. 
- Most nem foglak ölben vinni, drágám. Mert akkor 
mindketten a földön végeznénk. 
- Talán az lenne a legjobb, ha itt helyben lefeküdnék 
- és Eve-nek valóban meg kellett erőltetnie magát, hogy 
ne nyúljon végig a csempéken. 
- Megfáznál - szedte össze Roarke  az erejét, és feltámogatta Eve-t.  Úgy tántorogtak egymásba  kapaszkodva, mint a részegek. 
Eve dülöngélés közben kuncogni kezdett. 
-Mi  a fenét műveltél velem? Úgy érzem magam, 
mintha megverekedtem volna néhány keménylegénnyel. 
Roarke erősen tartotta a derekát. 
- Mióta élsz illegális szerekkel? 
- Ez teljesen megszokott a rendőrségnél - harapott 
Eve kísérletképp a felső ajkába, és úgy találta, hogy zsibbadt. - Az akadémián fel kellett vennünk egy, a tiltott 
anyagokkal foglalkozó kurzust. Én a tananyag nagy részét kipróbáltam. A te fejed is kóvályog? 
- Majd tudatom, ha elkezdek bármit is  érezni derékon felül - húzta hátra gyengéden Eve fejét, és megcsókolta. - Miért nem derítjük ki, hogy odabent is tudjuk-e 
csinálni? Talán... - mozdult odébb, miközben Eve válla 
fölött hunyorogva nézett valahová. 
Eve lehet, hogy  kimerült volt,  de azért csak zsaru 
marad. Ösztönösen megmerevedett és sarkon fordult, és 
öntudatlanul a saját testét emelte pajzsként Roarke elé. 
- Mi?  Mi ez? 
- Semmi - köszörülte meg Roarke a torkát,  miközben megveregette Eve vállát. - Semmi - ismételte meg. 
- Gyere, én már mindjárt beérek. 
-Micsoda? - és  Eve csak állt a helyén, miközben 
szemével azt kereste, honnan jön a veszély. 
-Igazán semmiség. Én csak...  elfelejtettem kikapcsolni a biztonsági kamerát. És mozgásra vagy  hangra 
bekapcsol  - lépett  meztelenül a fal felé, megpöccintett 
egy kapcsolót, és a tenyerébe vette a felvételt tartalmazó 
diszket. 
- Kamera - emelte fel Eve az egyik ujját. - Egész idő 
alatt filmezett, mialatt mi odakint voltunk? - pillantott 
vissza hunyorogva a lagúnára. - Mindvégig? 
- Éppen ezért szeretem jobban az embereket az automatáknál. 
- Rajta vagyunk a felvételen?  Minden, amit csináltunk? 
- Majd gondom lesz rá. 
Eve már nyitotta volna a száját, hogy feleljen, de ekkor Roarke arcába pillantott, és  sátáni vigyor terült szét a 
képén. 
- A pokolba is,  Roarke. Te szégyelled magad. 
- Természetesen nem - és ha lett volna rajta valamilyen ruha, akkor biztosan zsebre dugta volna a kezét. 
Egyszerűen  csak figyelmetlen  voltam.  Mondtam  már, 
hogy gondoskodom a felvételről. 
- Játszd vissza. 
Roarke megtorpant, és megszerezte  Eve-nek azt az 
örömet, hogy látja, amint kidülledt szemekkel bámul rá. 
- Hogy tetszett mondani? 
- Elszégyellted  magad - hajolt fölé Eve, megcsókolta, és amíg ezzel elterelte a figyelmét, ügyesen megkaparintotta a diszket. - Ez édes. Igazán édes. 
- Fogd be. És add azt vissza. 
- Dehogy adom - és boldogan táncolt hátrafelé egy 
lépést, miközben  a diszket úgy tartotta,  hogy Roarke 
még  véletlenül  se  érje  el.  -  Lefogadom,  nagyon 
szenvedélyes az anyag. Téged nem furdal a kíváncsiság? 
- Nem - kapott utána Roarke, de Eve gyorsabb volt. 
- Eve, add ide azt az átkozott vacakot. 
- Elbűvölő -  hátrált tovább  a  nyitott ajtó felé. 
A mesterkélt,  már-mindent-láttam  Roarke  elpirult. 
- Nem is pirultam el - és nagyon remélte,  hogy ezzel igazat is mond.  Ez már mindennek a teteje. - Egysze
rűen csak nem látom értelmét a szeretkezéseim dokumentálásának. Ez magánügy. 
- Nem akarom átadni Nadine Furstnak, hogy adja le 
a hírek között.  Csak vissza akarom nézni. Most rögtön 
és miközben Roarke szitkozódott, Eve besurrant az ajtón. 
A férfi alig győzte követni. 
Eve reggel kilenckor vette fel a szolgálatot. A tekintete 
kitisztult, szemei alól  eltűntek  a karikák, a szervezete 
megerősödött, és megszabadult a vállára nehezedő gondoktól. Egész testében zsibongott. 
- Valaki nagyon szerencsés volt  - jegyezte meg az 
asztalra feltett lábbal üldögélő Feeney gyászosan. - Lefogadom, hogy Roarke visszatért a bolygóra. 
- Csak nyugodtan aludtam az éjszaka - vágott vissza 
Eve, miközben lesöpörte Feeney lábait az asztalról. 
- Addig örülj, amíg lehet, ugyanis nem sok nyugtod 
lesz ma - mordult fel Feeney. - Megérkezett a laborjelentés. Az a francos kés nem egyezik. 
Erre Eve jókedvét mintha csak elfújták volna. 
- Mit értesz azon, hogy nem egyezik a kés? 
- A penge túlságosan vastag. Egy centivel vastagabb 
annál, mint amit keresünk. De akár  egy méterrel is lehetne, a fene egye meg. 
- Ezt  okozhatja a vágás szöge, és ereje is - és Mexikó 
elpattant  az emlékei között, mint egy szappanbuborék. 
Fejében villámgyorsan követték egymást a gondolatok. 
És mi a helyzet a vérrel? 
- Megpróbáltak  eleget lekaparni belőle, hogy  meghatározhassák a  vércsoportot  és  elvégezzék a DNSanalízist - horgasztotta még mélyebbre bús fejét Feeney. 
- A fiú vérével egyezik meg. Dávid Angelini vére szárad 
azon a pengén, Dallas. És a labor szerint régi, legalább 
hat hónapos. A rajta található elemi szálakból az derült 
ki, hogy talán valami csomagot próbált vele felnyitni, és 
 
közben megvágta magát. Ez nem az a fegyver, amit kerésünk. 
- Meg kell szorongatnunk - vett egy mély lélegzetet 
Eve, és próbálta elfojtani a csalódását. - Ha volt egy kése,  lehet, hogy van neki még egy. Várjuk meg a többi 
takarítót - és egy percig az arcát masszírozta az ujjával. 
Figyelj rám,  Feeney.  Ha Marco vallomása csak kamu, 
akkor meg kell tudnunk, miért hazudott! Ő nem valami 
őrült vagy mániákus, aki így akar hírnevet szerezni magának. A fiát akarja ezzel megmenteni. Meg kell dolgoznunk egy kicsit, és szavamra, keményen fogunk dolgozni.  Felhozatom  kihallgatásra,  és próbálom megtörni. 
- Veled tartok. 
- Néhány órán belül találkoznom kell Mirával. Most 
csak megforgatjuk egy kicsit a fiút. 
- És mialatt  mi  ott könyörgünk neki, a csoport egy 
tagja előrukkol valamivel. 
- Azzal még  nem  ártunk, hogy könyörgünk neki. 
Ő a nagy fogás,  Feeney. Az ügyvédei rátették a kezüket 
Marco vallomására,  és próbálják elkenni a főbb vádpontokat. Fújhatjuk a vádiratot. 
- Ezzel,  ráadásul tárgyi bizonyítékok hiányában, ki 
fog csúszni a kezünkből, Dallas. 
- Aha. A büdös disznó. 
Marco Angelinit mintha bebetonozták  volna a padlóba. 
Meg sem akart moccanni.  Kétórányi kérdezgetés hatására sem változtatott  a  vallomásán. Habár Eve legalább 
annak örült, hogy  a réseket sem tudta betömni.  Pillanatnyilag minden reményét, pedig az  nem volt valami 
sok, Mira szakvéleményébe vetette. 
- Annyit mondhatok - közölte  Mira szokásos, csendes modorában  -,  hogy  Dávid Angelini egy  kétségbeesett fiatalember, aki  hajlamos az önsajnálatra és a 
menekülésre. 
- Inkább mondja azt, hogy hajlamos elvágni az anyja 
torkát. 
- Ó - dőlt hátra Mira, és összefonta ápolt karjait. 
Véleményem szerint inkább elfut,  mintsem szembenézzen a bajjal. Amikor az értékbecslés és a Murdock-Lowell 
szabály  szerint kiértékeltem és  átlagoltam az eredményeit. .. 
-Átugorhatnánk a szakszöveget, doktornő? Azt a 
jelentésében is elolvashatom. 
- Rendben - és Mira elfordult a képernyőtől, melyen 
az adatok sorjáztak.  - Maradjunk  az egyszerű kifejezéseknél. A maga gyanúsítottja egy  hazudozó, aki még 
önmagát is meggyőzte arról, hogy  a hazugságai igazak, 
csakhogy az  önbecsülése ne szenvedjen csorbát.  Ezért 
nem vár szemreáhányást, sőt inkább dicséretre számít, és 
ehhez hozzá is van szokva. Mint  ahogy  ahhoz  is, hogy a 
saját feje után menjen. 
- És ha falba ütközik? 
- Eltemeti a kudarcot. Azzal  áltatja magát,  hogy 
nem az ő hibájából történt, és nem őt terheli a  felelősség. 
A világa beszűkült, hadnagy, és azt is nagyrészt önmaga 
tölti ki. Úgy gondol a saját személyére, mint aki sikeres, 
tehetséges, és ha elbukik, az csak azért történhet, mert 
egy rajta kívülálló személy hibát követett el. Azért játszik szerencsejátékokat, mert nem hiszi,  hogy  veszíthet, 
és élvezi a kockázat nyújtotta borzongást. És végül azért 
veszít, mert magasabb rendűnek  képzeli magát a játéknál. 
- Hogy  reagálna arra, ha megtudná, hogy az adósságai fejében összetörhetik a csontjait? 
- Menekülne,  bujkálna, miközben abnormálisan 
bízna a szüleiben, hogy ők majd kihúzzák a bajból. 
- És ha a szülők mégis visszautasítanák? 
Mira egy pillanatig csendben maradt. 
- Azt várja tőlem, hogy azt feleljem,  erőszakos cselekedetre ragadtatná magát, talán még gyilkosságra is? De 
ezt  nem  állíthatom.  Persze  ennek  a  valószínűsége 
mindannyiunkban fennáll. Nincs olyan teszt, olyan becslés,  ami pontosan meghatározná a felvázolt körülmények 
között a gyanúsított  viselkedését.  Az  általam végzett 
számítások szerint az alany következetesen rejtőzne,  menekülne,  és  megpróbálná másra hárítani a felelősséget 
ahelyett, hogy erőszakhoz folyamodna. 
- És az is belefér ebbe a becslésbe, hogy megpróbálja 
elkendőzni a viselkedését? 
- Lehetséges, de nagyon valószínűtlen. Ne haragudjon. 
Eve felhagyott a járkálással, és lezökkent egy székre. 
-Tehát  véleménye szerint a gyilkos még  mindig 
szabadon mászkál. 
- Attól  tartok.  Ez sokkal bonyolultabbá  teszi  a 
munkáját. 
- Rossz  helyen  keresgéltem - gondolkodott hangosan Eve. - De hol kezdjem újra? És ki lesz a következő? 
- Sajnálatos módon jelenleg sem a technika, sem  a 
tudomány nem képes belelátni a jövőbe. Beprogramozhatja a lehetőségeket, még a valószínűségeket is,  de  a 
számítások közben nem tudja figyelembe venni az ösztönöket vagy  az érzelmeket. Védelem alá helyezte Nadine 
Furstöt? 
- Amennyire ez csak lehetséges - dobolt Eve ujjaival 
a térdén. - Nehéz eset, ráadásul Louise Kirski halála teljesen összetörte. 
- Akárcsak magát. 
Eve elfordította a tekintetét, és mereven bólintott. 
- Igen, így is lehet mondani. 
- Ma reggel mégis szokatlanul kipihentnek látszik. 
-Jól aludtam. 
- Gond nélkül? 
Eve vállat vont. Angelini  ügyét száműzte az elméje 
egyik sarkába, és remélte, hogy ha egy ideig nem gondol 
rá, akkor ki tud sütni valami értelmeset. 

- Mit mondana egy olyan nőről, aki nem tud nyugodtan aludni, hacsak nincs mellette az ágyban egy bizonyos férfi? 
- Azt mondanám, talán beleszeretett, és természetesen egyre többet akar a közelében lenni. 
- Nem azt, hogy egyre inkább függő helyzetbe kerül? 
- Tud nélküle  tevékenykedni? Tud döntést hozni 
anélkül, hogy kikérné a tanácsát, a véleményét vagy az 
útbaigazítását? 
-Hát igen,  viszont...  - bícsaklott  meg a hangja, 
amitől teljesen bolondnak  érezte magát. De hát van-e 
jobb hely ahhoz, hogy az ember bolondnak érezze magát, mint egy dilidoki rendelője? - A napokban elutazott 
a Földről, én pedig felvettem az egyik ingét, hogy jobban 
érezzem magam. Ez... 
- Kedves - jelentette ki Míra megfontolt mosollyal. 
- Romantikus. Miért aggasztja ennyire ez  a románc? 
-Nem aggaszt. Én... Oké, az igazat megvallva nagyon megrémültem, és fogalmam sincs,  miért. Szokatlan, hogy áll mellettem valaki, aki úgy néz rám... úgy, 
ahogy ő. Néha teljesen elbátortalanodom. 
- Miért? 
- Mert semmit sem tettem azért, hogy törődjön velem, legalábbis nem annyira,  mint amennyire ő ezt teszi. 
Pedig tudom, hogy nagyon odafigyel rám. 
- Eve, a maga önértékelése mindig is a munkájához 
kapcsolódott.  Most ez  a kapcsolat arra kényszeríti,  hogy 
észrevegye önmagát, mint nőt. Megijedt attól, hogy hova fog ez vezetni? 
-Erre  még  nem gondoltam.  Eddig mindig csak a 
munka volt, semmi más. Hullámhegyek és völgyek, rohanás  és monotónia. A rendőrség mindent megadott, 
amit  csak  kívántam. Addig  rugdostam magam előre, 
amíg hadnagy nem lett belőlem, és úgy döntöttem, addig izzadok, amíg nem  viszem a kapitányságig vagy taIán még annál is feljebb. Nem is kellett hozzá több, csak 
annyi,  hogy  végezzem  a dolgom.  A  legjobbat kellett 
nyújtanom,  hogy  nyomot  hagyjak magam után.  Ez 
ugyan még mindig fontos, de már nem a legfontosabb. 
-Csak annyit  mondhatok,  Eve,  hogy ettől  jobb 
rendőr és jobb ember lesz magából. Egyszerűen csak eltolódott egy kicsit az értékrendje, és ez túlzottan felzaklatta. Az egészséges  élet több,  mit egy cél hajszolása, 
több, mint egy szenvedély. 
-Akkor  remélem, ezzel  egészségesebbé vált az életem. 
Ebben a pillanatban felcsipogott Eve kommunikátora, emlékeztetve, hogy mégiscsak rendőr, ráadásul éppen 
szolgálatban. 
- Dallas. 
-Kapcsolj a 75-ös csatornára  - közölte Feeney. 
Majd emeld  fel a segged, és húzz vissza ide a toronyba.. 
Az új főnök szét akarja rúgni a valagunkat. 
Eve  bontotta a kapcsolatot.  Eddigre Mira már fel isj 
kapcsolta a  központi képernyőt. Épp C. J. Morse  déli 
hírösszefoglalójának a közepébe csöppentek. 
- .. .a gyilkosságok felderítésével továbbra is gondok 
vannak. A főkapitányság egy meg nem nevezett embere 
megerősítette, hogy mialatt Dávid Angelinit a nyomozás 
akadályozásának a vádjával letartóztatták, és  elsődleges 
gyanúsítottként fogva  tartják Marco Angelini, az  apja 
bevallotta az összes gyilkosságot. Az idősebb  Angelinit, 
az Angelini  Export igazgatóját,  aki egyben az első áldozat, Cicely Towers vizsgálóbírónő exférje, tegnap tartóztatta le a rendőrség. Habár bevallotta mindhárom gyilkosságot, nem ezért tartják fogva, és a rendőrök továbbra is Dávid  Angelinit  tartják a legfőbb gyanúsítottnak. 
Morse elhallgatott, és könnyedén egy  másik kamera 
felé fordult.  Kellemes, fiatalos  arcáról nyugtalanság sugárzott. 
-Az ügyben más fejleményről is beszámolhatunk. 
A késről, amit Angelini otthonában foglaltak le, a labor 
bebizonyította, hogy nem lehet azonos a gyilkos fegyverrel. Mirina Angelini, a néhai Cicely  Towers lánya ma 
reggel exkluzív interjút adott nekünk. 
A kép egy másik felvételre váltott, és az ernyőt megtöltötte Mirina szép, ámde dühös arca. 
-A- rendőrség zaklatja a  családomat.  Nem  elég, 
hogy  az  anyám meghalt,  megölték  az utcán?!  Most, 
hogy  palástolják a dilettantizmusukat,  letartóztatták  a 
bátyámat, és bent tartják az apámat is. Nem lepne meg, 
ha a következő pillanatban  bilincsbe verve találnám magamat. 
Eve  a fogát  csikorgatta, miközben  Morse  egy sor 
kérdéssel ostromolta Mirinát, és egyre  inkább felpiszkálta, minek következtében a végén már könnyek csillogtak 
a  szemében. Amikor a  stáb visszakapcsolt a stúdióba, 
komoly ráncokba szaladt a homloka. 
-A megtámadott család? Ezek nem pletykák vagy 
ködösítések. Eve Dallas hadnagyot,  a nyomozás vezetőjét 
nem tudtuk elérni, hogy kommentálja az elhangzottakat. 
- Piszok  csirkefogó.  Piszok csirkefogó  - morogta 
Eve, és elfordult  a képernyőtől. -  Még  csak meg sem 
próbált elérni. Pedig szívesen nyilatkoztam volna neki 
kapta fel dühösen a retiküljét, és búcsúképpen még egyszer Mira kié villantotta a tekintetét. - Ezt a fickót kellene analizálnia -  intett fejével a képernyő felé. - Ennek 
a kis tetűnek az a kényszerképzete, hogy nagy ember. 
Tizenhetedik fejezet 
Harrison Tibble harmincöt éve dolgozott a rendőrségnél. 
Veteránnak számított. Fáradságos  munkával küzdötte 
magát egyre feljebb a ranglétrán. Körzeti megbízottként 
kezdte, majd  még azokban  az időkben őrjáratozott a 
West Side nyomornegyedeiben, amikor  a  rendőrök lőfegyvert hordtak maguknál. Egyszer meg is lőtték: egy 
gyengébb  fizikumú  embert megölt volna a gyomrába 
csapódó három golyó, és a legtöbb rendőr  is  átgondolta 
volna a karrierjéről alkotott elképzelését. Tibble viszont 
hat hét múlva ismét szolgálatba állt. 
Nagydarab férfi volt, hat láb hat hüvelyk magas, és 
kétszázhatvan fontnyi tiszta izom. A fegyvertörvény után, 
megtanulta puszta  testtömegével és  jeges  vigyorával 
megfélemlíteni az ellenfeleit.  Még mindig talpas rendőrként járt az agya, akinek elég tiszta az aktája ahhoz, 
hogy enni lehessen róla. 
Nagy, szögletes arc, a bőre akár a csiszolt ónix, a tenyere akkora, mint egy régi gőzhajó lapátja,  és képtelen 
volt elviselni, ha valaki mondanivaló nélkül jártatta a 
száját. 
Eve szerette, és - noha ezt csak magának merte bevallani - egy kicsit félt is tőle. 
- Mi ez a szarkupac, amibe beleléptünk, hadnagy? 
- Uram - nézett a szemébe Eve Feeneyjel és Whitneyjel az oldalán. De tudta,  hiába állnak fizikailag mellette,  teljesen egyedül kell kiállnia a parancsnokával. 
Dávid Angelini  ott  járt a helyszínen  azon az éjszakán, 
amikor Louise Kirskit megölték. Ez holtbiztos. És a másik két gyilkosság idejére nem tud sziklaszilárd alibit igazolni. Már régóta hatalmas az adóssága, és az anyja halálával igen szép örökségre tett szert. És amikor hozzá fordultunk segítségért, ezt megtagadta. 
- A pénzügyek vizsgálata egy régi és jól bevált nyomozati módszer, hadnagy. De mi a helyzet a másik két 
áldozattal? 
Már mindent tud, gondolta magában Eve, és próbált 
nyugodtan megállni  a lábán. Minden egyes jelentés átmegy a kezei között. 
- Ismerte Metcalfot, a lakásán is járt, együtt dolgoztak egy projekten. Bíznia kellett benne, de a nő kettős 
játékot játszott, és nem fedte  fel előtte minden lapját. 
A harmadik nő tévedésből került az áldozatok közé. Alapos okunk van  azt feltételezni, hogy valójában Nadine 
Furstöt szemelte ki magának a gyilkos, aki a tanácsomra 
és a támogatásommal megszellőztette egy kicsit az ügyet 
a médiában. Őt viszont a gyanúsított szintén személyesen ismerte. 
- Eddig nagyon szép - és a fotel recsegve tiltakozott 
Tibble alatt, amikor a hatalmas test hátradőlt. - Igazán 
szép. Felismerte az egyik  helyszínen,  megállapította az 
indítékait, és  lenyomozta  a kapcsolatait.  És itt léptünk 
ingoványosabb talajra. Nem  találta meg a fegyvert, és 
nem  talált vért. Amennyire  én  tudom, nincs semmiféle 
tárgyi bizonyíték a kezében. 
- Pillanatnyilag nincs. 
- Viszont van egy  beismerő vallomás,  egyetlen hibája, hogy nem a gyanúsított  tette. 
- Az a vallomás nem több, mint porhintés - kapcsolódott  be Whitney   is  a  beszélgetésbe.  -  Az  apa 
megkísérli megvédeni a fiát. 
- Hiszi maga - közölte Tibble kedvesen. - De tény, 
ami tény: felvétel készült róla, ami most a nyilvánosság 
elé került. A pszichológiai profil ugyan nem húzható rá a 
gyanúsítottra, nincs meg a fegyver, és véleményem szerint az államügyészi hivatal túlságosan türelmetlenül vár 
már egy tárgyalásra. És a maga jóvoltából kaptak is egy 
vádlottat. 
Mielőtt Eve közbeszólhatott volna, felemelte egyik 
lapáttenyerét. 
- El fogom mondani, hogy  mire jutottunk, és mit 
fognak látni azok a kedves emberek,  amikor a képernyőket bámulják. Egy gyászoló  családot fognak látni, akit 
megtiport a rendőrség, közvetett bizonyítékokat fognak 
látni, valamint három nőt, akiknek elvágták a torkát. 
- Amióta lecsuktuk Dávid Angelinit,  még senkinek 
sem vágták el a torkát. És a letartóztatása teljesen jogszerűen történt. 
- De ezek alapján nem fognak vádat emelni ellene... 
Főleg úgy, hogy az esküdtszék is sajnálja, és az ügyészség 
is csökkentett kapacitással kénytelen  dolgozni. 
Tibble várt,  végigpillantott az  arcokon, és amikor 
látta, hogy senki sem akar vitatkozni vele, összeillesztette 
az ujjait. 
- Maga a számok virtulóza, Feeney.  Egy elektronikus  zseni. Hány százalék esélyt ad  ennek a fiúnak, ha 
holnap bíróság elé állítjuk a nyomozás akadályozása és 
megvesztegetés vádjával? 
- Ötven-ötven - görnyedt össze  gyászosan Feeney. 
És ebbe beleszámoltam annak az idióta Morse-nak a riportját is. 
- Ez nem elég. Engedjék el. 
- Engedjük el? Tibble főparancsnok... 
- Ha ilyen vádakkal állítanánk bíróság elé, csak anynyit érnénk el, hogy a sajtó szétszedne minket, a közvélemény pedig hőst látna egy fiúban,  akinek az anyja a 
közért  harcolva halt mártírhalált. Eresszék el. Ásson mélyebbre, hadnagy, de azért állítson rá valakit - parancsolt 
Whitneyre. - És az apjára is. Arról  is szerezzenek tudomást,  amikor elfingják magukat. És  találja meg azt a rohadt  informátort  - tette  hozzá,   miközben  tekintete 
megkeményedett. - Tudni akarom,  melyik idióta látja el 
adatokkal  Morse-t - és hirtelen vészjóslóan  elvigyorodott. - Utána meg négyszemközt fogok vele elbeszélgetni. Tartsd távol magad az Angeliniktől, Jack. Ez most 
nem a barátság ideje. 
- Reméltem, hogy tudok  váltani néhány  szót Mirinával. Talán meg tudnám győzni,  hogy ne adjon több 
interjút. 
- Ezen már egy kicsit késő keseregni - mérlegelte 
Tibble a lehetőségeket. - Tartsa távol magát tőlük. Keményen dolgoztam,  hogy az elkendőzés szót ne  hozhassák 
összefüggésbe ezzel az irodával. És  azt akarom, hogy ez 
így is maradjon. Adjon  valami fegyvert a kezembe. Találjon valahol  egy kis vért. És az  Isten szerelmére: igyekezzen, mielőtt  valakinek  megint elvágják  a torkát. 
Hangja dübörögve felszárnyalt, amikor  ujjával mutogatva elkezdett parancsokat osztogatni. 
- Feeney, használja a varázserejét. Menjen  végig újra 
az áldozatok naplójában olvasható neveken, és vesse öszsze őket a  Furst naplójában találtakkal. Keressen valaki 
mást, aki szintén érdeklődött  a hölgyek után. Ez minden, uraim - állt fel. - Dallas  hadnagy, a maga idejéből 
még elrabolnék néhány percet. 
- Tibble rendőrfőnök úr -  kezdte Whitney az előírások szerint. -  Szeretném jegyzőkönyvbe mondani, hogy 
én, mint Dallas hadnagy parancsnoka, példa értékűnek 
tartom a  munkáját, amit  ebben  az ügyben végzett. 
A különleges magánéleti és hivatalos  körülmények ellenére elsőrendűen látta el a feladatát, pedig a gondok egy 
részét én magam okoztam. 
Tibble összevonta bozontos szemöldökét. 
- Biztos vagyok benne, hogy a hadnagy nagyra értékeli a jellemzését, Jack - és ennél többet nem is mondott, amíg a két  férfi ki nem  ment. - Én és Jack nem 
ugyanazt az utat járjuk - kezdte ekkor társalgási stílusban. - És most azt hiszi, hogy  csak ülök abban az irodában, ahol az a korrupt,  lepényképű Simpson is merésztette a seggét, és kényelmesen előrángatható bűnbaknak 
akarom magát használni, akit oda lehet vetni a média 
ordasai elé - nézett nyugodtan Eve szemébe. - Ugye ez 
jár a fejében, Dallas? 
- Nem,  uram. Ennek ellenére megteheti. 
- Aha - vakarta meg Tibble a nyakát. - Megtehetem. Elügyetlenkedte ezt a nyomozást, Dallas? 
- Talán  el - nyelt nagyot Eve. - Ha Dávid Angelini 
ártatlan... 
- Hogy  bűnös  vagy  ártatlan,  azt  a  bíróság  dönti 
majd el - vágott közbe Tibble. A maga dolga, hogy öszszeszedje a  bizonyítékokat.  És eddig be is gyűjtött  néhány szép darabot.  A gubancot Kirski halála jelenti.  Ha 
nem a mi emberünk ölte meg, akkor is végignézte  egy 
nő  erőszakos  halálát az  a  gazfickó,  majd  egyszerűen 
odébbállt. Nálam ezzel a viselkedéssel nem nyerne díjat. 
Tibble sisakformán összeillesztette az ujjait, és a keze 
fölött Daliásra nézett. 
- Tudja, mi lenne az egyedüli oka, hogy elvegyem 
magától az ügyet, Dallas? Ha azt hinném, hogy túl nagy 
terhet  jelent magának Kirski halála - és amikor Eve szóra nyitotta,  majd újra becsukta a száját, Tibble élesen 
rámosolygott. - Aha. Jobb  is,  ha  csendben marad. Kapott egy esélyt, hogy megpróbálja  lépre csalni a gyilkost. 
Nagyon jó ötlet volt, hogy esetleg magát szemeli ki  következő célpontnak. A régi  szép időkben magam  is  hasonlóképpen cselekedtem volna - tette hozzá némi csendes vágyódással a hangjában, hogy azok az idők egyszer s 
mindenkorra elmúltak. - Csak az a gond, hogy nem  jött 
be, és helyette egy szerencsétlen, nikotinfüggő nő került 
az áldozatok sorába. Azt hiszi, ezért maga a felelős? 
Eve próbálta ámítani magát, de aztán kibukott belőle az igazság. 
- Igen. 
- Tegye túl magát ezen  - csattant fel Tibble. - Az a 
gond ezzel  az üggyel, hogy túl sok benne az érzelem. 
Jack nem tud túllépni a bánatán, maga pedig a bűntudatán.  Ezért mindketten használhatatlanok. Ha bűnösnek akarja érezni magát, akkor várjon vele, amíg lakat 
alatt nem lesz a tettes. Megértette? 
- Igen, uram. 
Tibble elégedetten dőlt hátra. 
- Amint kisétál innen,  a média úgy  magára ragad, 
mint a kullancs. 
- A médiát kézben tudom tartani. 
- Ebben biztos vagyok  - sóhajtott Tibble. - Akárcsak jómagam. Össze fogok hívni egy nyavalyás sajtótájékoztatót. Leléphet. 
Csak egy helyre mehetett,  mégpedig oda, hol minden 
elkezdődött. Eve az Öt Hold előtt állt, és a járdát vizsgálta. Miközben újragondolta magában az eseményeket, 
lassan elindult a metró lejárata felé. 
Esett az eső. Emlékezett. Egyik kezemmel az esernyőt tartottam volna, a másikkal a vállamra vetett retikülömet kellett 
markolnom. Rossz hírű ez a környék. Félek. Gyorsan lépdelek. 
de közben állandóan a környéket lesem, nem akarja-e valaki a 
pénzemet legalább annyira, mint én magam. 
Eve  belépett az Öt Holdba. Miközben  Cicely Towers 
gondolatai jártak az eszében,  ügyet  sem vetett a  feléje 
forduló,  kíváncsi tekintetekre, és a bárpult mögött álló 
droid kifejezéstelen arcára. 
Undorító egy hely. Mocskos. Nem fogok inni, még csak le 
sem ülök. Isten tudja, mi ragadna a ruhámra. Megnézem az 
órám. Hol a pokolba maradhat?  Csak végezzünk mtnél gyorsabban. Miért pont itt kell találkoznunk? Ostoba, ostoba. Öszszejöhettünk volna az irodámban is, az mégiscsak hazai pálya. 
Miért is nem ott? 
Mert ez magánügy. Gondolta Eve, és lehunyta a szemét. Személyes. Ott túl sok az ember, és túl sokat kérdeznek. És 
ez nem tartozik a városra. Csak rá. 
De akkor miért nem a lakásán találkoznak? 
Mert nem akarja oda beengedni. Túl dühös - ideges - mohó - volt ahhoz, hogy vitatkozzon vele, amikor megjelölte a helyet és az időt. 
Nem, csupán dühös és türelmetlen. Határozott Eve, felidézve a droid állítását.  Újra és újra megnézte az óráját,  a 
szemöldökét ráncolta, majd feladta és távozott. 
Eve követte az útját, miközben figyelt az esernyőre és 
a pénztárcájára. Gyors léptek, a cipő sarka morzézik a járdán. 
Ott valaki áll. Megtorpan. Vajon látta? Felismerte? Fel kellett 
ismernie, hiszen szemtől szembe került vele. Talán  még oda  is 
szólt: elkéstél. 
A tettes gyorsan végzett. Rossz ez a környék. A forgalom kicsi, de sohasem lehet tudni. A közvilágítás jelentéktelen. De ezzel senki sem törődik, mert sokkal biztonságosabb beleolvadni az 
árnyékba. 
De  valaki kiléphet a bárból, vagy az utca túloldalán lévő 
klubból.  Egy suhintás, és már a földre is rogyott. A vére elborítja 
a gyilkost. Tetőtől talpig beterítette. 
Elveszi az esernyőjét. Vagy hirtelen ötlettől vezérelve,  vagy 
azért, hogy fedezze magát. Gyorsan távozik, de nem a metró felé 
indul. Véres. És ez még itt is szemet szúrhat valakinek. 
Két háztömbnyit osont az egyik irányba, majd a másik irányba is két háztömbnyit, megkérdezett mindenkit, 
aki  a sarkon  ácsorgott.  De legtöbbször válasz  helyett 
csak vállvonogatást  vagy villámló tekinteteket kapott. 
A West Enden nem túl népszerűek a zsaruk. 
Az  utcai árust bámulta,  aki gyaníthatóan mással  is 
foglalkozott gyöngyökön és bőrből  készült  ékszereken 
kívül, miközben motoros korcsolyán keringett a sarkokon. Hirtelen valaki utána kiáltott: 
- Maga már járt itt. 
Eve odafordította a fejét. A  nő, aki megszólította, 
olyan fehér volt, hogy csaknem tökéletesen beleolvadt a 
környezetébe, alig lehetett  észrevenni.  Arca,  mint  a 
hipózott gitt,  a haját pedig olyan rövidre nyírták,  hogy 
kifehérlett alóla a fejbőre. Tűhegynyire szűkült pupillái 
feltárták a szeme fehérjét. 
Drogos. Gondolta Eve. Olyan fehér tablettákat szed, ami 
ködben tartja a tudatát, és elszínteleníti a pigmentjeit. 
- Aha. Már jártam. 
-Zsaru - lendült  előre olyan merev tartással,  mint 
egy droid: kezd kifogyni az anyagból. - Láttalak,  hogy 
beszéltél Recsivel. Felvágós. 
- Aha, felvágós.  Hol voltál aznap  éjjel, amikor  azt a 
nőt megölték itt az utcán? 
- Kedves hölgyet,  kedves, gazdag hölgyet. A detoxban. 
Eve  lenyelt egy káromkodást, majd megállt, és  viszszalépett a nőhöz. 
- Ha  a  detoxban voltál,  hogy  láthattad,  amikor 
Recsivel  beszéltem? 
- Aznap mentem be. Vagy a következőn. Az idő relatív,  fogod? 
- Talán láttál egy  gazdag, kedves hölgyet, mielőtt 
feltűnt volna a hírekben. 
- Nem - kapta be az egyik ujját az albínó. - Nem 
láttam. 
Eve hosszan  méregette a drogos háta mögötti épületet. 
- Itt  laksz? 
- Itt  lakom, ott lakom. Van egy vackom odafenn. 
- Itt  voltál aznap  éjjel, amikor a hölgynek elvágták a 
torkát? 
-Talán. Kifogytam a pénzből -  húzta szégyenlős 
mosolyra a száját. A  szájából  döbbenetes bűz áradt. 
Nem túl  vidám dolog az utcán császkálni, ha az embernek nincs egy vasa sem. 
- Esett  az eső - emlékeztette Eve. 
- Ó, persze. Szeretem az esőt - rángatóztak tovább 
az izmai, de a szemét hirtelen álmodozó kifejezés töltötte 
meg. - Szeretem  nézni az ablakból. 
- Láttál valami mást is az ablakból? 
-Jöttek-mentek az emberek - énekelte a drogos. 
Néha hallani az utcáról  beáradó zenét. De aznap éjjel 
nem lehetett.  Az eső minden más zajt elnyomott.  Az 
emberek elfutottak  előle.  Mintha  cukorból lennének, 
vagy mi. 
- Láttál valakit futni az esőben? 
- Talán - élesedtek ki a színtelen szemek. - Mennyit 
ér ez neked? 
Eve beletúrt a zsebébe. Volt nála annyi felesleges  apró, amiből megvásárolhatta a lány  tudását.  A drogos a 
szemével követte, ahogy előhúzta a kezét. 
- Mit láttál? - kérdezte  Eve lassan, miközben úgy 
tartotta a pénzt, hogy a másik ne érhesse el. 
- Egy fickó ott hugyozott a sikátorban - vont vállat, 
és már csak a pénzt nézte. - Talán még ki is verte. Nehéz megmondani. 
- Volt nála valami? A kezében? 
- Csak a farka - röhögött fel olyan harsányan, hogy 
csaknem felbukott,  és könnyezni kezdett. -  Csak úgy 
kóricáit  az  esőben.  Aznap éjjel alig  volt  kint  valaki. 
A fickó is kocsiba szállt. 
- Ugyanaz a fickó? 
- Nem, egy másik, aki ott parkolt - intett határozatlanul. - Nem erről a környékről való. 
- Miből gondolod? 
- Ragyogott a kocsija. Errefele senkinek sincs tiszta 
kocsija. Már ha van egyáltalán. Recsinek van egy, és annak a mocsok  Dugónak is. De azok nem ragyognak. 
- Mesélj arról a fickóról,  aki beszállt abba a kocsiba. 
- Beszállt és elhajtott. 
- Mikor? 
- Hé, úgy nézek én ki, mint egy óra? Tik-tak - röhögött fel újra. - Éjszaka volt. Az éjszaka a legjobb. 
Nappal fáj  a szemem - panaszkodott. -  Elvesztettem a 
napszemüvegem. 

Eve előhúzott egyet a zsebéből. Amúgy sem  tudott 
visszaemlékezni, viselte-e valaha  ezeket  a vacakokat. 
A narkós mohón kapott utána. 
- Olcsó. Zsaruszemüveg. Szar. 
- Milyen ruhát viselt? A fickó, aki kocsiba szállt. 
- Honnan a fenéből tudjam? - játszadozott a napszemüveggel. Most, hogy feltette, már nem fájt annyira 
a szeme. -  Tán egy kabátot. Sötét kabátot, csapkodó 
szárnyakkal. Aha, tényleg csapkodott,  amikor lehúzta az 
ernyőjét. 
Eve-nek hirtelen összeszorult a gyomra. 
- Volt esernyője? 
- Hé, hiszen esett. És vannak olyanok, akik nem szeretnek megázni. Szép - merengett el újra. - Fényes. 
- Milyen színű volt? 
- Fényes - ismételte meg a drogos. - Ideadod  végre 
azt a pénzt? 
- Aha, meg fogod kapni - de Eve  karon  fogta, és a 
ház csorba lépcsőihez kísérte, majd segített neki leülni. 
De előbb mesélj még egy kicsit. 
- Az egyenruhásoknak elkerülte a figyelmét - lépett be 
Eve az irodájába, ahol Feeney az ő székén terpeszkedett. 
- Az első gyilkosság utáni napon elment a detoxba.  Leellenőriztem. Csak egy hete engedték ki. 
- Találtál egy albínó narkóst - szúrta közbe  Feeney. 
- De látta a gyilkost. Látta, ahogy beszállt a kocsijába, és látta az esernyőt is. 
- Te is  tudod, miket össze tud egy ilyen vizionálni, 
Dallas.  Meg tudta figyelni a sötétben, az esőben, az  utca 
túloldaláról? 
- Ő említette az  esernyőt.  A  francba,  hiszen senki 
sem tudhatott erről a részletről. 
- És a színe, idézem, fényes - emelte fel mindkét kezét Feeney, mielőtt  Eve rákiabálhatott  volna. - Csak 
próbállak megkímélni egy csalódástól. Ha arra gondolsz, 
hogy  egy  szakadt  drogos vallomására  támaszkodva 
Angelinit bíróság elé állítod, az ügyvédei darabokra fognak szaggatni, kölyök. 
Ez már Eve fejében is megfordult. És neki is el kellett 
vetnie ezt az ötletet. 
- Nem idéztetem be tanúnak. Nem őrültem meg. 
De egy férfit  kell keresnünk,  ez világosan kiderült. Es 
kocsival érkezett a tetthelyre. Nála volt az ernyő. És 
hosszú, sötét kabátot viselt. 
- Eddig egybevág Dávid Angelini vallomásával. 
- Új kocsival. Ezt ki tudtam szedni belőle. Fényes és 
ragyogó kocsival. 
- Megint csak az a fényes. 
- Jól van, ők nem látnak tisztán színt - vicsorgott rá 
Eve. - De  a fickó egyedül jött, egy apró személyi járművel. A vezető  oldali ajtó felfelé nyílt, nem pedig oldalra, 
neki pedig le kellett hajolnia, hogy be tudjon szállni. 
- Ez lehetett egy Rockét,  egy Midas  vagy egy Spur. 
Esetleg egy Midget, ha a  legújabb modelljüket nézem. 
- A lány  azt állította,  új kocsit látott, és ért  hozzá. 
Szereti nézegetni őket. 
- Oké, majd  utánanézek  -  mosolyodott el Feeney 
keserűen. - El tudod képzelni, hány ilyet adtak el az elmúl két év folyamán csak  a környező öt  városban?  Nos, 
ha szerzel  a lánynak egy személyit, még ha ideiglenest 
is... 
- Hagyd  abba a morgást. Visszamentem Metcalf lakásához. A garázssoron rengeteg új kocsi  parkol. 
- Micsoda öröm. 
- Talán egy szomszéd  - vont vállat Eve, de ennek 
maga sem adott túl sok esélyt. - Bárhol is lakik, úgy kell 
ki-be járkálnia, hogy az senkinek se tűnjön fel. Talán a 
kocsiban öltözik át, vagy  felvesz valamit a kabátja fölé., 
De  a kocsiban, és a kabáton  is  maradnia kellett egy kis 
vérnek, akármennyire igyekszik lesúrolni, kitisztítani. Be 
kell jutnom a 75-ös csatornához. 

 -Megőrültél? 
- Beszélnem kell Nadíne-nal. Az utóbbi időben kerüli a velem való találkozást. 
-Jézusom, te az oroszlán barlangjában akarsz cseverészni. 
- Ó, minden rendben  lesz - mosolyodott  el vadul 
Eve. - Magammal  viszem  Roarke-ot is. Tőle mindenki 
fél. 
- Nagyon kedves tőled, hogy a társaságomra vágysz 
mosolygott rá Roarke, miközben a 75-ös csatorna látogatóknak fenntartott  bejáratához kormányozta  a  kocsiját. - Egészen meghatottál. 
- Rendben,  az adósod lettem.  - A férfiak  mindig 
mindent  az  ember  orra  alá  dörgölnek, gondolta Eve 
utálkozva, miközben kikecmergett a kocsiból. 
- Be fogom hajtani - fogta meg Roarke a karját. 
Már kezdheted is a törlesztést azzal, hogy elmondod: miért akartad, hogy elkísérjelek? 
- Már mondtam. Ha komolyan gondoltad, hogy este 
operába megyünk, ezzel időt takaríthatunk meg. 
Roarke nagyon lassan, óvatosan végigmérte Eve poros nadrágját és kopott cipőjét. 
- Kedves Eve. Igaz, hogy számomra mindig gyönyörűen nézel ki, de ilyen öltözetben nem jöhetsz az operába.  Mindenképpen haza kell menned, hogy megtisztálkodj és átöltözz. 
- Talán nem is akarok operába menni. 
- Mindig ezt hajtogatod.  Sokszor  el is  hiszem. De 
kötöttünk egy megállapodást. 
Eve lesütötte a szemét, és az egyik gombjával játszadozott. 
- Ott mindig csak énekelnek. 
-Kétszer is elkísértelek a Kék Mókusba, mert  úgy 
vélted, a jelenlétem segíthet Mavis lemezkiadójánál.  Pedig amit ő csinál, azt senki, senki akinek van füle, nem 
nevezné éneklésnek. 
Eve dühösen felsóhajtott. Az üzlet az üzlet. 
- Oké, rendben. Mondtam már, hogy elmegyek. 
- Most, hogy ilyen ügyesen kikerülted a választ, újra 
megkérdem. Miért vagyok itt? 
Eve elszakította a tekintetét a gombjáról, és Roarke 
arcába nézett. Mindig rossz érzéssel töltötte el, amikor be 
kellett ismernie, hogy a segítségére szorul. 
- Feeney beleásta magát az elektronikus nyomozásba. Most nem  hagyhatja abba. Nekem viszont szükségem van még egy pár szemre,  fülre, egy másik személy 
benyomásaira. 
- Tehát belőlem lett a második  helyezett - mosolyodott el Roarke. 
- Te vagy az első civil helyezett. Tudsz olvasni a szavak mögött. 
- Hízelgő.  És amíg itt  vagyok,  talán Morse képét is 
beverhetem a kedvedért. 
- Szeretlek, Roarke - vigyorodott el Eve. - Szívből 
szeretlek. 
- Én is szeretlek. Ez egy igen lett volna? Nagyon élveztem. 
Eve is kacagott, de lelkének egy része bosszúra szomjazott. 
- Nagyon vidám gondolat, Roarke, viszont saját kezűleg szeretném beverni a képét. De csak a megfelelő helyen és időben. 
- Végignézhetem? 
- Persze. De most nem lennél inkább a gazdagnak és 
erősnek látszó Roarke? Az én személyes trófeám? 
- Ó, milyen szexi. El vagyok ragadtatva. 
- Jó. Emlékezz erre. Talán  mégis kihagyhatjuk azt az 
operát. 
Együtt léptek be  a főbejáraton, és Roarke  kedvtelve 
figyelte, ahogy Eve egy vállrándítással elintézi  az őrt. 
Felvillantotta  a jelvényét  a biztonságiak előtt, tömören 
javaslatot tett az őrnek, hogy hová tisztuljon az útjából, 
és tovább lépdelt a lépcső felé. 
- Szeretem nézni, ahogy dolgozol - súgta a fülébe. 
Olyan... energikus vagy - választotta ki a megfelelő kifejezést, miközben keze Eve hátáról a fenekére csúszott. 
- Ezt hagyd abba. 
- Érted, mire gondolok? - masszírozta a  gyomrát 
ott, ahol Eve könyöke eltalálta. - Üss meg még egyszer. 
Talán megtanulom élvezni. 
Eve  alig tudta leplezni a torkából feltörő kuncogást. 
Csak annyit mondott: 
- Ezek a civilek. 
A szerkesztőségben lárma és felfordulás fogadta őket. 
A riportereknek legalább a fele linkeken, fejhallgatókon 
vagy a számítógépeken lógott. A képernyők az aktuális 
híreket mutatták.  Sok beszélgetés félbeszakadt, amikor 
Eve és Roarke  beléptek a lépcsőházból. Majd, mint egy 
kutyafalka, amely megérezte a konc szagát, egyszerre 
iramodtak  feléjük. 
- Vissza - parancsolt rájuk Eve, és akkora erő csengett a hangjában, amivel egy csapat középkori lovagot is 
meghátrálásra késztetett  volna. - Senkinek sem nyilatkozunk. Senki se zavarjon, amíg nem végeztem. 
- Ha megvenném ezt  a kócerájt - jegyezte meg 
Roarke félhangosan, de azért mindenki jól értette -, kirúghatnám  a fele társaságot. 
Ettől  a  kijelentéstől máris lett egy kis rend, és nyugodtan folytathatták az útjukat. Eve kiszúrt egy ismerős 
arcot, és most feléje igyekezett. 
- Rigley. Merre találom Furstöt? 
A megszólított mintha csak fogakból, szakállból  és 
ambícióból állt volna. 
- Hé,  hadnagy.  Ha befáradna  az  irodámba... - intett hívogatóan az asztala felé. 
- Furst - ismételte meg Eve,  és a hangja úgy csattant, mint egy lövés. - Merre van? 
- Egész nap nem láttam. A reggeli híradót is én vezettem helyette. 
- Már behívták - lépett be mosolyogva Morse, mint 
aki éppen csak arra járt. - De beletelik egy kis időbe, 
amíg ideér - magyarázta, és gumiarcán szomorú ráncok 
jelentek meg. - Nagyon kiborította Louise halála. Mint 
ahogy mindnyájunkat. 
- Otthon van? 
- Csak annyit tudok, hogy kijelentette, szüksége van 
egy kis pihenésre. A vezetőség pedig elküldte szabadságra. Kapott pár hetet.  Én vettem  át a helyét - mosolyodott el ismét. - Tehát ha adásba akar kerülni, Dallas,! 
akkor én vagyok a maga embere. 
- Rengeteg adásidőm van, Morse. 
- Akkor jó - és Roarke felé fordult, mintha Eve ottl 
sem lenne. - Nagy  öröm  számomra, hogy  láthatom.! 
Magával nagyon körülményes találkozni. 
Roarke szándékosan nem nyúlt Morse keze felé. 
- Csak azokat fogadom, akikkel megéri találkozni, 
Morse leeresztette a karját, de továbbra is  mosolygott. 
- Biztos vagyok benne, hogy tud számomra szakítani néhány percet,  ha felkeltem valamilyen témával az érdeklődését. 
Roarke vigyora gyors volt és halálos. 
- Maga valóban hülye, efelől semmi kétség. 
- Nyugi, fiú - suttogta Eve, és megragadta Roarke 
karját. - Ki adta át a szövetségi adatokat? 
Morse szemmel láthatóan csak nehezen  őrizte meg a 
méltóságát. Eve felé fordította a tekintetét, és kis híján 
gúnyolódni kezdett. 
- Nahát, nahát. A forrásaim védettek.  Ne feledkezzen meg az Alkotmányról - tette hazafias mozdulattal 
szívére a kezét. - És  most, ha nyilatkozatot akar tenni, 
cáfolni, vagy esetleg még több információval  szolgálni, 
akkor állok elébe. 
- Miért is ne? - váltott témát Eve. - Maga talált rá 
Louise  Kirski testére... amikor az még ki sem hűlt. 
- így igaz - húzta el Morse a száját. - De már megtettem a vallomásom. 
- Ugye nagyon feldúlta az eset? Remegett. Kihányta 
a vacsoráját. Most már jobban érzi magát? 
- Ezt az élményt soha életemben nem fogom elfelejteni, de igaza van. Jobban vagyok. Köszönöm a kérdését. 
Eve előrelépett, mire Morse hátrálni kezdett. 
- Elég jól érezte magát ahhoz, hogy perceken belül 
adásba  kerüljön, hogy kivigyen egy kamerát, és közeli 
felvételeket készítsen a halott kollégájáról. 
-A spontaneitás része  a szakmámnak. Azt  tettem, 
amire tanítottak. Ez még nem jelenti, hogy ne lennének 
érzéseim - remegett meg a hangja, de férfias erőfeszítéseket tett, hogy eltitkolja.  - Ez  még nem jelenti  azt, 
hogy ne látnám  álmomban magam előtt az arcát, a szemeit. 
- Belegondolt már abba, mi történt  volna, ha  öt 
perccel korábban érkezik? 
A kérdés megrázta Morse-t. Eve tudta, hogy személyeskedik, mégis  jól érezte magát tőle. 
- Igen, bele.  Láttam volna a gyilkosságot, talán meg 
is akadályozhattam volna. Louise még  mindig élne, ha 
gyorsabban haladok a forgalomban. De ez nem változtat 
a tényeken. Meghalt, és rajta kívül két másik nő is. Maga pedig még nem tartóztatott le senkit. 
- Az talán még eszébe sem jutott, hogy maguk tüzelik a gyilkost? Hogy megadják neki, amire vágyik - fordította el a tekintetét Morse-ról, majd végighordozta a 
szobán és az ott tartózkodókon, akik kíváncsian figyelték 
a párbeszédet. - Szereti nézni a riportokat,  hallani minden  részletet, és  az elméleteket. Maga  a létező  legnagyobb médiasztárt faragta belőle. 
- Az én felelősségem, hogy a riport... - kezdte volna 
Morse. 
- Morse,  maga  szarik  a felelősségre.  Maga csak az 
adásban töltött másodperceket számolja. Minél többen 
halnak meg, annál magasabbra kúszik a népszerűségi indexe. Ezt akár idézheti is - fordult sarkon Eve. 
-Jobban érzed  magad? - kérdezte Roarke, amikor 
újra kikerültek az irodából. 
- Nem sokkal. Milyen benyomásaid támadtak? 
- A szerkesztőség olyan, mint egy felbolydult méhkas,  túl sok ember dolgozik egyszerre, és túl sok mindennel foglalkoznak. Túlfeszítettek. Ott van például az, 
akit  először kérdeztél Nadine-ról... 
- Rigley. Ő kis  hal. Szerintem csak a fogai miatt vették ide. 
- Rágja a körmét. És néhányan elszégyellték magukat, amikor kivágtad azt a kis beszédet. Elfordították a 
fejüket, és hirtelen  nagyon elfoglaltak lettek, de valójában nem csináltak semmit. Néhányan  pedig csendben 
örültek, amikor ráhúztad Morse-ra a vizes lepedőt. Nem 
hinném, hogy nagy szeretetnek örvend. 
- Micsoda meglepetés. 
- Jobb, mint eddig gondoltam - tűnődött Roarke. 
- Morse? Miben? A szardobálásban? 
- A megjelenésében - javította ki Roarke. -  Ami 
gyakran  ugyanaz.  Mindenféle érzelmet ki tud fejezni. 
Nem  érzi ugyan át őket,  de  tudja, hogy kell az arcára 
vagy a beszédébe varázsolni. A megfelelő szakmát választotta magának, és idővel egyre feljebb fog kapaszkodni a 
ranglétrán. 
- Isten óvjon minket - dőlt Roarke kocsijának Eve. 
Szerinted többet is tud annál, mint amennyit leadott a 
hírekben? 
- Szerintem ez lehetséges. Nagyon is. Szereti hangsúlyozni  a  saját fontosságát,  különösen most, hogy az 
események  középpontjába csöppent.  És gyűlöl téged. 
- Ó, most aztán nagyon meg lettem bántva - kezdte 
Eve kinyitni az ajtót, majd megfordult. - Gyűlöl? 
- Ha lesz rá lehetősége, el fog tiporni.  Vigyázz magadra. 
- Annyit elérhet,  hogy komplett hülyének érezzem 
magam, de eltiporni nem tud -  tépte fel Eve az  ajtót. 
Hol a pokolban lehet Nadine? Ez nem vall rá, Roarke. 
Tudom, hogy érzett Louise iránt, de nem jellemzi a viszszavonulás, és azt sem tudom elképzelni, hogy ne szólt 
volna, átadja a sztorit ennek a csirkefogónak. 
- Az emberek különbözőképpen reagálnak a megrázkódtatásra és a gyászra. 
-De ez butaság. Ö volt  a célpont.  És  újra célpont 
lehet belőle. Meg kell találnunk. 
- így akarsz kibújni az opera alól? 
Eve  beszállt és kinyújtotta a lábát. 
- Csak hasznot akarok húzni a kialakult helyzetből. 
Menjünk el a lakására, oké? A Tizennyolcadikon lakik, a 
Második és a Harmadik között. 
- Rendben. De a holnap esti koktélpartiból már nem 
fogod ilyen könnyen kivonni magad. 
- Koktélparti? Miféle koktélparti? 
-Amiről már egy hónapja szóltam  - emlékeztette 
Roarke,  miközben becsusszant mellé  a kocsiba. Az Art 
Institute alapítvány kezdőrúgása  a  Grimaldi-állomáson. 
Ezzel te  is egyetértettél, és megígérted, hogy  segítesz a 
házigazdái teendők ellátásában. 
Eve persze emlékezett. Roarke akkoriban hozott neki 
egy  rakás ízléses ruhát, amiről remélte, hogy hordani is 
fogja. 
- Nem voltam részeg,  amikor beleegyeztem? Egy ittas ember szava nem ér semmit. 
- Egyáltalán nem voltál részeg - mosolygott Roarke, 
miközben kifarolt  a látogatók parkolójából.  -  Habár 
meztelen voltál, ziháltál,  és  szerintem igen  közel álltál 
ahhoz, hogy könyörögj. 
- Csődör - és összefonva a kezeit Eve arra gondolt, 
hogy Roarke-nak most valószínűleg igaza van. Nem emlékezett tisztán a részletekre. - Oké, oké, ott leszek, ott 
leszek, bután fogok majd mosolyogni, és felveszem az 
egyik flancos ruhát, amiért olyan sok pénzt adtál, pedig 
alig van benne anyag. Hacsak...  közbe nem jön valami. 
- Valami? 
Eve felsóhajtott. Roarke csupán arra kérte, hogy reprezentáljon egy kicsit, amikor számára az fontos. 
- Rendőrségi ügyek. Csak akkor  maradok távol, ha 
valami égetően sürgős, rendőrségi ügy jön közbe. Ettől 
eltekintve végigasszisztálom azt  a  flancos összejövetelt. 
- Már nem is remélhetem, hogy kicsit megpróbálod 
élvezni? 
-Talán fogom - és hirtelen ötlettől vezérelve Eve 
megsimogatta Roarke arcát. - Egy kicsit. 
Tizennyolcadik fejezet 
Nadine-nál senki sem nyitott ajtót, hiába csöngettek. Az 
automata csak azt az üzenetet szajkózta, hogy hagyjanak 
üzenetet,  és azt  a lehető leghamarabb  átadja a tulajdonosnak. 
-Lehet, hogy  odabent van, csak  nagyon  magába 
szállt - tűnődött Eve, és miközben ezen gondolkodott, 
előre-hátra himbálózott a sarkán. - Vagy ostobaságában 
valami félreeső helyre menekült.  Az elmúlt napokban 
többször is  meglógott  a felügyeletére kirendelt őrök 
szeme elől. Ügyes a mi kis Nadine-unk. 
- Te pedig jobban éreznéd magad,  ha biztosan tudnád, mi történt vele. 
-Aha - ráncolta Eve a homlokát, és  a rendőrségi 
biztonsági kódjával szívesen kinyitotta volna a zárat, de 
nem talált rá elég okot, ezért ökölbe szorított keze a zsebében maradt. 
- Erkölcs - mondta Roarke. - Mindig felér egy leckével, amikor  látom,  hogy küzdesz a vágyaid ellen. 
Hadd segítsek egy kicsit - vett elő egy aprócska zsebkést, és kifeszítette  a tenyérlenyomat-ellenőrző fedőlapját. 
-Jézusom, Roarke, hat hónap házi  őrizetet is kaphatsz, ha belepiszkálsz a biztonsági rendszerbe. 
-Ühüm  -  tanulmányozta  Roarke  higgadtan az 
áramköröket. - Kicsit kijöttem a gyakorlatból.  Tudod, 
mi gyártjuk ezt a modellt. 
- Rakd össze azt a vacakot, és ne próbálkozz... 
De Roarke olyan gyorsan és eredményesen ügyködött, hogy addigra már átvágta magát az alaplapig, amitői Eve ijedten összeborzadt. 
- Kijöttél a gyakorlatból, mi? - dörmögte, miközben 
a kontroll-lámpa vörösről zöldre váltott. 
- Mindig is jó volt a kézügyességem - tolta be maga 
előtt Eve-t, amikor az ajtószárnyak félrecsúsztak. 
- A biztonsági rendszer feltörése, erőszakos behatólás, magánlaksértés.  És a bűnlajstrom egyre csak növekszik. 
- De  ugye azért megvársz? - és egyik kezével Eve 
karját fogva Roarke végighordozta pillantását a nappálin. A helyiséget tisztán tartották, és viszonylag kevés, de 
drága, minimálisra stílus bútorral rendezték be. 
-Jó körülmények között él - észrevételezte Roarke, 
amikor  meglátta a csillogó padlólapokat és az emelvényekre állított műtárgyakat. - De nem jön gyakran ebbe 
a lakásba. 
Eve tudta, hogy jó a szeme, ezért rábólintott. 
- Nem, valójában tényleg nem itt él,  csak néha 
használja  éjjeli szállásnak. Nincs rendetlenség, még csak 
a párnák sincsenek  benyomódva - sétált  el  a  nappali 
mellé épített konyha felé, és kiíratta az AutoSéffel a pillanatnyilag elérhető ételek listáját. - Élelmiszerből sincs 
túl nagy  választék. Többnyire  csak sajtfélék és gyümölcsök szerepelnek az étlapon. 
Eve az üres gyomrára gondolt,  de ellenállt a csábításnak. Átvágott a hatalmas nappalin, és belépett a hálószobába. 
- Iroda - állapította meg odabent, és tanulmányozni 
kezdte  a  felszerelést, a konzolt és a szemközt felszerelt 
hatalmas képernyőt. - Ritkán ugyan, de használja. A cipői a konzol alatt, a linken egy fülbevaló, és egy csésze, 
amiből talán kávét ivott. 
A második háló  nagyobb volt, és a vetetlen ágyat 
annyira  feldúlták, mintha a lakó álmatlanul vergődött 
volna végig egy különösen hosszú éjszakát. 
Eve  a padlóra dobva akadt rá a ruhára, amit Nadine 
aznap éjjel viselt, amikor Louise-t meggyilkolták: egyszerűen  berúgták egy asztal alá, melyen egy váza százszorszép hervadozott. 
A fájdalom szembeszökő jeleire Eve sajnálatot érzett. 
A gardróbhoz  sétált,  és lenyomta az ajtó nyitógombját. 
- Krisztusom, ki tudná  megmondani, hogy hiányzik-e  valami? Egy színtársulat tíz primadonnájának elég 
lenne. 
Azért végignézte a ruhákat, mialatt  Roarke az  ágy 
mellett álló linkhez lépett, és végigpörgette  a hívásokat 
rögzítő diszket. Eve hátranézett, de amikor  látta, hogy 
mit csinál, csak megvonta a vállát. 
- Akár teljesen felforgathatjuk a magánéletét. 
Mialatt a bejövő  hívásokat  és üzeneteket játszották 
vissza, Eve tovább kereste annak a nyomait, hogy a lakás 
gazdája valahová elutazott. 
Némi  megdöbbenéssel  hallgatta  Nadine  és   egy 
Ralph nevű férfi közötti  nyílt, szexuálisan túlfűtött üzenetváltást. Rengeteg burkolt célzás  és konkrét utalás 
hangzott el, nevetés csendült, mielőtt a felvétel egy ígérettel véget  ért volna, miszerint majd találkoznak,  ha 
visszaér a városba. 
Ezután következtek  az egyéb hívások: munkaügyben, valamint a közeli étteremből a házhoz szállítás miatt. Közönséges, mindennapi eszmecserék. Majd hirtelen 
minden megváltozott. 
Nadine a gyilkosság másnapján beszélt Kirski családjával.  Mindketten zokogtak. Talán ettől megvigasztalódtak egy kicsit, gondolta Eve, miközben a link felé indult. 
Talán segített rajtuk, hogy osztozhattak  a könnyekben 
és a megrázkódtatásban. 
Nem tudom, számít-e, de  Dallas, a nyomozás 
vezetője - mármint Dallas hadnagy -, nem adja 
fel, amíg ki nem deríti,  hogy  ki művelte ezt 
Louise-zal. Nem adja fel. 
- Ó,  ember - hunyta le Eve a szemét, amint a beszélgetés  véget  ért. Nem hallatszott  több  beszélgetés, 
csupán az üres diszk forgott. Eve felnézett. - Hol a hívás, 
ami a szerkesztőségbe ment? - kérdezte. - Hol a hívás? 
- ismételte meg. - Morse azt állította, hogy felhívta a 
szerkesztőséget, és szabadságot kért. 
- Talán a kocsiban hívta egy hordozható készüléken. 
Személyesen. 
- Derítsük ki - kapta elő Eve a kommunikátorát. 
Feeney. Szükségem lenne Nadine Furst gépjárművének a 
típusára,  gyártási évére és a rendszámára. 
Nem tartott túl sok időbe megszerezni a kívánt adatokat, mint ahogy az sem, hogy kiolvassák a garázs rendszeréből:  Nadine egy  napja távozott,  és azóta sem tért 
vissza. 
- Nem tetszik ez nekem - ült vissza Eve ingerülten 
Roarke kocsijába. - Hagyott volna hátra egy üzenetet. 
Néhány szót. Beszélnem kell néhány nagyfejűvel a szerkesztőségből, hogy  megtudjam, ki  fogadta a hívását 
kezdett számokat ütni Roarke kocsilinkjébe, majd hirtelen abbahagyta. - Még valami - vette elő a noteszét,  és 
kikeresett belőle egy másik számot. - Deborah és James 
Kirski, Portland, Maine  - jelent meg előtte  a kívánt 
szám, amit beütött a linkbe. Egy sápadtszőke, kimerült 
szemű nő válaszolta meg a hívást, szinte azonnal. 
- Mrs. Kirski, Dallas hadnagy vagyok a New Yorkrendőrségtől. 
- Igen, emlékszem magára. Tud  már valami újat 
mondani? 
-Jelenleg semmit. Sajnálom - a fenébe, hiszen neki 
kellene adni valamit ennek a nőnek. 

- Új szálak mentén folytatjuk a nyomozást,  Mrs. 
Kirski. És minden okunk megvan, hogy reménykedjünk. 
- Ma vettünk búcsút Louise-tól - próbált mosolyogni Mrs. Kirski, de nem sok sikerrel. - Jó volt látni, hogy 
életében mennyien  szerették. Rengeteg régi iskolatársa 
jött  el,  és a New York-i ismerőseitől is  sok virágot és 
részvéttáviratot kaptunk. 
-Őt nem  lehet elfelejteni,  Mrs.  Kirski.  Elárulná, 
hogy Nadine Furst is részt vett a szertartáson? 
-Vártuk,  hogy jöjjön - és a könnyáztatta szemek 
egy pillanatra a semmibe révedtek.  - Néhány nappal ezelőtt beszéltem vele az irodájában, akkor egyeztettük a 
pontos dátumot. Azt mondta, feltétlenül itt lesz, de valami biztos közbejött neki. 
- Nem rajta múlt - és Eve érezte, hogy valami émelyítő érzés uralja el a gyomrát. - Azóta nem is hallott felőle? 
- Nem, pár napja semmit. Nagyon elfoglalt asszony. 
Tudom én azt. És természetesen tovább kell élnie az életét. Mi mást tehetne? 
Eve nem bírta ki, hogy saját maga megnyugtatásaképp ne tegyen hozzá a beszélgetéshez még néhány szót. 
- Részvétem az önt ért veszteség miatt, Mrs. Kirski. 
Ha akad valamilyen kérdése, vagy  egyszerűen csak beszélni  szeretne  valakivel,  kérem, hívjon  föl.  Bármikor. 
- Maga  nagyon  kedves. Nadine azt mondta, nem 
nyugszik, amíg meg nem találja a férfit, aki meggyilkolta a kislányomat.  Ugye nem adja fel,  Dallas hadnagy? 
-Nem, asszonyom, nem fogom feladni - bontotta 
Eve a kapcsolatot, majd  becsukta a szemét, és hagyta, 
hogy  a feje hátrabukjon. - Nem vagyok kedves. Nem 
azért  hívtam fel,  hogy részvétet nyilvánítsak,  hanem 
azért, hogy válaszoljon egy kérdésemre. 
- De sajnálkoztál  - fogta  meg  gyengéden  a kezét 
Roarke. - És igenis, kedvesen beszéltél vele. 
- Egy kézen meg tudnám számolni azokat,  akik jelentenek valamit a számomra. És nincsenek többen azok 
sem, akiknek én jelentek valamit. Ha az a gazember engem támadott volna meg, mint ahogy azt feltételeztük, 
talán el tudtam volna bánni vele.  És ha nem... 
- Fogd be - szorította meg a kezét Roarke, de olyan 
erősen, hogy Eve csaknem  felsikoltott, és szemei dühös 
könnyekkel teltek meg. - Csak fogd be. 
Eve oda sem figyelve szopogatni kezdte az ujját, miközben Roarke sebesen vezette a kocsit. 
- Igazad  van.  Rosszul  csinálom.  Csak  jártatom  a 
számat, pedig az nem segít. Túl sok érzelmet vittem ebbe az ügybe - motyogta Eve, miközben visszaemlékezett 
a főkapitány figyelmeztetésére. - Amikor ma reggel elindultam otthonról, még tisztán gondolkoztam, és pontosan  ezt  kell  most  is tennem. Vagyis  megtalálnom 
Nadine-t. 
Felhívta a diszpécsert, és megparancsolta, hogy állapítsa meg Nadine kocsijának a helyzetét. 
Roarke kissé megnyugodott. Eve szavainak a hatására gyomrában enyhült a görcs. Lelassította a járművet, és 
oldalt pislantott. 
- Hány gyilkosság áldozatával éreztél már együtt illusztris karriered során, hadnagy? 
- Együtt érezni? Furcsán fogalmazol  - vont vállat 
Eve, miközben gondolatban megpróbált a hosszú, fekete 
kabátba öltözött férfira összpontosítani, aki fényes kocsival jár. - Nem is tudom. Százakkal.  A gyilkosság soha 
nem megy ki a divatból. 
- Akkor szerintem nagyon kevés lenne az egyik kezed, bármelyik oldalról is közelíted meg a kérdést. Enned 
kell  valamit. 
Eve pedig túl  éhesnek érezte magát ahhoz,  hogy vitatkozzon. 

- Akadt egy kis gond Metcalf naplójának az ellenőrzésével - magyarázta Feeney. - Teleírta apró, furfangos kódokkal, és szimbólumokkal. És variálta is, ennélfogva 
képtelenek vagyunk bármilyen  szabályszerűséget felfedezni. Találtunk neveket, mint például Édes Arc, Tüzes 
Nyuszi, Süket Segg. Vannak monogramok, csillagocskák, szívecskék és apró, mosolygós vagy szomorú arcocskák. Rengeteg időbe telik összevetni Nadine vagy a vizsgálóbírónő naplójával. 
- Tehát  azt  akarod  burkoltan  az  értésemre adni, 
hogy eddig nem jártál sikerrel. 
- Ezt azért nem mondtam - nézett Eve-re sértetten. 
- Oké, bocs. Tudom, hogy  a  számítógépeid teljes 
kapacitással keresik a megoldást, arról viszont fogalmam 
sincs, mennyi időnk maradt. Lehet, hogy a gyilkos éppen 
most készül lecsapni a  következő áldozatára. Amíg  mi 
megtaláljuk Nadine-t... 
- Arra gondolsz, hogy őt akarja megölni - vakarta 
meg Feeney  az orrát, majd az állát, végül a táskájába 
nyúlt egy kis cukrozott manduláért. - Ez nem illene a 
mintába, amit eddig követett, Dallas. Mindhárom testet 
olyan helyen hagyta, ahol villámgyorsan belebotlott valaki. 
- Talán új szisztémát talált ki  -  ült fel Eve az asztal 
sarkára, majd azonnal le is ugrott. Túl izgatott volt ahhoz, hogy megüljön egy helyben. - Figyelj csak, még  az 
is előfordulhat, hogy betojt. Elhibázta az áldozatot. Minden rendben megy, majd hirtelen beüt a mennykő, és eltéveszti a nőt. Ha Mirára  gondolunk, sok adásidőt kapott, de végül  tévedett. Ez nagyon fontos. 
Odasétált  az apró ablakhoz,  kinézett,  és figyelte, 
ahogy  egy lármás légibusz  a szemével egy magasságban 
eldübörög előtte, mint  egy elhízott  madár. Odalent  a 
gyalogosok úgy nyüzsögtek, mint hangyák egy felkavart 
bolyban,  a járdán, a mozgószalagon  vagy minisiklókon 
siettek a dolguk után. 
Olyan sokan vannak,  gondolta.  És  minden  ember 
egy-egy lehetséges célpont. 
- Ez nagyon fontos - ismételte meg Eve, miközben 
továbbra is  a gyalogosforgalmat szemlélte. -  Nadine 
megszerezte magának a lehető legnagyobb közfigyelmet 
és csodálatot.  Köztük  a gyilkosnak  szánt figyelmet és 
csodálatot is. Ha megszabadul Nadine-tól, visszaszerzi az 
elvesztett  figyelmet. Már  nem törődik  semmi mással, 
csak azzal, hogy kezdetét vette a játék. Ha Nadine-nak 
vége, az jó.  A saját eszközeivel oldotta  meg a kérdést. 
Halálával az érdeklődés a gyilkosra irányult. Ki lehet, mi 
lehet ő? És a legfőképpen: hol lehet? 
- Úgy beszélsz,  mint Mira - jegyezte meg Feeney. 
Csakhogy a te szavaidért nem adnak egy  ezrest. 
- Talán  megragadta a lényegét. Azt, hogy milyen is 
valójában. Úgy véli, hogy férfi  és független. És régebben 
problémái támadtak a nőkkel.  Nem hagyja, hogy ők irányítsák, mint ahogy az anyja is tette. Vagy egy másik nő, 
aki később lépett be az életébe. Elért bizonyos sikereket, 
de korántsem eleget.  Még a csúcs közelébe sem jutott. 
Talán ebben is egy nő akadályozta meg. Vagy több. 
Eve hunyorított. 
- Nők, akik beszélnek - suttogta. - Akik szavakon 
keresztül gyakorolják a hatalmat. 
- Ez valami új. 
- Most jutott az eszembe - fordult sarkon Eve. - Elvágja a torkukat. Nem izgatják fel, nem  történik szexuális jellegű támadás vagy  csonkítás.  Nem  a szexuális 
uralomról szól az ügy, habár az is  van benne.  Vagyis 
nemzés. Ez minden gyilkosságban megtalálható, Feeney. 
- Mesélj még róla. Egyesek mindig találnak új módszereket, ha el akarnak tenni láb alól másokat. 
- Kést használ,  ami tulajdonképpen a  kar meghoszszabbítása. Személyhez kötődő fegyver. Az  áldozatokat 
szíven lehet vele szúrni, felhasítani a gyomrukat és kibelezni. .. 

- Oké, oké - nyelt le egy cukrozott mandulát férfiasan Feeney, és felemelte az egyik kezét. - Nem kell enynyire részletes képet festened. 
- Towers nyomot hagyott maga után a bíróságon, a 
szavai veszélyes fegyvernek számítottak. Metcalf,  a színésznő is a beszédével gyakorolta a hatalmát. Furst pedig 
a nézőihez szólt. Talán épp ezért nem váltam be, mint 
csali - motyogta Eve. - Én nem a szavaimmal érem el, 
amit akarok. 
- Egész jól csinálod, kölyök. 
- Nem igazán fontos - rázta meg Eve a fejét. - Van 
egy független  férfink, aki eddigi élete során képtelen volt 
mély nyomot hagyni maga után, és akiben erős nőgyűlölet fejlődött ki. 
- Elsőnek mindjárt Dávid Angelini. 
- Aha, és mellette az apja is, ha számításba vesszük 
az üzleti gondjait. És Slade is. Mirina Angelini sem az a 
törékeny virágszál, mint aminek első pillantásra gondoltam.  Na meg  Hammett. Szerette Towerst, de ő nem 
vette komolyan az érzelmeit.  Ez nagyon frusztrálhatta. 
Feeney mocorgott, és felhorkant. 
- Vagy az a pár ezer ember, aki frusztrált, ideges és 
hajlamos az erőszakra - sziszegte Eve a fogai között. 
Hol a pokolban lehet Nadine? 
-  Figyelj, nem tudták bemérni a kocsiját. Olyan régóta nem mehetett el, hogy bekerüljön az érzékelők hatósugarába. 
- Valami  egyéb nyom? Az elmúlt huszonnégy  órában használta a hitelkártyáját? 
- Semmi -  sóhajtott Feeney. - De ha azt tervezte, 
hogy elhagyja a bolygót,  nem  intézhette el ilyen rövid 
idő alatt. 
- Nem hagyta el a bolygót. A közelben akar maradni. A fenébe, tudnom kellett volna, hogy valami őrültséget tervez. Láttam, mennyire nyugtalankodott. Láttam a 
szemeiben. 
Eve csalódottan a hajába tútt, majd idegesen belemarkolt a tincsei közé. 
- Ó, Jézusom. A szemei. 
- Micsoda? Micsoda? 
- A szemei. A gyilkos látta a szemeit - ugrott Eve a 
link felé. - Azonnal  adja Peabodyt -  parancsolta 
Törzstiszt a... a fenébe is... a négy nulla kettőn. 
- Mit jutott az eszedbe, Dallas? 
- Türelem - masszírozta Eve ujjaival az orrnyergét. 
Csak légy egy kicsit türelmes. 
- Peabody -  villant fel a tiszt arca a képernyőn, és a 
szája széle ingerülten remegett. A háttérből lárma, zene, 
beszélgetés hallatszott. 
- Krisztusom, Peabody, merre van? 
- Őrt állok  - vigyorodott el Peabody  gúnyosan. 
Van egy kisebb felvonulás a Lexen. Valami ír ünnep. 
- A Hat Megye Felszabadulásának a napja - jelentette ki büszkén Feeney. - Ne strapáid magad. 
- El tud távolodni ettől a ricsajtól? - kiabált Eve. 
- Persze. Elhagyom az őrhelyem, és  keresztülsétálok 
a fél városon - majd emlékeztetve  magát, kivel beszél, 
még hozzátette -, hadnagy. 
- A pokolba - motyogta Eve, majd elhatározta magát. - A Kirski-gyilkosságról lenne szó, Peabody. Átküldenék  egy  képet az áldozatról. Vetne rá egy pillantást? 
Eve lekérte a fájlt,  átpörgette az adatokat, majd továbbította az eső áztatta földön fekvő Kirski képét. 
- Ebben a helyzetben találtak  rá? Pontosan  így? 
követelt választ Eve a kommunikátoron keresztül. 
- Igen, hadnagy. Pontosan így. 
Eve a képernyő bal alsó sarkába kicsinyítette a képet. 
- A csuklya teljesen az arca elé  borult. Senki sem 
nyúlt hozzá? 
- Nem, hadnagy. Mint ahogy azt a jelentésemben is 
leírtam, a tévétársaság felvételeket  készített. Visszaszorítottam őket, és  lezártam az épület ajtaját. Az áldozat ar
cát egészen a szájáig beborította a csuklya. Amikor odaértem a helyszínre, még a pontos azonosítás  sem történt 
meg. Annak az embernek a vallomása, aki rátalált, csaknem  hasznavehetetlennek bizonyult. Egyszerűen hisztérikusan viselkedett. De mindezt  beleírtam a  jelentésembe is. 
- Aha, megvan az anyag. Kösz, Peabody. 
- Tehát -  kezdte Feeney,  amikor Eve bontotta az 
összeköttetést -, mit árul ez el neked? 
- Nézzük végig újra a felvételeket. Főleg Morse első 
vallomását - dőlt hátra Eve, hogy Feeney is közelebb férjen. Együtt nézték Morse-t. Arca izzadságtól és esővíztől 
fénylett,  talán még könnyektől is. Szája széle elfehéredett, szemében ott reszketett a döbbenet. 
- Megrázó élményben volt  része - magyarázta  Feeney. - A holttestek látványa sokszor vált ki hasonló reakciót az emberekből. Peabody jó munkát végzett - tette még hozzá. - Habár kicsit lassan. 
-Aha, ezért majd biztos előléptetik  - tette  hozzá 
Eve szórakozottan. 
Akkor megláttam  egy  embert. Egy testet. Istenem, mindent elborított a vér. Olyan  sok  volt a 
vér. Mindenütt. És a  torka... Felfordult a gyomrom. Attól a szagtól - öklendezni kezdtem. Nem 
tudtam megállni. Ekkor berohantam segítségért. 
- Ez a  lényeg - illesztette össze Eve  az ujjbegyeit, 
majd ráhajtotta az állát. - Oké, pörgessük oda, ahol beszéltem vele, miután aznap éjjel bezárattuk  a stúdiót. 
Morse  még mindig sápadtnak  tűnt, ennek ellenére 
valami  fensőséges mosoly játszott  a szája szögletében. 
Eve  gyakorlatilag ugyanazokat a kérdéseket tette  föl, 
mint Peabody,  és nagyjából  ugyanazokat a válaszokat is 
kapta, csak ezúttal jóval nyugodtabban. Ezt is várta, ebben nem talált semmi különlegeset. 
Nem, nem hinném...  Nem. Csak  feküdt  ott, 
szélesre tárt  nyakkal.  És a szemei.  Nem, nem 
nyúltam hozzá. Rosszul lettem. Ezt talán nem is 
érti, Dallas. Néhány emberből nem haltak  ki a 
természetes, emberi reakciók. Az a sok vér,  és a 
szemei. Istenem. 
-Csaknem ugyanezt ismételte el nekem tegnap motyogta Eve. - Hogy sosem fogja  elfelejteni az arcát. 
És a szemeit. 
- A halottak szemei kísértetiesek. Nem lehet elfelejteni. 
- Aha, az övére is mindig emlékezni fogok - emelte 
Feeneyre a tekintetét.  - De senki sem láthatta az arcát 
addig a pillanatig, amíg aznap éjjel a helyszínre nem értem, Feeney. Eltakarta a csuklya. Előttem senki sem láthatta az  arcát. A gyilkost kivéve. 
-Jézusom,  Dallas. Nem  gondolhatod  komolyan, 
hogy egy olyan senki  kis  firkász, mint Morse,  a szabad 
idejében torkokat vág át.  Talán azért mondta, amit 
mondott, hogy  fontosabbnak tüntesse fel magát, mint 
amilyen a valóságban. 
Eve  mosolya inkább tűnt vadnak, mint  meglepettnek. 
- Aha, szeret fontosnak tűnni, ugye? Szereti, ha benne van a dolgok közepében. Mi tennél, ha ambiciózus, 
etikátlan, másodosztályú riporter lennél, Feeney? És nem 
találnál egy valamirevaló sztorit sem? 
Feeney meglepetten füttyentett. 
- Csinálnék egyet. 
-Lássuk a  családi hátterét.  Honnan jött  a mi kisi 
cimboránk? 
Feeneynek nem került sok  idejébe, hogy elérje  azj 
alapvető adatokat. 
C.  J.  Morse a  Connecticut állambéli Stamfordban 
született harminchárom évvel  ezelőtt. Ez okozta az első. 

meglepetést.  Eve megesküdött volna,  hogy jó néhány 
évvel fiatalabb. Az anyja elhunyt. Amíg élt,  a  Carnegie 
Melonban dolgozott, számítógépekkel kapcsolatos kutatásokat vezetett ott, ahol a fia két diplomát  is szerzett, 
egyet hírközlésből, egyet pedig informatikából. 
- A kis nyomoronc - jegyezte meg Feeney. - Huszadik helyen végzett az évfolyamban. 
- Én inkább  azon  csodálkozom, hogy egyáltalán el 
tudta végezni. 
Változatos képet festett  a  munkahelyeivel kapcsolatos feljegyzéscsomag. Állomásról  állomásra lökdöstek. 
Egy évet valami apró társaságnál dolgozott, közel a szülővárosához. Hat hónapot  Pennsylvaniában  egy műholddal. Közel két évet egy kitűnő New Los  Angelescsatornánál, majd függetlenként Arizonában, mielőtt kelet felé vette volna az irányt. Kis közjáték Detroitban, 
mielőtt New Yorkba érkezett. Itt  először  az Ali News 
60-nál állt munkába, majd átlibbent a 75-ös  csatornához. Eleinte társasági  eseményekkel foglalkozott,  később 
megkapta a híreket. 
- Az emberünk képtelen hosszan megtartani a munkahelyeit. A 75-ös csatornánál már három éve dolgozik. 
És semmi nyoma apának az aktájában. 
- Csak az anyjának - helyeselt Feeney. - Egy sikeres, 
magas pozícióba emelkedett anyának. 
És egy halott anyának, gondolta Eve. Ki kell majd 
szakítania egy kis időt, és leellenőrizni a halála körülményeit. 
- Nézzük a priuszát. 
- Makulátlan - ráncolta Feeney a szemöldökét. 
Egy tiszta életű fiú. 
- Nézd át a fiatalkori botlásokat is. Nocsak, nocsak 
hümmögött Eve az adatokat tanulmányozva. - Itt egy 
zárt feljegyzés, Feeney. Mit gondolsz, mire pazarolhatta a 
mi tiszta  életű fiúnk  a fiatalságát,  ha valakinek elég 
messzire ért ahhoz a keze, hogy zárolja ezeket az adatokat? 
- Nem fog sokáig tartani, hogy kiderítsem - vidult 
fel Feeney, és ujjai már készen is álltak, hogy vad táncba 
kezdjenek a billentyűzet fölött. -  Csak a saját felszerelésemre lesz szükség és a parancsnok beleegyezésére. 
- Akkor rajta. És ásd bele magad a munkahelyeibe 
is. Lássuk, bajba keveredett-e valahol?  Én meg, azt hiszem, kitombolom magam a 75-ös csatornánál, és elcsevegek ezzel a jó kisfiúval. 
- Ahhoz, hogy berántsuk, többre van szükség, mint 
egy hozzávetőleges egyezésre a pszichológiai profillal. 
- Akkor majd szerzünk többet is - rántotta meg a 
fegyverszíját Eve.  - Tudod, ha nem utáltam volna élből, 
már hamarabb is rájöhettem volna. Kinek álltak érdekében a gyilkosságok? A médiának  - dugta be a tokba Eve 
a fegyverét. -  És az első eset  akkor  történt, amikor 
Nadine éppen kiküldetésen járt, távol a bolygótól. Morse 
viszont azonnal rávethette magát a sztorira. 
- És Metcalf? 
- Az a nyavalyás előttem ért  oda a helyszínre. Ez kicsit letört, de nem szenteltem neki különösebb figyelmet. Olyan átkozottul nyugodtan viselkedett. És azután 
ki talált rá Kirski testére? Ki sugározta az éterbe a riportját percekkel ezután? 
- Ettől még senkiből sem lesz gyilkos. Legalábbis az 
államügyészi hivatal ezt fogja állítani. 
- Ők kapcsolatokat akarnak  látni a gyilkosságok között. Nézőszám - indult Eve az  ajtó felé. -  Hát itt az a 
rohadt kapcsolat. 
Tizenkilencedik fejezet 
Eve gyorsan átvágott a stúdión, miközben egy futó pillantást vetett a képernyőkre. Nyomát sem látta Morsenak, de emiatt egyáltalán nem aggódott. Hatalmas ez az 
épület, neki pedig semmi oka nem lehetett bujkálni vagy 
félni. 
Amíg Eve nem ad rá neki egyet. 
Útközben  idefelé  kidolgozott egy  egyszerű tervet. 
Nem olyan szép, mintha egyenesen a kamerák elől rángatná  ki a hajánál  fogva, hogy úgy tartóztassa le, mindenesetre egyszerűbb. 
Nadine-ról fog neki beszélni, miközben érezteti, 
hogy aggódik miatta. És innen már természetes könynyedséggel terelheti a szót Kirskire. El tudja játszani a jó 
zsarut, aki  a  jó ügyért harcol.  Együttérez  majd Morseszal az  átélt  trauma miatt,  elmesél egy rémtörténetet, 
milyen volt, amikor ő látott először holttestet. Talán a 
segítségét is kéri Nadine felkutatásában - adásba lehetne 
tenni a fényképét, leírni a kocsiját -, és még abba is belemehet, hogy együttműködik vele. 
De  azt  eltökélte, nem lesz túlságosan barátságos. 
A sürgetést Morse-nak a felszín alól kell kihallania. Ha 
nem tévedett  vele kapcsolatban, tetszeni fog neki, hogy 
szüksége van rá, és arra próbálja majd felhasználni, hogy 
a segítségével minél több adásidőhöz jusson. 
Ellenben ha nem tévedett vele kapcsolatban, akkor 
Nadine esetleg már rég halott. 
Eve elfojtotta magában ezt a gondolatot. Ha ez igaz, 
akkor rajta már nem lehet segíteni, és sajnálkozni később 
is ráér. 
- Keres valamit? 
Eve lenézett.  Az előtte  álló nő olyan tökéletesnek 
tűnt, hogy Eve csaknem előrenyújtotta a kezét, és ellenőrizte a pulzusát. Arcát mintha alabástromból metszették volna, a szemét folyékony smaragddal festették, az 
ajkait pedig rubinból. Akik  a képernyőre  kerültek,  első 
három évüket gyakran töltötték kozmetikusnál. 
Eve arra gondolt, hogy ha az előtte álló nem született különösen szerencsésnek, akkor az esetében nem három, de öt évről lehet szó. Arcát körülölelő aranyhajába 
bronzos tincsek fonódtak. Torokhangon dorombolt, amitől rögtön olyan érzése támadt  az  embernek, hogy tudhat valamit az ágyban. 
- Pletykarovat, ugye? 
- Larinda  Mars vagyok, társasági rovat  - nyújtotta 
előre hosszú, gondosan manikűrözött kezét. - Maga pedig Dallas hadnagy. 
- Mars. Ismerősen cseng. 
- Lehet - és ha Eve habozása bosszantotta is,  Larinda 
azt csillogó mosoly és  a brit felső  osztályt idéző  kiejtése 
mögé  rejtette. - Már hetek óta próbálok önnel és csodás 
kísérőjével egy interjút készíteni. De nem válaszolta meg 
az üzeneteimet. 
- Rossz szokás, de az a véleményem, hogy a  magánéletem egyedül rám tartozik. 
-Amikor valaki egy olyan férfi oldalán sétál, mint 
Roarke, akkor a magánélet hirtelen közéletté válik - siklott lefelé a tekintete, és megállt  valahol  Eve két melle 
között. - Istenem, micsoda csoda.  Roarke-tól kapta ajándékba? 
Eve visszanyelt egy átkot, és tenyerét a gyémánt köré 
zárta. Gondolkodás  közben a kővel játszogatott, és elfe-s 
lejtette elrejteni a blúza alá. 
- Morse-t keresem. 
- Hmm - és Larinda szemmel láthatólag még  min 
dig a  kő súlyát és értékét számolgatta. Tekintélyes adás
időt hozhatna, ha bemutathatná a műsorában. Egy rendőr, aki a milliomosok jegét hordja. - Ebben talán segíthetek. Maga pedig később viszonozhatja ezt az apró szívességet. Ma éjjel Roarke ad egy icipici estélyt - rebegtette meg  a szempilláit. - Az én meghívóm pedig minden bizonnyal elkallódott. 
- Ez Roarke dolga. Vele beszéljen. 
- Ó  -  hajolt el Larinda, mint aki nagyon járatos a 
húrok pengetésében. - Tehát valóban estélyt ad? Felteszem egy hozzá hasonlóan elfoglalt férfi nem beszéli meg 
minden apró-cseprő ügyét egy kis nőcskével. 
- Nem vagyok senkinek sem a kis nőcskéje - vágott 
vissza Eve,  mielőtt Larinda visszafoghatta volna magát, 
majd vett egy mély lélegzetet, és átértékelte  korábbi véleményét a csinos arcocskáról. - Szép darab, Larinda. 
- Igen,  az volt. Tehát mit szólna ahhoz,  ha ma este 
bejuttatna?  Rengeteg  időt megspórolhatnék magának, 
amit különben Morse keresésével kellene eltöltenie - tette hozzá,  miközben Eve összehúzott szemmel körbenézett a teremben. 
- Próbálja meg, és majd meglátom. 
- Öt perccel azelőtt ment el, hogy maga belépett 
és Larinda oda se nézve lenyomott egy gombot a linkjén, amivel fogadta a beérkező hívást. Sokkal  kényelmesebben boldogult volna rövidre vágott körmökkel. - De 
nagyon sietett,  annyit mondhatok.  Éppen  felfelé mentem a lépcsőn, és majdnem elsodort. Nagyon rosszul nézett ki. Szegény fiú. 
Eve kihallotta az utálatot Larinda hangjából. 
- Maga gyűlöli őt. 
-Egy  igazi törtető  - énekelte  Larinda. - Itt vérre 
megy a verseny, kedvesem, és időnként én sem riadok 
vissza attól, hogy valakinek a tyúkszemére lépjek,  ha 
ezzel  előrébb juthatok.  Morse viszont  az a  fajta,  aki 
szemrebbenés nélkül eltapos bárkit, és  még csak  meg 
sem izzad közben. Amikor együtt dolgoztunk a társasági 
rovatnál, egyszer már megpróbálta. 
- És maga hogy tudta kivédeni? 
Larinda megvonta gömbölyű vállait. 
- Kedvesem, az olyan kis halakat, mint ő, én reggelire szoktam fogyasztani. Habár az igazat megvallva nem 
rossz ember, a kutakodás művésze, és jól mutat a kamerák előtt. Csak túl férfias egy pletykarovathoz. 
- Társasági rovathoz - javította ki mosolyogva Eve. 
-Pontosan.  Különben sem sajnáltam,  hogy áthelyezték a híradóhoz. El sem képzelné, hány barátot szerzett ott. És nyírta Nadine-t. 
-Micsoda? - szólalt  meg egy vészcsengő Eve fejében. 
-Le  akart  horgonyozni,  és szólókarrierbe kezdeni. 
Amikor együtt kerültek  adásba, mindig kellemetlenkedett neki valamivel. Belevágott a szavába, vagy néhány 
másodpercet  csempészett a  saját  idejéhez.  Megvágta 
Nadine anyagát. Egy-egy alkalommal a súgógép is bekapta a papírt, amire a  szövegét írták. Ugyan semmit 
sem sikerült rábizonyítani, de tény, hogy Morse valóságos zseni, ha elektronikáról van szó. 
- Valóban? 
- Mindenki utálja - közölte Larinda kedvesen. - Kivéve azokat,  akik  odafent ülnek. A főnökség úgy véli, 
magas a nézettsége, és méltányolják a gyilkos ösztöneit. 
- Csodálnám, ha így lenne - mormogta Eve. - És 
hová ment? 
- Nem álltunk le beszélgetni, de úgy nézett ki, mint 
aki hazafelé készül aludni.  Nagyon elesettnek  tűnt 
vont vállat bódító parfümillat közepette Larinda. - Talán 
megrázta, hogy ő talált rá Louise-ra, de amikor arra gondolok, hogy együtt kellene vele éreznem, mindig eszembe jut, hogy  Morse-ról van szó. És most beszélhetnénk 
arról a meghívóról? 
- Hol van Morse asztala? 

Larinda  felsóhajtott,  üzenetfogadásra  állította  a 
kommunikátorát, és felállt. 
-Arra - vezette  keresztül Eve-t egy oldalfolyosón, 
miközben megerősítette, hogy a teste is olyan káprázatosan néz ki, mint az arca. - De bármit is keres, nem fogja 
megtalálni - villantott  hátra  a válla fölött  egy gonosz 
mosolyt. - Elkövetett valamit? Végül csak megsértette 
valahol a törvényt, és  a kisded játékai bűncselekménybe 
fordultak? 
-Egyszerűen csak beszélnem  kell vele.  De miért 
mondta, hogy úgysem találok semmit? 
Larinda megállt egy  beszögellésben felállított konzol 
előtt, ami úgy volt elhelyezve, hogy aki  beült mögé, az 
háttal került a falnak,  és  szemközt a teremnek.  Tipikus 
jele a paranoiának, gondolta Eve. 
- Semmit sem hagy  elöl,  még  a legapróbb  feljegyzést, a legkisebb emlékeztetőt sem. Már akkor is lezárja a 
számítógépét, ha feláll, hogy megvakarja a seggét. Egyik 
mániája, hogy megpróbálják ellopni az anyagait. Sokszor 
hangárnyékolót is használ, így nem lehet hallani,  ha suttogva beszél valakivel  a linken. Mintha  mindenki  arra 
lenne kíváncsi, amit ez az  aranytorkú kiejt a száján. 
- Honnan tudja, hogy hangárnyékolót használ? 
Larinda erre csak mosolygott. 
- Te jó ég, hadnagy. A konzolja is le van zárva - tette még hozzá. - A  diszkek  biztosítva -  pillantott  fel 
aranyszín szempillái alól. - Mivel detektív, próbálja kitalálni, honnan tudom mindezt. És most ha a meghívásról...? 
Eve arra gondolt, hogy ez a munkasarok egyszerűen 
tökéletes. Túlságosan is tökéletes valakinek, aki beletemetkezik a munkába, utána pedig rosszul lesz. 
- Van egy beépített  embere a kapitányságon? 
-Szerintem az is  lehetséges, de nehezen tudom  elképzelni. 
- Nem beszélt róla? Nem dicsekedett vele? 
- Hé, ha Morse fejével gondolkodom, akkor csúcsinformátorokat helyezett el a világegyetem legfélreesőbb 
zugaiban is - Larinda hangja mintha veszített volna eddigi mesterkéltségéből, és félreérthetetlenül királynőkére 
emlékeztetett. - De soha nem  tette  lapátra Nadine-t. 
Hát talán a Towers-gyilkosságig, de azon nem dolgozott 
túl sokáig. 
Eve szívverése  lelassult, elnehezedett. Biccentett Larinda felé, majd megfordult. 
- Hé - kiáltott utána Larinda. - Mi lesz  a ma estével? Valamit valamiért, Dallas. 
- Semmi kamera, mert hamarabb kipenderítik, mint 
ahogy odaérne - figyelmeztette Eve, és folytatta az útját 
kifelé. 
Mivel emlékezett az egyenruhában eltöltött időre és az 
akkori ambícióira, Eve Peabodyt kérte maga mellé segítségnek. 
- Már kezdi megjegyezni a maga arcát - türelmetlenkedett Eve,  miközeben a  felvonó lassan cammogott 
Morse lakása felé a harmincharmadik emeletre. - Jó az 
arcmemóriája. Ne szóljon egy szót sem, hacsak nem kérdezem, és akkor is maradjon rövid és hivatalos. És vágjon 
zord képet. 
- Úgy születtem. 
- Talán időnként játszogathatna a fegyvere markolatával. És igyekezzen kissé... gondterheltnek tűnni. 
Peabody szája sarka megrándult. 
- Mintha használni akarnám, és csak a felettesem jelenléte tartana vissza tőle. 
- Úgy látom, fogta az adást - lépett ki Eve a liftből, 
és balra fordult. - Feeney még dolgozik  az  adatokkal, 
tehát  nincs sokkal  több  a  kezemben, amivel nyomást 
tudnék  gyakorolni rá, csak maga. Viszont előfordulhat 
az is, hogy tévedek. 
- De ezt maga sem hiszi igazán. 

- Nem, valóban nem hiszem. Viszont Dávid Angelinivel kapcsolatban tévedtem. 
- Maga nagyon ravasz csapdát állított fel neki, és a 
kihallgatások alatt bizony pokolian bűnösnek látszott 
és Eve pillantására Peabody mélyen elpirult. - Az érintett rendőröknek lehetőségük van végignézni az üggyel 
kapcsolatos felvételeket. 
- Ismerem a szabályokat, Peabody - és Eve nagyon 
ridegen, nagyon hivatalosan mutatkozott be az ajtó mellé szerelt mikrofonba. - Ugye nyomozó szeretne lenni? 
- Igen, hadnagy- görnyedt össze kissé Peabody. 
Erre Eve egyszerűen csak bólintott, majd ismét bemutatkozott, és várt. 
- Menjen az előtérbe, Peabody, és nézze meg, nyitva 
van-e a vészkijárat? 
- Hadnagy? 
- Menjen az előtérbe - állta Eve a rendőr zavart pillantását. - Ez parancs. 
- Igenis, hadnagy. 
Abban a pillanatban, hogy hátat fordított neki, Eve 
elővette a mesterkódját, és kinyitotta a zárat. Kissé benyomta az ajtót, majd  mielőtt még Peabody visszatért 
volna,  a mesterkódot elsüllyesztette a táskája mélyébe, 
ahonnan elővette. 
- Zárva, hadnagy. 
-Jó. Nem úgy tűnik, hogy van itthon valaki, de... 
Nézzen csak ide, Peabody. Ez az ajtó nincs rendesen bezárva. 
Peabody az ajtóra pillantott, majd Eve-re,  és összeszorította a száját. 
- Ez nagyon szokatlan. Akár be is mehetnénk, hadnagy. Talán Mr. Morse bajba került. 
- Egy pont oda, Peabody. Mondjuk rá a tényállást a 
rögzítőre is - és mialatt Peabody elismételte a helyzetképet, Eve belökte az ajtót, és előhúzta a fegyverét. 
- Morse? Dallas hadnagy vagyok  a  New  Yorkrendőrségtől. Nyitva állt az ajtó. Gyanítjuk, hogy betörtek magához, és behatolunk a lakásba - lépett egy lépést 
előre, és intett Peabodynak, hogy szorosan kövesse. 
Becsusszant a hálószobába, ellenőrizte a mellékhelyiségeket, és egy pillantást vetett  a kommunikációs központra, ami nagyobb helyet foglalt el, mint maga az ágy. 
- Behatolónak semmi nyoma - közölte Peabodyval, 
majd váratlanul benézett a konyhába is. - Hová repülhetett el a mi kis madarunk? - csodálkozott, majd előhúzta 
a  kommunikátorát,  és  kapcsolatba  lépett  Feeneyjel. 
Küldj  át mindent, amit eddig sikerült összeszedned. Itt 
vagyok a lakásában, csak éppen Morse nincs sehol. 
- Még csak félig készültem el, de szerintem  tetszeni 
fog.  Először is feltörtem azt a fiatalkori botlását tartalmazó fájlt... Valósággal kivert a víz, kölyök. A kis C. J.nek tízéves korában gondjai támadtak a társadalomtudomány-tanárával. Ugyanis a tanárnő nem adott kitűnőt 
az egyik dolgozatára. 
- A rohadt kurva. 
- Ő biztos annak is tartotta. Betört a házába, és szétverte a berendezést. És megölte a kiskutyáját. 
-Jézusom, megölt egy kutyát? 
-Átvágta a  torkát, Dallas.  Fültől fülig.  Kényszergyógykezelés lett a vége, majd próbaidőre szabadon bocsátották, és közmunka végzésére kötelezték. 
- Eddig jó - és  Eve érezte, hogy az apró mozaikdarabkák lassan a helyükre kerülnek. - Folytasd. 
-Oké. Azért vagyok,  hogy segítselek.  A fickó egy 
vadiúj kétszemélyes Rockettel jár. 
- Áldjon meg az Isten, Feeney. 
- Folytatom  tovább - nézett rá egy pillanatig merőn 
Feeney. - Első munkahelyén diszpécserként helyezkedett 
el egy kis tévéállomásnál, a szülővárosában. Kilépett, 
amikor helyette  egy másik kezdő  került adásba. Egy nő. 
- Nehogy abbahagyd. Azt hiszem, szeretlek. 
- Engem mindenki szeret. Biztos a gyönyörű arcom 
miatt. A következő munkahelyén már adásba került, de 
csak hétvégenként, mint fregoli. Innen is hirtelen távozott diszkriminációra hivatkozva. Egy nő volt a szerkesztője. 
- Ez egyre jobb és jobb. 
- De a legjobb még csak most következik. A kaliforniai állomás, ahol szintén dolgozott egy rövid ideig. Itt 
nagyon jól teljesített,  egészen a harmadik vonalig vitte, 
és hétköznapi műsort kapott egy társműsorvezetővel. 
- Egy nővel? 
- Igen, de nem ez a nagy durranás, Dallas. Várj még 
egy kicsit. Egy kis időjárás-jelentő lányról van szó,  akit a 
főnökség annyira szeretett, hogy hétköznaponként beolvashatott néhány könnyebb fajsúlyú hírt. Amikor megjelent a képernyőn, felszökött a nézettség, mire a  lány elkezdte a saját ízlése szerint válogatni a híreket. Morse azzal  az indokkal lépett ki, hogy nem hajlandó együtt dolgozni egy amatőrrel. De az a kislány véghezvitt egy nagy 
kiugrást, és visszatért a mi történetünkbe. 
Eve lehunyta a szemét. 
- Mondd, hogy Yvonne Metcalfnak hívták. 
- Kiérdemeltél egy szivart. Metcalf a találkozás napja mellé a Süket Segg jelét rajzolta. Pedig amúgy jó volt 
az idő. A mi emberünknek fel kellett  rá nézni, amikor 
ebbe a városba  költözött. Vicces, hogy a kihallgatás folyamán sehol sem említette ezt a régi ismeretséget. 
- Reménytelenül imádlak. Meg fogom csókolni azt a 
randa fejedet. 
- Hé, nős vagyok. Mit fog ehhez szólni az  én kedves 
feleségem? 
- Oké, igazad van.  Szükségem van egy házkutatási 
parancsra, Feeney, és rád is, hogy feltörd Morse számítógépét. 
- A parancsot  már megigényeltem. Amint megjön, 
azonnal átküldőm. És én is rögtön indulok. 

Olykor  a  fogaskerekek  szokatlanul  simán  forognak. 
A házkutatási parancs és Feeney harminc percen belül 
megérkeztek. Eve olyan lelkesen csókolta arcon, hogy a 
férfi elvörösödött, akár egy hibridrépa. 
-Zárja be az ajtót, Peabody, utána meg menjen a 
nappaliba. És ne zavarja, hogy rend van. 
Eve két lépéssel megelőzve a kezeit már előre dörzsölgető Feeneyt, rohant a hálóba. 
- Micsoda gyönyörű rendszer - jelentette ki. - Bármit is követett  el az a seggfej,  meg  kell hagyni, ért a 
számítógépekhez. Élvezni fogom ezt a munkát - ült le a 
gép elé, miközben Eve nekilátott kiforgatni a fiókokat. 
- Rögeszmésen követi a divatot - kommentálta Eve 
a találtakat. - Semmi sem látszik viseltesnek, de azért 
nem is túl drágák. 
- Minden pénzét a játékszereibe öli - görnyedt előre 
összevont szemöldökkel Feeney. - Ez a fickó tiszteli a felszerelését,  és vigyáz rá. Mindenfelé kódzárakat helyezett 
el. Jézusom, még egy vészkiiktatót is. 
-Micsoda?  - egyenesedett  fel Eve. - Egy otthoni 
gépre? 
- Mindenesetre installált egyet - dőlt hátra óvatosan 
Feeney. - Ha nem a megfelelő kóddal próbálkozom,  törlődnek az  adatok. Ráadásul egy hangazonosítót is beépített.  Nem lesz könnyű bejutnom, Dallas. El kell mennem, hogy hozzak pár komolyabb szerszámot, és ez bizony időbe telik. 
- Menekül. A nyakam rá, hogy menekülésre fogta a 
dolgot. Tudja, hogy a nyomába eredtünk. 
Eve a sarkán hintázva végiggondolta a lehetőségeket: 
besúgó - emberi vagy elektronikus besúgó. 
- Hívd ide a legjobb emberedet. Vidd be a gépet a 
kapitányságra.  Ezzel megfoghatjuk,  bármerre is menekül. 
- Hosszú éjszakának nézünk elébe. 

- Hadnagy - jelent meg Peabody az ajtóban. Az arca 
nem  árult el semmit,  annál beszédesebben villogtak a 
szemei. - Azt hiszem, ezt látnia kell. 
A nappaliban Peabody a zömök talapzaton álló heverő felé intett. 
-Még csak egy  pillantást vetettem rá. Ha a néhai 
apám nem ilyesmiket készített volna, talán el is kerüli a 
figyelmemet. Csakhogy állandóan titkos fiókokkal és rejtekhelyekkel foglalkozott. Mi gyerekek meg folyton titkos kincskeresést játszottunk. Kíváncsivá tett, amikor 
megláttam oldalt azt a fogantyút.  Közönséges, ódivatú 
díszítőelemnek látszik,  tehát  nem  lehet más, csak egy 
titkos rejtekhely nyitókarja. 
Eve szinte érezte, hogy fut végig rajta a bizsergető 
izgalom. 
- Titkos kincs - csúszott fel Peabody hangja egy oktávnyit. 
Eve érezte, hogy a szíve erősen megdobban. Egy széles, mély fiók csusszant elő a lepedők alól, melyben egy 
bíborszínű esernyő és egy magas sarkú, vörös-fehér csíkos 
cipő hevert. 
- Megcsíptük - fordult indulatos mosollyal Peabody 
felé. - Közrendőr, maga most hatalmas lépést tett a detektívigazolványa felé. 
- Az emberem azzal vádol, hogy nem hagyod dolgozni. 
Eve mogorván nézte Feeney arcát a kommunikátor képernyőjén. 
- Csak arra kértem, hogy rendszeresen jelentkezzen 
be nálam - lépett távolabb a takarítóktól, akik Morse lakásának a nappaliját  vizsgálták. Minden  lámpa teljes 
erővel világított.  A  nap épp akkor bukott a horizont 
mögé. 
- És félbeszakítottad. Dallas, megmondtam, hogy ez 
a nyomozás lassú  lesz. Morse gyakorlott  számítógépes 
szakértő. Ismeri az összes trükköt. 

-Talán leírt mindent, Feeney. Mint egy francos riportot. És ha elkapta Nadine-t, akkor az is ott van azokon a rohadt diszkeken. 
- Együtt érzek veled, kölyök, de azzal nem jutsz hozzá hamarabb az adatokhoz, ha megszorongatod az emberünk nyakát. Adj egy kis teret, az Isten szerelmére. 
Nem terveztél valamit ma estére? 
- Micsoda? - grimaszolt Eve. - Ó, a pokolba. 
- Vedd fel az estélyidet, és hagyj  minket magunkra. 
- Nem fogok kiöltözni, mint egy agyatlan idióta, és 
szendvicseket falni,  miközben  Morse szabadlábon  kóricái. 
-Mindegy, mit viselsz, attól  még szabadlábon marad.  Figyelj rám, az egész városi hálózat őt és a kocsiját 
keresi. A lakása erős őrizet alatt áll, akárcsak a stúdió. Itt 
nem tehetsz semmit. A munkának ez a része rám tartozik. 
- De én képtelen vagyok... 
- Csak lelassítod a nyomozást azzal, ha feltartasz 
csattant fel Feeney.  - Menj el, Dallas. Abban  a pillanatban hívni foglak, amint találok valamit. 
- Elkaptuk, Feeney. Rájötünk a  ki-re,  és a hogy an-ra. 
- Hadd találjam meg a hol-t is. Ha Nadine  Furst 
még életben van, minden másodperc számít. 
Eve-t is ez nyugtalanította. Vitatkozni akart, de nem 
jutott eszébe semmi. 
- Oké, megyek, de... 
-Fel ne hívj - szakította félbe Feeney. -  Inkább 
majd  én  - és  bontotta az  összeköttetést, mielőtt Eve 
bármit is mondhatott volna. 
Eve erősen próbálkozott,  hogy megértse az összefüggéseket, az élet és a kötelesség közötti egyensúlyt, valamint 
a kompromisszum hatalmát. A Roarke-kal való együttlét 
még elég friss volt ahhoz, hogy kellemesnek találja, akárcsak egy alig kényelmetlen, új cipőt, ami nagyon szép, 
ezért hordja, amíg kényelmesen ki nem tapossa. 
Amikor  berontott a fürdőszobába,  látta,  hogy Roarke éppen öltözködik, és rögtön támadásba lendült. 
- Nehogy elkezdj sajnálkozni, mert elkéstem. Summerset már intézkedett. 
Eve lerántotta magáról  a fegyverövét, és egy székre 
hajította,   miközben  Roarke  nyugodtan begombolta 
nagy, szögletes, arany mandzsettagombját elegáns ingén. 
- Nem mondtál Summersetnek semmit - villantotta 
rá a tekintetét Roarke, miközben megrántotta az ingét, 
hogy jobban álljon. - És nekem sem. 
- Tudod, hogy dolgoztam - zökkent le félmeztelenül 
Eve egy székbe,  és húzni kezdte  lefelé a bakancsát. 
Mondtam, hogy itt leszek, és ixx is vagyok. Tudom, hogy 
tíz  percen  belül megérkeznek a vendégek - lökte  félre 
Eve a surranót, miközben Summerset nyers szavai jártak 
a fejében. - Kész leszek. Tudod, hogy nem szoktam órákat tölteni öltözködéssel és sminkeléssel. 
Miután megszabadult  a  cipőjétől, Eve elkezdett kibújni a farmerjából. Még mielőtt a nadrág földet érhetett 
volna, már el  is tűnt a szomszédos zuhanykabinban. Roarke mosolyogva követte. 
- Nem kell annyira rohanni,  Eve. Egy koktélparti 
nem valami gyár, ahol blokkolóórával jelzik, ki  mikor 
érkezett. 
-Azt mondtam, időre kész leszek - állt Eve a zuhany összevissza csapkodó vízsugarai között, miközben 
fakózöld folyadékot kent a hajára. A szappan a szemébe 
csöpögött. - Kész leszek. 
-Remek,  de senki sem fogja a  szemedre vetni, ha 
húsz  vagy  harminc perccel később csatlakozol  a  társasághoz. Azt várod tőlem, zavarjon, hogy egy másik életet 
is élsz? 
Eve égő szemét dörzsölgette, és megpróbálta kivenni 
Roarke alakját  a szappanhab és a gőz mögött. 
- Talán. 
- Akkor csalódni fogsz. Ha még vissza tudsz emlékezni, épp  abban a másik életedben találkoztunk össze. 
És nekem  is rengeteg  egyéb kötelezettségem akad 
figyelte Roarke,  ahogy Eve leöblíti a haját.  Szerette elnézni, ahogy hátrahajtja a fejét, és hagyja, hogy a sampon  és a víz végigfolyjon a bőrén. - Nem akarlak bezárni. Egyszerűen csak megpróbállak szeretni. 
Eve kisimította nedves tincseit a szeméből, miközben 
Roarke bekapcsolta neki a szárítót. Előrelépett, és megpördült. Majd Roarke legnagyobb meglepetésére két 
kézzel elkapta a fejét, és szenvedélyesen megcsókolta. 
-Nem lehetett könnyű - lépett be Eve a csőbe,  és 
lenyomta a gombot, mire egész testét körülölelte a forró 
fuvallat. - Sokszor még én sem  jövök ki saját magam- .1 
mai. Néha csodálkozom is,  miért  nem jegelsz, amikor 
így viselkedem. 
- Eszembe jutott, de túl  gyakran láttalak felfegyverkezve. 
Eve megszáradva és szappantól illatozva lépett ki a 
csőből. 
- Most viszont nincs nálam. 
Roarke elkapta a  csuklóját, majd tréfásan rácsapott 
az izmos fenekére. 
-Amikor meztelen vagy, egész más jut az eszembe. 
- Aha - fogta át Eve a nyakát, és élvezte, hogy lábujjhegyre  kell emelkedni, ha azt akarja, hogy a szemük,! 
és a szájuk egy vonalba kerüljön. - Mint például? 
Roarke sajnálkozva karnyi távolságba tolta magától. 
- Miért nem árulod el, mi izgatott fel ennyire? 
- Talán azért, mert imádlak elnézni ebben a tetszetős 
ingben - lépett odébb Eve, és levett egy háziköntöst a 
vállfáról. - Vagy talán azért, mert izgat a gondolat, hogy 
olyan szoros cipőt kell viselnem az elkövetkező néhány 
órában, amitől  sikítani támad kedvem. 

Eve a  tükörbe nézett, és szinte vágyott egy olyan 
sminkre, ami Mavisen látva mindig is taszította. Közelebb hajolt, kézbe vette a szempilla-alakítót, és bekapcsolta. 
-És  talán  -  folytatta körülnézve - azért, mert 
Peabody közrendőr rábukkant a titkos kincsre. 
-Jó neki. De miféle titkos kincsről beszélsz? 
Eve próbaképpen kacsintott egyet. 
- Egy esernyőről és egy cipőről. 
- Elkaptad - csókolta meg a tarkóját Roarke. - Gratulálok. 
-Majdnem  - javította ki Eve, miközben próbálta 
felidézni, mi a következő lépés. Végül a rúzs mellett döntött. Mavis  szerette variálni a színeket, de  Eve kedvelte 
azt, ami legalább három hétig kitartott. - Megtaláltuk a 
bizonyítékokat. És azonosították az ujjlenyomatait a szuvenírjein. Az ernyőről csak az övét, és az áldozatét tudtuk levenni. A cipőn találtunk ezeken kívül is néhányat, 
de feltehetően csak az eladókét. Vadonatúj cipő, alig kopott még meg a talpa,  és  több  párat  is vett belőle a 
Saksnál, közvetlenül a halála előtt. 
Eve visszament  a hálószobába, emlékezetébe idézte 
azt  az illatos krémet, amit Roarke Párizsból hozott,  és 
kibújt a köntösből, hogy magára tudja kenni. 
- Az egyedüli gond, hogy még nincs a markunkban. 
Valahogy megtudta, hogy  megyek, és lelépett. Feeney 
épp most nyüstöli a számítógépét, hátha  elő tud bányászni valamit, ami a nyomára vezethet. Betáplálták a 
körözést a hálózatba, de lehet,  hogy már elhagyta a várost. Nem is jöttem volna ma éjjel ide, de Feeney egyszerűen elmart maga mellől. Azt mondta,  bosszantom  az 
embereit. 
Benézett  a gardróbba, és kiszúrt egy apró,  rézszínű 
koktélruhácskát. Kivette  és maga elé tartotta. A ruha 
hosszú ujjai egy igen mélyen dekoltált nyakrészt fogtak 
körül. És ha a szoknya rövidebb lett volna, már bíróság 
elé is idézik közszeméremsértésért. 
- Akarod, hogy alávegyek valamit? 
Roarke benyúlt a felső fiókba, és elővett egy színben 
a ruhához illő, háromszög alakú textildarabot, amit csak 
hatalmas jóindulattal lehetett volna bugyinak  nevezni. 
- Ez megteszi. 
Eve orvul kikapta a kezéből, és belebújt. 
-Jézusom - sóhajtott fel, miután vetett  egy pillantást magára a tükörben. - Mit vétettem? - de mivel túl 
késő volt, hogy vitatkozni kezdjen, felvette a ruhát, majd 
elkezdte magára aggatni az ékszereit. 
-Mindig szerettem elnézni, ahogy öltözöl, de most 
majd megőrjítesz. 
- Tudom, tudom. Menj le. Én is mindjárt ott leszek. 
- Várj még, Eve. Kicsoda? 
- Ki kicsoda? - rántotta helyre  a ruha vállrészét Eve. 
- Még nem mondtam volna? 
- Nem - felelt Roarke csodálatra méltó türelemmel. 
- Nem mondtad. 
- Morse  - hajolt le Eve a cipőjéért. 
- Viccelsz. 
- C. J. Morse - fogta meg a cipőt Eve, mintha csak 
egy fegyvert tartana a kezében, miközben tekintete elsötétült. - És  ha majd végeztem azzal a kis kurvapecérrel, 
több adásidőt kap, mint amiről valaha is álmodott. 
Ebben   a  pillanatban  felcsipogott  a  belső  link. 
A hangszóróból Summerset rosszalló hangja áradt feléjük. 
- Megérkeztek az első vendégek, uram. 
- Rendben. Morse? - fordult Eve felé Roarke. 
- Pontosan.  Majd tájékoztatlak  néhány  szendvics 
mellett - túrt bele Eve a hajába. - Mondtam már, hogy 
elkészültem. Ó, és Roarke? - fűzte az ujjait Roarke kezébe. -  Az utolsó  pillanatban még meghívtam  valakit. 
Larinda Marsot. 
Huszadik fejezet 
Eve úgy vélte, rosszabbul is alakulhatott volna a nyomozás utolsó felvonása. A fogadáson határozottan hangulatosabb légkör uralkodott, mint apró irodájában. Az ételt 
pedig össze sem lehetett hasonlítani az étkezdeivei. 
Roarke  kinyitotta hatalmas,  kupolás mennyezetű 
szalonját, ahol a falakat tükrök borították, a padlót csillogó falapokból rakták ki, és szikrázó világítótestek szórták a fényüket. A falak mellett hosszú, ívelt asztalok álltak,  roskadásig  rakva egzotikus,  apró szendvicsekkel. 
Színpompás, falatnyi törpegalambtojások egy  holdi 
farmkolóniáról, a Japán-tengerből halászott ízletes, rózsaszín rákocskák,  sajtfantáziák,  melyek  elolvadtak  a 
nyelven,  állatformára sütött, pástétommal,  vagy vajjal 
töltött  tészták, jégkására halmozott,  fénylő kaviárhegyek, és  olvasztott  cukorral gazdagon bevont gyümölcsök várták a vendégeket. 
De  akadt még más is. Egy melegített asztal gőzölgött a fűszerektől. Egy félreeső helyen a vegetáriánusok 
találhattak maguknak mindenféle kincseket, tőle diszkrét távolságban pedig a megátalkodott húsevők. 
Roarke sokkal jobban szerette az élő zenét  a rögzítettnél,  és a teraszokon a meghívott zenekar csendes játéka csak  még jobban kiemelte a beszélgetéseket. Persze 
az idő előrehaladtával egyre tüzesebb dallamokba kezdtek, hogy  magukhoz csábítsák a táncolni vágyókat. 
A kavargó színek, illatok  és fények mögött egyszerű, 
fekete ruhás pincérek hordozták körbe a karcsú pezsgőspoharakkal megrakott ezüsttálcákat. 
- Ez olyan finom - dobott egy apró, fekete gombát a 
szájába Mavis. Alkalomhoz illő, konzervatív öltözetet viselt, ami annyit tett, hogy elfedte testének nagy részét, a 
haját pedig szolid vörös színre festette. De azért hű maradt  önmagához, és az  íriszét is bepirosította. - Még 
most sem hiszem el, hogy Roarke meghívott. 
- A barátom vagy. 
- Aha. Hé,  szerinted később, amikor már mindenki 
kezd egy kicsit  beszívni, megkérhetem a zenekart, hogy 
elénekelhessek egy számot? 
Eve végignézett a gazdag,  kiváltságos  vendégseregen, a valódi arany- és gyémántragyogáson, majd elmosolyodott. 
- Szerintem nagyszerű lenne. 
- Főnökasszony - ragadta meg villámgyors mozdulattal Eve kezét Mavis. - Azonnal beszélni akarok a zenészekkel. Valahogy be kell lopnom magam a szívükbe. 
- Hadnagy. 
Eve elfordította Mavisról a tekintetét, és addig emelte, amíg nem találkozott Tibble rendőrfőnök szemével. 
-Uram. 
- Nagyon... civilnek néz ki ma este - és amikor látta, hogy Eve megrezzent erre a megjegyzésre, hangosan 
felkacagott. - Bóknak szántam. Roarke nagyon kedveli a 
látványosságokat. 
- Igen, valóban kedveli. Jó oka van rá - de  nem emlékezett pontosan, mi is az a jó ok. 
- Történetesen én is így gondolom. A  feleségem is 
érdekelt benne - emelt le Tibble egy poharat egy szomszédos tálcáról, és belekortyolt a pezsgőbe.  -  Csak azt 
sajnálom, hogy ez az idióta öltözet soha nem megy ki a 
divatból - és szabad kezével meglazította a gallérját. 
- Próbálná csak ki a cipőimet - mosolyodott el Eve. 
- A szépségért meg kell szenvedni. 
- Inkább vagyok slampos, de legalább érezzem magam kényelmesen - állt ellen a kísértésnek, és nem rántotta meg a fenekébe bevágó ruháját. 
- Hát - fogta karon Tibble, és egy békés facsoport 
felé kezdte  vezetni -, most,  hogy lefutottuk a kötelező 
udvariassági köröket, szeretném elmondani, milyen kitűnően vezette a nyomozást. 
- Angelinivel árnyékra vetődtem. 
-Nem,  csak rossz logikát követett. Majd visszakozott, és talált egy másik szálat, ami másoknak addig elkerülte a figyelmét. 
- Mázlim volt azzal az albínó narkóssal, uram.  Csupán a szerencsén múlott, semmi máson. 
-A szerencse sokat számít. Mint ahogy a kitartás... 
és a részletek megragadása. De végül sarokba szorította, 
Dallas. 
- Még mindig szabadlábon menekül. 
-Nem jut messzire. Éppen a nagyravágyása miatt 
fogjuk végül elcsípni. Ismert az arca. 
Eve továbbment. 
- Uram,  Peabody közrendőr kiváló munkát végzett. 
Éles a szeme, és kitűnőek az ösztönei. 
- Mint ahogy  ezt a jelentésében  is megemlítette. 
Nem feledkezem meg róla - és amikor az órájára pillantott Eve  rádöbbent,  hogy Tibble éppen  olyan ideges, 
mint ő. - ígértem Feeneynek egy üveg ír whiskyt, ha sikerül még éjfél előtt betörnie Morse gépébe. 
- Ha ez nem hozza meg a kívánt eredményt, akkor 
semmi - mosolygott Eve. Szükségtelen volt emlékeztetnie a rendőrfőnököt, hogy Morse lakásában nem találták 
meg a gyilkos fegyvert. Már tudta. 
Amikor meglátta Marco Angelinit belépni a terembe, megmerevedett. 
- Bocsásson meg, Tibble rendőrfőnök úr. Most érkezett valaki, akivel feltétlenül beszélnem kell. 
ki 
- Ez  szükségtelen,  Dallas  - tette kezére  a karját 
Tibble. 
- Szerintem viszont igenis szükséges, uram. 
Eve tudta, mikor figyelt  fel rá Angelini, mert abban 
a pillanatban megrándult az  arca. Megtorpant,  összefűzte kezét a háta mögött, és várt. 
- Mr. Angelini. 
- Dallas hadnagy. 
- Sajnálom a kellemetlenségeket,  amit a nyomozás 
során önnek és a családjának  okoztam. 
- Sajnálja? - meredt rá rideg tekintettel Angelini. 
A fiamat gyilkossággal vádolta, megfélemlítette, megalázta, és minden elképzelhetőnél nagyobb bánatot okozott  azzal, hogy rács mögé csukta, holott mindössze egy 
gyilkosságot látott? 
Eve magyarázkodhatott  volna. Emlékeztethette volna, hogy a fia nem csupán  szemtanúja volt az erőszaknak, de sarkon fordult, és elmenekült,  miközben semmi 
más nem járt az eszében, csak a túlélés, és ezt  később a 
nyomozás vezetőjének a megvesztegetésével próbálta elkendőzni. 
- Sajnálom, hogy további szenvedést okoztam a családjának. 
- Nem hinném, hogy át tudja érezni a kifejezés jelentését - siklott tova Eve-ről a tekintete. - Viszont szeretném tudni, hogy ha nem  élvezné ilyen ember társaságát, mint Roarke, és nem foglalnák le ennyire a házigazdái teendők, vajon az igazi gyilkos után vetné-e magát? 
Könnyű magát kiismerni. Megalkuvó, törtető, a média 
szajhája. 
-Marco  -  szólalt meg halkan  Roarke, miközben 
egyik kezét Eve vállára helyezte. 
-Nem  - rázta le magáról Eve.  -  Ne védj  meg. 
Hadd fejezze csak be. 
-Nem  hagyhatom.  De betudom a lelkiállapotodnak, hogy rátámadtál Eve-re a saját otthonában. Semmi 
keresnivalód itt - jelentette ki acélosan, ami viszont arról 
tanúskodott, hogy ezt nem hajlandó figyelembe venni. 
Kikísérlek. 
- Ismerem az utat - szúrt Marco tekintetével Eve felé. - Véget vetünk az üzleti kapcsolatainknak, Roarke, 
amilyen hamar csak lehetséges. Többé nem bízom az értékítéletedben. 
Eve ökölbe szorított kézzel, remegve figyelte Marco 
távozását. 
- Miért viselkedtél így? Bocsánatot akartam kérni. 
- Azt akartál - helyeselt Roarke, és maga felé fordította Eve-t. - De ez már személyes. Senki, az égvilágon 
senki sem léphet az otthonunkba, aki így beszél véled. 
Eve próbálta tompítani a kimondottak élét. 
- Summerset  is megteszi. 
Roarke elmosolyodott, és könnyedén megcsókolta. 
- Ő kivétel, és ennek  okai túl bonyolultak ahhoz, 
hogy  most  elmagyarázzam -  dörzsölte meg  az  Eve 
szemöldökei közé  fagyott ráncot a hüvelykujjával. 
- Oké. Azt hiszem,  az Angelinik nevét nyugodtan 
kihúzhatom  arról a listáról,  akiknek karácsonyi lapot 
szoktam küldeni. 
- Ezzel meg fogunk  tanulni együtt élni. Mit szólnál 
egy korty pezsgőhöz? 
- Egy perc. Előbb rendbe szedem magam - simította meg Roarke arcát. Egyre könnyebben tudta megérinteni akkor is,  ha nem  voltak egyedül. - Azt hiszem, el 
kell mondanom, hogy  Mars behozott a retiküljében egy 
rögzítőt. 
Roarke vigyorgott. 
- Behozott. Én pedig elcsentem, amikor a vegetáriánus asztalnál mellette álltam. 
-Nagyon  ügyes.  Sohasem említetted, hogy  zsebmetszésben is szereztél némi gyakorlatot. 
- Sohasem kérdezted. 
- Majd juttasd eszembe, hogy kérdezzek rá. És még 
sok minden másra is. Mindjárt jövök. 
De  nem  foglalkozott  azzal, hogy  valóban  rendbe 
szedje magát. Csak szüksége volt pár percre, hogy megnyugodjon, és talán még  néhányra,  hogy felhívja Feeneyt, habár maga elé képzelte, ahogy falba veri dühében 
a fejét, mert félbeszakították a munkáját. 
Még egy órája maradt, hogy megszerezze azt az üveg 
ír whiskyt. Eve nem hitte,  hogy árthat vele,  ha emlékezteti  erre.  A könyvtár ajtaja előtt állt, és már készült, 
hogy kikódolja a  zárat, amikor Summerset  lépett  elő 
mögüle az árnyékból. 
- Hadnagy, önt keresik. A hívás egyszerre magántermészetű, és sürgős. 
- Feeney? 
- Nem árulta el a nevét - húzta Summerset az orrát. 
- Majd itt felveszem - és megengedte magának azt a 
kis örömöt, hogy hagyta az ajtót rácsukódni Summerset 
arcára.  -  Világítást! - parancsolta,  mire a könyvtárat 
fény árasztotta el. 
Már hozzászokott a bőrkötésű könyvekkel borított 
falak látványához, és a papírra nyomtatott  betűkhöz, 
melyek halkan suhogtak, miközben lapozott. De  ezúttal 
alig  vetett rájuk egy pillantást,  egyenesen a Roarke  íróasztalán álló link felé igyekezett. 
Felvette, majd mozdulatlanná dermedt. 
-Meglepetés,  meglepetés - ragyogott  rá Morse a 
képernyőről. - Lefogadom, nem számított  rám. Látom, 
mindenki partihoz öltözött. Remekül fest. 
- Már kerestem magát, C. J. 
-Ó, igen, tudom. Sok mindent keresett. De már 
nem számít.  Hallgass rám figyelmesen. Ez  a  hívás maradjon kettőnk között, különben apró darabokra metélem  a barátnődet. Köszönj szépen  Dallasnak, Nadine! 
Kinyújtotta az egyik  kezét, mire Nadine is  feltűnt 
mellette.  Eve, aki annyi  borzalmat látott  élete során, 
hogy azt már maga sem számolta, ezúttal valóban megrémült. 
- Bántott, Nadine? 
- Én... - és felnyögött, amikor Morse a hajánál fogva hátrarántotta a fejét, és egy hosszú, keskeny pengét 
szorított a torkához. 
-És most  meséld  el,  hogy  igazán kedves  voltam 
hozzád. Mondd! - szorította a nyakához a kés lapját. 
Kurva. 
-Jól vagyok. Minden oké - hunyta le Nadine a szemét, és Eve látta,  hogy egy könnycsepp  csordul elő a 
szempillája alól. - Bocsánat. 
- Bocsánatot  kér - sziszegte összeszorított szájjal 
Morse, és olyan közel tolta hozzá az arcát, hogy Eve egyszerre látta mindkettejüket. - Bocsánatot kér, mert anynyira csúcskurva akart lenni, hogy lerázta az  őrt, akit 
maga állított rá, és egyenesen az én ölelő karjaimba rohant, így volt, Nadine? 
- igen. 
- Én pedig meg foglak  ölni, de nem olyan  gyorsan, 
mint a többieket. Hanem lassan és fájdalmasan,  hacsak a 
kis  barátnőd, a  hadnagy meg nem  tesz mindent, amit 
mondok. Nincs igazam? Mondd meg neki, Nadine. 
- Meg fog ölni - szorította össze Nadine a száját, de 
így sem tudta fékezni az ajkai remegését. - Meg fog ölni, 
Dallas. 
- így  igaz. De  ugye nem akarja, hogy meghaljon, 
Dallas? Louise is a maga hibájából  halt meg. A maga és 
Nadine  hibájából.  Nem  ezt érdemelte volna. Ö tudta, 
hol a helye. Nem akart csúcskurva lenni. A maga hibájából kellett meghalnia. Ugye nem  akarja, hogy ez újra 
megtörténjen? 
Még mindig Nadine torkához  szorította a kést, és 
Eve látta, hogy remeg a keze. 
- Mit akar, Morse? - és felidézve magában Mira profilját, a megfelelő húrokat pendítette meg. - A maga kezében az irányítás. 
- így igaz - vigyorodott el Morse. - Kurvára igaz. 
Eddigre  már kiíratta a képernyőre a jelenlegi helyzetemet. Láthatja, hogy a Greenpeace park egy csendes szögletéből hívom. Gyönyörű hely. Persze sötétedés után már 
senki sem  vetődik  erre. Hacsak  nem elég okos  ahhoz, 
hogy hatástalanítsa azt az  elektromos  teret, aki távol 
tartja innen a semmirekellőket és a drogosokat. Pontosan 
hat percet  adok, hogy ideérjen, és megkezdhessük az alkudozást. 
- Hat percet? Ennyi idő alatt még teljes  sebességgel 
is csaknem lehetetlen  odaérni. Ha belekerülök egy forgalmi dugóba... 
- Akkor ne kerüljön bele - csattant fel Morse. - Hat 
perc, a beszélgetés  végétől számítva, Dallas.  Tíz másodperc, ha talán hívni akar valakit,  tíz másodperc, hogy 
kapcsolatba lépjen  valakivel, vagy összekacsintsanak, és 
máris kezdem Nadine feldarabolását.  Egyedül jöjjön. Ha 
kiszagolom, hogy  magával hozott valakit, már  bele  is 
vágok. Nadine is azt akarja, hogy egyedül jöjjön,  igaz? 
majd biztatásképp  elfordította kissé a pengét, és  vékony 
vágást ejtett a nyakán! 
- Kérem -  hajolt hátra,  amennyire  csak tudott. 
Kérem... 
- Ha még egyszer megvágja, nem tárgyalok tovább. 
- Dehogynem - biztosította  Morse.  - Hat perc. Ettől a pillanattól számítva. 
A képernyő kihunyt.  Eve ujja a billentyűk fölött lebegett. Tudta, ha  felhívná a diszpécsert, perceken belül 
járőrök fognák körül a parkot. De aztán eszébe jutott a 
rendőrségre beépített besúgó és az elektronikus lehallgatás. 
És az  is,  ahogy a vér csöpögött Nadine nyakából. 
Keresztülrohant a könyvtáron, és futás  közben csapott a lift hívógombjára.  Úgy vélte,  azért a fegyverére 
szükség lehet. 
C. J. Morse élete nagy napját  élte. Kezdte látni, hogy a 
gyors gyilkosságok rövid úton  ismertté tették. Csodálattól eltelve figyelte, amint az  emberek meghajolnak a 
félelem előtt, és bűvöletbe esnek tőle. 
Mindezt  Nadine Furst szeméből olvasta ki. Üveges 
tekintettel nézett fel rá, tíg pupillái feketén fénylettek, 
alig látszott a szélükön némi szín. Morse elégedetten vette észre, hogy szó szerint halálra rémült. 
Nem vágta meg újra.  Ó, pedig mennyire akarta, és 
igyekezett is minél gyakrabban megmutatni neki a pengét,  nehogy kihunyjon  a szeméből a rémület  fénye.  De 
lényének egy részét  aggasztotta az a zsaru kurva. 
Nem mintha nem  tudna  elbánni  vele,  merengett 
Morse. El tud,  méghozzá az egyedüli módon,  amiből a 
nők értenek. Úgy, hogy megöli. De nem olyan gyorsan, 
mint a többieket. Hiszen próbált túljárni az eszén, és  ezt 
nem tudta tolerálni. 
A nők  mindig  igyekeznek reflektorfénybe kerülni, 
mindig megtalálják  a módját, hogy elszemtelenedjenek. 
Állandóan ez történt vele,  amióta csak az eszét tudta. 
Kezdve azzal a rámenős, kurva anyjával. 
- Nem a legjobbat nyújtod, C.J. Használd már a fejed, az 
Isten szerelmére. A tekinteteddel vagy a kedvességeddel nem oldhatsz meg mindent az életben. Egyszerűen nem elég. Többet vártam tőled. He nem te vagy a legjobb,  akkor nem vagy senki. 
De a legjobb lett belőle, vagy  nem?  Gondolatban 
önmagára mosolygott,  és elkezdte  rángatni a remegő 
Nadine haját.  Hosszú évekbe került. Az odaadó, jó fiút 
kellett játszania, mialatt éjjelente arról álmodott, hogy 
gyilkol. Gyönyörű álmok voltak ezek, az édesnél is  édesebbek, amíg sikerült elhallgattatnia a reszelős, követelődző hangokat. 

- Tehát megtettem - jegyezte meg társalgási hangnemben, miközben a kés hegyét Nadine torkához érintette. - És olyan könnyű volt. Egyedül élt abban a nagy, 
szörnyen fontos házban, miközben lefoglalta az a szörnyen fontos munkája. Én pedig egyenesen besétáltam. 
C. J., mondta. Mit keresel itt? Nehogy azt mondd, 
hogy megint kirúgtak.  Ha nem koncentrálsz, soha  az 
életben nem leszel sikeres. Én pedig csak mosolyogtam 
rá, és azt mondtam, hogy Kuss legyen, anyuci, baszd 
meg. És elvágtam a torkát. 
Hogy meg is mutassa, könnyedén elrántotta a kést 
Nadine nyaka  előtt. A mozdulat  alig karcolta  meg a 
bőrt. 
- Kidülledt a szeme, ömlött belőle a vér, és végleg 
befogta a pofáját. De tudod, Nadine, valamit azért  tanultam a vén ribanctól. Volt idő, amikor  valóban  koncentráltam.  Sikereket kellett elérnem. És eldöntöttem, 
hogy úgy tehetem a legtöbbet, ha megszabadítom a  világot a nagypofájú, törtető ringyóktól, a haladás kerékkötőitől. Mint amilyen Towers vagy Metcalf is volt.  Mint 
amilyen te is vagy, Nadine - hajolt előre, és homlokon 
csókolta az áldozatát. - Épp olyanok voltak, mint te. 
Nadine már nem remegett. Még  a  gondolatai is 
megdermedtek. Már nem rángatta a kötelékeit,  nem 
csinált semmit. Engedelmesen ült, mint egy rongybaba, 
és csak időnként törte  meg mozdulatlanságát a testén 
végigfutó reszketés. 
-Megpróbáltál félreállítani. Még a vezetőséghez is 
elmentél, csak hogy távol tudj a stúdiótól. Azt mondtad 
nekik, hogy én... - és a nyomaték kedvéért a torkához 
szorította a kést - én vagyok a zabszem a seggükben. 
Tudtad, hogy az a kurva Towers soha nem adott  volna 
nekem interjút. Zavarba  jöttem mellette, Nadine. Soha 
nem ismert volna el engem mint újságírót. De  én elintéztem. Egy jó riporter folyamatosan ássa elő az újabb és 
újabb információkat, ugye, Nadine? Én pedig mélyre ástam, és egyszer csak kikapartam valami szaftosat a szeretett kislánya idióta szeretőjéről. És addig kotlottam rajta, 
amíg a boldog örömanya  el nem készítette az esküvő 
terveit.  Megzsarolhattam volna, de ez nem lett  volna az 
igazi, ugye? Nagyon idegesnek láttam aznap éjjel,  amikor felhívtam, és az arcába vágtam az igazságot. 
Morse szemei összeszűkültek, majd felragyogtak. 
-És akkor már ő  akart  velem  beszélni,  Nadine. 
Ó,  de még mennyire,  hogy akart.  Azt lefogadhatod. 
Megpróbált eltiporni pedig én csak tudósítani akartam 
az előásott anyagot. De Towers nagyban játszott, és egyszerűen  agyon akart csapni, mint egy férget. Pontosan 
ezt  mondta nekem  a linkben. És semmi kétség, komolyan is gondolta. És amikor azon az utálatos utcán feléje 
közeledtem, gúnyolódni kezdett.  Elkésett.  És most, 
maga kis szarházi, intézzük el gyorsan a dolgot. 
Morse úgy nevetett, hogy egyik kezét  a gyomrára 
kellett szorítania. 
- Ó, én aztán gyorsan elintéztem. Dülledt szemek, 
és vér, pontosan úgy, mint az én drága, öreg  anyucimnál. 
Könnyedén odacsapott Nadine fejére, majd felállt, és 
szembenézett a saját maga által felállított kamerával. 
- C. J. Morse riportját hallják. Az óra csak ketyeg, és 
nem úgy tűnik, hogy az a hősies kurva nagyon igyekszik, 
hogy megmentse barátnőjét a kivégzéstől. Habár elkoptatott közhely, de ismét bizonyítást nyert,  hogy a nők 
folyton elkésnek. 
Hangosan felnevetett, és szinte oda sem figyelve viszszakézből szájon vágta Nadine-t, amitől erősen beverte a 
hátát a lócába, ahová a íerfi korábban leültette. Egy utolsó, gurgulázó kuncogásroham után komolyságot erőltetett magára, és ismét farkasszemet nézett az optikával. 
- Ebben az államban 2012-ben tiltották meg, hogy 
a híradók közvetítsék a kivégzéseket, öt évvel azelőtt, 
hogy a legfelsőbb bíróság alkotmányellenesnek nyilvánította, és eltörölte a halálbüntetést. Persze öt  nagypofájú 

asszony hatására hozták ezt a határozatot, tehát véleményem szerint semmisnek kell tekinteni. 
Egy apró zseblámpát húzott elő  a zsebéből, majd 
Nadine felé fordult. 
- Most bemegyek a stúdióba, Nadine. Húsz másodpercen belül adásban  leszünk -  és elgondolkodva félrefordította  a fejét. - Tudod, rádférne egy kis smink. Milyen kár, hogy ilyesmire nincs időnk. Biztos vagyok benne, hogy a legjobb formádat akarod hozni,  amikor utoljára a képernyőre kerülsz. 
Morse Nadine mellé lépett, a kést végigfektette a 
torkán, és  a kamerába nézett. 
-Tíz,  kilenc, nyolc... - és amikor  sietős léptek surrogását hallotta meg a  kaviccsal  felszórt  ösvény felől, 
hátrapillantott. - Nahát, nahát.  Ezek szerint mégis csak 
megjött. És még maradt is pár másodperce. 
Eve olyan hirtelen állt meg, hogy csaknem  elcsúszott. Sok mindent látott már tíz, rendőrként eltöltött év 
alatt. Rengeteg olyasmit, amit  legszívesebben kitörölt 
volna az emlékezetéből.  De soha nem tapasztalt még 
olyasmit,  ami hasonlatos lett volna a látványhoz, ami 
most a szeme elé tárult. 
A fényt követve jutott el a dráma színhelyére - a 
parkban felállított padhoz -, ahol Nadine tehetetlenül 
ült, miközben kést emeltek a torkához. A nyakára rászáradt a vér. Mögötte Morse állt egy- takaros, körgalléros 
ingben, színben hozzá illő zakóban, és egy háromlábú 
állványra emelt  kamerába nézett, amin úgy világított a 
vörös jelzőfény, mint az igazság szeme. 
- Mi a fenére készül, Morse? 
- Élő közvetítésre - felelt Morse kedvesen. - Kérem, 
lépjen a fénybe, hadnagy, hogy a nézők is jól láthassák. 
És Eve, miközben le sem vette róla a szemét, a fénykörbe lépett. 
Már túl régóta  elment,  gondolta magában Roarke, és 
hirtelen azon vette észre magát, hogy idegesíti a parti 
lármája. Eve sokkal inkább felzaklatta magát, mintsem 
gondolta. Ez nyilvánvaló. Már kezdte sajnálni, hogy nem 
bánt keményebben Angelinivel. 
De átkozott legyen, ha most erre gondol vagy szemrehányásokkal illeti magát.  Tudta, csak akkor nyugszik 
meg, ha személyesen néz utána. Csendesen kiosont a teremből, minél távolabb a fénytől, a zenétől és a beszélgetések morajától. A ház ugyan túl hatalmas ahhoz, hogy 
átkutassa, de egyetlen kérdést kellett csupán feltennie, 
hogy megállapítsa Eve tartózkodási helyét. 
- Eve - ejtette ki a száján, és Summerset abban a pillanatban előlépett az árnyékból. 
- Elment. 
- Mit értesz azon, hogy elment? Hová ment? 
Mivel arról a nőről volt szó,  aki,  ha csak tehette, 
mindig a hátát mutatta neki, Summerset vállat vont. 
- Nem tudom. Egyszerűen  kirohant a házból, bevágta magát a kocsijába,  és  elrobogott. Nem kegyeskedett tájékoztatni az úti céljáról. 
Roarke gyomrában a görcs aggodalomba fordult. 
- Ne szórakozz velem, Summerset. Miért ment el? 
Summerset sértetten szorította össze a száját. 
- Talán a hívás miatt, amit pár  perccel a távozása 
előtt kapott. A könyvtárban fogadta. 
Roarke sarkon fordult, a könyvtár ajtajához rohant, 
és kikódolta. Summersettel a nyomában az íróasztalhoz 
szaladt. 
-Játszd vissza az utolsó hívást. 
Miközben az anyagot  nézte, egyre jobban eluralkodott rajta a félelem. 
-Jézus Krisztus, érte ment. És teljesen egyedül. 
Már kint is termett az ajtón, úgy kiabálta vissza az 
utasításait. A hangja vágott, akár a lézer. 

- Informáld erről a hívásról Tibble rendőrfőnököt... 
négyszemközt. 
- Habár csak igen rövid idő áll a rendelkezésünkre, hadnagy, biztos  vagyok benne, hogy  a nézőket  érdekelni 
fogja a nyomozás menete - öltötte magára hivatásos mosolyát Morse, miközben a kést még mindig Nadine torka 
előtt tartotta. - Egy ideig hamis nyomot követett, és letartóztatott egy ártatlan embert. 
- Miért ölte meg őket, Morse? 
- Ó,  mindent  alaposan  dokumentáltam a jövőbeli 
adások számára. Most beszéljünk inkább magáról. 
- Borzalmasan érezhette magát, amikor rádöbbent, 
hogy Louise Kirskit ölte meg Nadine helyett. 
- Nagyon rosszul éreztem magam. Louise-t aranyos, 
csöndes nőnek ismertem, helyénvaló törekvésekkel.  De 
nem én  voltam a bűnös. Nadine-nal együtt hibáztak, 
amikor csapdát akartak nekem állítani. 
- Maga akart nyilvánosságot - intett Eve szemével a 
kamera felé. - És most minden bizonnyal meg is kapja. 
De  ezzel reflektorfénybe kerül, Morse. Most már nem 
hagyhatja el ezt a parkot. 
- Ó,  van egy  tervem, efelől ne aggódjon. De még 
maradt  pár percünk, mielőtt  ez  az  egész  véget  ér. 
A nagyérdemű tudni szeretne az  eseményekről. Ehhez 
joguk van. Én pedig azt akarom, hogy mindenki lássa a 
kivégzést. De azt is, hogy maga személyesen nézze végig. 
Hogy szemtanúja legyen annak,  amit  tulajdonképpen 
maga okozott. 
Eve  Nadine-ra nézett. Rádöbbent,  hogy tőle nem 
várhat segítséget.  Sokkot kapott, Morse talán még be is 
gyógyszerezte. 
- Engem nem lesz olyan könnyű nyakon csípni. 
- Legalább több élvezetet találok benne. 
-Hogy sikerült elkapnia Nadine-t? - lépett közelebb Eve, miközben Morse szemébe nézett, a kezeit pe
dig úgy tartotta, hogy a másik is lássa. - Ehhez nagyon 
okosan kellett taktikáznia. 
- Okos is vagyok. Csak az emberek, különösképpen 
a nők, nem tartanak túl sokra. Csak el kellett ejtenem 
előtte, hogy tudok egyet s mást a gyilkosságokról. Hogy 
egy halálra rémült szemtanú vagyok, aki személyesen vele, és csak vele akar beszélni. Tudtam, hogy le fogja rázni 
a kullancsát, mert amikor  egy nagy sztori után veti magát, szörnyen törtetővé válik. Egy garázsban kaptam el. 
Olyan  egyszerű volt, mint most  beszélni róla. Beadtam 
neki egy kis kábítószert, beraktam  a saját kocsijába, és 
elhajtottam.  És amikor egy bérelt külvárosi parkolóhoz 
értem, otthagytam a járműben. 
- Nagyon okos - lépett még közelebb Eve, de megtorpant, amikor Morse kérdőn felvonta a szemöldökét, és 
erősebben szorította a pengét Nadine torkához. - Igazán 
- emelte fel a kezét. - Tudta, hogy ha idehív, eljövök. 
De honnan? 
- Azt hitte, hogy a ráncos haverja, az a Feeney mindent tud a számítógépekről? A pokolba is, hiszen köröket tudnék futni akörül a hacker körül. Már hetekkel ezelőtt behatoltam a rendszeretekbe. Minden adatátvitel, 
minden terv, minden lépés egyből a tudtomra jutott. Folyamatosan egy lépéssel maga előtt jártam, Dallas. 
- Aha, előttem járt. De  maga nem őt akarja megölni, Morse. Maga engem akar. Én üldöztem, én okoztam 
minden nyomorúságát. Miért nem hagyja elmenni? Különben is, se lát, se hall. Inkább engem fogjon túsznak 
helyette. 
Morse felvillantotta kisfiús mosolyát. 
- Miért ne ölném meg előbb őt, utána meg magát? 
Eve felvonta az egyik vállát. 
-Úgy gondoltam, kedveli a kihívást. Ezek szerint 
tévedtem. Towers kihívás volt.  Rengeteget kellett beszélnie, hogy elcsalja oda, ahová végül sikerült. De Metcalf nem számít. 

- Komolyan beszél? Egy rohadéknak gondolt - vicsorította ki a fogait, és szinte sziszegett. - Ha nincsenek 
olyan a csöcsei,  még mindig az időjárás-jelentést szajkózná, és nem rabolta volna el tőlem az adásidőt! Esküdöznöm kellett, mekkora  rajongója lettem, és hogy  egy 
húszperces riportot  szeretnék  vele  készíteni.  Egyedül 
csak vele.  És azt is mondtam, hogy egy nemzetközi  műholdra lesz fellőve az adás. 
- Tehát ezért találkoztak éjjel a hátsó udvarban. 
- Aha. Kicsípte magát,  mosolyogott, és egy cseppet 
sem  gyanakodott.  Próbált biztosítani róla,  mennyire 
örül, hogy végül én is megtaláltam a helyemet.  A kibaszott helyemet. És, nos,  befogtam a pofáját. 
-Be.  Már  látom, hogy vele is nagyon ügyesen elbánt. De  Nadine? Ő egy szót sem szól. Szerintem jelenleg még a gondolkodásra is képtelen. Tudni sem fogja, 
hogy maga visszafizet mindenért. 
- Elég, ha én tudom. Múlik az idő. Talán jobb lenne, 
ha félreállna, Dallas,  különben a vér összefröcsköli a csinos ruhácskáját. 
- Várjon - és Eve cselből tett egy lépést oldalra, miközben a háta  mögé nyúlt, és előhúzta a fegyverét. 
Csak egyet pislogsz, szarházi, és ropogósra sütlek. 
Morse többször is pislogott. Mintha a  fegyver egyenesen  a semmiből termett volna Eve kezében. 
- Ha elsüti, esetleg megremeg a kezem. Nadine pedig hamarabb elpatkol, mint én magam. 
-Talán -  jelentette ki higgadtan Eve. - De  talán 
mégsem. Maga viszont mindenképpen halott. Dobja el a 
kést, Morse, lépjen hátra egy lépést, vagy az agya kiveri a 
koponyája tetejét. 
-  Kurva. Azt hiszed, fenyegethetsz? - rántotta talpra 
Nadine-t, hogy az pajzsként takarta, majd a testet Eve 
felé lódította. 
Eve azzal a karjával kapta el, amivel a fegyvert tartó 
kezét támasztotta alá, de addigra Morse már el is tűnt a 
fák között. Eve nem látott más megoldást, ezért kétszer 
erősen pofon ütötte Nadine-t. 
- Térj magadhoz. A fenébe is. 
- Meg akar ölni - révedt el Nadine tekintete, majd 
amikor Eve ismét megpofozta, kissé összeszedte magát. 
-Hallasz  engem? Mozgás. Gyerünk, húzódj vissza. 
Azonnal. 
- Vissza. 
- Arra - lökte az ösvény felé, miközben csak remélni 
merte, hogy egyedül is meg bír állni a lábán, miközben a 
fák közé vetette magát. 
Morse azt állította, tervez valamit, és ebben Eve nem 
is kételkedett.  Még ha ki is tudott volna jutni a parkból, 
odakint azonnal  begyűjtik. Ám  most  elsősorban ölni 
akart - talán egy nőt, aki a kutyáját sétáltatja az ösvényen, vagy egy másikat,  aki hazafelé igyekszik kései randevújáról. 
Most,  hogy elbukott, kész  az első  szembejövő aszszony ellen fordítani a kését. 
Eve megállt az árnyak között, és visszafojtott lélegzettel fülelt. Halkan odaszűrődött hozzá a távoli utcazaj 
és a légi közlekedés moraja, a fák és a  bokrok keskeny 
sávja mögött látta a város fényeit. 
Előtte tucatnyi ösvény futott szét a tisztások,  valamint  a gondosan  tervezett  és  ápolt virágágyások felé. 
Valamit meghallott. Talán egy lépést, de az is lehet, 
hogy csak egy apró állat súrolt jártában egy bokrot. Lövésre kész fegyverrel lopakodott be egyre mélyebben  a 
homályba. 
Talált egy szökőkutat, amit  kikapcsoltak éjszakára, 
egy  piciny gyermekjátszóteret csúszdákkal és mászókákkal,  melyeken a  felfedezőpalánták olyan sikeresen le tudták horzsolni a lábszárukat és a könyöküket. 
Megvizsgálta a  környéket,  miközben  átkozódott, 
hogy nem hozott magával a kocsiból egy kézi keresőreflektort. A fák között túl sok homályos zug maradt. És a 
sűrű csend úgy borult a környékre, mint egy halotti leEkkor hallotta meg a sikoltást. 
Körben járt. Gondolta Eve. Az a gazember körben járt, és 
végül csak elkapta Nadine-t. Eve ösztönösen megperdült, és 
A kés a kulcscsontját találta el, és hosszú, vékony sebet ejtett rajta. Eve a könyökével védekezett, Morse arcába vágott. De a penge ismét lecsapott, ezúttal a csuklója fölé. A pisztoly hasznavehetetlenül fordult ki sebzett 
kezéből. 
- Azt hitted, elfutok - izzott betegesen Morse szeme, 
miközben  áldozata  körül körözött. - A nők mindig alábecsülnek, Dallas. Darabokra foglak szabdalni - vágott 
előre, és Eve hátrálásra kényszerült. - Kiontom a beledet 
- csapott újra a levegőbe. Eve érezte az elsuhanó penge 
szelét.  - Nagy árat fizetsz azért, mert rám fájt a fogad. 
- Pokolian - rúgott előre megfontoltan Eve. Morse 
lerogyott, és úgy eresztette ki magából a levegőt, mint a 
kidurrant léggömb. A kés nagyot csattant a kövön. Eve 
már rá is vetette magát. 
Morse úgy küzdött, mint...  mint  aki megveszett. 
Feléje  nyújtotta karomszerűen begörbített ujjait, miközben úgy csattogtatta a fogát, mint aki belé akar harapni. 
Eve sebesült karja csúszott a vértől, és Morse kisiklott az 
öleléséből, miközben Eve a torka alatt kereste azt a pontot, ahol lefoghatta volna. 
Egymáson gördülve viaskodtak  a kaviccsal felszórt 
úton és a rövidre nyírt gyepen. Tökéletes csendben próbalták felülkerekedni egymáson, eltekintve a morgástól 
és a lihegéstől. Morse a földön heverő kés után kapaszkodott, Eve pedig próbálta megakadályozni, hogy elérje. 
Majd csillagok robbantak a fejében, ahogy a férfi öklével 
az arcába vágott. 
Csak egy pillanatra szédült meg, de azonnal  tudta, 
hogy ezzel a saját halálos ítéletét írta alá. Látta a kést, a 

végzetét, és visszafojtott lélegzettel készült a vele való találkozásra. 
Később, visszagondolva az eseményekre csak egy ordításra emlékezett, mintha egy vérgőzös farkas üvöltött 
volna. Morse teste lerepült róla, nem nyomta tovább  a 
súly. Eve négykézlábra emelkedett, és csak a fejét rázta. 
A kés, gondolta vadul, az a rohadt kés. De nem találta, ezért arra kezdett mászni, ahol a saját  fegyvere 
tompán villogott. 
Már a kezében fogta, mikor annyira kitisztult a feje, 
hogy felfogja a történteket. Előtte két férfi küzdött egymással. Az  apró játszótéren úgy birkóztak, mint a kutyák. És egyikükben Roarke-ot ismerte fel. 
- Messzebb  - állt fel tántorogva Eve. - Menj meszszebb, hogy lelőhessem. 
A verekedés heve a  közbekiáltás ellenére sem csökkent. Roarke megragadta Morse kezét, de az már magához kaparintotta a kést. A harag  és a kötelességtudat 
mögött egyre inkább nőtt Eve lelkében a félelem. 
Elgyengülve a folyamatos vérveszteségtől előrehajolt, 
és megtámasztotta a fegyvert egy mászókán. A holdfényben látta, hogy Roarke ökle lecsap, majd hallotta az 
egymásnak verődő csontok reccsenését. Morse kezében 
megfeszült és elfordult a penge. 
Majd Eve látta, hogy lefelé suhan, és azt is, hogy belehasít a torkába. 
Valaki imádkozott. Csak akkor döbbent rá,  hogy 
maga mormolta  a szavakat, amikor Roarke-nak sikerült 
talpra állnia. Bámulta a szeretett  férfit, és leeresztette a 
kezében tartott lézert. Roarke szeme izzott, arcán állati 
kegyetlenség tükröződött. Elegáns zakóját vér foltozta. 
- Teljesen összepiszkoltad magad - csak ennyit sikerült kinyögnie. 
- Előbb magadat kellene szemügyre venned  - lihegett Roarke, és tapasztalatból tudta, hogy ha pillanatnyilag nem is, de később minden egyes sérülése külön sajogni  fog. - Nem gondolod, hogy  illetlenség  úgy otthagyni egy partit, hogy  meg  sem próbálod kimenteni 
magad? 
Eve remegő térddel tett egy lépést feléje, majd megállt, és megpróbálta visszanyelni a torkából feltörő zokogást. 
- Bocsánat. Bocsánat. Istenem, megsérültél? 
Valósággal repült feléje,  és amikor Roarke  magához 
ölelte, szorosan hozzábújt. 
- Megvágott? Megsebesültél? - lépett hátra Eve, és 
ügyetlenül kezdte átvizsgálni a ruháját. 
-Eve - ütötte  pofon Roarke, hogy  lecsillapítsa. 
Nagyon vérzel. 
- Többször is - törölte meg Eve az orrát. - Nem vészes - de ennek ellenére  Roarke már húzta is  elő ír vászonból szőtt zsebkendőjét,  hogy elállítsa a vérzést, és 
bekötözze Eve sérült karját. - Különben is, ez a munkám - vett egy mély lélegzetet, és érezte, hogy a látását 
elhomályosító árnyak lassan  elhúzódnak a szeme elől. 
Hol sérültél meg? 
- Ez  nem az én vérem - közölte Roarke higgadtan. 
Hanem az övé. 
- Az övé - és erre Eve kis híján megint megtántorodott, de erőt vett magán. - Nem sérültél meg? 
- Semmi komoly - hajolt hátra Roarke, és aggodalmasan szemügyre vette az Eve kulcscsontján húzódó vágást, és gyorsan dagadó szemét. - Magának orvosra van 
szüksége, hadnagy. 
-Várj egy pillanatot.  Előbb kérdezni szeretnék valamit. 
- Csak gyorsan - tépett le  egy csíkot elszakadt ingének az ujjából Roarke, és törölgetni  kezdte vele Eve vállán a sebet. 
- Bemegyek én a tárgyalóterembe, amikor gondba 
kerülsz egy üzleti megbeszélésen? 
Roarke egy pillanatra Eve szemébe nézett. Az indulatos tűz átadta magát valami másnak, amit akár mosolynak is lehetett volna nevezni. 
- Nem, Eve, nem jössz be. Nem is tudom,  mi ütött 
belém. 
-Már oké  - és  mivel  nem tudta máshova tenni, 
visszatapasztotta a fegyverét a fenekére, ahová eredetileg 
is rögzítette egy ragasztószalaggal. -  Oké.  Oké. Megijedtem, amikor nem tudtam tőled  lőni.  Azt hittem, 
megöl, mielőtt megállíthatnám. 
- Akkor te is megértheted az érzést - ölelte át segítőén a derekát, és lassan sántikálni kezdtek. Egy pillanattal később Eve rádöbbent, hogy elsősorban azért  biceg, 
mert valahol elveszítette az egyik cipőjét. Ekkor alig vétve lépést, menet közben ügyesen kibújt a másikból is. 
Majd észrevette a fényeket maguk előtt. 
- Zsaruk? 
- Azt hiszem. Amikor berohantam  a főkapun, egyenesen a tántorgó Nadine karjaiba futottam. Nagyon nehéz időszakot élhetett át, de összeszedte magát annyira, 
hogy elmondja, merrefelé futottál. 
- Talán többet kellett volna törődnöm vele - dünynyögte Eve, és összeszedte magát annyira, hogy aggódni 
kezdjen. - De te nagyszerű voltál, Roarke. Nagyon jól 
megy neked a test test elleni küzdelem. 
Egyikük  sem emlegette, hogy fúródott a kés Morse 
torkába. 
Eve látta, hogy Feeney tucatnyi rendőr kíséretében a 
kamera mellett, a fénykörben áll. Amikor megpillantotta 
őket, csak csóválta a fejét, és intett a közelben várakozó 
orvoscsoport  felé. A  viaszsápadt Nadine  már  egy hordágyon feküdt. 
- Dallas - emelte fel az egyik kezét, majd hagyta, 
hogy aláhulljon. - Megúsztam. 
Majd odahajolt Nadine fölé, miközben az egyik orvos 
lecsavarta karjáról a rongyot, amit Roarke kötött rá elsősegély gyanánt, és megvizsgálta. 
- Beléd tömött egy csomó gyógyszert. 
- Megúsztam - ismételte Nadine, miközben felemelték a hordágyat, és elkezdték vinni az egyik mentőegység felé. - Köszönöm a hátralévő életem. 
- Aha - fordult el Eve, és lezökkent az egyik hordágyra. - Tudsz adni valamit a szememre? - kérdezte. 
Szörnyen lüktet. 
- Kezd lilulni - közölte kedvesen az egyik orvos, miközben hűsítő zselét kent rá. 
- Az jó hír. Nem  megyek kórházba - jegyezte meg 
elszántan. Az orvos csak csettintett a nyelvével, miközben kezdte kitisztítani és összezárni a sebeit. 
- Elnézést a ruháért - mosolygott fel Eve Roarke-ra, 
miközben tépett ujját birizgálta. - Nem becsültem meg 
túlságosan - állt fel, miközben félresöpörte maga elől az 
orvost. - Vissza kell mennem, hogy átöltözzek, és még a 
jelentésemet  is meg  kell  írnom  - nézett  nyugodtan 
Roarke  szemébe. - Nem túl szerencsés befejezés,  hogy 
Morse a saját  késébe  szaladt. Az államügyészi  hivatal 
tapsolt volna örömében, ha bíróság elé állíthatja - nyújtotta ki a kezét, majd megvizsgálta Roarke lehorzsolódott öklét, és megrázta a fejét. - Te üvöltöttél? 
- Kérjek talán bocsánatot? 
Eve  felkuncogott,  és hozzásimult, miközben egymás 
mellett lassan kifelé kezdtek sétálni a parkból. 
- Mindent egybevetve pokoli egy parti volt. 
-Hmm.  Majd  rendezünk egy  jobbat.  De akad itt 
még más is. 
- Hmm? - hajlította be Eve az ujjait, és megkönynyebbülten tapasztalta, hogy ismét működnek. Az orvosok értették a dolgukat. 
- Szeretném, ha hozzám jönnél feleségül. 
-Huhu. Ize, mi... - és Eve  csaknem megbotlott, 
majd ep szemével Roarke-ra bámult. - Mit szeretnél? 
- Szeretném, ha hozzám jönnél feleségül 
Roarke-nak zúzódás virított az állkapcsán, vér petytyezte a zakóját, de a szeme csillogott. Eve arra gondolt, 
minden bizonnyal elment az esze. 
- Épp az imént vertek szarrá minket, itt állunk egy 
bűntény színhelyén,  ahol  egyikünk vagy mindkettőnk 
majdnem  otthagyta  a  fogát, te pedig  arra kérsz, hogy 
menjek  hozzád feleségül? 
Roarke átölelte Eve derekát. 
- Szerintem tökéletes az időzítés.