J. D. ROBB
MEZTELENÜL A HALÁLBA

1. könyv
Gold Book 
Eredeti cím: Naked in Death 
Copyright  1995 by Nóra Roberts 
A könyvben található részlet : Glory in Death 
A halál fényében c. regényéből való 
Copyright  1995 by Nóra Roberts 
AH rights reserved 
Fordította: Kiss Tamás 
A borítókép Szendrei Tibor munkája 
Tördelés, tipográfia: Gold Book Kft. 
Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, 
információs rendszerben tárolni vagy a kiadóval történt 
előzetes megállapodás nélkül bármely formában, bármely 
módon sugározni. 
ISBN 963 9248 76 
Kiadja a Gold Book Kft. 
Felelős kiadó a kft. ügyvezetője 
A múlt csak a kezdet 
William Shakespeare 
Az erőszak éppoly amerikai, mint a cseresznyés pite 
Rap Hubert Gerold Brown 

Első fejezet 
A sötétben ébredt. A hajnal első sugaraiban az ablakrácsok ferde árnyakat rajzoltak az ágyra. Mintha csak 
egy cellában nyitotta volna ki a szemét. 
Egy pillanatig csak hevert  tétlenül, és reszketve 
várta, amíg az álom végre elenyészik. Tízévnyi szolgálattal a háta mögött Eve még mindig álmodott. 
Hat órával ezelőtt gyilkolt, látta, ahogy kihunyt az 
élet  a  férfi szemében. Nem  ez  volt  az első alkalom, 
hogy ölt vagy álmodott. Megtanulta elfogadni tetteit 
és azok következményeit. 
De most felbukkant a gyermek képe az álmaiban. 
A gyermeké,  akit nem  tudott  időben megmenteni. 
A gyermeké, aki sikollyal felelt  álmában a saját sikolyára. 
A vér miatt, gondolta Eve,  miközben  verejtékes 
homlokát törölgette  a kezével. Milyen kicsi lány volt, 
mégis mennyire vérzett. De azt is tudta, hogy akkor a 
saját életét kellett mentenie. 
Az eljárási  rend  megkövetelte, hogy  a reggelt  a 
Vizsgálaton  töltse. Mindenkinek át kellett esnie  egy 
alapos pszichológiai és érzelmi ellenőrzésen, aki szolgálat teljesítése közben halált okozóan használta fegyverét, mielőtt újra munkába állna, habár Eve ezt felesleges nyűgnek érezte. 
Legszívesebben megverte volna őket, ahogy annak 
idején. 
Amikor felállt, a tető automatikusan leereszkedett, 
és a nap korai sugarai megvilágították a fürdőszobába 
vezető utat. Amikor megpillantotta a tükörképét, öszszerezzent. Szemei alá táskák nőttek a kialvatlanságtól, 
bőre pedig sápadtságban felvette a versenyt azokkal a 
tetemekkel, melyeket ő maga küldött az ME-re. 
A látvány arra ösztökélte, hogy a zuhany alá álljon. 
- Egy nulla egyes irányból, teljes erővel - adta ki 
az utasítást, majd megfordult, hogy a vízsugár egyenesen az arcába vágódjon. 
Fásultan  szappanozta  magát, miközben agyában 
végigpörgette  az elmúlt  éjszaka eseményeit. Kilenc 
előtt nem kerül sorra a Vizsgálaton, és az addig hátra 
lévő három órát arra használhatná, hogy pihenjen, és a 
rossz álom utolsó foszlányait is tökéletesen száműzze az 
agyából. 
A Vizsgálat folyamán  gyakran a felszínre szoktak 
bukni  apróbb kételyek és  szánalomra utaló hajlamok, 
ami azt jelenti, hogy  egy második, sokkal intenzívebb 
menetet is végig kell  csinálnia a gépek  és a bagolyszemű technikus társaságában, aki kezelte őket. 
Nem akart huszonnégy óránál többet távol tölteni 
az utcáktól. 
Miután magára terített egy fürdőköpenyt, a konyhába ment, és beállította az AutoSéfet.  Feketekávét és 
halvány pirítóst rendelt. Az ablakon át beszűrődött a 
légi közlekedés zaja, ahogy az éjszakai műszak munkásai hazafelé, a váltás pedig  a munkahelyek irányába repült. Évekkel ezelőtt éppen azért választotta magának 
ezt a lakást, mert a földi és légi közlekedés egyik gócpontjában épült, ő pedig szerette a tömeget. Ujabb ásítás  kíséretében egy pillantást vetett az ablakon kívül 
elterülő világra,  és tekintetét rajta felejtette egy meglehetősen koros  légibuszon, amely éppen  olyan munkásokkal a fedélzetén  dübörgött el előtte,  akik nem 
tartoztak ahhoz  a szerencsés réteghez, akik városi otthonukból komlinken keresztül is tudtak  dolgozni. 
 
A monitoron behozta a New York Times legfrissebb 
számát, és átfutotta a főcímeket, mialatt érezte, hogy a 
műkoffein  kellemesen kipárnázza  a szervezetét. Az 
AutoSéf megint odaégette a  pirítóst, ennek ellenére 
megette, miközben arra  gondolt,  hogy  lassan  ideje 
lenne lecserélni a szerkezetet. 
Összeráncolt szemöldökkel olvasott egy cikket, ami 
a robotikus cocker spánielek tömeggyártásának ismételt  beindítását ecsetelte, amikor felcsipogott a telelinkje. Eve  kommunikációra váltott és figyelte, ahogy a 
parancsnoka feltűnik a képernyőn. 
- Kapitány? 
- Hadnagy - biccentett könnyedén a lakásába a telekommunikációs  vonalakon  át behatoló  férfi, miközben  megfigyelte a házigazda még nedves  haját és kialvatlan  szemeit. -  Bűncselekmény  történt  a West 
Broadway  huszonhétben,  a nyolcadik emeleten. Maga 
az első. 
- Vizsgálatra kell mennem - húzta fel Eve az egyik 
szemöldökét.  - Megöltem egy gyanúsítottat huszonkettő harmincötkor. 
- Hatálytalanítva  -  közölte hajthatatlanul a parancsnok. - Vegye föl a pajzsát, a fegyvereit, és induljon a megadott helyszín felé. Ötös kód, hadnagy. 
- Igenis, uram - és ahogy  elhátrált a képernyő elől, 
a férfi arca is  semmivé foszlott. Az ötös kód azt  jelentette,  hogy közvetlenül a parancsnokának tartozik beszámolni, nem pedig a tárcaközi szerveknek. És persze 
a sajtóval való mindenféle együttműködés kizárva. 
Röviden: azt csinál, amit csak akar. 
A Broadwayt zsúfolásig  elárasztotta a  zajos tömeg. 
Mint egy parti, ami sosem akar véget érni. Az utca, a 
gyalogjárda  és a légi  közlekedés helyzete  egészen 
nyomorúságos volt, a  levegő teljesen megtelt testekkel 
és  járművekkel.  Azokból az időkből,  amikor még 
járművekkel. Azokból az időkből, amikor még egyenruhában járt, úgy emlékezett a környékre, mint lecsúszott alakok és turisták gyülekezőhelyére, akiket annyira lefoglalt a szájtáti semmittevés, hogy meg sem próbáltak félrehúzódni az útjából. 
Még ebben az órában is párállottak a mozdítható 
és kiépített kajastandok,  ahol a nyüzsgő  sokadalom 
mindent  megkaphatott  a  rizsgolyócskáktól  kezdve 
egészen a szójadogig. Ki  kellett  térnie egy túlbuzgó 
kereskedő útjából, aki egész természetes mozdulattal 
mutatta fel neki magasra tartott középső ujját. 
Eve leparkolt, és egy férfi mellett, akinek a bűze lazán lekörözött volna bármilyen szeszfőzdét, fellépett a 
járdára. Először az épületet vette szemügyre, az ötvenemeletnyi  magas  acélpengét, amely egy betonmarkolatból tört az ég felé. Mielőtt a bejárathoz ért, kétszer is 
ajánlatot kapott. 
Mivel a Broadwaynek ezt az öttömbnyi  részét a 
népnyelv csak Kurvák sétányának nevezte, már meg 
sem lepődött. A bejáratnál álló posztosnak megvillantotta a jelvényét. 
- Dallas hadnagy. 
- Igenis, asszonyom - húzta el szolgálati chipjét az 
ajtó előtt, hogy kirekessze a kíváncsiskodókat,  majd a 
liftek felé vette az irányt.  - Tizennyolcadik emelet 
jegyezte meg, mikor az ajtó egy szisszenéssel bezárult 
mögöttük. 
- Ismertesse a tényállást - kapcsolta be Eve a felvevőjét, és várt. 
- Nem igazán vagyok  képben, hadnagy. Bármi is 
történt odafent, annak nem ért le a híre. De egy tiszt 
már várja. Na meg egy gyilkosság és egy ötös kód a tizennyolc nulla hármasban. 
- Ki hívta ide azt a tisztet? 
- Erről nincs információm. 
Mozdulatlanul állt, mialatt nyílt a lift ajtaja. Eve 
kilépett, és egyedül találta magát egy hosszú folyosón. 
Miközben a 1803-as felé közeledett, biztonsági kamerák hajoltak felé. Léptei zaját csaknem teljesen elnyelte 
a kopott szőnyeg. Nem a tenyerét helyezte az azonosítóra, hanem jelvényét tartotta a szemmagasságban elhelyezett kamera elé, amíg az ajtó ki nem nyílt. 
- Dallas. 
- Feeney - mosolyodott el az  ismerős arc láttán. 
Ryan Feeney régi barátja, egykori társa volt, aki addig 
ügyeskedett, amíg  az utcai melót egy kényelmes íróasztalra nem tudta  cserélni, mégpedig az Elektronikus 
Megfigyelési Részleg egyik  legmagasabb pozícióban álló íróasztalára. - Tehát  manapság már a komputerfürkészeket is kiküldik a helyszínekre. 
- Nagyfejűeket akarnak látni, mégpedig a legjobbakat - görbült mosolyra Feeney szája, de a tekintete 
komoly maradt.  Alacsony, zömök fickó volt,  rövid, 
tömzsi karokkal és rozsdás hajkoronával. - Fáradtnak 
látszol. 
- Nehéz éjszakám volt. 
- Hallottam róla - kínálta meg a szokás szerint nála lévő  zacskóból egy cukrozott mogyoróval hajdani 
partnerét, és kíméletesen próbálta felkészíteni a lányt a 
hálószobában rá váró látványra. 
Eve a  rangjához  képest fiatalnak számított, alig 
volt  harminc hatalmas,  barna szemeiben  talán sohasem  csillogott gyermeki ártatlanság. Őzbarna haját inkább meggyőződésből nyíratta rövidre,  mintsem a divatot követve,  de frizurája jól illett szögletes  arcához, 
kiugró arccsontjához és enyhén hasított állához. 
Magas, nyúlánk termetét  a legtöbben hajlamosak 
voltak soványnak nézni,  de Feeney tudta, hogy a bőrdzseki alatt acélos izmok feszülnek. Mi több,  Eve-nek 
helyén volt az esze és a szíve is. 
- Ez egy kényes ügy, Dallas. 
- Már kitaláltam. Ki az áldozat? 
- Sharon DeBlass. DeBlass szenátor unokája. 
A név semmit sem mondott neki. 
- Soha  nem  voltam otthon  a politikusok  terén, 
Feeney. 
- Az a virginiai úriember. Szélsőségesen jobboldali, 
vén pénzeszsák. Az unokája pár éve vett egy éles balkanyart, New Yorkba jött és bárcás lett. 
- Szóval egy  prosti - nézett körül Dallas a lakásban.  A lakást rögeszmésen modernül bútorozták be: 
üveg és vékony króm,  a falakat dedikált  hologramok 
borították,  és egy mélyvörös  bárpultot  is  észrevett. 
Mögötte  egy redőnyön pasztellszínnel festett  alakok 
kavarogtak. 
Ápolt, mint egy szűz, tűnődött Eve, de közben hideg, mint egy lotyó. 
- Nem meglepő, hogy lakást vásárolhatott. 
- Politikusok megtehetik. Az  áldozat  huszonnégy 
éves, kaukázusi nő. Agyban érte a halál. 
Eve erre a hírre csak felhúzta az egyik szemöldökét. 
- Mondhatni  a munkahelyén.  Egész költői.  Hogy 
halt meg? 
- Itt a következő probléma. Azt  szeretném, ha a 
saját szemeddel győződnél meg róla. 
Miközben átvágtak a szobán, mindketten elővettek 
egy-egy apró flakont,  és a tartalmával gondosan befújták a kezeiket, nehogy véletlenül eltüntessenek valami 
fontos nyomot. Az ajtó  előtt Eve még a cipője talpára 
is spriccelt, hogy az így síkossá tett  anyag fel ne szedjen 
egy elemi szálacskát,  elhullott  hajszálat vagy bőrdarabkát. 
Eve óvatos volt. Normális körülmények között rajtuk kívül még két nyomozó lett volna jelen a gyilkosság helyszínén, hang- és képrögzítő  eszközökkel felfegyverkezve. Mögöttük pedig már ott toporognának a 
törvényszéki orvosok a tőlük megszokott türelmetlenséggel, hogy birtokba vegyék a terepet. 
De csak  Feenley volt jelen, és ez azt jelentette, 
hogy valóságos aknamezőre tévedtek. 
- Kamerákat láttam a portán, liftben és a folyosón 
- jegyezte meg Eve. 
- Már megszereztem a felvételeket - engedte maga 
elé Feenley az ajtónál a nőt. 
Nem volt valami szép látvány.  Eve sohasem úgy 
gondolt magában az elmúlásra,  mint valami békés, 
áhítatos aktusra,  hanem valami mocskos végre, ami 
nem válogat a szentek és a bűnösök között. De  most 
olyan sokkoló látványban volt része, mintha a helyszínt 
direkt úgy rendezték volna el, hogy a lehető legnagyobb megrázkódtatást okozza. 
A hatalmas ágyra egy érettbarack-színű lepedőt terítettek. Apró, lágy fényű lámpákból  álló füzér világította meg a közepén heverő meztelen női testet. 
A matrac obszcén eleganciával hullámzott a támlából áradó, előre programozott zene ritmusára. 
Még holtában is gyönyörű volt kámeához hasonlatos arcával. Vörös haja úgy hullott alá, mint a vízesés, 
smaragdzöld szemei  üvegesen  bámulták  a tükrös 
mennyezetet, hosszú, tejfehér tagjai izgatóan remegtek, ahogy az ágy lágyan ringott vele. Mintha csak a 
Hattyúk tavát táncolná. 
A folyamatos mozgás már kezdte eltüntetni az eredeti, művészi elrendezést, de még  mindig egy  hatalmas, halálos X-et formázott az ágy közepén. 
Egy lyuk tátongott a homlokán, egy a mellkasán, 
és egy rémisztően hatalmas a combjai között. A mindenfelé szétfröccsent vér  helyenként apró  tócsákba 
gyűlt, átáztatta a fényes lepedőt. 
A lakkozott falra is bőven jutott belőle, mintha egy 
gonosz kölyök pingált volna fel rá valami végzetes festményt. 
Ennyi vér önmagában is megrázó látvány, és  Eve 
túl sok mindenen ment keresztül az előző éjszakán ahhoz, hogy ne tudja olyan nyugodtan szemlélni  a szobát, mint ahogy az  tőle elvárható lett volna. 
Nyelt egy nagyot, és lelki szemei elől elhessegette a 
gyermek felbukkanó képét. 
- Rögzítetted már a helyszínt? 
-Aha. 
-Akkor kapcsold ki azt az átkozott vacakot - és 
egy sóhajjal kieresztette tüdejéből a levegőt, amikor 
Feeney megtalálta a szabályzót, amivel lehalkíthatták a 
zenét. Az ágy mozdulatlanná dermedt. 
- A sebek - mormolta Eve, miközben közelebb lépett a testhez, hogy még alaposabban szemügyre vegye. - Túl  szabályosak egy késhez. De a lézerhez túl 
otrombák - és ekkor belehasított egy emlék, régi oktatófilmek, régi videók, hajdani gaztettek emlékei. - Jézusom,  Feenley,  ezek úgy néznek ki,  mint a golyónyomok. 
Feenley a zsebébe nyúlt,  és előhúzott egy  lezárt 
zacskót. 
- Bárki is követte el, hagyott egy kis szuvenírt maga után - adta tovább a zacskót Eve-nek. - Egy effajta 
régiség nyolc-, de talán tízezret is megér egy legális 
gyűjteményben, a feketepiacon pedig ennek a kétszeresét. 
Eve megigézve  forgatta kezében a plasztikba csomagolt revolvert. 
- Nehéz - gondolkodott hangosan. - Nehéz  és otromba. 
- Harmincnyoícas kaliberű - magyarázta a férfi. 
Először látok ilyet múzeumon kívül. Ez egy  Smith 
Wesson, tízes modell. Kékacélból készítették - nézett 
szeretetteljesen  a fegyverre. - Igazi klasszikus darab, a 
huszadik század végéig ilyet használt a rendőrség. Huszonkettőben vagy huszonháromban  szüntették be a 
gyártását, amikor kihirdették a lőfegyverekre vonatkozó tilalmat. 
- Te vagy a történelemmániás - ez megmagyarázta, miért éppen Feeney lett ebben az ügyben a társa. 
Újnak látszik - szimatolt bele Eve a zacskóba,  és megérezte a fegyverolaj és az égett lőpor szagát. - Valaki jó 
karban tartotta. Acélt küld a húsba - merengett, miközben visszaadta  a csomagot Feeneynek. - Ronda halál. Még nem láttam ilyet, pedig már tíz éve állok szolgálatban. 
- Nekem ez a második ilyen esetem.  Úgy tizenöt 
évvel ezelőtt az East Side alacsonyan  fekvő részén egy 
buli kissé túlzott méreteket öltött. Egy kölyök huszonkettessel a kezében öt embert lelőtt, mire rádöbbent, 
hogy nem játékszert szorongat  a mancsában. Pokoli 
tévedés volt. 
- Móka és játék - dünnyögte Eve. - Végig fogjuk 
járni a gyűjtőket, és majd meglátjuk, hány  birtokol 
ilyen fegyvert. Talán egyikük jelentette, hogy betörtek 
hozzá. 
- Elképzelhető. 
- De  sokkal   valószínűbb,  hogy  a  feketepiacról 
származik - nézett vissza Eve a válla fölött a holttestre. 
-  Ha  már évekkel ezelőtt belekeveredett az  üzletbe, 
biztos  tart itthon diszkeket, felvételeket a kuncsaftjairól,  a  szokásaikról - ráncolta össze  a szemöldökét. 
Mivel  az  ötös kód van érvényben, saját kezűleg kell 
csinálnom mindent.  Ez nem egy sima kéjgyilkosság 
sóhajtott. - Bárki is követte el,  rendesen  előkészítette 
magának a terepet. Az antik fegyver, a sebek majdnem 
egy vonalban helyezkednek el a testen, a fények, a pozitúra. .. Ki hívott ki minket, Feenley? 
- A gyilkos - és megvárta, míg a lány újra felé fordítja a tekintetét. - Ebből a szobából. Felhívta az őrsöt. 
Látod, hogy az arcára van irányítva a kamera?  Ennyi 
jött át a vonalon.  Csak kép, hang nélkül. 
- Egy igazi showman  -  sóhajtott fel Eve. -  Egy 
okos, arrogáns,  arcátlan  csirkefogó.  Először lefeküdt 
vele. Erre akár a jelvényemet is fel merném tenni. Majd 
felkelt, és kinyírta -  emelte  fel a  karját,  mintha csak 
célozna, és  számolni kezdett: - Egy, kettő, három. 
- Könyörtelen - dünnyögte Feenley. 
- Hidegvérű.  A tett elkövetése után  elsimította a 
lepedőt. Látod, milyen takaros? Majd elrendezte a testet, széttárta a lábait, hogy aki megpillantja, kétsége 
sem  legyen afelől, életében mivel kereste a kenyerét. 
Gondosan  dolgozott, praktikusan elrendezte a testet. 
Pont az ágy közepére, széttárt karokkal és lábakkal. Az 
ágyat sem  kapcsolta ki, hiszen az is része a  műsornak. 
Itt hagyta  a fegyvert, hogy ebből is tudjuk,  ő nem valami közönséges  fickó.  Hanem egyéniség. Nem felejtette itt a  hullát, hogy előbb-utóbb valaki  majd csak 
felfedezi. Ilyesmire nem pazarolta az idejét. Azt akarta, 
hogy azonnal szerezzünk tudomást a  tettről. Azonnali 
elismerésre vágyott. 
- Az  áldozatnak egyaránt szólt a  bárcája nőkre és 
férfiakra - mutatott rá Feeney, de Eve megrázta a fejét. 
- Ezt nem nő tette. Egy asszony nem hagyta volna 
így,  egyszerre gyönyörűen és obszcénen. Nem,  nem 
hinném, hogy nő ölte volna meg. Nézzünk körül, hátha találunk valamit. Beléptél már a számítógépébe? 
- Nem, Dallas, ez a te feladatod. Engem csak segítőnek rendeltek ide. 
- Nézd meg, hozzá tudsz-e férni az ügyfelei adataihoz. 
Eve a gardróbba ment, és elkezdte figyelmesen átvizsgálni a fiókok tartalmát. 
Költséges ízlése volt,  töprengett. Több ruhadarabot valódi selyemből készíttetett. Semmihez sem tudta 
hasonlítani az érintése okozta érzést. Az öltözőasztalkán egy üveg exkluzív parfüm állt, és amikor beleszippantott, a drága szex illatát érezte. 
A fiókok tartalmát  nagy becsben tartották. A fehérneműket egyetlen ránc nélkül hajtogatták össze, a 
pulóvereket szín és anyag szerint csoportosítva rakták 
el. A ruhásszekrényt is hasonlóan pedáns állapotban találta. 
Nyilvánvaló, hogy az  áldozat szeretett  öltözködni, 
szinte beteges gondossággal ügyelt a holmijára. 
És mégis meztelenül halt meg. 
- Egész jó anyagot találtam - kiáltott át Feenley. 
Itt van minden. Az ügyfeleinek a listája, a találkozói... 
beleértve a kötelező havi orvosi felülvizsgálatot és a heti látogatásokat a kozmetikai szalonban. Az előbbinél a 
Trident klinikát vette igénybe,  míg az utóbbinál a Paradicsomot. 
-Mindkettő első osztályú hely.  Egy barátom egy 
álló évig spórolt, hogy egy napot tölthessen a Paradicsomban. Ott bármire képesek. 
- A feleségem  húga is elment oda a huszonötödik 
születésnapján.  És  az átkozott számlájuk majdnem akkora összeget tett  ki, mint amennyibe a gyerekem kiházasítása került. Hoppá, megvan a notesze. 
- Remek. Lemásolnád, ha megkérlek rá? 
A válla fölött hátranézett, és amikor megpillantotta a  férfi  kezében az apró, aranyszegélyű  palmtopot, 
halkan füttyentett. 
- Micsoda? 
- Rengeteg nagykutya neve szerepel benne. Politikusok, szórakozás, pénz, pénz,  pénz. Érdekes, a lánynak megvolt Roarke személyes telefonszáma. 
- Roarke kicsodáé? 
- Amennyire én  tudom,  egyszerűen  csak Roarke. 
Nagy üzletember. Az a fajta, akinek a kezében a szar is 
arannyá válik. Nem kellene abbahagynod az újságot a 
sportrovatnál,  Dallas. 
- Hé, én a főcímeket is elolvasom. Hallottál már a 
cocker spánielek újragyártásáról? 
- Roarke mindig a címlapon szerepel - magyarázta 
Feenly türelmesen. - Neki van  a világon az egyik legkifinomultabb  műkincsgyűjteménye.  Műkincsek és 
régiségek - majd amikor látta, hogy Eve felé fordul, 
folytatta:  - Bejegyzett fegyvergyűjtő. Egyes  pletykák 
szerint azt is tudja, hogy kell bánni velük. 
- Fel fogom keresni. 
- Ha egy mérföldre meg tudod közelíteni, már szerencsésnek mondhatod magad. 
- Szerencsésnek érzem  magam - fordította meg 
Eve a holttestet  úgy,  hogy kezeit végig a lepedő alatt 
tartotta. 
- Annak  a  fickónak  befolyásos barátai  vannak, 
Dallas. Még  egy homályos  célzást sem  tehetsz arra, 
hogy belekeveredett ebbe az ügybe, hacsak nincs sziklaszilárd bizonyítékod. 
-Tudod, Feeney, hiba volt ezt mondanod  - de 
amint Eve kiejtette ezeket a szavakat, ujjai kitapintottak valamit a hideg hús és a véráztatta lepedő között. 
Van valami alatta. 
Óvatosan kihúzta a kezét. 
- Egy papírlap - dünnyögte. - Pecsétes - és védett 
ujjával letörölte róla a vért. 
HATBÓL EGY 
- Kézzel gépeknek tűnik - nyújtotta Feenley felé a 
lapot. - A mi kis tettesünk nemcsak ügyes vagy arrogáns. És még egyáltalán nem fejezte be. 
Eve a szokásos pepecseléssel töltötte a nap hátralévő részét. Személyesen kérdezte ki az áldozat szomszédait, 
és feljegyezte a vallomásokat, benyomásokat. 
Sikerült  bekapnia egy szendvicset abban a  GlidaGrillben, ami előtt idefelé jövet csaknem elvágódott. 
A mögötte álló éjszaka és reggel tudatában nem igazán 
tudta hibáztatni a Paradicsom portását, hogy úgy nézett rá, mintha most kaparták volna össze a járdáról. 
A város legdrágább szalonjában egy kis vízesés csobogott andalítóan a recepciós pultot körülvevő dísznövények mögött.  A kényelmes pamlagokon és fotelekben várakozóknak karcsú poharakban pezsgőt és apró 
csészékben valódi kávét szolgáltak fel.  A látványt fejhallgatók és  divatmagazinok diszkjei egészítették ki. 
A portásnő  hatalmas mellei akár a szalon élő reklámjának is  elmehettek volna. Éppen csak belefért falatnyi ruhájába, amely a hely védjegyének is nevezhető 
vörös színben pompázott. A haja szinte már a  természet törvényeinek ellentmondó csigákba fonva keretezte az arcát. 
Eve nem is lehetett volna boldogabb. 
- Elnézést - szólította meg  a nő olyan semleges 
hanghordozással, mint egy számítógép.  - Csak előzetes 
megbeszélés után fogadunk vendégeket. 
- Akkor oké - felelt  Eve, és majdnem sajnálatot 
érzett magában, hogy ki kell durrantania ezt a felfújt 
hólyagot. De csak majdnem. - Nekem mégis be kell 
mennem - mutatta fel a jelvényét. - Ki szokott Sharon 
DeBlass-szal foglalkozni? 
-A vendégeink adatait szigorúan bizalmasan kezeljük - vetett a portáslány egy rémült pillantást az 
előcsarnok felé. 
- Azt lefogadom - hajolt közelebb Eve az  alakú 
pulthoz, miközben határozottan élvezte a helyzetet. 
Tudok ám szépen, csendesen is beszélni, hogy megértsük  egymást.  így, mint most. Denise?  - vetett  egy 
diszkrét pillantást a  lány mellére tűzött táblára. - De 
fel is emelhetem a hangom,  hogy mindenki meghallja, 
aki ebben a teremben tartózkodik. Ha az első verzió 
jobban  tetszik, akkor mutasson  egy  félreeső szobát, 
ahol nem zavarjuk a vendégeket,  és küldje oda Sharon 
fodrászát. Vagy nevezze, ahogy akarja. 
- Konzultánsát - közölte elhaló hangon Denise. 
Kérem, kövessen. 
- A legnagyobb örömmel. 
És ebben nem is hazudott. 
Eve eddig csak a moziban és  videókon látott ilyen 
részegítő  berendezést. A  lába kellemesen süppedt a 
vastag, vörös szőnyegbe. A mennyezetről lógó kristálycseppek ezerfelé szórták a fényt. A levegő nehéz volt a 
virágillattól és az elkényeztetett testek szagától. 
Nem tudta elképzelni magát, ahogy  órákat tölt el 
egy  efféle helyen, miközben hagyja, hogy szorgalmas 
kezek krémezzék, olajozzák, masszírozzák és dögönyözik a testét. Ha ennyi idejét áldozná a hiúság oltárán, 
biztos érdekes lenne az eredmény. 
A portásnő egy apró szobába  vezette, aminek a falait egy  nyári rét  hologramja uralta.  A levegőt halk 
madárdal és virágok illata töltötte be. 
- Itt várakozzon, kérem. 
- Semmi gond. 
Eve megvárta, amíg  az ajtó becsukódik  kísérője 
mögött,  majd elnéző sóhaj  kíséretében helyet  foglalt 
egy vastagon  kárpitozott  székben.  Abban a pillanatban, amint feneke megérintette a párnát, felcsipogott 
mögötte egy monitor, és egy kellemes - minden bizonnyal robotikus - arc mosolygott rá. 
-Jó napot. Üdvözlöm a Paradicsomban. A mi legfontosabb feladatunk a  szépsége megóvása  és  a  kényelme biztosítása. Kíván frissítőt,  amíg  a személyi 
konzultánsa megérkezik? 
- Aha, egy kávét. Feketekávét. 
- Ertem. Milyen fajtát részesít  előnyben? Kérem, 
nyomja le a   billentyűt, ha meg akarja tekinteni a választékot a képernyőn. 
Eve elfojtotta kitörni készülő kacagását, és követte 
a tanácsot.  Az elkövetkező két percet azzal töltötte, 
hogy a lehetőségeket mérlegelte, majd leszűkítette a 
kínálatot a Francia Riviérára és a Karibi Krémre. 
Mielőtt  választhatott volna, ismét nyílt az ajtó. 
Lemondóan  felállt, és megfordult. Egy minden igényt 
kielégítő madárijesztő állt előtte. 
A férfi fuksziavirágos inge és szilvakék vászonnadrágja felett egy Paradicsom-piros kaftánt viselt. Sovány 
arcából hátrafésült, lógó haja illett az öltözékéhez.  Eve 
felé nyúlt, finoman kezet ráztak, majd csak bámult rá 
lágy őzikeszemével. 
- Elnézését kérem,  rendőrnő. Teljesen  össze  vagyok zavarodva. 
- Sharon DeBlassról szeretnék feltenni néhány kérdést - mutatta meg neki Eve a jelvényét. 
- Igen, izé, Dallas hadnagy. Felfogtam. Persze azt 
meg kell értenie, hogy a vendégeink adatait szigorúan 
bizalmasan kezeljük. A Paradicsom  legalább olyan híres a diszkréciójáról, mint a kiváló szolgáltatásairól. 
- Önnek pedig tudnia kell, hogy bármikor szerezhetek egy felhatalmazást... Mr. Hogyishívják... 
- Ö, hívjon Sebastiannak.  Egyszerűen csak Sebastiannak - intett sovány kezével, megvillantva ujjain a 
gyűrűket. - Nem kérdőjelezem meg, hogy jogosult 
ezekre az információkra, hadnagy. De segíthetne nekem azzal, hogy felfedi, mi a kérdezősködés célja. 
- DeBlass gyilkosa után nyomozok. 
- Gyilkosság. Édes Istenem, Sharon meghalt?  Ez 
csak valami tévedés lehet  - rogyott le Sebastian egy 
székbe. Fejét hátrahajtotta és lehunyta a szemét. Amikor a  monitor frissítőt kínált fel neki, megint intett 
egyet a kezével. Felékszerezett ujjai ismét megcsillantak. - Istenem, hát persze. Szükségem van egy brandyre, darling. Egy pohárka Trevallire. 
Eve melléje ült, és előhúzta a felvevőjét. 
- Beszéljen Sharonról. 
- Bámulatra  méltó  teremtésnek  ismertem meg. 
Sok nő van, aki első ránézésre letaglózza az embert,  de 
benne még ennél is több volt. 
Egy zajtalan kocsin begördült a megrendelt brandy. Sebastian valósággal felmarta a poharat,  és egy nagyot húzott belőle. 
- Kifogástalan ízlés, hatalmas szív, éles ész...  Ez 
volt Sharon. 
Ismét Eve-re emelte őzikeszemét. 
- Csak két napja, hogy  utoljára találkoztunk. 
- Szakmailag? 
- Heti  rendszerességgel járt, és rendszerint fél napot töltött itt. Kéthetente egy teljes napot is - rántott 
elő egy hatalmas,  vajszínű zsebkendőt, és a szemét 
kezdte vele tapogatni. - Sharon nagyon vigyázott magára, erősen hitt a megjelenés varázsában. 
- Az ő szakmájában ez előnynek számított. 
- Természetesen. Örömét lelte a munkájában. Az 
családi hátterével nem  számított a pénz. Élvezte a szexet. 
- Magával is? 
Erre a megjegyzésre a férfi finom arca megrándult, 
rózsás  ajkai lebiggyedtek,  ami  egyszerre lehetett  az 
undor, de a fájdalom jele is. 
- Én a konzultánsa voltam, a bizalmasa és a barátja 
közölte Sebastian hűvösen, és megrántotta a bal vállára akasztott sálját. - Szerfölött nagy indiszkrécióra és 
szakmai hozzá nem értésre  vallana, ha lefeküdtem volna vele. 
- Tehát szexuálisan nem közeledett hozzá? 
- Lehetetlen volt hozzá nem szexuálisan közeledni. 
Belőle... - tett kezével egy széles mozdulatot. - Úgy 
áradt belőle a szexualitás, mint másokból a parfüm illata. Istenem - nyúlt remegő kézzel a pohár után. - Ez 
már  mind  múlt idő.  Képtelen vagyok elhinni.  Meghalt. Meggyilkolták - villantotta Eve felé  a tekintetét. 
- Azt mondta, meggyilkolták. 
- így igaz. 
- Borzalmas környezetben lakott - komorodott el. 
- Senki sem tudta rávenni, hogy költözzön valami elfogadhatóbb lakásba. Élvezte a külvárost, és szerette 
ezt a családja kényes orra alá dörgölni. 
- Sharon és a családja nem jöttek ki egymással? 
- De még mennyire, hogy nem. Szerette megbotránkoztatni őket. Annyira szabad szellemben élt,  a családja pedig... közönségesen - mondta olyan hangsúlylyal,  hogy  a közönséges halálosabb  bűnnek  hangzott 
magánál a gyilkosságnál is. - A nagyapja folyamatosan 
próbált elfogadtatni egy törvényjavaslatot, miszerint a 
prostitúció  illegális. Mintha a múlt században nem bizonyították volna be, hogy igenis hasznos az egészség 
megóvása és a bűncselekmények számának csökkentése szempontjából. A születésszabályozás ellen, valamint 
a  születendő csecsemő  nemének előre eldöntése,  az 
analitika és a fegyvertartást korlátozó törvény ellen is 
szót emelt. 
-A  szenátor  szembehelyezkedett  a  fegyvertilalommal? - szúrta közbe Eve. 
- Nemcsak  hogy  szembehelyezkedett,   hanem 
egyenesen ez  a  vesszőparipája. Sharon  mesélte, hogy 
rengeteg ocsmány, antik darabot  őrizget, és rendszeresen szót  emel amellett, hogy  a fegyvertartás alapvető 
jog kellene hogy legyen.  Ha  sokáig folytatja, visszasüllyedünk a  huszadik századba, ahol  halomra gyilkolták egymást az emberek. 
-Azért még mindig  történnek gyilkosságok 
mormolta Eve az orra alatt. - Nem tett említést elégedetlen vagy  túlzottan  agresszív kuncsaftokról,  esetleg 
barátokról? 
- Tucatnyi barátja  volt.   Úgy vonzott magához 
mindenkit, mint... - itt megállt, kereste a megfelelő 
hasonlatot, miközben a sálával  ismét a szeme sarkát törölgette.  - Mint egy  egzotikusan illatozó virág. És 
amennyire én tudom, a kuncsaftjai mindnyájan elégedettek voltak a szolgáltatásaival. De  nagyon megválogatta őket. Különleges feltételeknek kellett megfelelniük. Tökéletes fellépés, intellektus, nevelés és gyakorlat.  Mint már  említettem, élvezte  a  szex minden 
formáját.  Ő... kereste a kalandot. 
Ez a kijelentés egybevágott a lakásban talált játékszerekkel. A  bársonnyal bélelt bilincsekkel és korbácsokkal,  az illóolajokkal és a  kábítószerekkel.  A két 
összekapcsolt VR-rendszer  pedig még Eve fásult idegrendszerét is sokkolta. 
- Együtt élt valakivel? 
- Alkalmilag  akadt egy-egy férfi, de gyorsan  elvesztette irántuk  az érdeklődését. Mostanában gyakran 
emlegetett valami Roarke-ot.  Egy partin találkoztak, 
és  nagyon vonzódott hozzá. Valójában  akkor is egy 
egész estés vacsorára készült vele, amikor ide jött konzultációra. Valami egzotikusra vágyhattak, mert a vacsorát Mexikóban költötték el. 
- Mexikóban. Ez az utolsó éjszakáját megelőző éjjelen lehetett. 
- Igen. Előtte sokat készült rá. A haját amolyan cigányosra kellett megcsinálnunk, és a testére is kicsit 
több aranyfestéket rakatott, mint rendszerint. Az egész 
testére. Közönséges vörösre festette a körmeit, és a bal 
fenekére egy vörös szárnyú pillangót tetováltatott. Persze lemoshatót.  Huszonnégy  órán  keresztül kozmetikáztuk az arcát, szóval egy makula sem lehetett a bőrén. A végére vadítóan nézett ki - mesélte a férfi hüppögve. - És végül megpuszilt. És azt mondta, úgy érzi, 
most szerelmes. Kívánj szerencsét, Sebastian mondta, 
mikor elment.  Ezek voltak  az  utolsó  szavai,  amiket 
hozzám intézett. 
Második fejezet 
Nem találtak  spermanyomokat.  Eve  káromkodott 
egyet, amikor elolvasta a robotkém jelentését. Még ha 
le is feküdt a gyilkosával, a Sharon által választott fogamzásgátló  módszer  elpusztította  a kis  katonákat. 
Minden nyomot eltörölt  a magömlést követő harminc 
percen belül. 
A sérüléseinek a mértéke azonban nem tette lehetővé, hogy  százszázalékosan  kizárják  a  közösülést. 
Vagy szimbolizmusból lőtt  a gyilkos az áldozat lábai 
közé, vagy azért, hogy magát fedezze. 
Nem  maradtak  spermanyomok,  még vérnyomok 
sem, leszámítva a lány tulajdon vérét. így DNS-elemzést sem lehetett végezni. 
Hiába vizsgálták át a helyszínt, nem találtak ujjlenyomatokat - semmit: még az áldozatét sem, a hetente bejáró takarítónőét sem, és természetesen a gyilkosét 
sem. 
Mindent gondosan letörölgettek, beleértve a gyilkos fegyvert is. 
Leginkább a biztonsági felvételeket. 
Még egyszer becsúsztatta a lift kameráinak a képét 
őrző lemezt az asztali monitorába. 
A diszket szignálták. 
Gorham-komplexum.  A  felvonó.  2058-12-2. 
06:00. 
ahogy villámgyorsan repülnek az órák. A  lift ajtajai 
először délben tárultak fel. Kezével gyorsan lecsapott a 
kontrollpanelre, lelassította a felvételt, és az ideges, apró emberkét figyelte, aki beszállt, és úti célnak az ötödik emeletet adta meg. 
Nagyon izgatott, állapította meg, miközben a gallérját rángató, szájába leheletfrissítőt csúsztató férfit figyelte. Talán felesége van, két gyereke, valamint  egy 
kényelmes íróasztala valahol, és a beosztása  lehetővé 
tette, hogy hetente egy órát kiszakítson a munkaidejéből a déli légyottra. 
A lift az ötödik emeleten állt meg. 
Ezután órákon keresztül  alig volt mozgás, egyszer 
egy alkalmi prosti jött le a recepcióhoz,  néhányan pedig odakintről érkeztek kezükben bevásárlószatyrokkal, arcukon nyilvánvaló unalommal. Pár vendég érkezett, majd távozott. Nyolc körül gyorsultak fel az események. Néhány, vacsorához öltözött lakó elment, néhányan pedig  megjöttek az  előre megbeszélt időpontjuknak megfelelően. 
Tízkor egy jól öltözött pár szállt be a  felvonóba. 
A társaság nőtagja hagyta,  hogy a férfi széthúzza a 
bundáját,  pedig egy tűsarkú cipőtől eltekintve nem  viselt alatta semmit. Egy rózsaszálat tetováltak a testére, 
melynek a szára a két melle között eredt, a virág pedig 
a bal mellbimbóját ölelte körül. A férfi végigsimította a 
tetkót, pedig a biztonsági területen, amihez a lift is tartozott, tiltották az efféle aktusokat. Amikor a lift végül 
megállt a tizennyolcadikon, a nő összehúzta magán a 
bundáját,  és mintha mi sem történt volna, vidáman beszélgetve léptek ki a kabinból. Éppen a nemrég látott 
színdarabról folyt köztük a szó. 
Eve megjegyezte, hogy az elkövetkező  napok  valamelyikén fel kellene keresnie és kikérdeznie a férfit. 
Ö volt az áldozat szomszédja és egyben üzlettársa. 
A hiba pontban 12:05-kor lépett fel. A kép csaknem minden átmenet nélkül halvány szürkeségbe váltott, és csak 02:46-kor állt vissza a normál működés. 
Két óra és negyvenegy perc egyszerűen eltűnt. 
A tizennyolcadik  emelet  kamerájának  az adatait 
rögzítő lemezzel ugyanez történt. Közel háromórányi 
adatot letöröltek. Eve hideg kávéját kortyolgatva átgondolta a történteket. A tettes értett a  biztonsági 
rendszerekhez, tűnődött, és elég ismerős volt az épületben ahhoz, hogy tudja, hol és hogyan piszkálja meg 
a felvételeket. És kitörölte azokat az órákat, amelyek 
bizonyítékul szolgálhatnának. Ugyanis a robotkém az 
áldozat halálát hajnali két órára tette. 
Közel két órát töltött a nő társaságában, mielőtt 
meggyilkolta, és utána is még majd egy órát a lakásban tartózkodott. Mégsem  hagyott nyomot maga 
után. 
Ügyes fickó. 
Ha Sharon DeBlass vezetett is feljegyzéseket a találkozóiról, akkor minden bizonnyal azt is megsemmisítette. 
Ennélfogva a tettesnek elég jól kellett ismernie ahhoz, hogy tudja,  hol tartja a memorandumait, és hogy 
tud hozzáférni ezekhez a fájlokhoz. 
Gyanakodva előrehajolt. 
- Gorham-komplexum, Brodway, New York. Ki a 
tulajdonos? 
Szemei összeszűkültek, ahogy a képernyőn feltűnő 
adatokat olvasta. 
Gorham-komplexum.      Tulajdonos: 
Roarke  Industries.   Központi  iroda: 
Fifth  Avenue   500.   Az   elnök  és  a 
vezető   neve:   Roarke.   New  Yorkcíme:  Central   Park West  222. 
- Roarke -  mormolta  Eve. -  Már megint ő. 
Roarke? - ismételte meg. - Kérek róla minden fellelhető adatot a képernyőre és kinyomtatva is. 
Figyelmen kívül hagyva a háta mögötti telekom 
jelzését, miszerint hívása érkezett, Eve felhajtotta a kávéját, és olvasni kezdett. 
Roarke  -  keresztneve  ismeretlen 
-  2023.  10.   06-án  született   Dublinban,    Írországban.   Azonosítási 
száma   33492-ABR-50.   Szülei  ismeretlenek.   Családi  állapota:   nőtlen. A Roarke  Industries  elnöke és 
legfőbb vezetője.  Főbb  irodái:  New 
York,   Chicago,   New   Los   Angeles, 
Dublin,    London,    Bonn,    Párizs, 
Frankfurt,  Tokió,  Milánó,  Sydney. 
Bolygón kívüli  irodák:  45-ös állomás,    Bridgestone-kolónia,    Vegas 
II., Free Star  One.  Profil:  ingatlankereskedelem,       import-export, 
szállítmányozás,   szórakoztatóipar, 
gyárak,  gyógyszerészeti  kutatások. 
Becsült   vagyon:    hárommilliárdnyolcszázmillió 
Szorgos fiú, gondolta Eve, miközben csodálkozástól 
felhúzott szemöldökkel  tanulmányozta a képernyőn 
végigfutó listát. 
- Iskolai végzettsége? - tette fel a  gépnek  a  kérdést. 
Ismeretlen. 
- Priusz? 
Nincs adat. 
- A dublini adatok között? 
Nincs több adat. 
- A fenébe. Mr. Titokzatos. Személyleírást és fényképet! 
Roarke.  Fekete  haj,  kék  szemek, 
magassága  6 láb  2  hüvelyk,  súlya: 
173  font. 
Eve felmordult,  miközben a számítógép ismertette 
a leírást.  Azon a véleményen volt, hogy Roarke esetében egy kép többet mond ezer szónál. 
Egy férfi arcmása nézett vissza rá a képernyőről. 
Olyan  jóvágású volt, hogy  az  már-már képtelenség: 
keskeny,  esztétikus arc, egyenes arccsontok, szoborszerűen formás áll. Valóban fekete haja volt, de a számítógép arról nem tett említést, hogy dús, erős, egy impozáns homlokból fésülték hátra, és a széles vállak fölé 
ért néhány hüvelykkel. Kék szemei voltak, de maga ez 
a szó kevésnek bizonyult, hogy leírja a belőle sugárzó 
erőt. 
Eve még a képet nézve is el tudta képzelni, hogy ez 
a férfi mindig megszerzi, amit akar, bárhol, bármikor is 
legyen, begyűjti, használja,  és nem  foglalkozik olyan 
kispolgári erényekkel, mint a trófeagyűjtés. 
És igen,  folytatta a gondolatmenetet, ez olyan fajta, aki öl, ha úgy  kívánják az érdekei. Hidegvérrel, 
tervszerűen,  félelem nélkül. 
Miután  a fellelhető  adatokat  begyűjtötte,  megfogalmazódott benne az elhatározás,  hogy mindenképpen  beszélnie kell Roarke-kal.  Méghozzá a lehető leghamarabb. 
Mialatt Eve  az őrsről hazafelé indult, az égből baljóslatú hópelyhek kezdtek hullani. Végigkutatta a zsebeit 
nem mintha különösebben reménykedett volna -, és 
konstatálta,  hogy otthon hagyta a kesztyűjét,  és csak 
bőrdzsekijére  számíthat  a  városon  átsüvítő,  metsző 
széllel szemben. 
Már régen elhatározta, hogy  elviszi a kocsiját a 
szervizbe, de  egyszerűen nem  maradt rá ideje.  Most 
   nagyon sajnálta, hogy nem  tudott szakítani rá pár órát, 
   miközben a tömegben küzdötte magát előre. A hibás 
fűtésnek köszönhetően reszketett a hidegtől. 
Magában megesküdött, hogy ha sikerül épségben 
hazaérnie, mielőtt jéggé fagyna, első dolga lesz beszélni 
egy szerelővel. 
De amikor végül hazaérkezett, csak a vacsorára tudott koncentrálni.  Amint kinyitotta az ajtót, már csak 
egy tányér forró leves járt az eszében, és talán egy  halom chips, ha  maradt még  belőle, és egy kávé, aminek 
nincs szennyvízhez hasonlatos íze. 
Azonnal észrevette a csomagot. A keskeny dobozt 
pont az  ajtaja elé  tették le. Még mielőtt  levegőt vett 
volna, már elő is rántotta a  fegyverét. Szemével és pisztolyával pásztázva  a környezetet, egy rúgással bevágta 
maga mögött  az ajtót. A csomagot békén hagyta,  helyette szobáról szobára megvizsgálta  a  lakást, míg  végül megnyugodott, hogy egyedül van. 
Miután visszacsúsztatta tokjába a pisztolyát, lehámozta magáról a dzsekit, és félrelökte. Lehajolt, és óvatosan felemelte  a lezárt,   jelzés nélküli  küldeményt. 
Nem talált rajta se címkét,  sem  pedig üzenetet. 
Bevitte a konyhába, óvatosan kibontotta, és a benne talált diszket a számítógépébe csúsztatta. 
És azonnal megfeledkezett az evésről. 
Csúcsminőségű képanyagot látott, amihez hasonló 
hang is  társult. Lassan helyet foglalt, miközben  a monitoron pergett a film. 
Sharon  DeBlass meztelenül hevert  a hatalmas ágy 
suhogó  szaténlepedőin.  Felemelte egyik kezét, és lustán beletúrt vörös hajába, miközben az  ágy lassan hintáztatta. 
 
-Akarsz  valami  spéci  szolgáltatást,  darling? 
kuncogott, miközben feltérdelt, és kezével  takarta el a 
melleit. -  Miért nem jössz  vissza ide mellém...? 
nyalta nedvesre  az ajkait. - Újrakezdjük az egészet 
sütötte le a szemét,  és  cicás mosoly  játszott a  szája 
szögletében. - Úgy látom, készen állsz - nevetett fel, 
és kirázta haját  a szeméből.  - Ó, játszani fogunk? 
emelte magasba a kezét, még mindig mosolyogva. 
Ne bánts - nyafogta félénken, de hangjával szöges ellentétben állt csillogó tekintete. - Mindent megteszek, 
amit csak akarsz. Mindent. Gyere ide, és tegyél a magadévá. Akarlak - eresztette le a kezét, és ütni kezdte a 
saját testét. - Fogd rám  azt a csúnya fegyvert, miközben   megerőszakolsz.  Akarom.  Igen,  azt  akarom, 
hogy... 
A  dörrenés  kizökkentette Eve-t  a gondolataiból. 
Gyomra összerándult, ahogy  látta a  nőt hátrafelé repülni, mint egy rongybabát.  Vér fröccsent a fejéből. 
A második lövés már nem érte ekkora sokként, ennek 
ellenére kényszerítenie kellett magát, hogy ne vegye el 
a tekintetét a képernyőről. A harmadik után a felvétel 
elcsendesedett, eltekintve a halk zenétől, és egy ember 
szaggatott lélegzetvételétől. A gyilkos lihegésétől. 
A kamera megmozdult,  és végigpásztázta a testet, 
szörnyű kegyetlenséggel  tárva fel a  hajmeresztő  részleteket. Majd  DeBlass a videó varázsán át azzá  vált, 
ahogy Eve  először megpillantotta: egy széttárt karú és 
lábú,  tökéletes X-szé  a  véres lepedőkön.  A film egy 
grafikus inzerttel ért véget: 
HATBÓL EGY 
Másodjára már könnyebbnek  bizonyult végignézni. 
Legalábbis  Eve ezzel hitegette magát. Ezúttal felfigyelt 
egy apró hibára, az első lövés után egy halk szusszanás 
hallatszott.  Visszajátszotta, minden  elhangzott  szóra 
gondosan odafigyelt, minden mozdulatot tanulmányozott, hátha észrevesz valamit, amibe belekapaszkodhat. 
De a tettes túl okos volt ahhoz, hogy  árulkodó nyomot 
hagyjon  maga után.  Ezzel mindketten  tisztában voltak. 
Azt akarta, hogy Eve lássa, milyen jó.  Hogy  lássa, 
milyen rideg. 
És hogy tisztában legyen vele, tudja, hol találhatja 
meg. Amikor csak akarja. 
Eve felállt, miközben dühös volt  magára kissé remegő kezei miatt. Már inkább kívánta a bort, mint az 
előbbi kávét, ezért elővett egy üveggel az aprócska jégcellából,  és töltött magának egy fél pohárral. 
Gyorsan felhajtotta az italt, és  egy másikat is  beígért magának, miközben a telekomba beütötte  a főnöke számát. 
A kapitány felesége jelentkezett  be, és  a fülében 
csüngő, csillogó ékszerből, valamint tökéletes hajviseletéből Eve rájött, hogy egy fontos partit szakított  félbe. 
- Dallas hadnagy vagyok, Mrs. Whitney. Elnézését 
kérem, hogy megzavarom az estéjét, de beszélnem kell 
a parancsnokkal. 
- Éppen vacsorát adunk, hadnagy. 
- Igen, asszonyom. Bocsánatot kérek  - kibaszott 
politika,  gondolta Eve, miközben mosolyt erőltetett az 
arcára. - De nagyon fontos. 
Tartás közben a készülék  halkan  zúgott. Hála Istennek, a három perc alatt, amíg a parancsnokára várt, 
Eve-nek  nem kellett idegesítő háttérzenét  vagy a legfrissebb híreket hallgatnia. 
- Itt  vagyok, Dallas. 
- Parancsnok, el kell küldenem  önnek valamit a 
kódolt csatornán. 
- Remélem, tényleg olyan sürgős. A feleségem azzal fenyegetőzik, hogy ezért még számolni fog velem. 
-Igen, uram - zsaruk,  gondolta, miközben előkészítette az anyagot az átvitelre. A zsaruknak nem szabadna megnősülniük. 
Miközben várt, az asztalon dobolt a kezével. Ahogy 
a képsor újra lepergett, megint végignézte, és igyekezett megfeledkezni a gyomrát görcsbe szorító érzésről. 
Amikor a felvétel véget ért, ismét Whitney tűnt fel a 
képernyőn. Tekintete  zord volt és keserű. 
- Honnan szerezte? 
- A gyilkos küldte el nekem. A lakásomban találtam  a  lemezt, amikor hazaértem  az  őrsről - közölte 
színtelen, de azért  óvatos hangon. - Tudja, ki vagyok, 
hol lakom és mivel foglalkozom. 
Whitney egy pillanatig hallgatott. 
- A nulla hétszázban van az irodám.  Hozza ide a 
diszket, hadnagy. 
- Igen, uram. 
Amikor a kapcsolat  megszakadt,  Eve ösztönösen 
két dolgot  tett. Először is lemásolta a felvételt. Másodszor pedig töltött magának még egy pohár bort. 
 
Háromkor riadt fel álmából, nyirkosán vacogva a verejtéktől, sikollyal küzdve. De a kiáltás még akkor is ott 
remegett a torkában,  amikor reszelős hangon utasította az automatikai, hogy gyújtson fényt a lakásban. Sötétben az álmok mindig fenyegetőbbek. 
Remegve feküdt vissza az ágyba.  Megölte a férfit. 
De ez rosszabb volt, mint valaha is gondolta. Mi mást 
választhatott  volna? Túlságosan zsongott a feje a bevett  nyugtatóktól. Pedig megpróbálta, de csak azt látta maga előtt álmában, hogy a gyilkos egyre közelebb 
és közelebb kerül hozzá, kezében a véres késsel. 
 
A kislány halott. Ezt Eve már nem tudta megakadályozni. Kérlek, Istenem, csak nehogy eszembe jusson 
valami,  amit megtehettem volna,  de mégsem tettem 
meg. 
A dühöngő férfi darabokra szabdalta véres késével 
a kis testet. Majd látta a tekintetét, ahogy rálőtt, és az 
élet eltávozott a testéből. 
De ez még nem minden. Nem. A java még hátravolt. Most  Eve ott térdelt a szaténlepedőkön.  A  kés 
pisztollyá változott, és  az a férfi tartotta a  kezében, 
akinek az arcát  órákkal azelőtt figyelte. Rorake-nak 
hívták. 
A férfi csak mosolygott, Eve pedig akarta őt. Teste 
remegett a félelemtől és a szexuális kimerültségtől még 
akkor is, amikor a férfi végül tüzelt. A fejébe,  a szívébe 
és a lágyékába. 
És valahol a háttérben a kislány, az a szerencsétlen 
kislány folyamatosan segítségért sikoltozott. 
Eve túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy harcoljon 
a képek ellen. Ehelyett a hasára fordult, a párnába fúrta a fejét, és zokogásban tört ki. 
- Üljön le, hadnagy. 
Pontban reggel hétkor Whitney kapitány hellyel kínálta Eve-t az irodájában.  Annak  ellenére, vagy talán éppen azért, mert tizenkét éve íróasztalnál dolgozott,  kiélesedett a tekintete. 
Látta, hogy  a beosztottja rosszul aludt,  és ennek 
nyomait igyekszik  elkendőzni. Csendben nyújtotta a 
kezét. 
Eve a diszket és a csomagolópapírt egy, a bizonyítékoknak rendszeresített  nejlonzacskóba csúsztatta. 
Whitney  rápillantott,  majd íróasztala közepére tette. 
-A szabályzat szerint meg kell kérdeznem, hogy 
részt akar-e  venni továbbra is ebben az ügyben - várt 
egy szívdobbanásnyit. - Vegyük úgy, hogy ez meg is 
történt. 
- Igen, uram. 
- Biztonságos a lakása, Dallas? 
- Eddig azt hittem - vett elő egy másik diszket a 
táskájából. - Miután önnel beszéltem, átnéztem a biztonsági felvételeket.  Van egy tízperces  kiesés. Ahogy 
azt majd  a jelentésemben  is elolvashatja, a tettesnek 
nagy jártassága van a biztonsági rendszerek megzavarásában, a videofelvételek  szerkesztésében,  és  persze 
behatóan ismeri az antik fegyvereket. 
Whitney átvette a jelentést, de félre is tolta. 
- Ez nem szűkíti le túlságosan a gyanúsítottak körét. 
-Valóban,  uram. Még rengeteg embert kell  kihallgatnom. Ezzel  az elkövetővel  szemben nem  az 
elektronikus nyomozás az elsődleges, bár Feeney kapitány segítségét felbecsülhetetlennek tartom.  Ez a fickó 
igyekszik  álcázni a nyomait. Nincs más tárgyi bizonyítékunk,  csak  a  gyilkos  fegyver,  amit szándékosan 
hagyott a helyszínen. Feeney képtelen  volt a normál 
csatornákon lenyomozni. Azt kell feltételeznünk, hogy 
feketepiacról származik. A nyomozást az áldozat személyes feljegyzései alapján indítottam el, de mivel nem 
lehetne visszavonult egyéniségnek nevezni, időbe telik, 
mire a végére érek. 
- Igen, ez része a problémának.  Hatból egy, hadnagy. Mit mond magának ez az üzenet? 
- Azt, hogy az elkövető még öt gyilkosságot tervez, és azt akarta, hogy erről mi is tudjunk. Élvezi azt, 
amit csinál, és magára akarja irányítani a figyelmünket 
- vett  óvatosan levegőt Eve. - De ennyi még nem elég 
ahhoz, hogy egy teljes körű pszichiátriai képet rajzoljunk róla. Nem tudjuk megmondani, mennyi ideig 
marad meg benne az elégedettség a sikeres gyilkosság 
elkövetése után, és mikor érzi szükségét, hogy ismét 
öljön. Talán már ma. De lehet, hogy csak mához egy 
évre.  És  nem  számíthatunk  arra, hogy legközelebb 
óvatlanabb lesz. 
- Nem tudja feldolgozni a jogos emberölést? - bólintott felé egyenesen Whitney. 
A vértől csöpögő kés. Az aprócska, összekaszabolt 
test a lábai előtt. 
- Nem történt velem semmi, amit ne tudnék kézben tartani. 
- Ebben legyen teljesen biztos, Dallas. A  mostam 
kényes  ügyben nincs  szükségem  olyan nyomozóra, 
akinek egy adott helyzetben morális problémái támadnak, hogy használja vagy ne használja a fegyverét. 
- Teljesen biztos vagyok. 
Eve volt Whitney legjobb embere, nem kételkedhetett benne. 
- Szereti a politikusokat? - kérdezte, és szája pengevékonyságúra keskenyedett.  -  DeBlass   szenátor 
úton van ide. Az elmúlt éjjel New Yorkba repült. 
- A diplomácia nem éppen erős oldalam. 
- Ezt nagyon jól tudom. De magáé az ügy. A szenátor beszélni akar a nyomozás vezetőjével, és  a hátam 
mögött intézkedett, hogy ezt megtehesse. Egyenesen a 
rendőrfőnöktől  kaptam  az utasítást.  A teljes körű 
együttműködéséről kell biztosítania a szenátort. 
- Ez a nyomozás ötös kódot kapott - jegyezte meg 
Eve kimérten. - Nem tudom követni a szabályzatot, 
ha őfőméltósága beleüti az orrát a dolgaimba. Nem fogok bizalmas adatokat egy civil orrára kötni. 
Ezt  hallva Whitney szélesen elmosolyodott. Átlagos arca volt, talán  semmit sem változott azóta, hogy 
megszületett. De amikor mosolygott, megvillantak fehér fogai, és vörösesbarna arcszínével olyan éles kont- Törjék meg - követelte DeBlass. - Egy férfi, aki 
szexuális szolgáltatásokért hajlandó fizetni, az akár lelkiismeret-furdalás nélkül gyilkolhat is. 
Habár Eve nem talált összefüggést a két dolog között, visszaemlékezett a feladatára,  és bólintott. 
- Azon leszek, szenátor. 
- És akarok  egy másolatot az  előjegyzési naptárából. 
- Ez teljességgel lehetetlen, szenátor - mosolygott 
jóindulatúan Whitney. - Az ilyen  súlyos bűnügyeknél 
minden bizonyítékot titkosan kell kezelnünk. 
Ezt hallva  DeBlass felhorkant és Rockmann felé intett. 
- Kapitány - nyúlt be Rockmann a belső zsebébe, 
és előhúzott onnan egy papírt,  amihez holografikus pecsétet csatoltak. - Ez az irat a főkapitánytól származik, 
és felhatalmazza a szenátort, hogy megtekintsen minden bizonyítékot, és bármikor tájékozódjon  a nyomozás aktuális állásáról Ms.  DeBlass meggyilkolásának az 
ügyében. 
Whitney alig pillantott rá az iratra, már félre is tolta. Mindig is a gyávák játékszerének tekintette a politikát, és gyűlölte a gondolatot, hogy neki is be kell állnia a játékosok közé. 
- Majd személyesen megbeszélem a főkapitánnyal. 
Ha a felhatalmazás valódi, délután már el is juttatjuk 
önökhöz a másolatokat  -  nézett  Rockmann  helyett 
egyenesen DeBlass  szemébe. - A  bizonyítékok titkos 
kezelése roppant fontos a nyomozati szakaszban. Ha 
ragaszkodik  ehhez  a  kéréséhez,  azzal alááshatja  az 
egész ügy sikerét. 
-Az ügy,  ahogy  maga fogalmazott, parancsnok, 
nem más, mint a saját húsom és vérem ügye. 
- Ennélfogva nagyon remélem, elsődleges célja segíteni minket, hogy a gyilkos mihamarabb az igazságszolgáltatás elé kerüljön. 
- Már több mint  ötven éve szolgálom az igazságszolgáltatást. Azt  akarom, hogy  délutánra legyenek 
nálam  azok  az iratok - kapta fel a kabátját, és egyik 
kövér karjára terítette. - Ha nem látom, hogy maguk 
mindent megtesznek  ennek az elmebetegnek  a kézre 
kerítéséért,  gondoskodni fogok  arról,  hogy magát 
eltávolítsák  ebből az irodából - és Eve felé  fordult. 
Maga  pedig,  hadnagy,  legközelebb  egy áruházban 
nyomozhat enyveskezű tinédzserek után. 
Miután  kiviharzott, Rockmann rájuk vetette komoly, mentegetőző tekintetét. 
- Meg kell bocsátaniuk a szenátornak. Agyonhajszolja magát. Igaz, hogy rengeteg ellentét feszült közte 
és az unokája között, de azért a lány mégiscsak a családhoz tartozott. És a szenátornak mindene a család. És 
unokája halála, ez az értelmetlen, erőszakos halál, teljesen lesújtotta. 
- Igen - motyogta Eve. - Rettentően magába volt 
roskadva. 
Rockmann mosolygott. Sikerült egyszerre meglepettnek és szomorúnak mutatnia magát. 
- Aki büszke,  az  gyakran rejti a bánatát agresszió 
mögé. Most minden  bizalmunkat az ön  képességeibe 
és megbízhatóságába vetettük,  hadnagy. Kapitány 
biccentett Whitney felé -, délutánra várjuk az adatokat.  Köszönöm, hogy áldoztak ránk drága idejükből. 
- Behízelgő - mormolta Eve, miután Rockmann 
csendesen behúzta maga mögött az ajtót. - Nem kell 
beadnia a derekát, parancsnok. 
- Átadom az adatokat, amiket át kell adnom - felelt Whitney, miközben igyekezett, hogy visszafojtsa a 
haragját. - És most menjen és gyűjtsön még többet. 
A rendőri munka gyakran fáradságos. Miután öt órán 
keresztül bámulta a monitoron sorjázó neveket, amiket 
DeBlass határidőnaplójából  szedtek ki,  Eve jobban 
kimerült, mintha lefutotta volna a maratoni távot. 
Még úgy is  túl sok név maradt egy hozzájuk hasonló apró nyomozócsapatnak, hogy Feeney segítségével alapos szelekciót hajtottak végre. 
Sharon nagyon népszerű lány volt. 
Erezte, hogy a  diszkréció jelen  esetben  célravezetőbb, mint az erőszak, ezért telekomon  keresztül 
felhívta Sharon ügyfeleit, és bemutatkozott. Akik ellenezték a kihallgatást, azokat kedvesen meghívta, látogassanak el a rendőrkapitányságra, hogy elkerüljék a 
vádat, miszerint a rendőrséget  akadályozzák  munkájukban. 
A délután közepére már sikerült személyesen beszélnie a listáján szereplő első tucatnyi emberrel, és tett 
egy kis kitérőt a Gorham felé. 
DeBlass szomszédját, azt az elegáns urat, akit a liftes felvételből már ismert, Charles Monroe-nak hívták. 
Eve otthon találta, ráadásul éppen az egyik ügyfele társaságában. 
Charles fekete selyemköntöst viselt. Szinte lehetett 
érezni a szex szagát a levegőben,  miközben a férfi megnyerőén rámosolygott. 
-Szörnyen   sajnálom,  hadnagy.  A  háromórai 
találkozóm még egy negyedórát tart. 
- Majd várok - lépett  be hívás nélkül Eve az  ajtón. 
Ellentétben DeBlass lakhelyével, itt kényelmes, vastag 
huzatú bőrfoteleket talált. 
-Ó... - Charles határozottan derűsen pillantott a 
rövid előszoba végén álló,  tapintatosan bezárt ajtóra. 
A bizalom és a diszkréció az én szakmámban, hogy úgy 
mondjam, elsődleges. És a vendégem nagyon zavarba 
jönne, ha meglátná, hogy a rendőrség egyik embere ül 
az előszobámban. 
- Semmi gond. Van konyha? 
- Persze - sóhajtott fel a férfi. - Az az ajtó, jobbra. 
Erezze magát otthon. Nem maradok sokáig. 
- Csak nyugodtan - lépett be  Eve a  konyhába. 
A pazarul berendezett lakótérrel ellentétben a konyha 
szinte spártainak hatott. Úgy tűnt, Charles kevés időt 
tölt  itt  aa  evéssel. Mégis teljes hűtőberendezése volt, 
nem csak egy jégcella, amiben Eve rátalált  a Pepsiérzésre.  Leült, és élvezte a pillanatot, mialatt arra várt, 
hogy Charles végezzen a háromórai kuncsaftjával. 
Elég hamar meghallott egy férfi- és egy női hangot,  valamint egy halk  nevetés is megütötte a fülét. 
Pár pillanattal később Charles halvány mosollyal az arcán belépett a konyhába. 
- Elnézést, hogy megvárattam. 
- Semmi baj. Vár valaki mást is? 
- Késő estig senkit - vett ki  Charles magának is 
egy Pepsit, letépte a zárófület, és egy magas szárú pohárba töltötte az italt.  A kiürült dobozt összegyűrte és 
az újrafeldolgozó egységbe hajította. - Vacsora, opera 
és egy romantikus randevú. 
- Maga szereti az ilyesmit? Opera? - villantott  fel 
egy mosolyt Eve. 
- Utálom.  El  tud képzelni annál  unalmasabbat, 
mint amikor néhány tehén németül sikoltozza át a fél 
estét? 
- Nem - ismerte be Eve, miután átgondolta a hallottakat. 
- Na ugye. ízlések és pofonok - halványodott el a 
mosolya, amikor Eve mellé ült a konyha szegletébe, az 
ablak alatt. - A ma reggeli hírekben hallottam Sharonról. Már vártam,  hogy a rendőrségtől felkeressen valaki. Szörnyű. El sem tudom hinni, hogy meghalt. 
-Jól ismerte? 
-Már több mint  három éve  voltunk szomszédok... és néhanap  dolgoztunk  is  együtt. Egyszeregyszer a kuncsaftjaink trióban akarták csinálni. Ilyenkor megosztottuk egymással az üzletet. 
- És nem üzleti ügyekben is összejöttek? 
- Gyönyörű nő volt, és ő is vonzónak talált engem 
- rántotta meg selyempáncélos vállát, és úgy nézett ki 
a színezett ablakon, mint egy víllamosozó turista, aki a 
város látványosságait figyeli, ahogy  azok eldöcögnek a 
szeme előtt. - Ha egyikünk  akart csapni egy görbe estét, a másik rendszerint segített, hogy jól érezze magát 
- mosolyodott el ismét. - De ritkán fordult elő. Aki a 
csokoládégyárban dolgozik,  előbb-utóbb megutálja az 
összes édességet. Sharon a barátom volt, hadnagy. Én 
pedig mindig kedvesen viselkedtem  vele. 
- Elmondaná, hol volt a halálának az éjjelén éjfél és 
hajnali három között? 
A férfi felvonta a szemöldökét.  Vagy valóban fel 
sem  merült benne, hogy akár gyanúsított is lehet belőle, vagy egy elsőrangú színész veszett el benne. Persze 
az ő  szakmájában dolgozó emberek egy kicsit mindannyian színészek, gondolta Eve. 
- Itthon voltam, egy vendéggel. Egy egész éjszakás 
vendéggel. 
- Ez megszokott? 
- Ez az ügyfelem kedveli ezt  a  felállást.  Hadnagy, 
ha feltétlenül szükséges, megadhatom a nevét, de jobb 
szeretném, ha erre nem kerülne sor. 
- Gyilkosság történt, Mr. Monroe. Ez azt jelenti, 
hogy feltétlenül szükséges. Mikor hozta fel a vendégét 
a lakásba? 
- Tíz körül. A Mirandában vacsoráztunk,  az égi 
kávéházban a hatodik fölött. 
 
- Tízkor - bólintott Eve, és látta, hogy a férfinak 
eszébe jut valami. 
- A lift  biztonsági kamerája - mosolygott ismét 
kedvesen Charles. - Régi törvény. Feltételezem, ki 
tudna készíteni,  de nem hinném, hogy megérné a fáradságot. 
- A biztonsági területen minden szexuális aktus súlyos kihágásnak minősül, Mr. Monroe. 
- Kéíem, hívjon Charlesnak. 
- Habár csak szőrszálhasogatás lenne, könnyen bevonhatnák hat hónapra a bárcáját. De ha megadja a 
lány  nevét, olyan diszkréten fogjuk intézni az  ügyet, 
amilyen diszkréten csak lehetséges. 
- Arra készül, hogy megfosszon az egyik legjobb 
ügyfelemtől  - morgott Charles. - A neve Darleen 
Howe. Majd megadom a címét is - állt föl, és előkereste elektronikus noteszét, hogy felolvashassa a megfelelő 
adatokat. 
- Köszönöm. Sharon mesélt önnek a vendégeiről? 
- Barátok voltunk - jelentette ki a férfi fáradtan. 
Igen, meséltünk egymásnak az üzleti dolgainkról, habár ez nem egészen etikus. Megosztott velem néhány 
mulatságos történetet.  Én ebben a tekintetben  sokkal 
konzervatívabb vagyok. Sharon pedig... nyitott volt az 
extremitások  felé. Néha  ittunk közösen  egy  italt, 
ilyenkor beszélgettünk. Persze neveket nem említett, 
helyette mindegyikükre kitalált  valamit.  A  császár, a 
firkás, a fejőnő... így emlegette őket. 
- Említett valakit, aki aggasztóan viselkedett? Akitől tartott? Aki esetleg erőszakosan viselkedett vele? 
- Nem bánta az erőszakot sem, és azt sem mondta, 
hogy  bárki is nyugtalanítaná.  Sharonról tudni kell, 
hogy mindig  tudta, meddig mehet  el. Ő azt mondta, 
azért, mert élete nagy  részében mindig mások mondták meg neki, hogy hol a határ.  Nagyon  keserűen tudott beszélni a családjáról. Egyszer említette, meg sem 
fordult  a  fejében,  hogy  karriert  csinál  majd  a 
szexiparban.  Csak a családját akarta  az őrületbe kergetni.  De  amikor belekerült a sűrűjébe,  rádöbbent, 
hogy tetszik neki ez az egész. 
Ismét vállat vont, és belekortyolt az italába. 
- Szóval maradt  a szakmában, és két legyet ütött 
egy baszásra. Ez volt a szavajárása - és ismét felvonta a 
szemöldökét. - Úgy tűnik, éppen a kettő közül az 
egyik lett végül a gyilkosa. 
- Aha -  állt fel  Eve, és eltette a  felvevőjét. - Ne 
hagyja el a várost, Charles. Még jelentkezni fogok. 
- Ennyi? 
- Pillanatnyilag ennyi. 
Monroe is felállt. Megint mosolygott. 
- Túlságosan könnyű  magával  beszélgetni,  egy 
zsaruhoz képest... Eve - simította végig próbaképpen 
ujjaival a  nő karját, és amikor az kérdőn  felvonta a 
szemöldökét, az arcával folytatta. - Ennyire siet? 
- Miért? 
- Hát van pár üres órám, maga pedig nagyon csinos. Hatalmas, csillogó szemek - suttogta. - És ez a 
gödröcske  az álla alatt.  Miért ne üthetnénk el  kettesben az időt? 
Eve megvárta, amíg a  férfi lejjebb hajtja  a fejét, 
hogy ajkaik közelebb kerülhessenek egymáshoz. 
- Ezt   egy  megvesztegetési  kísérletnek vegyem, 
Charles? Mert ha annak szánta,  és még fele olyan jó 
sincs, mint hittem... 
- Jobb vagyok - harapta meg a férfi Eve felsőajkát, 
és hagyta,  hogy keze lejjebb csússzék a nő mellére. 
Sokkal jobb. 
- Ebben  az  esetben...  bűncselekménnyel kell vádolnom -  mosolyodott el  Eve, mire Charles  hirtelen 
hátrahőkölt.  - És ettől mindketten  szörnyen  szomo 
a 
rúak lennénk - veregette meg derülten Monroe arcát. 
- De azért köszönöm. 
- Eve? - vakargatta a férfi az állát, miközben kikísérte. 
- Igen?  - állt  meg,  holott fél kézzel már az 
ajtógombot fogta. 
- Ha elfeledkezne erről a megvesztegetési micsodáról,  és  meggondolná magát, mindig szívesen fogom 
látni. 
- Majd szólok - csukta be maga mögött Eve az ajtót, és a lift felé irányította a lépteit. 
Charles  Monroe könnyen kisurranhatott a lakásából,  mialatt az ügyfele  aludt, és  beosonhatott Sharonhoz, tűnődött. Egy kis szex, egy kis gyilkosság... 
Gondolataiba merülve szállt be a liftbe. 
A diszkek megbuherálása. Mint  az  épület lakója, 
könnyen  hozzáférhetett  a   biztonsági  rendszerhez. 
Majd, mintha mi sem történt volna, visszatérhetett az 
ágyba, a vendége mellé. 
Túl  bonyolult  ahhoz, hogy valószínű legyen, töprengett  Eve, miközben a recepcióhoz ért. Megkedvelte 
a férfit.  De amíg alaposan utána nem jár az alibijének, 
a lehetséges elkövetők rövid listájában Charles Monroe 
állt az első helyen. 
Harmadik fejezet 
Eve gyűlölte a temetéseket. Irtózott a rituálétól, amivel 
az élők igyekeztek megtisztelni a holtakat: a virágokat, 
a zenét, a végtelen beszédeket és a szüntelen zokogást. 
Talán van Isten. Ezt a lehetőséget nem tudta teljesen elvetni. És ha van, gondolta, akkor biztos jót nevet, 
ha végigpillant teremtményein, ahogy azok részt vesznek a halál haszontalan szertartásán. 
Mégis  elutazott  Virginiába,  hogy  részt  vegyen 
Sharon DeBlass búcsúztatásán. Látni akarta az  áldozat 
családját és barátait, hogy megfigyelje, kiértékelje őket, 
valamint ítéletet alkosson róluk. 
A szenátor gyászos arccal, de száraz  szemmel állt. 
Rockmann - az árnyéka  - egy paddal mögötte kapott 
helyet. A szenátor mellett a fia és a menye gyászolt. 
Sharonnak fiatal, kellemes kinézetű  szülei  voltak, 
mindketten sikeres ügyvédek,  akik saját irodájukat vezették. 
Richárd DeBlass lehajtott fővel állt, szemeit  eltakarta, és nagyon hasonlított az apjára, csak valamivel 
kevésbé  energikus  kiadásban. Vajon véletlen lenne, 
csodálkozott  Eve, vagy egy  előre eltervezett koreográfia része, hogy egyenlő távolságra áll az apjától  és a feleségétől? 
Elizabeth  Barrister   jól  festett fekete ruhájában. 
Mahagóniszínű haja fényesen csillogott, ám testtartása 
merev maradt. Eve megjegyezte magának, hogy szemeit vörösre sírta, és most is könnyekben úsztak. 
Mit érezhet egy anya, amikor elveszíti a gyermekét? 
DeBlass szenátornak volt egy lánya is, aki a jobbján 
foglalt helyet. Catherine DeBlass követte nagyapját a 
politikai pályán, és egészen a kongresszusi képviselőségig vitte.  Betegesen sovány alakjával katonás vigyázzba merevedve állta végig a szertartást, karjai, mint két 
törékeny gally meredtek elő fekete ruhájából.  A férje, 
Justin Sujnmit mellőle nézte a fényes koporsót, melyet 
a templom előtt rózsákkal borítottak be.  A fia, Franklin, aki még ki sem nőtt a kamaszkorból, nyugtalanul 
mocorgott az oldalán. 
A padsor végén, valahogy külön a többiektől állt 
Anna, DeBlass szenátor felesége. 
Nem mocorgott, nem is sírt.  Eve még azt sem látta, hogy egy pillantást vetett volna arra a virággal borított ládára,  ami az unokája földi  maradványait rejtette 
magában. 
Persze jelen voltak még mások is. Elizabeth szülei 
külön csoportban álltak, kéz a kézben, és őszinte könynyeket hullattak.  Unokatestvérek, ismerősök  és barátok törölgették a  szemüket megbűvölten,  esetleg rémülten forgatták a fejüket. Az elnök minden bizonnyal 
elküldte embereit, mert a templomban több politikust 
lehetett látni, mint a szenátus ebédlőjében. 
Habár több mint száz arc kavargott előtte, Evenek nem okozott  nehézséget kiszúrni Roarke-ot a tömegben. Egyedül  volt.  A padban ugyan mások is álltak mellette,  de  Eve-nek  feltűnt, hogy  körüllengi  a 
magány légköre.  Még tízezer ember között is magányos maradt volna. 
Feltűnő  arca nem árult el  érzelmeket: sem bűntudatot, sem  szomorúságot, de még csak  érdeklődést 
sem. Mintha csak valami  gyenge színdarabot nézett 
volna.  Eve keresve sem találhatott  volna arcot, ami 
jobban leírja egy temetés hangulatát. 
Több fej is feléje fordult vagy azért, hogy egy futó 
pillantást vessen rá, vagy - mint egy  formás barna esetében is -, a leplezetlen flört miatt. Roarke mindkettőElső ránézésre maga volt a jéghideg férfiszív mintapéldánya,  aki minden és  mindenki ellen igyekszik 
védeni magát.  De minden  bizonnyal lobogott benne 
valamiféle tűz. A vasfegyelem és a szorgalom kevés, 
hogy valaki ilyen fiatalon ilyen magasra emelkedjen. 
Ehhez ambíció kell, és Eve megítélése szerint az ambíció nagy hajtóerő. 
Miközben a  gyászének  hangjai  betöltötték a  termet, előremeredt, majd egészen váratlanul elfordította 
a fejét és egyenesen az öt padsorral hátrébb figyelő Eve 
szemébe nézett. 
Eve-nek nagy erőfeszítésébe került, hogy ne tántorodjon  hátra a szemeiből áradó hatalmas erő láttán. 
Nem fordította el a fejét, nem is pislogott. Egy röpke 
pillanatig farkasszemet néztek. Majd a templomból kifelé igyekvő gyászolók eltakarták őket egymástól. 
És amikor Eve próbálta  megkeresni, már sehol sem 
találta. 
 
Csatlakozott a temető felé tartó hosszú kocsioszlophoz. 
Elöl haladt ünnepélyesen a halottaskocsi, mögötte pedig a közvetlen rokonság járművei. Csak a leggazdagabbak engedhettek meg maguknak egy valódi temetést. 
Rosszallóan dobolt a kormányon, miközben megfigyeléseit a felvevőjére mondta. Amikor Roarke-hoz ért, 
összevonta a szemöldökét. 
- Miért blamálja magát azzal, hogy megjelenik egy 
alkalmi ismerőse temetésén? - suttogta bele a zsebébe 
rejtett felvevőbe. - Az adatok szerint nem olyan régen 
ismerkedtek meg, és csak egyszer voltak együtt. Ez a 
viselkedés ellentmondásos és több kérdést is felvet. 
Összerázkódott, amikor áthajtott a temető boltíves 
kapuja alatt. Ami Eve-t illeti,  törvényt hozott volna az 
ellen, hogy a halottakat egyszerűen elássák. 
Még több beszéd, sírás és  virágok. A nap fényesen 
sütött, de a levegőnek még így is foga volt.  A sírkert 
mellett Eve zsebébe  süllyesztette a kezét. Már megint 
megfeledkezett a kesztyűjéről. Hosszú, fekete kabátját 
is kölcsönözte, amit éppen viselt. Alatta csak egy, a saját ruhatárából való, szürke kiskosztüm volt rajta, aminek az egyik lógó gombja szinte könyörgött, hogy szakítsa már le végre. A lábaira vékony bőrcsizmát húzott, 
amiben a lábujjait már egy darab jégnek érezte. 
Ez a kényelmetlenség segített elterelni gondolatait 
a fejfák iszonyatáról és a  frissen kiásott föld hideg szagáról. Kivárta  a megfelelő alkalmat, és amikor az örök 
életről elmondott utolsó  mondat is szertefoszlott a levegőben, odalépett a szenátorhoz. 
- Őszinte  részvétem,  DeBlass szenátor mind önnek, mind a családnak. 
A szenátor  pengeéles tekintettel meredt rá. 
-Tartsa meg magának,  hadnagy.  Nem részvétet 
akarok, hanem igazságot. 
-Akárcsak én.  Mrs. DeBlass - nyújtotta  ki kezét 
Eve a szenátor felesége felé. 
- Köszönöm, hogy eljött. 
Eve bólintott. Egy közelebbi pillantás meggyőzte, 
hogy az asszony erősen le van  szedálva, máskülönben 
nem bírna az érzelmeivel.  Tekintetét végigfuttatta Eve 
arcán,  és  a  válla fölött elnézett a távolba, miközben 
visszahúzta a kezét. 
-Köszönöm,  hogy eljött - mondta a következő 
hozzátartozó a  részvétnyilvánítására pontosan ugyanabban a gépies tónusban, mint Eve-nek. 
Mielőtt Eve megszólalhatott volna, valaki  erősen 
megszorította a karját. Rockmann mosolygott le rá komolyan. 
- Dallas hadnagy, a szenátor és a családja értékelik 
a részvétnyilvánítását, de szeretnék, ha most visszatérne a szolgálatba - terelte odébb a maga szokásos, nyugodt stílusában. - Bizonyára megérti,  hogy a jelen körülmények között nem szívesen látják a sír mellett azt 
a tisztet, aki a lányuk meggyilkolásának ügyében  nyomoz. 
Eve engedte Rockmann-nak, hogy két méterrel arrébb vezesse, mielőtt kiszabadította volna a karját. 
-Nagy játékos maga,  Rockmann. Udvariasan  és 
diplomatikusan hozza a tudtomra azt, hogy kopjak le. 
- Egyáltalán nem - felelt a férfi,  miközben arcán 
továbbra is udvarias, sima mosoly fénylett. - Egyszerűen  csak az idő és a hely nem megfelelő. Mindenben 
együttműködünk önnel, hadnagy. Ha ki akarja  hallgatni a szenátor családját, örömmel megszervezem. 
- A kihallgatásaimat én  szervezem ott és  akkor, 
amikor nekem  tetszik - és mivel a jámbor mosoly fölöttébb bosszantotta, kipróbálta, le tudja-e  törölni  a 
férfi arcáról:  - És mi  van  magával,  Rockmann?  Van 
alibije  a kérdéses éjszakára? 
A  férfi  szája valóban  megremegett.  Ez legalább 
némi örömet szerzett  Eve-nek, habár hamar  visszanyerte az önuralmát. 
- Nem szeretem azt a szót, hogy alibi. 
- Én sem - felelt Eve  mosolyogva. - Éppen  ezért 
teszek meg minden tőlem telhetőt, hogy megingassam 
őket. De még nem válaszolt a kérdésemre, Rockmann. 
-Azon az  éjszakán, amikor Sharont meggyilkolták, Kelet-Washingtonban voltam. A szenátorral késő 
éjszakáig dolgoztunk egy törvénytervezet finomításán, 
amit a jövő hónapban készül beterjeszteni. 
- Kelet-Washingtonból csak egy ugrás New York 
- kommentálta Eve. 
- Az. Habár azon  a bizonyos éjszakán nem ugráltam. Csaknem  éjfélig dolgoztunk,  majd visszavonultam a szenátor vendégszobájába. Másnap reggel hétkor 
együtt reggeliztünk. Mivel Sharont a jelentése szerint 
kettőkor.ölték meg, nagyon szűk lenne az az időszak, 
amiben tevékenykedhettem volna. 
- A  szűk mozgástér  még nem jelenti azt, hogy 
nem találhatott  rá  lehetőséget -  de ezt csak azért 
mondta, hogy ingerelje egy kicsit, és már el  is fordult 
Rockmanntól. A megbuherált diszkről szóló információt visszatartotta abból a  jelentésből, amit DeBlassnak 
átadott.  A gyilkos éjfélkor már a  Gorhamben volt. 
Rockmann igencsak körülményesen igazolhatná az alibijét az áldozat nagyapjával, hacsak nem sziklaszilárd. 
Éjfélig dolgozott Kelet-Washingtonban, így még csak 
az említett szűk mozgástér sem maradt meg neki. 
Ismét megpillantotta  Roarke-ot, és  érdeklődéssel 
figyelte, hogy ragad rá Elizabeth Barrister, miközben a 
férfi lehajtott fejjel valamit suttog a fülébe. Nem éppen 
a megfelelő alkalom arra,  hogy az  idegenek  részvétet 
nyilvánítsanak, merengett Eve. 
Csodálkozva felvonta  egyik szemöldökét, amikor 
látta, hogy Roarke megsimogatja Elizabeth  arcát, és 
megpuszilja,  mielőtt ellép tőle és csatlakozik Richárd 
DeBlasshoz,  hogy folytassanak egy  megkezdett  beszélgetést. 
Átvágta magát a tömegen a szenátorhoz, de nem 
jött létre köztük a megfelelő kapcsolat, így beszélgetésük fölöttébb rövidre sikeredett. Ahogy Eve feltételezte, Roarke egyedül indult  el a fagyos füvön az emlékművek között, amiket az élők emeltek a holtaknak. 
- Roarke. 
A férfi megtorpant. Most is megfordult, akárcsak a 
szertartáson, és Eve szemébe nézett. Valami megvillant 
a tekintetében, gondolta Eve: düh, bánat, türelmetlenség. Majd az érzés elmúlt, és már csak azt a hidegkék, 
kifürkészhetetlen szempárt látta maga előtt. 
Nyugodt  léptekkel közeledett feléje.  Valami azt 
súgta neki, hogy a férfi megszokta, sietnek felé az emberek - bizonyára a nők. Ezért hát beosztotta az idejét, 
lassan lépkedett, miközben hosszú kabátja fázós lábát 
verdeste. 
- Szeretnék beszélni önnel - közölte, amikor melléje ért. Felmutatta jelvényét, és a férfi vetett rá egy futó 
pillantást, mielőtt ismét Eve szemébe nézett  volna. 
Én  nyomozok Sharon DeBlass  meggyilkolásának az 
ügyében. 
- És meg  akarja  honosítani azt a szokást, hogy a 
nyomozó elmegy az áldozat temetésére,  Dallas hadnagy? 
Bársonyos  hangon szólalt meg, kellemes ír beütéssel. 
- És  meg  akarja  honosítani  azt a  szokást, hogy 
megjelenik egy olyan nő temetésén, akit alig ismert, 
Roarke? - kérdezett vissza Eve. 
- A család barátja vagyok - válaszolt egyszerűen a 
férfi. - De maga reszket, hadnagy. 
Eve zsebre dugta meggémberedett ujjait. 
- Milyen jól ismeri az áldozat családját? 
- Elég jól - hajtotta le Roarke a fejét,  és egy pillanatig arra gondolt, hogy a rendőrnő fogai pillanatokon 
belül hangos vacogásba kezdenek. Az undok szél szétzilálta  fodrászt csak  ritkán látott haját kimondottan 
érdekes arca körül.  Intelligens,  makacs és szexi. Ez a 
három ok éppen  elég volt ahhoz, hogy másodszor  is 
megnézze magának. - Nem lenne kellemesebb valami 
meleg helyen folytatni a beszélgetést? 
-Eddig  képtelen voltam  elérni önt...  - kezdte 
Eve. 
-Utaztam. De most megtalált.  Felteszem, vissza 
szándékszik térni New Yorkba. Talán már ma? 
- Igen. De van még pár percem, mielőtt indulnom 
kellene a siklóhoz. így hát... 
-Akg. együtt is mehetnénk. így  bizonyára  elég 
ideje lesz rá, hogy alaposan megforgasson. 
- Hogy kikérdezzem - sziszegte Eve összeszorított 
fogai között.  Bosszantotta,  hogy a férfi csak  úgy elfordult  tőle, és  megindult előre.  - Csak néhány egyszerű kérdésre feleljen,  Roarke, és  akkor New Yorkban 
már  sokkal hivatalosabb körülmények között folytathatjuk. 
- Utálom vesztegetni az időmet - jegyezte meg a 
férfi  könnyedén. - És ahogy maga lecsapott rám, láttam, hogy szintén ilyen típus. Bérelt kocsit? 
- Igen. 
- Elintézem, hogy  visszavigyék  maga  helyett 
nyújtotta ki a kezét a kulcsért. 
- Erre semmi szükség. 
- így egyszerűbb. Én egyaránt nagyra értékelem a 
bonyolultságot és az  egyszerűséget. Maga meg én 
ugyanoda tartunk és nagyjából  ugyanakkor. Beszélni 
kíván velem,  én pedig szívesen beszélgetnék - torpant 
meg egy fekete limuzinnál, ami mellett egyenruhás sofőr várakozott. - Épp New  Yorkba tartok. Persze 
igénybe veheti a tömegközlekedést, és majd ha megérkezik, felhívhatja a titkáromat, hogy időpontot egyeztessenek. Vagy utazhatunk együtt is a magánrepülőgépem  kényelmét élvezve, én  pedig  egész út  alatt 
megkülönböztetett figyelemben fogom részesíteni. 
Eve  egy pillanatig  tétovázott,  majd kihúzta  a 
slusszkártyát a zsebéből, és a feléje  nyújtott tenyérbe 
ejtette. A férfi mosolyogva tessékelte be a limuzinba, és 
amint elhelyezkedtek, utasította a sofőrt,  hogy legyen 
gondja a kölcsönkocsira. 
- Na már most - csusszant a nő mellé Roarke és 
fogott meg  egy üveget. - Kér  egy brandyt, ami majd 
kellemesen átmelegíti? 
-Nem. 
Eve érezte, hogy a  kocsi fűtése  máris kellemesen 
megmelengette a lábát, és  attól tartott, hogy beleborzong ebbe a kellemes érzésbe. 
- Persze. Szolgálatban van.  Akkor talán egy kávét? 
- Az nagyszerű lenne. 
Roarke  csuklóján  arany  csillant, ahogy az  egyik 
szárnypanelbe beütötte a rendelést. - Tejszínt? 
- Feketén. 
- Végre  egy kedvem szerinti nő. 
Pár  pillanattal később  kinyitott  egy ajtócskát, és 
kínai porceláncsészében  nyújtotta át Eve-nek  a kért 
kávét. - A repülőgépen majd nagyobb lesz a választék 
- jegyezte meg, majd saját  csészéjével a kezében hátradőlt. 
- Azt lefogadom. 
A kávéscsészéből felszálló forró pára maga volt  a 
mennyország.  Eve próbaképpen szippantott  belőle 
egyet - és csaknem felsóhajtott  a gyönyörtől. 
Valódi volt. Nem növényi koncentrátumokból főzték, mint az megszokottá vált, miután a húszas évek 
végén kimerültek az esőerdők. Ebből a Kolumbia gazdag földjén termett kávéból szinte ordított a koffein. 
Még egyet szippantott a gőzből, és könnybe lábadt 
a szeme. 
- Valami baj van? 
A férfi szemmel láthatólag élvezte a helyzetet, Eve 
meglepett pislogását és a könnyeit. Megállapította, milyen  egyszerűen elérhető, hogy egy nő kezes báránnyá 
váljon egy férfi kezei között. 
- Tudja, mióta nem éreztem már igazi kávéillatot? 
- Nem - mosolygott Roarke. 
- Már magam sem tudom -  hunyta le a szemét 
mindenféle szégyenérzet nélkül, és ismét  a  magasba 
emelte acsészét. - Meg kell bocsátania nekem,  de ez 
most egy bensőséges pillanat. Majd a gépen beszélgetünk. 
- Ahogy óhajtja. 
Örömmel  figyelte  Eve-t, miközben a kocsi egy 
zökkenés nélkül falta a kilométereket. 
Hihetetlen, gondolta, de  egyáltalán nem a rendőrt 
juttatja az eszébe.  Pedig hasonló helyzetben általában 
kiélesednek  az  ösztönei. A temetésen is  csak arra tudott  gondolni,  hogy  micsoda  szörnyű veszteség egy 
ilyen fiatalon véget ért élet, mint Sharoné. 
Majd felfigyelt  valamire,  amitől  megfeszültek  az 
izmai és  összeszorult a gyomra. Egy pillantást  érzett 
magán, de olyan erősen, hogy az már szinte fájt. Amikor pedig sarkon fordult, és tekintete találkozott ennek 
a nőnek a tekintetével, akkor megint  érezte. Képtelen 
volt kitérni előle. 
Elbűvölőnek találta. 
De az agyában megszólalt vészcsengő nem hallgatott  el, habár nem az a fajta  volt,  ami általában  a zsarukra figyelmeztette. Egy magas, karcsú, barna nőt látott  rövidre  nyírt, kócos hajjal, mézszínű szemekkel és 
csókra nyíló szájjal. 
Ha nem kereste volna meg, akkor ő maga  megy 
oda hozzá. 
A fenébe is, csak ne lenne zsaru. 
Eve egy szót sem szólt, amíg ki nem értek a repülőtérre, és el nem tűntek a JetStar 6000-es utasterében. 
Gyűlölte az érzést, ami erőt vett rajta. Egy  dolog 
elfogadni a kávét, egy kis gyengeség is megbocsátható, 
de nem gondolt  arra, mekkora szemeket fog mereszteni, amikor  megpillantja a puha fotelekkel és heverőkkel gazdagon  berendezett  kabint, a  süppedős,  antik 
szőnyeget a padlón és a virággal teli kristály vázákat. 
Az elülső  falba képernyőt  süllyesztettek. Mellette egy  utaskísérő  állt,  akinek arca látszólag semmi 
meglepetést nem  tükrözött,  amikor  megpillantotta 
Roarke-ot egy  ismeretlen nő társaságában. 
- Brandyt, uram? 
-A vendégem előnyben  részesíti  a kávét, Diana. 
Mégpedig feketén - húzta fel  az  egyik szemöldökét, 
Eve  pedig  rábólintott.  - Én viszont  szívesen  innék 
egyet. 
- Már hallottam a JetStarról - bújt ki Eve a kabát 
jából, amit Roarke könnyed mozdulattal a kísérő gondjaira bízott. - Kellemes formája az utazásnak. 
- Köszönöm. Két éven keresztül terveztük. 
-A Roarke Industries? - kérdezte, miközben helyet foglalt. 
- így igaz. Amikor csak lehet, a sajátomat használom. Kérem, kösse be magát, amíg felszállunk -  hajolt 
előre, és beleszólt az interkomba: - Készen állunk. 
- Szabad az út - jelentette valaki a vonal másik végén. - Még harminc másodperc. 
Mielőtt Eve pislanthatott volna egyet, már a levegőbe is emelkedtek, mégpedig olyan simán, hogy szinte meg  sem érezte a gyorsulást. A pokolba kívánta a 
kereskedelmi járatokat,  ahol az utas háta felszállásnál 
öt percen át az üléstámlába préselődik. 
Felszolgálták a rendelt italt, valamint  egy kis tálcán gyümölcsöt  és sajtot, amitől Eve szájában nyomban összefutott a nyál. Elhatározta, hogy ideje munkához látnia. 
- Mióta ismerte Sharon DeBlasst? 
- Nemrég találkoztunk egy közös ismerősünknél. 
- Azt mondta, hogy a család barátja. 
- A szüleié - javította  ki könnyedén Roarke. 
Beth és Richárd már hosszú évek óta jó ismerőseim. 
Először csak üzletileg álltunk kapcsolatban, majd  később  a .magánéletben  is  összejöttünk.  Akkoriban 
Sharon még Európában járt iskolába, és az útjaink nem 
keresztezték egymást. Először csak néhány nappal ezelőtt találkoztunk, amikor együtt vacsoráztunk. Utána 
pedig meghalt. 
Belső zsebéből előhúzott egy  keskeny aranytárcát. 
Eve szemei kerekre nyíltak a döbbenettől, amikor  lát- A dohányzás illegális, Roarke. 
- De nem a levegőben, a nemzetközi vizeken vagy 
magántulajdonban lévő  ingatlanon belül - mosolygott 
a lányra egy bodor füstfelhő mögül. - Nem gondolja, 
hadnagy, hogy a rendőrségnek anélkül is elég a dolga, 
hogy az emberek életvitelét vagy az erkölcseit próbálná 
felügyelni? 
Eve gyűlölte magát, mert  lelke mélyén egyetértett 
az iménti kijelentéssel.  Annál is  inkább, mert  a  dohányfüst csábítóan illatozott. 
- Ezért gyűjt  régi fegyvereket  is? Ez is része az 
életvitelének? 
- Azért gyűjtöm, mert elbűvölőnek találom őket. 
Nagyapáinknak még alkotmányos joguk  volt a fegyvertartás. Mi pedig, ahogy egyre civilizáltabbá váltunk, 
eljátszottuk az alkotmányos jogaink egy részét. 
- Viszont napjainkra az  ilyen  fegyverekkel elkövetett gyilkosságok  és testi sértések  száma annyira lecsökkent,  hogy egy ilyen eset  inkább számít kuriózumnak, mint megszokottnak. 
- Maga szereti a szabályokat, hadnagy? 
Jámbor volt a kérdés, akárcsak a mögötte megbúvó sértés. Eve vállat vont. 
- Szabályok nélkül nem maradna semmi más, csupán káosz. 
- Az élet is maga a káosz. 
Csavaros életfelfogás, gondolta Eve zavartan. 
-Van a birtokában egy harmincnyolcas  Smith 
Wesson, tízes modell? Úgy 1990-ben gyárthatták. 
Roarke mélyen leszívta a füstöt.  Hosszú, elegáns 
ujjai között fényűzően sziporkázott a parázs. 
-Azt  hiszem, van egy a gyűjteményemben. Ilyen 
típusú fegyverrel ölték meg a lányt? 
- Nem mutatná meg nekem is? 
- Ha ezzel örömet szerzek, semmi akadálya. 
Ez így túl egyszerű, gondolta Eve. És ami egyszerű, 
az mindig gyanús. 
-A gyilkosság előtt egy nappal az  áldozattal vacsorázott.  Mexikóban. 
- Pontosan - nyomta el Roarke a csikket, és kézbe 
vette a  brandyjét. - Van egy kis nyaralóm a nyugati 
parton.  Arra gondoltam, élvezni fogja a helyet, és így is 
történt. 
-Testi kapcsolatba is  lépett Sharon DeBlass-szal? 
Roarke szeme  egy pillanatra megvillant, de  Eve 
nem tudta eldönteni, hogy a meglepetéstől vagy a haragtól. 
-Azt hiszem, arra  akar rákérdezni,  hogy lefeküdtem-e vele. Nem, hadnagy, habár kétlem, hogy ez számítana. Csupán vacsoráztunk. 
- Tehát elvitt egy gyönyörű nőt a mexikói nyaralójába, aki  remek társaság, és semmi mást nem osztott 
meg vele, csak a vacsoráját. 
- Több okból is kedvelem a gyönyörű nők társaságát - választott ki Roarke a tálból egy fényes, zöld szőlőszemet. - És szeretem a társaságukban múlatni  az 
időmet. De profikkal két okból sem kezdek. Az egyik, 
hogy nem tudom, miért kellene fizetnem a szexért 
hörpintette fel a brandyjét, és  a pohár karimája fölött 
figyelte a rendőrnőt. - A másik pedig, hogy nem vagyok hajlandó osztozni - állt meg hirtelen. - És ön? 
- Mot  nem rólam van szó - próbálta figyelmen 
kívül hagyni összeránduló gyomrát Eve. 
- Dehogynem. Maga gyönyörű  nő, és az elkövetkező cirka tizenöt percben senki sem zavarhat minket. 
Mégis csak  kávézgatunk és brandyzgetünk - mosolyodott  el Roarke, amikor meglátta a  dühös  szikrát Eve 
szemében. -  Ugye, milyen hősies erőfeszítéseket kell 
tennem, hogy fékezzem magam? 
- Oda akartam kilyukadni, hogy a maga és Sharon 
DeBlass kapcsolata másféle alapokon nyugodott. 
- Ö, ebben tökéletesen egyetértek - vett ki magának a férfi egy másik szőlőszemet, és  Eve felé kínálta. 
Az  éhség a  gyengeség jele, emlékeztette  magát 
Eve, de azért elfogadta a ropogós gyümölcsöt. 
- Találkoztak, miután visszatértek Mexikóból? 
-Nem. Hajnali három körül váltunk el, és utána 
hazamentem. Egyedül. 
- El tudná mondani, mit  csinált a  rá következő 
negyvennyolc órában, miután hazament... egyedül? 
- Az első ötben ágyban voltam. Reggeli után pedig 
elintéztem egy konferenciahívást. Ez  úgy negyed kilenc 
körül lehetett. Ezt ellenőrizheti, ha akarja. 
- Fogom is. 
Erre a férfi olyan sármosan mosolygott, hogy Eve 
szíve kihagyott egy ütemet. 
- Efelől nem volt semmi kétségem. Ön elkápráztat 
engem, Dallas hadnagy. 
- És a konferenciabeszélgetés után mi történt? 
-Nagyjából kilenckor  fejeztem be. Utána tízig 
dolgoztam, a rá következő néhány órát pedig a belvárosi irodámban töltöttem különböző tárgyalásokon 
húzott elő egy vékony kártyát, ami nem volt más, mint 
egy határidőnapló. - Akarja, hogy tételesen felsoroljam? 
- Inkább küldjön egy másolatot az irodámba. 
- Meglesz. Hétre értem haza. Utána az egyik japán 
gyáram vezetőivel vacsoráztam az otthonomban. A vacsora nyolcig tartott. Elküldjem a menüt is? 
- Ne rosszmájúskodjon, Roarke. 
- Csak  az  alaposság miatt  kérdeztem,  hadnagy. 
Amikor befejeztük, még fiatal volt az este. Tizenegyre 
egyedül maradtam egy könyv és egy brandy társaságában, így telt az éjszaka úgy reggel hétig, amikor is 
megittam a nap első kávéját. Tényleg: nem óhajt még 
egyet? 
Bár ölni tudott volna még egy csészéért, Eve tagadólag megrázta a fejét. 
- Nyolc órán keresztül egyedül volt, Roarke.  Beszélt valakivel, vagy látták ez idő alatt? 
- Nem. Senki. Másnap  Párizsba kellett  utaznom, 
ezért csendes estét akartam  magamnak. Nem volt túl 
szerencsés  az időbeosztásom. Ha arra készülök, hogy 
megölök valakit, őrültség nem gondoskodni megfelelő 
alibiről. 
- Vagy olyan öntelt, hogy eszébe sem jutott - vágott vissza Eve. - Csak gyűjti az antik fegyvereket, 
vagy használja is őket? 
- Kitűnő céllövő vagyok - tolta félre Roarke az 
üres poharat. - Ezt boldogan be is bizonyítom, ha eljön 
szemügyre venni az  én kis gyűjteményemet. A holnap 
megfelel? 
- Remek. 
-Mondjuk hét  körül? Felteszem, a címemet már 
ismeri - hajolt előre. Eve megmerevedett, majd csaknem felszisszent, amikor Roarke végigsimította a kezét. A férfi csak mosolygott. - Be kellene kötnie magát 
- figyelmeztette csendesen. - Mindjárt landolunk. 
Ö maga kapcsolta be Eve  biztonsági övét, miközben azon gondolkozott, hogy  azért ideges, mert férfi, 
vagy azért,  mert  gyilkossággal gyanúsítják.  Esetleg 
mind a kettő egyszerre? Az adott pillanatban mindkettőnek fennállt  a lehetősége és érdekessége. 
- Eve - suttogta Roarke. - Milyen egyszerű, mégis 
nőies név. - Szerintem nagyon illik magához. 
Eve egy  szót sem szólt.  A légikísérő bejött,  és leszedte az asztalt. 
-Járt Sharon DeBlass lakásán? 
Milyen zárkózott és  önfejű,  csodálkozott Roarke, 
de abban biztos volt, hogy a felszín alatt tüzes és érzéki 
belső búvik meg. Azon tűnődött, mi lesz, ha - jobban 
mondva: amikor - lehetőséget kap, hogy felfedje. 
- Amióta kibérelte, nem - felelt Roarke, miközben 
a helyére ült. - De amennyire emlékszem, még azelőtt 
sem - mosolygott, és bekötötte a saját övét is. - Habár 
a Gorham-komplexum  az  én tulajdonom,  mint azt 
már bizonyára  tudja is. 
Lustán bámult  ki az  ablakon, és figyelte  a feléjük 
rohanó földet.  - Haza tud jutni a reptérről, hadnagy, 
vagy elvihetem? 
Negyedik fejezet 
Eve rettenetesen elfáradt, mire elkészítette a Whitneynek szóló jelentését, majd hazatért. Kóválygott a feje. 
Fel akarta hívni Roarke-ot, hogy az orra alá dörgölje, 
tudja, miszerint övé a Gorham. Ugyanabban a kellémetlenül udvarias hangnemben beszélt egész idő alatt, 
mint ahogy a kávét kínálta. Roarke-nál az első pont. 
Ez nem nyerte meg a tetszését. 
Eljött az ideje, hogy kicsit felpörgesse a dolgokat. 
Amikor egyedül maradt a szobájában, leült a számítógép elé. 
- Bejelentkezés: Dallas hadnagy, ötös kód. Azonosító: 53478Q. A DeBlass-fájlt kérem. 
Hangazonosítás   és  nyilvántartási 
szám  elfogadva,   Dallas.   Végrehajtás  folyamatban. 
- Nyisd meg a Roarke-bejegyzést. Roarke gyanúsított... Az  áldozat ismeretségi  körébe tartozott.  A  
forrás, Sebastian szerint az áldozat  kívánta a gyanúsítottat. A gyanúsított  paraméterei megegyeznek az áltála ideális szexuális partnernek  tartott férfi páramétereivel. Az érzelmileg való érintettség lehetősége magas. 
- Volt lehetősége a tett elkövetésére. A gyanúsított 
birtokolja az épületet,  ahol  az áldozat  lakott,  tehát 
könnyen hozzáférhetett a biztonsági  rendszer felvételeihez, esetleg  még  a tudás is  a rendelkezésére állt, 
hogy manipulálja azokat. A gyanúsítottnak nincs alibije egy nyolcórás periódusra a gyilkosság éjszakáján, és 
ez az időszak éppen egybeesik azzal, amit a felvételek 
közül kitöröltek. A gyanúsított jelentős gyűjteménnyel 
rendelkezik antik fegyverekből,  beleértve azt a típust 
is, amivel az áldozatot megölték, és saját bevallása szerint kiváló céllövő. 
Személyes  benyomásaim  a gyanúsítottról. Zárkózott,  magabiztos,  magának  mindent megengedő,  és 
kimagaslóan intelligens. Érdekes egyensúly az agreszszivitás ésaz elbűvölő viselkedés között. 
Indíték. 
És itt Eve bajba került.  Felállt, fel-alá járkált,  és 
mérlegelte  a lehetőségeket,  miközben  a számítógép 
várta a további adatokat.  Miért  gyilkolna olyasvalaki, 
mint Roarke? Nyereségvágyból? Szenvedélyből? Valószínűtlen. A vagyont és a pozíciót máshogy is megkaphatja. Nőket is szerezhet  magának, akár szexre, akár 
másra  anélkül,  hogy  megizzadna. Eve feltételezte, 
hogy ha  már odáig jut, akkor hajlamos  a hidegvérrel 
elkövetett erőszakra. 
Sharon  DeBlass meggyilkolását  átfűtötte a szexualitás. Beburkolta a nyerseség.  Eve ezt a képet nem tudta összeegyeztetni azzal a  férfival, akivel együtt kávézott a repülőgépen. 
Talán itt van a kutya elásva. 
- A gyanúsított sokkal inkább igazodik a saját morális  törvényeihez,  mint az  írott  paragrafusokhoz 
folytatta  diktálás közben a járkálást. - Szex, a fegyverek, drog, cigaretta és alkohol meg  a gyilkosság, mind 
törvényileg szabályozott vagy tiltott, ő pedig személyes 
dolognak tartja. Egy legális bárcás meggyilkolása, aki a 
barátainak  az egyetlen lánya, az ország leghangosabb 
és legkonzervatívabb törvényhozójának az unokája, 
egy tiltott pisztollyal. Vajon  ezzel mutatja a gyanúsított a törvényhozás számára egyértelmű hibáit? 
- Indíték - vonta le a következtetést, miközben 
helyet foglalt. - Ki akarta elégíteni a vágyait - vett 
egy mély, megnyugtató lélegzetet. - Számolj valószínűséget! 
A számítógép panaszosan felnyüszített, amiről az 
jutott Eve eszébe,  hogy nem ártana kicserélnie bizonyos alkatrészeit, majd szaggatott dobogás hallatszott 
belőle. 
Roarke gyanúsított a megadott adatok  és  feltevések  alapján  nyolcvankét  egész hat  tized  százalékos  valószínűséggel nevezhető  elkövetőnek. 
Ó, tehát a gép  szerint nem valószínűtlen, dőlt hátra elégedetten Eve. A nem is olyan régmúltban volt 
olyan idő, amikor egy gyerek megölhette a társát csupán a cipőjéért. 
Mi ez, ha nem vágyainak valami obszcén kielégítése? 
Megvolt rá az alkalma. Megvoltak az eszközei. És 
ha az arroganciáját is beleszámítjuk, akkor megvolt az 
indítéka is. 
Akkor miért - gondolta  Eve,  miközben  pislogva 
bámulta  saját  szavait  és  a számítógépes analízist a 
képernyőn - nem jött rá magától? 
Be kellett  vallania, hogy  nem látja maga előtt. 
Képtelen volt elképzelni Roarke-ot a kamera másik oldalán, ahogy fegyvert fog egy védtelen, meztelen lányra, és telepumpálja ólommal, holott egy perccel korábban talán a magjával pumpálta tele. 
Mégis, bizonyos tényeket nem vett figyelembe.  Ha 
elég bizonyítékot sikerül összegyűjtenie, akkor kérhet 
egy hivatalos pszichiátriai jellemrajzot. 
Hát nem érdekes, gondolta egy félmosollyal a szája 
szögletében. Roarke fejébe utazni izgalmas kirándulás 
lenne. 
A következő lépést másnap este hétkor megteheti. 
Az ajtócsengő hangjára haragosan villant a szeme. 
- Mentsd el az anyagot, hogy csak hangazonosítás 
után lehessen megnyitni. Dallas. Ötös kód. Kilép. 
Miközben a nő felállt, hogy megnézze, ki zavarta 
meg,  a monitor kikapcsolt. 
- Hé, Mavis. 
- Ugye, elfelejtetted? - viharzott be mellette Mavis 
Freestoní. Karján csörömpöltek a karkötők, és bódító 
illatfelhőt hagyott maga után. Ma este fényes ezüstben 
pompázott  a haja, de elég egy hangulatváltozás, és 
máris át fogja festetni. Hátravetette loboncát, és az úgy 
ragyogott elképzelhetetlenül karcsú dereka körül, mint 
a csillagos ég. 
-  Nem,  nem felejtettem  el - hajtotta be Eve az ajtót, és visszakattintotta a zárakat. - Mit kellett volna 
elfelejtenem? 
-  A vacsorát, a táncot és a  görbe  estét - dobta le 
kilencvennyolc fontját Mavis egy mély sóhaj  kíséretében a heverőre, és megvetően végigmérte Eve egyszerű, szürke ruhácskáját. - Ebben nem jöhetsz. 
Eve szinte szürke kispolgárnak érezte magát, ahogy 
végignézett  a ruháján.  De  Mavis  közelében  sokszor 
elfogta ez az érzés. 
- Nem, szerintem sem. 
- Nahát - intett Mavis smaragdzöld körmeivel. 
Ezek szerint mégis elfelejtetted. 
Valóban elfelejtette, de most már emlékezett. Arra 
készültek, hogy  meglátogatják azt az  új  bárt,  amit 
Marvis fedezett  fel magának a múltkor az űrkikötő 
mellett, Jerseyben. Mindketten egyetértettek abban, 
hogy  az  űrhajósok folyton kanosak.  Biztos a hosszas 
súlytalanság teszi. 
- Bocs. Jól nézel ki. 
Ez így is volt. Már nyolc évvel ezelőtt is jól nézett 
ki, amikor Eve elkapta egy piti lopás miatt.  Akkoriban 
egy kukoricahajú, pergő-forgó utcagyerek volt villámgyors ujjakkal és tüneményes mosollyal. 
Az azóta  eltelt évek alatt valahogy összebarátkoztak. Eve, aki egy kezén meg tudta volna számlálni a 
barátait, különösen becsült egy olyan társat, aki nem 
tartozott a kollégái közé. 
- Fáradtnak látszol - jegyezte meg Mavis inkább 
vádlón,  mint együttérzőn. - És egy gombod is hiányzik. 
Eve automatikusan odanyúlt, és megérezte a leszakadt gomb helyét. 
- A francba. Tudtam - hajította félre undorodva a 
dzsekit. - Nézd, nagyon sajnálom. Valóban elfelejtettem,  mit beszéltünk  meg. Nagyon  sok dolgom  volt 
ma. 
- Beleértve azt is, amiért elkérted a fekete kabátomat? 
- Aha. Koszi. Jól jött. 
Mavis egy pillanatig még ült,  és zöld körmeivel tapogatta a kanapé karfáját. 
- Rendőrségi ügyek. És én még azt hittem, randid 
volt.  Igazán itt az ideje, hogy olyan férfiakkal is  találkozz, akik nem bűnözők, Dallas. 
- Találkoztam már az általad protezsált kozmetikai 
tanácsadóval is. Nem volt bűnöző. Csak idióta. 
- Szőrszálhasogató vagy... És amúgy is, annak már 
hat hónapja. 
Mivel a férfi azért dobta, mert nem volt hajlandó 
ajaktetoválást csináltatni magának, Eve arra gondolt, 
hogy nem elég régen szakítottak, de ezt a  véleményét 
megtartotta magának. - Majd megváltozom. 
- Nem akarsz elmenni itthonról, és rázni a segged 
az  űrcowboyokkal. Oké - pattant fel ismét  Mavis, és 
fülében megcsendültek  a válláig érő kristály fülbevalók. -  De azért ledobhatnád magadról azt a rongyot. 
Rendelek valami kínait. 
Eve megnyugodott. Mavis kedvéért kibírt volna 
egy estét a hangos, zsúfolt, utálatos bárban, miközben 
durva pilóták és szexre  éhes űrrepülőtéri technikusok 
vetkőztetik a tekintetükkel. És az ötletet,  hogy kínait 
fognak enni, felségesnek találta. 
- Nem bánod? -  kérdezte, de Mavis oda sem 
figyelt. Éppen a kiválasztott étterem számát írta be a 
számítógépbe. -  Én  minden  éjszakámat  valamilyen 
bárban töltöm. 
- Ilyen a meló - kiáltott ki Eve  átöltözés közben a 
hálószobából. 
- Te mondtad  - tanulmányozta kinyújtott  nyelvvel az  étlapot a képernyőn. - Néhány éve még úgy 
gondoltam, hogy énekelni a vacsorámért a létező legnagyobb naplopás. A végén meg kiderül, hogy  keményebb, mint turistákat zsebelni. Kérsz tojástekercset? 
- Aha. De ugye nem gondolod, hogy kiszállsz? 
Mavis   egy  pillanatig  csöndben  maradt,  míg 
meghozta a döntést. 
- Nem. Egyszerűen  fogva  tart a közönség tapsa 
és mivel nagylelkűnek akarta  mutatni magát, a saját 
World kártyájával  fizette ki a megrendelt vacsorát. 
És amióta az újratárgyalt szerződésem szerint tíz százalék jár  nekem a bevételből, átlagos üzletasszonynak  érzem magam. 
- Benned nincs semmi átlagos  - ellenkezett Eve. 
Egy kényelmes farmernadrágot vett fel, hozzá pedig 
rendőrségi melegítőfelsőt húzott. 
- Ez igaz. Maradt  még abból  a  borból, amit a 
múltkor hoztam? 
- A második üveg nagyja még megvan - és mivel 
ezt találta a nap legjobb ötletének, a konyhába indult, 
hogy töltsön. - Jártál a fogorvosodnál? 
- Dehogy - sétált Mavis lustán a szórakoztatóegységhez, és valami zenét programozott magának. - Az a 
kapcsolat kezdett túlságosan elmélyülni. Azt még nem 
bántam,  hogy belezúgott a fogaimba, de utána már az 
egész  csomagolásra kezdett  hajtani. El  akart  venni 
feleségül. 
- Micsoda gazember. 
-Manapság  már  senkiben sem lehet megbízni 
helyeselt Mavis. - És hogy állunk a törvénnyel és  a 
renddel? 
- Most egy  kicsit sűrű - pillantott fel a borból, 
mert éppen ekkor megszólalt  az ajtócsengő is. - Nem 
lehet a vacsora,  ahhoz még túl korán van - és  amint 
ezt kimondta, már meg is hallotta, hogy Mavis az ajtó 
felé  tipeg.  -  Mielőtt   kinyitnád,  kukucskálj  ki  a 
kémlelőernyőn - figyelmeztette gyorsan, és már maga 
is félúton járt az ajtó felé, amikor Mavis szélesre tárta a 
bejáratot. 
Elmorzsolt egy átkot, és  a következő pillanatban 
már a fegyvere  után  kapott,  ami természetesen nem 
volt nála. Majd  meghallotta  Mavis csiklandós nevetését, és ettől kissé megnyugodott. 
Eve  felismerte a  csomagkézbesítők egyenruháját. 
A fiatal fiú zavart gyönyörűséggel nyújtotta át a kezében tartott csomagot  Mavisnek. 
- Úgy szeretem az ajándékokat  - rebegtette meg 
ezüstös szempilláit Mavis,  mire a fiú pirulva elhátrált 
az ajtótól. - Nem jönne beljebb? 
- Hagyd békén a kölyköt - rázta meg Eve a fejét, 
miközben  elvette Mavis  kezéből a küldeményt,  és becsukta az ajtót. 
- De olyan csinos és  fiatal - dobott Mavis egy csókot a kémlelőernyő felé, mielőtt Eve felé fordult volna. 
- Mitől vagy olyan ideges, Dallas? 
-Azt hiszem, attól az ügytől, amin éppen dolgozom - szemezett az aranypapírral, de inkább gyanakodva, mintsem örömmel. - Fogalmam sincs, ki küldhet nekem bármit is. 
- Itt egy kártya - jelentette ki szárazon Mavis. 
Elolvashatnád, hátha eszedbe jut róla valami. 
- Akj.or hát nézzük, ki ez az édes kis fickó - húzta 
ki a kártyát Eve a hozzá tartozó aranyborítékból. 
Roarke 
Amikor Mavis  Eve válla fölött elolvasta, meglepetten füttyentett. 
- De nem az a Roarke! A rettenetesen gazdag, meseszép, szexisen titokzatos Roarke, aki nagyjából a Föld 
és az űrbe telepített műtárgyak huszonnyolc százalékát 
birtokolja? 
- Amennyire tudom, ő az egyetlen ilyen nevű ember - bosszankodott Eve. 
- Ismered - forgatta zöld szemeit Mavis. - Dallas, 
megbocsáthatatlanul alábecsültelek. Mesélj el mindent. 
Mikor, hol, hogyan? Lefeküdtél vele? Mondd, hogy lefeküdtél vele, utána meg mesélj el minden apró részletet. 
- Volt egy  eltitkolt, szenvedélyes afférunk, amiből 
egy fiú született, akit  buddhista szerzetesek nevelnek a 
Hold árnyékos  oldalán - rázta meg összeráncolt  szemöldökkel Eve a dobozt. - Csillapodj már, Mavis. Csak 
érintett az ügyben, amiben éppen nyomozok, és  ami 
tette hozzá, mielőtt Mavis szólásra nyithatta  volna a 
száját - szigorúan titkos. 
Mavis  nem forgatta tovább a szemét. Amikor Eve 
kiejtette a titkos szót,  tudta, hogy a barátnőjét semmilyen hízelgés, könyörgés vagy nyafogás sem tántorítaná 
meg 
- Oké, de annyit elárulhatnál, hogy élőben is olyan 
jól néz ki, mint a fotókon? 
-Jobban - dünnyögte Eve. 
-Jézusom, tényleg? - nyögött fel Mavis, és a szófára omlott. - Azt hiszem, mindjárt elélvezek. 
- Te tudod - tette le Eve komoran a csomagot. 
De honnan tudta meg, hogy hol lakom? Egy rendőr 
lakcímét nem tartalmazzák a nyilvános adatbázisok. 
Honnan tudhatta?  - ismételte meg csendesen.  - És 
mire készülhet? 
- Az Isten szerelmére, Dallas, nyisd már ki. Talán 
csak egy kis fényt akar csempészni az életedbe. Vannak 
olyan férfiak, akik vonzónak találják az elutasítóan viselkedő nőket. Érzékenynek látják őket.  Lefogadom, 
hogy gyémántok - jelentette ki Mavis, és türelmetlenül elmarta a dobozt. - Egy nyaklánc. Egy gyémánt 
nyaklánc. Talán rubin. Szenzációsan néznél ki  egy  rubinlánccal a nyakadban. 
Könyörtelenül letépte a csomagolópapírt, félrelökte a doboz tetejét, és kezével beletúrt a belsejében lévő, 
arannyal szegett szövetbe. 
- Mi az ördög ez? 
De Eve eddigre már  megérezte az illatát, és -  bár 
ezért dühös volt magára - mosolyogni kezdett. 
- Kávé - dünnyögte,  és nem  is volt  tudatában, 
mennyire ellágyult  a hangja, miközben a Mavis kezében tartott barna zsák után nyúlt. 
- Kávé. 
Az illúzió szertefoszlott, és Mavis csak bámult. 
- A pasinak több pénze van, mint magának az úristennek, és egy csomag kávét küld neked? 
- Valódi kávét. 
- Akkor valódit  - legyintett  undorral  Mavis. 
Nem érdekel, mibe került ez az átkozott cucc. A nők 
csillogni akarnak. 
Eve az arcához emelte  a zsákocskát, és mélyen 
beszívta az illatát. 
- De nem ez a nő. Az a kutyaütő pontosan tudja, 
mivel vehet le a lábamról - sóhajtott fel. - És nem is 
csak egy módon. 
pot. Még a szeszélyes AutoSéf sem  tudta elrontani a 
sötét ital gazdag zamatát. Hiába lógtak súlyos felhők 
az égen, fújt vadul a szél, és a hőmérséklet sem emelkedett  öt fok fölé, mégis mosolyogva ment be az őrsre, 
dacára  a járműve rossz fűtésének. 
Még  akkor  is  mosolygott, amikor belépett az 
irodájába, és meglátta a rá váró Feeneyt. 
- Nahát, nahát - tátotta el a száját a férfi. - Mit 
reggelizett ma a mi kis szuperzsarunk? 
- Csak kávét. Semmi mást. Jött nekem valami? 
- Lefuttattunk egy teljes körű visszakeresést Richárd DeBlassra, Elizabeth Barristerre, és az egész díszes társaságra - nyújtott át egy lemezt, amin az ötös 
kód vörös jelzése díszelgett. - De semmi meglepő nem 
bukott ki. És Rockmannról  sem derült ki semmi szokatlan  azon kívül, hogy a húszas éveiben tagja volt egy 
SafeNet nevű paramilitáris csoportnak. 
- SafeNet  -  ismételte  utána   Eve  összeráncolt 
szemöldökkel. 
- Úgy nyolcéves  lehettél, amikor feloszlatták, kölyök -  vigyorgott rá Feeney. -  Legfeljebb történelemórán hallhattál róluk. 
-Azért rémlik valami. Nem akkor tevékenykedtek, amikor összeakasztottuk a bajszunkat Kínával? 
- De, és ha rajtuk múlik, akkor sokkal jobban elmélyülhetett volna az a kis konfliktus. A  nemzetközi 
űrügyi viták meglehetősen durvák tudnak  lenni. De a 
diplomaták gyorsabban megvívták a háborút. A  csoportot néhány évvel rá feloszlatták, habár egyes pletykák szerint a SafeNet egy frakciója földalatti szervezetként tovább működött. 
- Hallottam már róluk. És még napjainkban is lehet róluk hallani. Arra gondolsz, hogy Rockmann  egy 
ilyen fanatikus csoportba keveredett? 
Feeney egy pillanatnyi habozás után tagadóan  rázta meg a fejét. 
-Azt hiszem, ennél azért óvatosabb.  A  hatalom 
hatalmat szül, DeBlassnak pedig hatalma van.  Ha egyszer majd bejut a Fehér Házba, Rockmann ott fog lihegni az árnyékában. 
- Kérlek - szorította a gyomrára a kezét Eve. - Ettől rosszakat fogok álmodni. 
- Hosszú menetelés lesz, de az elkövetkező választáson erős bázisra számíthat - vont vállat Feeney. 
- Különben is, Rockmann-nak van alibije.  DeBlass 
igazolja. Mindketten Kelet-Washingtonban tartózkodtak - ült le Eve. - Van még más is? 
- Charles Monroe. Érdekes életet él, de semmi sötét folt, minden kristálytiszta. Most az áldozat feljegyzéseit nézem át.  Tudod,  ha valaki  kellő  hozzá nem 
értéssel módosítja a fájlokat, hagyhat maga után áruló 
nyomokat. Árnyakadat okát.  Nekem pedig az a véleményem,  hogy ha valaki  csak úgy megöl egy nőt, az 
elképzelhető, hogy óvatlan. 
- Ha találsz ilyet, akkor hozd elém, és veszek  neked egy üveg olcsó whiskyt abból a fajtából, amit anynyira szeretsz. 
- Túl  van tárgyalva. Még mindig Roarke-kal foglalkozom - tette hozzá. - Ő nem óvatlan fajta.  Minden 
alkalommal, amikor úgy érzem, áttörtem  egy falat, 
egy másikkal találom magam szemközt. Ha van is valamilyen adat róla a lány feljegyzései között, azt remek 
védelemmel látták el. 
-Próbáld  áttörni  azokat  a  falakat.   Én  pedig 
megpróbálok alagutat fúrni alattuk. 
Amikor Feeney  távozott,  Eve  a terminálja elé 
csusszant.  Nem  akarta Mavis  előtt ellenőrizni, különben is arr gondolt, ebben az ügyben jobb,  ha a rendőrségi gépet használja. Feltett egy egyszerű kérdést: 
Beírta az épület  nevét és címét, ahol lakott. Kérdés: ki a tulajdonos? 
És a válasz is hasonlóképpen egyszerű volt: Roarke. 
Lola Starr még csak három hónapja kapta meg a bárcáját, a tizennyolcadik születésnapján, ami a létező legfiatalabb kor, amikor meg  lehet szerezni.  A  barátainak 
szerette úgy beállítani,  hogy eddig az időpontig csak 
mint amatőr tevékenykedett. 
Ugyanezen a napon hagyta el toledói szülőházát, és 
változtatta meg  a nevét Alice WiUiamsről,  mivel mind 
az otthonát, mind az eredeti  nevét  túlságosan unalmasnak találta. 
Csinos, tündéri arca volt. Annak  idején addig sírt, 
hisztizett  és könyörgött a szüleinek, amíg tizenhatodik 
születésnapjára  nem  vásároltak  neki  az  eredetinél 
hegyesebb állat és egy fitos orrocskát. 
Lola egy szexi tündérnek szeretett volna látszani, és 
úgy vélte, ezt  sikerült is elérnie. Szénfekete haját rövidre nyírva viselte, melyek pimasz tüskékben meredtek 
az ég felé. Bőre ruganyos volt és tejfehér.  Elég pénzt 
spórolt össze ahhoz, hogy barna szemeit smaragdzöldre 
cseréltesse,  ami  véleménye szerint jobban  illett a saját 
magáról kialakítani kívánt képhez. 
Egész életében bárcás akart lenni. Más lányok jogi 
vagy üzletasszonyi karrierről álmodtak, esetleg az orvosi pálya vagy az iparvállalatok felé irányították az életüket. De Lola mindig is tudta, hogy ő szexre született. 
És miért ne élhetne  meg abból, amit a leginkább 
szeret? 
Gazdag akart lenni, kívánatos, akit elkényeztetnek 
a férfiak.  A kívánatosságot könnyen elérte. A férfiak, 
különösen az idősebbek szívesen fizettek,  ha lefeküdhettek egy Lolához hasonlatos nővel. De életmódja 
sokkal költségesebbnek bizonyult, mint ahogy azt annak idején, a toledói szobácskájában álmodozva el tudta képzelni. 
A bárcával járó  hozzájárulások, a kötelező orvosi 
vizsgálatok, a bérlemény fenntartása és a kicsapongási 
adó felemésztette nyereségét. Amikor befejezte a szakma kitanulását, éppen  annyija maradt,  hogy megengedhetett magának egy  egyszobás lakást  a Prostik sétányának alvégén. 
Mégis  sokkal jobb  volt, mintha az utcán kellett 
volna árulnia magát, ahogy ezt sok más lány tette. Lola 
pedig sokkal nagyra törőbb terveket dédelgetett. 
Egy  nap egy felhőkarcoló  csúcsán  fog  lakni,  és 
csakis a vendégek krémjét fogadja majd. 
A borravalók segítettek. Egy profi nem engedheti 
meg magának,  hogy készpénzt vagy hitelkártyát fogadjon el plusz jutalomként.  Ez technikailag lehetetlen. Ennek ellenére  mindenki így csinálja. De  ő  elég 
kemény  volt ahhoz, hogy jobban kedvelje az apróbb 
ajándékokat, amiket a vendégeitől kapott. Közben lelkiismeretesen gyűjtögette a bankban a pénzét, és a felhőkarcoló tetejéről álmodozott. 
Ma éjjel új ügyfelet  fog fogadni, akinek az volt a 
különleges kívánsága, hogy apucinak szólítsa. Beleegyezett, de csak akkor mosolyodott el,  amikor minden óvintézkedést megtett. Talán azt gondolja az a fickó, hogy ő az első, aki a kislányának akarja tudni. De a 
szakmában eltöltött pár hónap után hamar rájött, hogy 
neki a pedofília megy igazán. 
Ezért hát a férfi ölébe feküdt, és hagyta, hogy elfenekelje, miközben ünnepélyesen  fogadkozott,  hogy 
neki bizony  szüksége  van  a  büntetésre.  Valójában 
olyan volt, mintha egy játékot játszana, és a férfiak legtöbbje kedvesen viselkedett vele. 
Erre gondolva kacér szoknyácskát és  csipkegalléros 
ruhát vett magára. Alatta semmit sem  viselt,  csupán 
fehér harisnyát.  Szeméremszőrzetét leborotválta, így 
olyan lett az alteste, mint tízéves korában volt. 
Miután megszemlélte az eredményt, felkent még 
egy kis  pirosítót az arcára,  és az ajakfényt is felfrissítette. 
Elvigyorodott,  amikor  meghallotta,  hogy  kopognak az ajtón,  és egy fiatal, hamvas arc mosolygott viszsza rá a tükörből. 
Még nem szerelt fel  biztonsági videorendszert, csak 
a kukucskálólyukon nézett ki, hogy ellenőrizze a vendégét. 
A férfi csinos volt, ami külön örömmel töltötte el. 
És ezzel együtt elég öreg ahhoz,  hogy az  apja lehessen, 
ha már úgyis  ez a perverziója. 
Szégyenlős mosollyal nyitott  ajtót. 
- Hello, apuci. 
A férfi nem vesztegette  az idejét. Pillanatnyilag ez 
volt az egyetlen tőkéje, amiből  előnyt kovácsolhatott 
magának.  Olyat tett, amit  a bárcások csak ritkán tapasztalnak: visszamosolygott rá.  Amikor bezárult mögötte az ajtó, a lány szoknyája alá nyúlt, és örömmel 
állapította meg,  hogy a ruha alatt  meztelen. Ez  meggyorsítja a dolgok menetét. 
- Apuci! - játszotta tovább a szerepét Lola, és kuncogni kezdett. - Ez nagyon illetlen. 
-Úgy  hallottam,  illetlenül szoktál viselkedni 
vette le a kabátját, és  gondosan összehajtogatva félretette, miközben a lány csak fintorgott rá. Habár minden óvintézkedést megtett, hogy a kezei ne hagyjanak 
nyomokat, elhatározta, hogy a lányon kívül semmit 
sem fog megérinteni a szobában. 
- De én jól viselkedtem, apuci. Nagyon jól. 
- Illetlen  voltál, kislányom - húzott elő a zsebéből 
egy videokamerát, és miután felszerelte, a széles ágy felé irányította, melyet beborítottak a párnák és a játék 
állatok. 
- Felvételeket akarsz készíteni? 
- Pontosan. 
Közölni akarta, hogy ezért külön pénz jár, de úgy 
döntött, ezzel ráér majd az aktus végén is. A vendégeik 
nem szeretik, ha  kilépnek a szerepükből, és berángatják a játékba a valóságot. Ezt alaposan elmagyarázták 
neki, még amikor tanulta a szakmát. 
- Gyerünk, feküdj az ágyra. 
- Igen, apuci  - dőlt a párnák és a vicsorgó állatok 
közé. 
- Azt hallottam, magadhoz nyúltál. 
- Ez nem igaz, apuci. 
-Nem szép dolog, hogy hazudsz apucinak. Meg 
kell,  hogy büntesselek, de utána megpuszilom majd, és 
sokkal  jobb  lesz  -  sétált mosolyogva az  ágyhoz. 
Húzd fel a szoknyádat, kicsi lány, és mutasd meg nekem, hogy nyúltál magadhoz. 
Lolának nem tetszett, hogy a dolgok errefelé vették 
az irányt. Szerette, ha megérintették, de a saját kezei 
nem okoztak neki olyan nagy élvezetet. Ennek ellenére 
megemelte a szoknyáját,  majd lassan, szégyenlősen 
megtette, amit a férfi kért. 
Apró ujjainak a játéka felizgatta a vendégét. Egy 
nő végül is erre való. Hogy használják a testüket, hogy 
használják a férfiakat, akik vágynak rájuk. 
- Milyen érzés? 
- Lágy - nyögte Lola. - Érints meg te is, apuci, és 
érezd a saját kezeiddel. 
A férfi egyik kezét  a nőére simította, és amikor ujjával belehatolt, érezte, hogy megmerevedik a férfiassága. Mindketten gyorsan mozdultak. 
- Gombold ki a ruhád - parancsolt rá a férfi, és 
miközben Lola levette a csipkegallért, tovább matatott 
a lábai között. - Fordulj meg. 
Amikor engedelmeskedett,  a férfi  tenyere lecsapott, és vörös nyomot hagyott a lány fehér, feszes fenekén,  aki az előre  eltervezett koreográfia szerint  felvinnyogott. 
Nem számított, hogy bántják-e vagy sem. Eladta 
magát a vendégnek. 
-Jó kislány vagy - jelentette ki. Pénisze már teljesen merev volt, közel ahhoz a ponthoz, amikor  elélvez. 
Mégis  lassú,   kimért  mozdulatokkal vetkőzött. Terpeszben a  lány  mögé  állt, alácsúsztatta a kezeit, és 
megszorongatta a melleit. Milyen fiatal,  gondolta, és 
összeborzongott a megtisztításra váró hús érintésétől. 
- Apuci meg akarja mutatni, hogy bünteti az 
engedetlen kislányát. 
Vágyott rá,  hogy  a lány leszopja, de nem merte 
megkockáztatni. A lányról begyűjtött adatok szerint a 
vásárolt születésszabályozó kezelés elpusztítja a  vaginájába kerülő spermát, de a szájába kerülőt nem. 
Ehelyett  maga felé  húzta csípőjét,  rávert még 
egyet-kettőt a fenekére, majd hátulról belehatolt. 
Egyikőjük sem számított arra, hogy ennyire durva 
lesz.  A férfi az első,  erőszakos lökés után visszarántotta 
magát. Nem akarta annyira bántani,  hogy fel is sikoltson.  Habár abban kételkedett, hogy egy efféle helyen 
bárki is törődne az ilyesmivel. 
Mégis, a  lány  inkább bizonyult kedvesen naivnak 
és tapasztalatlannak. A férfi lassabb,  lágyabb ritmust 
vett fel, ami a saját élvezetét is megnyújtotta. 
Lola együtt mozgott vele, igazodott hozzá. És, hacsak nem értett valamit nagyon félre, minden kiáltása 
és nyögése valódi volt. A férfi érezte,  hogy feszül meg 
alatta a teste, hogy remeg, és büszkeséggel töltötte el, 
hogy el tud  egy  lötyót juttatni a valódi orgazmusig. 
Lehunyta a szemét és elélvezett. 
A lány egy sóhajjal a párnák közé rogyott. Jólesett 
neki az aktus, sokkal jobban, mint eredetileg remélte. 
És abban reménykedett,  hogy sikerült szereznie még 
egy állandó vendéget. 
- Jó kislány voltam, apuci? 
- Nagyon, nagyon jó kislány voltál. De még nem 
végeztünk. Fordulj meg. 
Amikor Lola engedelmeskedett, a férfi felállt, és kisétált a kamera látóteréből. 
- Videózni fogunk, apuci? 
A férfi erre csak megrázta a fejét. 
Lola a szerepének megfelelően lebiggyesztette az 
ajkát. 
- Szeretem a videókat. Megnézhetjük, utána pedig 
megint megmutathatod,  hogy kell viselkednie egy jó 
kislánynak - mosolygott a vendégre,  miközben remélte, hogy lesz ráadás. - Akár én is megérinthetlek. Szeretnélek megérinteni. 
A  férfi elmosolyodott,  és egy hangtompítós  SIG 
210-est húzott elő a kabátzsebéből. Miközben célzásra 
emelte a fegyvert, figyelte,  hogy a lány kíváncsian pislog. 
- Mi ez?  Valami játék, amivel játszhatok? 
Az első golyót alig  hallható pukkanással  kísérve 
kapta a fejébe, mire hátrahanyatlott.  A férfi hidegvérrel újra tüzelt. A második lövedék Lola apró, kislányos 
mellei  közé  csapódott,  az utolsó pedig  leborotvált 
szemérem testén ütött hangtalan lyukat. 
Kikapcsolta a  kamerát, majd ezt  követően elrendezte a testet a vérrel átitatott párnák és a bemocskolt, 
vicsorgó állatok között,  miközben  a  lány tágra nyílt, 
meglepett szemekkel meredt fel rá. 
- Nem élet ez egy ilyen fiatal  lánynak - mondta 
szelíden, majd ismét a kamera mögé  lépett, hogy felvegye az utolsó jelenetet. 
Ötödik fejezet 
Eve csak egy szelet csokira vágyott. Napja nagy részét 
a bíróságon töltötte, ahol különböző ügyekben tanúskodott, az ebédidejét pedig egy telefon emésztette fel, 
amiben  egy besúgó  ötven dollár  ellenében  halvány 
előnyhöz juttatta abban a gyilkossági ügyben, amiben 
már két hónapja nyomozott. 
Csak egy gyors löketet  akart a cukorpótlóból, mielőtt hazafelé veszi az irányt, és elkezd készülni a hétórai találkozójára Roarke-kal. 
Behajthatott  volna egy sor InstaStore-ba,  de jobban kedvelte a nyugati Nyolcvanhetedik utca  sarkán 
található helyet,  annak ellenére - vagy talán éppen 
azért -, hogy Francois, egy goromba,  sunyi tekintetű 
menekült vezette, aki akkor érkezett az országba, amikor valami negyven évvel ezelőtt  a Szociális Reformhadsereg megdöntötte a francia kormányt. 
Gyűlölte Amerikát, az amerikaiakat, és a SZRH is 
eltűnt a  színrelépését  követő  hatodik hónapban,  de 
Francois maradt. Ott panaszkodott és zsörtölődött a 
pult mögött, onnan terjesztette a  politikai nézeteit, és 
élvezte, ahogy mindenkit vérig sért. 
Eve Franknek hívta, csak azért, hogy ezzel is boszszantsa, és hetente legalább egyszer benézett, hogy  lássa, a férfi milyen terveket sző a megrövidítésére. 
A gondolataiba merülve lépett be az automata ajtón, ami halk szisszenéssel csukódott be mögötte, amikor ösztönei veszélyt jeleztek. 
A pult mögött álló férfi  a hátát mutatta felé, vastag, csuklyás kabátjában csupán sejteni lehetett hatalmas alakját. 
Hat  láb  és  öt hüvelyk magas, becsülte meg, de 
könnyedén lehet akár kettőhúsz is. És nem is kellett 
Francois sovány arcába néznie ahhoz, hogy tudja, a tulaj bajba került. Az ilyesmit ki  tudta szagolni, mint a 
túlérett gyümölcsöt, vagy mint a  nap specialitását, a 
vagdalt öldséget. 
Amíg az ajtó  bezárult,  átgondolta a helyzetet, és 
elvetette az ötletet, hogy előhúzza a fegyverét. 
- Gyere ide, te ringyó. Azonnal. 
A férfi megfordult. Eve egy  soknemzetiségű ember 
sápadt,  mindenre  elszánt  bronzszínű arcát látta maga 
előtt. Miközben ezt megjegyezte magának, tekintete a 
markában tartott kerek tárgyra tévedt. 
A házi készítésű bomba látványa több volt  neki, 
mint elég. És nagyon rossz  jelnek vélte, hogy a  férfi 
idegességében folyamatosan rázza a kezét. 
Akik  felcsapnak bombagyárosnak, általában nagyon rossz idegállapotban élik az életüket. Ez az  őrült 
már azzal is megölhet mindenkit, ha a kelleténél jobban izzad. 
Gyors, figyelmeztető pillantást vetett Francois felé. 
Ha a férfi véletlenül úgy szólítja meg, hogy  hadnagy, 
akkor itt villámgyorsan vagdalt  hús lesz mindenkiből. 
Odalépett a pulthoz, miközben mindkét kezét úgy tartotta, hogy a terrorista jól láthassa. 
- Nem akarok semmi zűrt  - közölte, és hagyta, 
hogy hangja legalább  annyira remegjen, mint a  merénylő keze. - Kérem, nekem gyerekeim vannak. 
- Fogja be. Csak fogja be. És le a földre. Feküdjön 
már le arra a kibaszott földre. 
Eve  letérdelt, miközben egyik kezét  a dzsekije alá 
csúsztatta, ahol a fegyverét tartotta. 
- Mindent - követelőzött a férfi a halálos labdával 
hadonászva. - Mindent adjanak ide. Készpénzt, hitelkártyát. Gyorsan. 
- Csendes nap  volt  - panaszkodott Francois. 
Meg kellene értenie, hogy az  üzlet már nem  megy 
olyan jól, mint régen. Maguk amerikaiak... 
- Felzabáitassam veled? - tolta a férfi Francois képébe a bombát. 
- Nem, nem -  ütötte be a rémülettől remegő ujjakkal  Francois  a biztonsági kódot a  pénztárgépbe. 
Ahogy kinyílt a fiók, Eve látta, hogy a tolvaj  rápillant a 
pénzre, majd fel a  kamerára,  ami buzgón filmezett 
minden eseményt. 
Eve olvasott az  arckifejezésében. Tudta,  hogy rögzítették, és a törléséhez  New York összes pénze sem 
lenne elegendő. Ahogy az utca  felé rohan, hogy  felszívódjon a forgalomban, a bombát könnyedén hátra fogja lökni a válla fölött. 
Eve mély levegőt vett, mintha csak le akarna merülni a víz  alá. A hóna alatt kapta el a menekülőt. 
A gyenge ütődéstől amaz elejtette a robbanószerkezetet. Sikolyok, átkok, imák szálltak a levegőben. Eve az 
ujjai hegyével kapta el, miközben két férfit  is elsodort 
maga elől az útból. A tolvaj éppen abban a pillanatban 
rohant neki, amikor a markába zárta a labdacsot. 
Inkább a kézfejével ütötte meg, mint az  öklével, és 
Eve még szerencsésnek is érezhette magát.  Elesett, és 
csillagokat látott maga  előtt,  ahogy fejjel  előre  egy 
szójachipses gondolában landolt, de szorosan fogta a 
házi készítésű bombát. 
Ara a rossz kezében, a fene egye meg, a rosszban. 
Ezt átgondolni még volt ideje, mielőtt a gondola összerogyott a súlya alatt. Baljával próbálta  előráncigálni a 
fegyverét, de kétszázötven fontnyi düh és kétségbeesés 
szakadt a nyakába. 
- Nyomja meg a riasztót, seggfej - kiáltott, mivel 
látta, hogy Francois szoborrá dermedten áll, és csak tátog. - Nyomja már meg azt a kibaszott riasztót. 
A hangja elfulladt,  mert egy, a mellkasára mért 
ütés kiszorította belőle a levegőt. Ezúttal a férfi az öklét használta. 
Zokogva kapálózott kezével a bomba után. 
- Kell  az a pénz.  Szükségem van rá.  Megöllek. 
Mindenkit megölök. 
Eve térdre küzdötte magát. Ezzel a régi módszerrel 
nyert pár másodperc időt, viszont teljesen elgyengült. 
Megint csillagokat látott, ahogy újra beleverte fejét 
a gondola szélébe. 
- Te  gazember.  Te gazember - hallotta  a  saját 
hangját újra meg újra,  miközben  három  erős ütést 
mért a férfi arcába.  Vér csordult ki a férfi orrából, miközben az karon ragadta. 
És tudta, hogy el akarja törni. Tudta, hogy émelyítő fájdalmat fog érezni, miközben hallja a csontok halk 
reccsenését. 
De abban a pillanatban, hogy levegőt vett, sikoltáshoz  készülődött,  és szemei előtt kezdett elszürkülni 
a látvány, valahogy megszabadult a  támadója ránehezedő súlyától. 
A labdát még mindig  a markában szorongatva a 
hátára  fordult, és lihegve próbálta elejét venni a rátörő 
hányingernek. Egy pár tükörfényes,  fekete cipőre esett 
a tekintete, amit a  népnyelv csak zsarupapucsnak nevezett. 
- Tartóztassák le - köhögte fájdalmasan. - A vád 
fegyveres  rablás kísérlete, robbanóanyag birtoklása és 
támadás. 
Szívesen hozzátette volna, hogy  rendőrtiszt megtámadása, és azt is, hogy ellenállás a letartóztatásnak, 
de tudta,  hogy nem azonosította magát, és jobb, ha 
csak lassanként halad előre. 
-Jól érzi magát, asszonyom? Ne hívjunk MT-t? 
Nem akarta a MediTechet. Csak egy rohadt csokit. 
- Hadnagy - javította ki a  rendőrt, és miközben 
talpra kecmergett,  az  azonosító  kártyája után nyúlt. 
Felfigyelt rá, hogy támadóját már megbilincselték, és a 
két mellette álló rendőrből az egyiknek volt annyi esze, 
hogy használja rajta a kábítófegyverét. 
- Szükségünk van  egy biztonsági kazettára. Mégpedig gyorsan - és látta, hogy mindkét járőr elsápadt, 
ahogy meglátták, mit szorongat a kezében. - Ez a kis 
szeretetcsomag még nagy galibát okozhat.  Minél  hamarabb hatástalanítanunk kell. 
- Asszonyom  - és az egyik  zsaru olyan gyorsan 
kinn termett az üzletből, mint a villám.  A kilencven 
másodperc alatt, ami arra kellett neki, hogy visszaérjen 
a kis fekete dobozzal, amit robbanóanyagok szállítására 
és hatástalanítására használtak,  senki sem szólt egy 
szót sem. 
Még levegőt is alig vettek. 
- Tartóztassák le - ismételte meg Eve, és a  felelősségtől remegni kezdett a gyomra. - Majd átküldőm a 
jelentésemet. A századik és a huszonkettedik sarkáról 
jöttetek? 
- Arra akár fogadhat is, hadnagy. 
- Jó munkát végeztek - nyújtotta ki vigyázva sérült kezét, és kiválasztott magának egy Galaxyst, ami 
nem lapult  össze a birkózómeccs alatt. - Most hazamegyek. 
- Hé,  fizetni ki fog? - kiáltott utána Francois. 
- Baszd meg, Frank - kiáltott vissza Eve a válla fölött anélkül, hogy lassított volna a léptein. 
A váratlan támadás felborította a napirendjét. Mire elérte Roarke kastélyát, már 7:10-et mutatott az óra. 
Valami házi készítésű szerrel csillapította a karjában és 
a vállában lüktető fájdalmat. De tudta, ha pár napon 
belül nem javul, el kell mennie egy vizsgálatra. Pedig 
gyűlölte az orvosokat. 
Leparkolta a  kocsiját  és egy percet  azzal töltött, 
hogy Roarke kastélyát figyelje. Inkább erőd, mint ház, 
gondoltaNégy emeletével a Central Park fagyott fái 
fölé tornyosult. Ha a szemei nem  csapták  be, akkor 
azoknak a több mint kétszáz éves épületek egyike előtt 
állt, amelyeket még valódi kőből építettek. 
A rengeteg ablak mögül aranyló fény ömlött ki. 
Látott  ezen kívül egy  biztonsági  kaput,  ami mögé 
örökzöld bokrokat és elegáns fákat ültettek művészi elrendezésben. 
Még nagyobb hatást gyakorolt rá azonban, hogy a 
fényűző épület és  a táj  teljes  csendbe burkolózott. 
A város zajai sem hatoltak el idáig.  Nem hallatszott 
sem a járműforgalom, sem pedig a  gyalogosok nyüzsgése. Valahogy a  föléje boruló  égbolt is eltért  attól, 
amit a városban megszokott. A csillagok sokkal szemkápráztatóbban ragyogtak, nem nyomta el őket a város fénye. 
Csodás  lehet  itt az élet, ha valaki megengedheti 
magának, tűnődött el, miközben újraindította a kocsiját. Közeledett a kapuhoz, és készült, hogy  azonosítsa 
magát. Látta, hogy a szkenner  apró lézerszeme felpislákol, majd egyenletes vörös fénnyel égni kezd. A kapu 
hangtalanul feltárult. 
Tehát előre beprogramozták, gondolta,  miközben 
nem  tudta eldönteni, hogy ámuljon, vagy inkább idegeskedjen. Áthajtott a kapun, felállt  a rövid kocsifelhajtóra,  és  a  gránitlépcsők tövében magára hagyta  a 
járművét. 
Egy komornyik nyitott neki ajtót. Ilyet eddig régi 
videók kivételével sehol sem látott,  de nem csalódott 
az elképzeléseiben. A férfi haja ezüstösen fénylett, szemei ugyanolyan kérlelhetetlenül feketék voltak,  mint 
az egyenruhája, amihez szorosan megcsomózott, ódivatú nyakkendőt kötött. 
- Dallas hadnagy? 
Hallott  valami  különöset a hangjában,  ami  egyszerre tűnt brit, illetve szláv akcentusnak. 
- Előre megbeszélt találkozóm van Roarke-kal. 
- Már várja önt - vezette be a széles, magas előcsarnokba, ami sokkal  inkább illett volna egy múzeumhoz, mint egy otthonhoz. 
Csillagforma kristálycsillár szórta fényét a csillogó 
parkettára, amire vastag, vörössel és kékkel mintázott 
szőnyeget terítettek. Balra egy lépcső kanyarodott fölfelé, amit a korláton ücsörgő, faragott griffmadár szobra őrzött. 
A falakat festmények borították  - olyanok,  amit 
egyszer egy iskolai  kiránduláson látott a Metropolitanban.  Felismerte  a  francia  impresszionistákat,  de 
hogy a képek melyik századból valók, már nem tudta 
felidézni. Majd az  Új  Időszak alkotásai következtek, 
melyek szín- és formavilága a korai huszonegyedik századról tettek tanúbizonyságot. 
Nem látott hologramokat vagy élőszobrokat.  Csak 
festményeket. 
- Lesegíthettem a kabátját? 
A kérdés visszarántotta a valóságba. Úgy vélte, a 
komornyik kifürkészhetetlen szemei  leplezetlen megvetéssel tekintenek rá, a kispolgárra. Eve kibújt a dzsekijéből, és figyelte,  milyen óvatosan  fogja kísérője a 
bőrt finom ujjai közé. 
A pokolba is, hiszen kimosta belőle a vér legnagyobb részét. 
- Erre jöjjön, Dallas hadnagy. Sajnos,  várnia kell 
egy kicsit a szalonban. Roarke éppen egy transzkontinentális hívást bonyolít le. 
- Semmi gond. 
A szalonban is folytatódott a már látott, múzeumszerű stílus. Odabent tűz égett csendesen. Valódi fahasábokat gyújtottak meg egy lazuritból és malachitból 
rakott kandalló szívében. Két, gyémántosan sziporkázó 
lámpa is világított. Az ikerkanapénak hajlított háttámlája és vastag, zöld kárpitozása volt, ami jól illett a szoba  zafírhangulatáhöz.  A bútorzat  fából  készült,  és 
olyan fényesre polírozták, hogy az már szinte bántotta 
a szemét. Ide nem festményeket akasztottak. Szobrok, 
vázák, kristályüvegek töltötték be a teret. 
Eve cipője  megkoppant a parkettán, majd léptei 
zaját elnyelte a vastag szőnyeg. 
- Parancsol valami frissítőt, hadnagy? 
Amikor visszanézett, kedvtelve látta, hogy a komornyik  még  mindig úgy tartja dzsekijét az ujjai között, mint valami koszos rongydarabot. - Aha. Mit tud 
ajánlani, Mr... 
- Summerset, hadnagy. Egyszerűen csak Summerset. És biztos vagyok  benne,  hogy bármivel tudunk 
szolgálni, amit csak kíván. 
- A kávét  szereti - szólalt meg Roarke az ajtóban. 
- De azt hiszem, szívesen megkóstolná a  negyvenkilences Montcartot. 
Summerset szemei ijedten villantak meg, legalábbis Eve-nek úgy tűnt. 
- A negyvenkilencest, uram? 
- Pontosan. Köszönöm, Summerset. 
- Igenis, uram - és  kezében a dzsekit lóbálva, merev gerinccel távozott. 
- Elnézést,  hogy megvárattam -  kezdte Roarke, 
majd szemei elsötétedtek, pupillája összeszűkült. 
- Semmi gond - felelt Eve, ahogy a férfi közelebb 
lépett hozzá. - Hé... 
Hátrakapta a fejét, ahogy a férfi megfogta az állát, 
és arcát a fény felé fordította. 
- Meghorzsolták az arcát - állapította meg jeges 
hangon, de a sebet vizsgáló  tekintete nem árult el 
semmit. 
De meleg, lágy ujjainak az érintésétől megmozdult 
valami Eve gyomrában. 
- Csak egy kis dulakodás egy szelet csokiért - magyarázta, és megborzongott. 
- Ki nyert?  - nézett a  szemébe Roarke, de  csak 
olyan hosszan, hogy éppen kényelmetlenül érezze magát- Én. Nagy hiba közém és a kajám közé állni. 
- Ezt meg fogom jegyezni - eresztette el állát a férfi, és zsebre tette a kezét. Mindezt csupán  azért, mert 
megint meg akarta érinteni. Aggasztotta, mennyire rátört  a vágy, hogy letörölje a nő arcáról a csúf sebet. 
Azt hiszem, kedvét fogja lelni a ma esti menüben. 
- Menü? Nem enni jöttem  ide, Roarke, hanem 
hogy átnézzem a gyűjteményét. 
- Mindkettőre szakítunk időt - fordult Summerset 
felé, aki éppen akkor lépett be egy tálcával a kezében, 
amin egy üveg felbontott, aranysárga színű bor, és két 
kristálypohár állt. 
- A negyvenkilences, uram. 
- Köszönöm. Majd én  kitöltőm -  és miközben 
hozzáfogott, már Eve-hez beszélt: - Véleményem  szerint  illik önhöz ez az évjárat. Ami hiányzik a finomságból.  .. - kínálta a nő felé -, érzékiséggel pótolja - koccintotta oda a saját poharát Eve-éhez. A két kristály 
összecsendült, és Roarke figyelte, hogy iszik a nő. 
Istenem, micsoda pofika, gondolta. Az a figyelem 
és arckifejezés, érzelem és visszafogottság. Most éppen 
azon igyekszik, hogy ne mutassa ki azt a meglepetést 
és gyönyört, ami a nyelvén szétáradó bortól töltötte el. 
És Roarke már előre élvezte a pillanatot, amikor összefonódhat vele. 
- Izük? - kérdezte. 
- Finom - valójában olyan volt, mintha folyékony 
aranyat ívott volna. 
- Ennek örülök. Amikor borászkodni kezdtem, a 
Montcart volt az  első szüretem.  Nem ülnénk le a tűz 
mellé? 
Az ötlet csábító volt. Eve már látta magát  a kandalló mellett, lábaival az illatos meleg felé ücsörögni, és 
a tűz táncoló fényében bort szürcsölgetni. 
- Nem vendégségbe jöttem, Roarke. Egy gyilkossági ügyben nyomozok. 
- Akkor vacsora közben akár ki is hallgathat - fogta karon Eve-t, és  amikor a nő teste megfeszült, kérdőn 
felhúzta egyik szemöldökét. - Azt hittem, egy nő, aki 
képes verekedni egy csokiért, értékelni fog egy kéthüvelyknyi vastag húst, közepesen átsütve. 
- Steak? - és vonakodott, amikor a férfi vezetni 
próbálta. - Igazi steak? Marhahús? 
-Épp most repült ide Montanából - húzta  mosolyra a száját Roarke. - Mármint a steak, nem pedig a 
marha  - és amikor  Eve  tovább tétovázott, Roarke intett a fejével: - Gyerünk, hadnagy, nem  hinném, hogy 
egy darab véres hústól eltompul a rendőri szimata. 
- Egyszer már próbáltak megvesztegetni, amióta 
ebben  az ügyben  nyomozok  - motyogta, és a  fekete 
selyemköntöst viselő Charles Monroe-ra gondolt. 
- Mivel? 
- Nem volt olyan kívánatos,  mint a  steak - vetett 
rá egy hosszú, lapos pillantást. -  De ha a bizonyítékok 
magához vezetnek,  Roarke, akkor mindenképpen letartóztatom. 
- Nem  is számítottam  másra.  Akkor  hát  lássunk 
neki. 
Roarke bevezette az ebédlőbe. Itt  még  több kristály, még több csillogó fafelület fogadta. Idebent is tűz 
égett, de ezúttal vörösmárvány-kandallóban. Egy fekete ruhás nő szolgálta fel az előételt, apró tengeri rákokat valami tejszínes szószban. Ledugaszolt borosüvegeket is állítottak az asztalra. 
Eve ritkán gondolt a  külsejére, most  mégis azt 
kívánta,  bárcsak valami  olyasmit  vett volna fel, ami 
jobban illik az alkalomhoz, nem pedig farmert és pulóvert. 
- Tehát: hogy szerezte a vagyonát? - tette fel az első kérdést Roarke-nak. 
- Különböző módszerekkel. 
Rádöbbent, kedvét leli benne, ha nézi, hogy eszik a 
vendége. Egyszerűen tetszett neki a látvány. 
- Lássuk az elsőt. 
- Vágy - jelentette ki, és hagyta, hogy  a kifejezés 
ott lebegjen kettejük között a levegőben. 
- Ez nem elég - emelte meg Eve a borospoharat, és 
nézett egyenesen  Roarke  szemébe. -  A  legtöbben 
vágynak a gazdagságra. 
- De nem eléggé. Nem eléggé ahhoz, hogy  harcoljanak érte. Hogy kockázatot vállaljanak érte. 
- Maga viszont megtette. 
- Meg. Szegénynek lenni... kényelmetlen.  Én pedig szeretem  a kényelmet - kínált Eve felé  egy tekercset egy  aranyszínű  tálból, mikor  felszolgálták  a salátát, ropogós zöld leveleket finom  növények között. 
Mi ketten nem is különbözünk olyan sokban, Eve. 
- Ühüm,  ebben igaza van. 
- Maga olyannyira rendőr akart lenni, hogy  harcolt 
az állásáért. Kockázatot vállalt érte.  Kényelmetlennek 
találta a törvénysértést. Én pénzt csinálok, maga igaz 
nál kivárt egy pillanatot. - Tudja, mit akart Sharon 
DeBlass? 
Eve villája egy  pillanatra megállt  a levegőben, 
majd átszúrt egy puha salátalevelet, amit alig egy órája 
szedtek. 
- Maga szerint mit akart? 
- Hatalmat. És aki hatalmat akar magának, gyakran a szeret használja eszközül. Elég pénze volt ahhoz, 
hogy kényelemben éljen, de ő ennél többre vágyott. 
Mert a pénz szintén hatalom.  Uralkodni akart a vendégei fölött, önmaga fölött, és mindennek a tetejében, 
uralkodni akart az egész családja fölött is. 
Eve leeresztette a villáját. A tűz táncbló fénye megtört a kristályokon, és ebben a megvilágításban a férfi 
veszélyesnek látszott. Nemcsak azért, amiért egy nő általában félni szokott egy férfitól, gondolta Eve, hanem 
mert hirtelen ő is megkívánta Roarke-ot. A férfi tekintetét teljesen  kifurkészhetetlenné tették a szemében 
játszó árnyak. 
- Ez teljesen úgy hangzott, mintha elemezné azt, 
akit a saját bevallása szerint alig ismert. 
- Nem tart sokáig, hogy véleményt formáljak valakiről, különösen  akkor, ha az a valaki ennyire sekélyes. Nem volt olyan  mélyreható  személyiség,  mint 
maga, Eve. Nem volt meg benne a maga önkontrollja 
vagy a koncentrálóképessége. 
- Most nem rólam kellene beszélni - nem, egyáltalán nem akarta, hogy a társalgás ebbe az irányba kanyarodjon, vagy hogy a férfi Sharonhoz hasonlóan belelásson. - Az a benyomása támadt róla, hogy vágyik a 
hatalomra. Elég hataloméhesnek tűnt ahhoz, hogy valaki megölje, mielőtt túl nagy szeletet hasít ki magának a tortából? 
- Ez érdekes feltevés. Az itt a kérdés, hogy kinek a 
tortájából? Vagy ki elől? 
A hallgatag szolgáló elvitte a salátát, majd túlméretezett kínai porcelántálakon sistergő hússzeleteket és 
aranysárga sült krumplit tett az asztalra. 
Eve megvárta,  amíg  ismét kettesben maradnak, 
csak ekkor fogott hozzá a steaknek. 
-Amikor  egy férfi sok pénzt,  javakat és pozíciót 
szerez magának, akkor nagy az esélye arra, hogy ezt el 
is veszti. 
- Most meg  rólam beszélünk... mindenesetre  érdekes a feltevés. 
Érdeklődő, mégis elképedt szemekkel meredt Evére. - Megzsarolt,  és ahelyett, hogy  fizettem,  vagy 
figyelmen kívül hagytam volna a fenyegetést, megöltem. És előtte lefeküdtem vele. 
- Maga mondta - jelentette ki laposan Eve. 
- Ez beleillene a forgatókönyvbe, különösen, ha 
tekintetbe vesszük, milyen foglalkozást választott magának. Talán ebben az esetben is  zsarolás bújik meg a 
háttérben, de csekély képzelőerőre vall, ha azt hiszi, 
hogy a szex háttérbe szorult a fejében.  Megdugtam, aztán lelőttem... mármint, ha hitelt adunk ennek a feltételezésnek - szúrt fel egy darab húst  a villájára, majd 
megrágta és lenyelte. - Habár van vele egy kis gond. 
- Micsoda? 
- Maga úgy mondaná, hogy meglehetősen  régimódi vagyok. Irtózom  a nőkkel való kegyetlenkedés 
minden formájától. 
- Ha régimódi,  akkor sokkal helyesebb lenne azt 
kijelenteni, hogy irtózik az emberekkel szembeni kegyetlenkedés minden formájától. 
Roarke megvonta elegáns vállait. 
- Amint  azt  már  mondtam, régimódi vagyok 
Gyűlölök úgy magára nézni, hogy a gyertyaláng az arcát elcsúfító sebhelyen táncol. 
Kinyújtotta egyik kezét, és ujjával lágyan végigsimította a sebhelyet, amivel nagyon meglepte a nőt. 
- És hiszem, hogy még ennél is undorítóbbnak találnám megölni Sharon DeBlasst - tért vissza a vacsorájához. -  Habár el kell ismernem, néhanap olyat is 
megteszek, amit  nem szeretnék. De  csak  akkor, ha 
mindenképpen szükséges. Hogy ízlik a vacsora? 
- Remek  - de a szoba, a megvilágítás  és az étel 
több volt, mint remek. Mintha csak egy másik világba, 
egy másik  idősíkra került volna. - Ki az ördög maga 
valójában, Roarke? 
A férfi csak mosolygott, és mindkettejüknek töltött 
a borból. 
- Maga a rendőr. Találja ki. 
Ki  is fogja,  ezt Eve megígérte magának. Isten bizony ki fogja, mielőtt ennek az egésznek vége. 
- Milyen  egyéb teóriákat állított még föl Sharon 
DeBlassról? 
- Semmi  említésre méltót.  Szerette  az  izgalmakat,  szeretett kockáztatni,  és  nem  riadt  vissza  attól,  hogy   kellemetlen helyzetbe  hozza  a  szeretteit. 
Mégis... 
- Mit?  -  hajolt  közelebb incselkedve Eve. - Gyerünk, ha már  elkezdte, fejezze is be. 
- Szánalmas volt - jelentette ki olyan hangsúllyal, 
hogy a szó nem fejezett ki se többet, se kevesebbet a 
szótári  jelentésénél. - A felszíni csillogás mögött valami nagy szomorúság lengte körül. Csak a testét értékelte. Ezért használta arra, hogy gyönyört és fájdalmat 
okozzon vele egyszerre. 
- És magának is felajánlotta? 
- Természetesen, és én úgy tettem, mint aki elfogadja a felajánlkozását. 
- Miért csak úgy tett? 
- Ezt  már elmagyaráztam.  Másfajta társaságot 
kedvelek az ágyban, és azt is jobb szeretem, ha magam 
választhatok. 
Volt ott  még más is, de Roarke elhatározta, hogy a 
többit megtartja magának. 
- Kér még egy kis steaket, hadnagy? 
Eve lenézett,  és észrevette, hogy a tányérja csaknem teljesen üres. - Köszönöm, nem. 
- Desszertet? 
Nem szeretett senkit sem visszautasítani, de úgy 
érezte, már  túl sokat fogadott el. - Nem. Szeretném 
megtekinteni a gyűjteményét. 
- Akkor a kávét és a desszertet  eltesszük későbbre - állt fel Roarke,  és  Eve felé nyújtotta egyik kezét. 
Eve ezt  helytelenítette,  és elhátrált  az  asztaltól. 
Roarke ámulva kísérte vissza a hallba, majd fel a csigalépcsőn. 
- Túl nagy ez a ház egy magányos férfinak. 
- Úgy véli? Én  pedig  határozottan meg vagyok 
róla  győződve, hogy a maga  lakása  pedig  túl kicsi 
egy  nőnek -  és  amikor a lépcsőfordulóban hirtelen 
megtorpantak, elvigyorodott. - Eve, maga nagyon  is 
jól tudja, hogy az az épület  az én tulajdonom.  Ellenőrizte,  miután megkapta azt a kis jelképes ajándékomat. 
- Keresnie kellene valakit, aki átnézi a vízvezetéket 
- tanácsolta Eve. - Képtelen vagyok tíz percnél tovább 
meleg vizet engedni a zuhanyból. 
- Ezt megjegyzem. Még egy emelettel feljebb. 
- Meg vagyok lepve, hogy nem építtetett be liftet 
- jegyezte meg a nő, amikor ismét nekieredtek a lépcsőknek. 
- De beépíttettem. Az, hogy én szívesebben járok 
lépcsőn, nem jelenti azt, hogy a személyzetnek ne kínálnám fel a választás lehetőségét. 
- És a személyzet - folytatta Eve. - Alig  láttam 
távirányítású gépeket ezen a helyen. 
- Pedig vannak szép számmal. Csakhogy a magam 
részéről a legtöbb feladatra jobban szeretek embereket 
alkalmazni. Erre. 
A tenyerét  egy leolvasóra helyezte, majd beütött 
egy kódot, és a kétszárnyú, faragott ajtó kinyílt.  Amint 
átléptek a küszöbön, a rejtett érzékelők felgyújtották a 
fényeket. Eve sok mindenre számított, csak arra a látványra nem, ami a szeme elé tárult. 
Egy fegyvermúzeumban  állt: lőfegyverek,  kések, 
kardok, íjpuskák voltak körös-körül.  Egy középkori 
páncél mellé modern golyóálló mellényt  akasztottak. 
Króm-, acél- és drágakő berakású markolatok szikráztak az üvegtárlók lapjai alatt, valamint a falakon. 
Mintha egy másik világba csöppent volna, teljesen 
eltérőbe attól, mint amivel a ház eddig látott részében 
találkozott. Az erőszak bemutatótermébe. 
- Miért? - csak ennyit volt képes kinyögni. 
- Mindig is érdekelt, mivel ölték egymást az emberek az  évszázadok során - vágott át Roarke a szobán, 
és  megérintett egy gonosz tüskékkel kivert vasgolyót, 
ami egy láncról függött. - Már Arthur király előtt is 
forgattak ilyeneket a lovagok csatában és  a viadalban. 
Ezer év... - nyomott el néhány gombot, és az előcsuszszanó fényes lapról felemelt egy marokfegyvert,  amit a 
huszonegyedik század első felében előszeretettel használtak az utcai bandák a Városi  Forradalom idején - és 
kitaláltunk   valami  mást,  ami  ugyanolyan  halálos, 
csakhogy sokkal kényelmesebb. Fejlődés,  haladás nélkül. 
Visszatette helyére a fegyvert, és lezárta a biztonsági tárlót. 
- De magát valami olyasmi érdekli, ami öregebb az 
elsőnél, ám fiatalabb  az utóbbinál.  Harmincnyolcas 
Smith  Wesson, tízes modell. 
Eve szörnyűnek gondolta  a szobát, de egyben lenyűgözőnek is. Ahogy a férfit nézte, rádöbbent, hogy 
ez a fajta elegáns erőszak nagyon is jól áll neki. 
- Biztosan hosszú évekbe  került, mire ezeket öszszegyűjtötte. 
- Tizenötbe - szólt Roarke, miközben a szoba másik része felé irányította lépteit a csupasz padlón. - Lassan már tizenhat  éve is lesz, hogy elkezdtem. Tizenkilenc  éves koromban szereztem meg az  első kézifegyveremet. .. egy olyan alaktól, aki a fejemre célzott vele. 
Összeráncolta a szemöldökét.  Az előbbi kijelentés 
csak véletlenül csúszott ki a száján, nem akarta elmondani. 
- Úgy vélem, elhibázta a lövést - mondta Eve, miközben csatlakozott hozzá. 
- Szerencsére  megzavarta, amikor tökön rúgtam. 
Egy  kilenc milliméteres, félautomata  Berettáról volt 
szó,  amit Németországból csempésztek ki. Úgy  gondolta,  ingyen  elveszi  az  árut, amit  neki  szállítottam. 
A végén pedig nálam maradt az áru, a fuvardíj és ráadásnak a Beretta is. És  így megszülethetett a Roarke 
Industries.  Itt van, ami  annyira érdekli - mutatott a 
falra. - Úgy vélem, ellenőrizni akarja, hogy használták-e a közelmúltban, megvizsgálni rajta az ujjlenyomatokat és így tovább. 
Eve lassan  mozdult,  de  fejében lázasan  követték 
egymást a gondolatok. Csak négy ember tudta, hogy a 
gyilkos fegyvert az elkövető ott hagyta a helyszínen. 
Ő maga, Feeney,  a parancsnoka, és az elkövető. Roarke 
vagy ártatlan, vagy nagyon-nagyon okos. 
De az is lehet, hogy mindkettő. 
- Értékelem az együttműködési szándékát - vett 
elő retiküljéből egy, a bizonyítékok tárolására szolgáló 
zacskót, és eltette  a fegyvert, ami pontosan megegyezett azzal, amit a rendőrség már lefoglalt. Eltartott egy 
szívdobbanásnyi ideig, mire rájött, hogy Roarke csak 
úgy általában mutatott a falra kiállított fegyverek felé. 
A férfira siklott a tekintete. Tehát a férfi alaposan 
figyeli minden mozdulatát. Rendben. Habár kinyújtott 
keze tétovázott  a  fegyver fölött,  amit választott, Eve 
úgy gondolta, értik egymást. 
- Melyik a sok közül? 
- Ez  - érintette meg  a tárlót pont a .38-as alatt. 
Amikor Eve levette,  és eltette a pisztolyt, becsukta az 
üvegajtót. - Természetesen nincs megtöltve, de rendelkezem a  megfelelő töltényekkel,  ha netán kedve 
támadna kipróbálni. 
- Köszönöm. Megemlítem  majd a jelentésemben, 
hogy milyen készséges volt. 
- Valóban? -  mosolyodott el  Roarke,  miközben 
egy fiókból előhúzott egy dobozt,  és Eve felé nyújtotta. 
- És mit  fog még megemlíteni,  hadnagy? 
- Bármit, ami  felhasználható - tette el a doboznyi 
lőszert is a  táskájába, majd elővett egy  notebookot. 
Feljegyezte a pontos dátumot, és mindennek a leírását, 
amit csak eltett. - Itt az átvételi elismervény - csúsztatta oda a férfinak a gép által kiköpött cetlit. - Visszajuttatjuk, amilyen  gyorsan csak lehetséges, hacsak nem 
kell bizonyítéknak megtartanunk.  De  bárhogy is  legyen, értesíteni fogjuk. 
Roarke zsebre gyűrte a papírdarabkát, miközben 
ujjával kitapogatta, mit rakott  még abba a zsebébe. 
Az épület másik szárnyában van  a zeneszalon.  Ott  elfogyaszthatnánk a kávét és a brandyt. 
- Fogadni mernék, hogy a zene terén is egyezik az 
ízlésünk. 
- Még meglepődhet - mormogta a férfi -, ha megtudja, mi mindenben egyezünk - érintette meg ismét 
Eve arcát, és  ezúttal  a simogatást a nő tarkóján fejezte 
be. - Mi mindenben fogunk egyezni. 
Eve megmerevedett, és felemelte az egyik kezét, 
hogy odébb tolja magától a férfit, aki egyszerűen csak 
összezárta ujjait a csuklója körül.  Egy szempillantás 
alatt két vállra  fektethette volna - legalábbis ezzel hitegette magát.  Mégis,  csak állt mozdulatlanul, visszafojtott lélegzettel és vadul dobogó szívvel. 
A férfi ezúttal nem mosolygott. 
- Maga nem gyáva, Eve - suttogta lágyan, amikor 
a  szája már  csak centiméterekre  volt  Eve  ajkától. 
A csók ott lebegett  a levegőben, amikor a  férfi elengedte a csuklóját. Eve feléje mozdult. 
Nem gondolkodott. Ha megteszi, ha akár egy pillanatig is elmélyül a helyzet  elemzésében, azonnal rádöbben, hogy áthág  minden létező szabályt. De látni 
akarta, tudni  akarta.  Erezni akarta. 
A férfi  ajkai lágyan közelítettek hozzá,  sokkal inkább csábítóan, mint  követelőzőén. Amikor hozzáért 
az övéhez,  nyelvét becsúsztatta a szájába, hogy  érezte 
az ízét. 
Eve tüdeje szinte izzott, még mielőtt Roarke megérintette volna, fürge ujjaival megtapintotta  a derekára 
simuló farmert, majd  a pulóvere  alá csúsztatta őket, 
egészen a bőréig. 
Micsoda  gyönyörűség.  Eve érezte, hogy kezd benedvesedni. 
Csak csábító, telt ajkaira vágyott. De amikor megérintette, rögtön tudta, hogy az egész nőt akarja. 
Eve szorosan hozzásimult az  erős,  izmos test remegni kezdett. Apró,  kemény mellei tökéletesen illettek a férfi tenyerébe. Roarke hallotta az Eve  torkából 
feltörő  kéjes nyögést, és ez csaknem akkora hatással 
volt rá, mint ahogy a szájával mohón csókolta. 
Roarke meg akart feledkezni  az  önuralomról és a 
türelemről, aminek a jegyében az egész élete telt. Nem 
vágyott másra, csak a pusztításra. 
Most. Eluralta a bírvágy. Itt és most, azonnal. 
Ha a nő sápadtan és lihegve  nem húzódik hátra, 
ott helyben a padlóra döntötte volna. 
- Ennek  nem szabad megtörténnie. 
- Dehogynem, a pokolba is - vágott vissza Roarke. 
Ö csak érezte a veszélyt, Eve viszont olyan tisztán látta, 
mint az őket körülvevő gyilkos szerszámokat. 
Vannak emberek, akik alkudoznak, ha akarnak valamit. És vannak, akik egyszerűen csak elveszik. 
-Néhányan nem engedhetjük meg magunknak, 
hogy megbocsássunk. 
- Bassza meg a szabályokat, Eve. 
A nő felé lépett. Ha meghátrál, üldözni fogja, mint 
vadász a vadat. De Eve egyenesen  a szemébe nézett, és 
megrázta a fejét. 
-Nem veszélyeztethetem a nyomozást egy gyilkossági  ügyben azzal, hogy kompromittálom magam 
az egyik gyanúsítottal. 
- A francba, de hát nem én öltem meg. 
Eve-t meglepte, hogy a férfi ilyen  könnyen elveszítette az önuralmát. Hogy egyszerre hallja a hangjában 
a szenvedélyt és a csalódást, hogy látja, amint  ez a két 
érzés világosan kiül az arcára. Es  megrémült, amikor 
rádöbbent, hogy hitt neki, és nem volt benne biztos, 
nem azért-e, mert ő is hozzá hasonlóan akarta. 
- Ezt nem olyan egyszerű megtenni, mint  beszélni 
róla. Dolgozom, kötelezettségeim vannak az áldozattal 
és a rendszerrel szemben. Objektívnek kell maradnom, 
és én... 
Képtelen, döbbent rá. Képtelen objektív maradni. 
Egymás szemébe néztek,  de ebben  a pillanatban 
Eve retiküljében felcsipogott a kommunikátor. 
Elfordult, és kissé remegő kézzel húzta elő az apró 
szerkezetet. A képernyőn az őrs száma jelent meg, mire 
beütötte a saját azonosítóját. Nagy levegőt vett, majd 
megválaszolt egy kérdést, hogy a rendszer azonosítani 
tudja a hangmintáját. 
- Eve Dallas, hadnagy. Nem  kérek hangot, csak 
képi megjelenítést. 
Roarke csak az arcélét látta, miközben az üzenetet 
olvasta. De ennyi is elég volt, hogy lássa, miként sötétedik el a tekintete, mennyire válik jegessé és kifejezéstelenné a pillantása. 
Eltette a kommunikátort, és amikor visszafordult 
Roarke felé, már alig emlékeztetett arra a nőre, aki pár 
perccel  azelőtt a karjai között remegett. 
- Mennem  kell.  De kapcsolatban  maradunk, és 
visszajuttatom a tulajdonát. 
- Remekül  csinálja - mormolta Roarke. - Gyorsan 
visszaöltötte a  zsaruálarcot. Ráadásul tökéletesen illik 
magára. 
-Jobb így. Ne fáradjon azzal,  hogy kikísér, egyedül is kitalálok. 
-Eve. 
A nő megállt az ajtóban, és visszanézett, de  már 
csak egy sötét alakot látott maga előtt,  akit körülvettek az  erőszak időtlen kellékei. A rendőrálarc alatt egy 
nő érző szíve vergődött. 
- Majd még látjuk egymást. 
- Erre akár mérget is vehet - bólintott Eve. 
Hagyta elmenni, miközben tudta, hogy Summerset előbukkan majd az árnyékból, hogy felsegítse rá a 
bőrdzsekijét, és jó éjszakát kívánjon. 
Amikor egyedül maradt, Roarke  elővette a zsebéből azt  a szövettel bevont gombot,  amit  a  limuzinja 
padlóján talált. Arról a piszkosszürke ruháról esett le, 
amit Eve az első találkozásuk alkalmával viselt. 
Nézegette,  és  tudta, hogy esze ágában  sem volt 
visszaadni az eredeti tulajdonosának. Úgy érezte, bolondot csinált magából. 
A Lola Starr lakásához vezető  ajtót egy újonc őrizte. 
Eve megveregette a vállát, egyrészt, mert  a fiú olyan 
fiatalnak tűnt, hogy első ránézésre még egy sört sem 
rendelhetett  volna magának, az  egyenruháját  pedig 
mintha épp most adták volna ki a raktárból, másrészt 
pedig, mert a bőre halvány, zöldes árnyalatban fénylett. 
Még néhány hónap munka ezen a környéken, és leszokik róla, hogy hányjon, ha hullát lát.  Narkósok, 
nepperek, akik vagy csak a szórakozás kedvéért döngetik el egymást nap mint nap, vagy a profitért.  Az odabent terjengő szagból egyből megállapította, hogy itt 
vagy  nemrég meghalt valaki, vagy már egy hete bedöglött a recirkulátor. 
- Biztos úr - állt meg Eve,  és felvillantotta a jelvényét.  A férfi azóta figyelte feszülten, hogy kilépett  a 
liftből. Eve ösztönösen érezte,  hogy ha nem  mutatta 
volna fel, akkor kapott volna egy löketet a férfi remegő 
kezeiben tartott kábítófegyverből. 
- Asszonyom - ugrált a tekintete, mint aki tudatosan nem akar egy pontra koncentrálni. 
- Ismertesse a helyzetet. 
-Asszonyom - kezdte újra a rendőr,  és vett egy 
mély, bizonytalan lélegzetet. - A háziúr intette le az 
osztagomat,  és  azt mondta, hogy egy halott nő van 
ebben a lakásban. 
- És valóban volt... - pillantott le a rendőr mellére 
tűzött táblára Eve - Prosky járőr? 
- Igen, asszonyom, és... - nyelt egy nagyot, és Eve 
látta, hogy a rémület visszaköltözik az arcára. 
- És miből állapította meg, Prosky, hogy az áldozat valóban elhalálozott? Ellenőrizte a pulzusát? 
A férfi arcát pír öntötte el, bár a jelen körülmények 
között  ez nem volt több, mint egy apró, zöldes folt. 
Nem, aszonyom. Követtem az előírásokat, biztosítottam  a  helyszínt, és értesítettem a központot. A halál 
beálltának a megállapítását a vizuális jelek alapján elegendőnek ítéltem. 
- A háziúr járt odabent? - mindezt később is megtudhatta volna, de látta,  hogy a fiatal rendőr megmakacsolta magát, mintha nem akarná beengedni. 
- Nem, asszonyom, legalábbis ő  azt állította, hogy 
nem. Miután az áldozat egyik vendége panaszt tett, 
hogy az este kilenc órára megbeszélt találkájukra nem 
engedték be, a tulajdonos ellenőrizte a lakást.  Akkor 
látta meg  a  nőt,  amikor kinyitotta az ajtót.  Dallas 
hadnagy, a lakás csak egyszobás, és... azonnal meg lehet pillantani az áldozatot, amint valaki kinyitja az ajtót. A  bűncselekmény felfedezése után  pánikba esett, 
leszaladt  az  utcára,  és  leintette  a járőregységemet. 
Azonnal visszakísértem a helyszínre, a  saját szememmel győződtem meg  a feltételezett halálesetről, és rögtön jelentést is tettem. 
- Elhagyta a szolgálati helyét? Akár csak rövid időre is? 
A férfi tekintete végre megnyugodott. 
- Nem, asszonyom. Habár egy percre megfordult a 
fejemben. Tudja, ez az első ilyen ügyem, és támadt egy 
kis gondom, hogy megőrizzem a nyugalmamat. 
- Nekem úgy tűnik,  kitűnően sikerült megőriznie 
a nyugalmát, Prosky - a  magánál tartott felszerelésből 
előhúzta a  védősprayt, és befújta vele a kezét. - Értesítse  a  törvényszékieket és  az MT-t.  A szobát  ki 
kell takarítani, az áldozatot pedig azonosítani és elszállítani. 
- Igenis, asszonyom. Maradjak a helyemen? 
- Csak amíg az első egység meg nem érkezik. Utána jelentsen - fejezte be Eve a védőfolyadék felvitelét a 
cipőjére, és felnézett a fiatal rendőrre. - Nős, Prosky? 
kérdezte, miközben a rögzítőjét az ingére csíptette. 
- Nem, asszonyom. Habár nemrég volt az eljegyzésem. 
- Miután jelentést tett, menjen haza a  barátnőjéhez.  Nem éri meg egy élő nő társaságát egy olyanra 
cserélni, akiből már elszállt a lélek. Hol találom a háziurat? - kérdezte, miközben elfordította a lezáratlan ajtó kilincsét. 
- Lement az 1A-ba. 
- Akkor mondja meg neki, hogy maradjon is ott. 
Majd ha itt végzek, meghallgatom a vallomását. 
Eve belépett a lakásba, és becsukta maga mögött 
az ajtót. Már nem volt kezdő. Nem háborgott a gyomra, amikor megpillantotta a holttestet, a golyó tépte 
húst vagy a vérrel borított gyermekjátékokat. 
De a szívébe belenyilallt valami. 
Majd egy vörös döféssel jött a düh, amikor meglátta az antik fegyvert egy játék mackó kezében. 
- Még csak kölyök volt. 
Eve reggel hétre  még nem ért haza. A számítógépen 
lefuttatott keresések és a jelentések között csak aludt 
egy nyugtalan  órát az íróasztalára  borulva.  Anélkül, 
hogy Lola Starr ügyéhez hozzákapcsolták volna az ötös 
kódot, Eve szabad betekintést  élvezett a Nemzetközi 
Bűnügyi Adatbázisba. Ám az NBA-ban lefolytatott 
keresés nem járt eredménnyel. 
Most, sápadtan a kimerültségtől és remegve a koffeinpótlótól kölcsönzött hamis energiáktól,  egyenesen 
Feeney szemébe nézett. 
- Profi volt, Dallas. 
- Csak három hónapja kapta meg a kibaszott bárcáját. Babákat tartott az ágyán. És Kool-Aidet a konyhában. - Nem tudta magát túltenni azokon a kislányos játékokon, amiket a vizsgálat során  össze kellett 
fogdosnia, mialatt az áldozat szánalomra méltó teteme 
ott hevert.az olcsó, túldíszített párnák és babák között. 
Eve dühödten csapta le a hivatalos fényképeket az asztalra. 
-Úgy  néz ki, mint akinek még a szurkolókórust 
kellene vezetnie egy gimiben.  Ehelyett csintalankodik, 
és szép lakásról meg  még szebb ruhákról álmodozik. 
Szerinted tudta, mibe keveredett? 
- Szerintem nem fogta fel, hogy ebbe  bele is lehet 
halni - jelentette ki Feeney laposan. - Kétségbe akarod 
vonni a szextörvényt, Dallas? 
- Nem - pillantott le Eve fáradtan a kezében tartott másolatokra. - Nem, de  teljesen kiborít, Feeney. 
Egy ilyen fiatal kölyök. 
- Ennél azért jobban ismered, Dallas. 
- Aha,  jobban ismerem - de kényszerítenie kellett 
magát, hogy felelni tudjon. - A robotkém  ma reggelre 
ígérte a jelentést, de becslésem szerint a felfedezés előtt 
legalább huszonnégy órával  ölték meg.  Azonosítottad 
a fegyvert? 
- SIG kettő tízes... A kézifegyverek Rolls-Royce-a. 
1980 körül gyártották, svájci  import. Hangtompítós. 
Azok a régi hangtompítók csak egypár  csendes lövést 
tettek lehetővé, mondjuk hármat. A gyilkosnak szüksége  is volt rá, mert ennek a lakásnak nem volt hangszigetelése,  mint DeBlassénak. 
-És nem  is telefonált.  Nem  akarta,  hogy őt is 
olyan gyorsan megtaláljuk, mint az első áldozatot. El 
kellett tűnnie - morfondírozott, majd felemelt egy papírszeletet, amit előzőleg előírásosan betettek egy, a bizonyítékokat tartó műanyag zacskóba. 
HATBÓL KETTŐ 
- Hetenként egy  áldozat  - jegyezte  meg  elhaló 
hangon. - Jézusom, Feeney, nem hagy nekünk túl sok 
időt. 
- Épp most nézem át a lány előjegyzési naplóját és 
a könyveit. A felfedezést megelőző estére  be volt írva 
egy új kuncsaft. Nyolc órára.  Ha  helyes a feltevésed, 
akkor ő lesz a mi emberünk - mosolyodott el  halványan Feeney. - Név szerint John Smith. 
- Ez a trükk ősibb, mint maga a gyilkos fegyver 
dörzsölte meg Eve az arcát. - Az NBA még nem adott 
ki semmit erről a fickóról. 
- Még mindig folyik az adatok feldolgozása  - motyogta Feeney. Csaknem érzelgősen védte az NBA-t. 
- De nem arra találták ki, hogy rábukkanjanak valakire,  aki bujkál.  Egy időutazóval akadtunk  össze, 
Feeney. 
- Aha, egy valódi Jules Verne - horkant fel Feeney. 
- Van egy tipikus, huszadik századi esetünk - szűrte a szót Eve az arca elé emelt ujjai között.  - A fegyverek,  a  túlzásba vitt erőszak,  a géppel írott üzenet a 
helyszínen... Tehát az elkövető valószínűleg vagy történész, vagy annak a kornak a megszállottja. Valaki, 
aki vonzódik a régi tárgyakhoz. 
- Sokan  gondolják, hogy  jobban is mehetnének a 
dolgok. 
Eve elgondolkodva ejtette ölébe a kezét. 
- Az NBA nem fogja ezüsttálcán felkínálni nekünk 
a fickó fejét. Ehhez a játékhoz emberi fifika kell.  Mit 
csinálhat most, Feeney? És miért? 
- Bárcásokat gyilkol. 
- A kurvák mindig is könnyű  célpontnak számítanak,  egészen hasfelmetsző Jack óta, nem igaz? Még 
manapság  is sebezhetőek, dacára a megfigyelő kameráknak. Még mindig vannak erőszakos vendégek, akik 
gyilkolnak. 
- De nem túl  gyakran történik meg - merengett 
Feeney. - Esetleg  ha egy szado-mazo parti túlságosan 
elvadul.  De a legtöbb  bárcás nagyobb biztonságban 
van, mint mondjuk egy tanár. 
- Azért még így sem teljesen kockázatmentes ez a 
szakma.  A  legősibb  foglalkozás  kézen fogva jár  a 
legősibb  bűnnel.  De  sok minden  megváltozott. Az 
emberek  valamivel kevesebbszer  ölnek lőfegyverrel. 
Túl drága, és túl nehéz hozzájutni. És a szex sem olyan 
erős motiváció, mint régen volt. Túl olcsó és túl könynyű hozzájutni.  Új vizsgálati  módszereket találtak ki, 
és egy rakás új indítékot a régiek helyett. De ha ezeket 
figyelmen kívül  hagyjuk, az marad, hogy az emberek 
továbbra is  ölik egymást. Kutass csak tovább, Feeney. 
Nekem most beszélnem kell néhány emberrel. 
- Neked most aludnod kellene, kölyök. 
- Hagyjuk aludni  - motyogta  Eve. - Hagyjuk 
aludni azt a disznót. 
Megacélozta magát, és a telelink felé fordult. Eljött 
az ideje, hogy felvegye a  kapcsolatot az  áldozat szüleivel. 
Amikor Eve belépett Roarke fényűzően berendezett 
belvárosi irodájának előcsarnokába,  már több mint 
harminckét órája talpon volt. Túlesett azon a megrázkódtatáson, amit az okozott, hogy két, zokogó szülővel 
közölte, egyetlen lányuk meghalt. Addig bámulta  a 
monitort, amíg az adatok  össze nem folytak a szeme 
előtt. 
A Lola háziurával folytatott beszélgetés volt a nap 
második kalandja. Miután összeszedte magát, fél óráig 
a nem kívánt nyilvánosság miatt siránkozott, na meg 
azért, mert attól félt, hogy le fog zuhanni az ingatlanjainak értéke. 
Hát ennyit az emberi együttérzésről, gondolta Eve. 
A New York-i Roarke Industries sokkal több volt 
annál, mint amit előzőleg elképzelt. Elegáns,  fényes, 
ragyogó épület, amely több mint százötven emeletével 
ostromolta Manhattan egét.  Egy  ébenszínű  lándzsa, 
amely úgy fénylett,  mint a  nedves kő.  Mindenfelől 
szállítócsövek csatlakoztak hozzá, a tetején pedig egymást érték a gyémántosan sziporkázó leszállópályák. 
Sehol egy ócska  Glida-Grill  bódé, az utcát nem 
lepték el a feketézők fürge  légirobogói. A környék 
csendesebb volt, így nem is olyan érdekes. 
A főkapu mögött egy egész önálló várost talált: három elegáns éttermet, egy áraiban is exkluzív butikot, 
egy  maroknyi különleges üzletet, és egy aprócska mozit, ahol művészfilmeket játszottak. 
A padlót négyzet alakú, vakítóan fehér kőlapokkal 
borították, melyek  úgy tündököltek,  mint  maga a 
Hold. Csillogó üvegliftek hordták szorgalmasan föl és 
alá az embereket, mások  jobbra-balra cikáztak  a tömegben, miközben testtelen hangok irányították a látogatókat különböző érdekesebb pontok felé, vagy irodákhoz, ahol elintézhetik üzleti ügyeiket. 
Azok pedig,  akik a saját  kényük-kedvük szerint 
óhajtottak barangolni, több mint egy tucat mozgó térképet találtak. 
Eve egy monitorhoz sétált, ami udvariasan ajánlotta fel segítségét. 
- Roarke - mondta, és zavarba jött, amikor látta, 
hogy a főbb adatok között ez a név nem szerepel. 
-Elnézést -  felelt  a számítógép, talán túlzottan 
modorosan is, ami tovább csiszatolta Eve már amúgy is 
megviselt  idegeit.  -  Nincs  felhatalmazásom,  hogy 
hozzáférjek ehhez az információhoz. 
- Roarke - ismételte meg Eve, és feltartotta a jelvényét, hogy a gép is leolvashassa. Türelmetlenül várt, 
amíg a  számítógép zümmögött. Habár kétségtelenül 
felismerte  az  azonosítóját, előtte  beszámolt  Roarkenak. 
- Dallas hadnagy, kérem, induljon el az épület keleti szárnya felé. Ott fognak találkozni. 
- Rendben. 
Eve  befordult egy  folyosóra, majd elhaladt  egy 
vörösmárvány-karzat előtt, amely erdőnyi hófehér nebáncsvirágot tartott meg a tetején. 
-Hadnagy - mosolygott rá hűvösen egy vadító, 
vörös ruhába  öltözött  nő, akinek  a  haja fehérségben 
felvette  a versenyt az imént látott virágokkal. - Kérem, kövessen. 
Biztonsági kártyát csúsztatott  a  megfelelő résbe, 
miközben rátenyerelt a  sötétített üveglappal fedett leolvasóra.  A fal jó darabon félrecsúszott, felfedve  egy 
magánliftet. 
Eve belépett, és már nem is  lepődött meg, amikor 
kísérője a legfelső emeletet adta meg célként. 
Biztos volt benne, hogy Roarke csak a csúcson érzi 
jól magát. 
A nő  hallgatott mellette. Diszkréten körüllengte 
valami finom illatú parfüm, ami tökéletesen illett drága cipőjéhez és fényes, csillogó sapkájához.  Eve titokban csodálta azokat, akik látszólag minden megerőltetés nélkül ennyire oda tudnak figyelni megjelenésükre. 
Amikor szembesült ezzel a diszkrét  eleganciával, 
szinte szégyellte viseltes bőrdzsekijét, és az is megfordult  a fejében, hogy nem ártana kiadni egy kis pénzt 
egy hajvágásra ahelyett, hogy mindig saját kezűleg intézi el a dolgot. 
Mielőtt ezt a világrengető kérdést eldönthette volna, a lift ajtaja hangtalanul feltárult.  Egy fehér szőnyeggel borított, kisebb lakásnyi előszobába kerültek. 
Üde, friss  növényeket  is  látott -  valódi növényeket, 
fikuszokat, pálmákat,  és egy, a hideg  évszak ellenére 
virágzó  somfát is.  A rózsák és egy élénkbíbor színben 
virágzó dianthus nehéz, fűszeres illattal töltötték meg a 
levegőt. 
Az apró kert egy mályvaszín kanapékkal és csillogó 
faasztalokkal berendezett várótermet vett körbe. Odafentről  nehéz rézfoglalatba  helyezett kristálycsillárok 
szórták szivárványos fényüket. 
Középen kör  alakú munkaasztal helyezkedett el 
úgy  felszerelve, mint egy pilótafülke, rajta monitorok, 
billentyűzetek, mérőműszerek és  telelinkek. Körülöttük  két férfi és egy nő szorgoskodott, a profizmus néma táncát lejtették egymás körül. 
Kísérője  elhaladt  mellettük,  és egy üvegfolyosóra 
vezette  Eve-t. Amikor megkockáztatott egy pillantást 
lefelé, látta, hogy  egész Manhattan a lábai előtt hever. 
Halk zene hallatszott, de  nem ismerte fel Mozartot. 
Eve  számára a zene valamikor a tizedik születésnapja 
után kezdődött. 
A dögös ruhába öltözött nő megállt, ismét  felvillantotta tökéletes  mosolyát,  majd  beleszólt egy rejtett 
mikrofonba: 
- Dallas hadnagy van itt, uram. 
- Küldje be, Caro. És köszönöm. 
Caro ismét egy fényes, fekete üveglapra szorította a 
tenyerét. 
- Csak menjen  egyenesen,  hadnagy - tanácsolta, 
ahogy a fal félrehúzódott Eve  útjából. 
- Köszönöm - és Eve kíváncsian figyelte, hogy tud 
valaki ilyen magas sarkú cipőben ennyire kecsesen járni, mint Caro. Majd belépett Roarke irodájába. 
Olyan hatásosan berendezett helyen találta magát, 
mint a férfi  New York-i  rezidenciája.  Titkon erre  is 
számított.  A széles,  háromoldali  kilátás  ellenére  a 
mennyezetről tűszúrásnyi  világítótestek ontották topáz- és smaragdszínű fényüket a gazdag berendezésre, 
mégis  a nehéz,  ébenfából faragott asztal mögött ülő 
férfi  uralta a helyiséget. 
Hogy a fenébe csinálja, kérdezte magától Eve, miközben Roarke felállt, és feléje villantott egy mosolyt. 
- Dallas hadnagy - szólalt meg alig hallható, mégis elbűvölő, ír akcentussal. - Mint mindig, most is örömömre szolgál találkozni magával. 
- Amire végzek, lehet,  hogy megváltoztatja a véleményét. 
A férfi felvonta egyik szemöldökét. 
- Miért nem jön közelebb, és kezdi  el végre? Lássuk csak. Kávét? 
- Ne próbálja elterelni a figyelmemet, Roarke - lépett  közelebb Eve, majd hogy kielégítse a  kíváncsiságát, gyorsan körbefordult a szobában. Olyan nagy volt, 
mint egy helikopter-kikötő,  amibe beleépítették egy 
luxushotel minden  kényelmét: automata  bárt,  VRberendezéssel és hangulatjavítóval  kiegészített, vastagon párnázott masszázsfotelt. Az egyik falat teljesen elfoglalta egy hatalmas képernyő, ami  jelenleg üresen, 
tompán csillogott.  Balra egy fürdőkádat  látott pezsgőfürdővel és szárítóval. Mindenféle irodai készüléket is 
felszereltek, amit az  emberek  valaha is kitaláltak, természetesen a legjobb minőségben. 
Roarke nyájasan  figyelte Eve-t.  Csodálta  a járását 
és hideg tekintetét, amivel mindent alaposan szemügyre vett. 
- Körbevezessem, Eve? 
-Szükségtelen. Hogy tud dolgozni ilyen... - tárta 
szét  a karjait a nem mindennapi üvegfalak felé - nyitott környezetben? 
- Nem szeretem a  bezártságot. Leül, vagy inkább 
állva marad? 
- Állni fogok. Fel kell tennem néhány kérdést magának, Roarke. Joga van az ügyvédei jelenlétéhez. 
- Le vagyok tartóztatva? 
- Pillanatnyilag nem. 
-Akkor spóroljunk az ügyvédekkel, amíg le  nem 
leszek. Kérdezzen. 
Eve rajta  tartotta  a szemét.  Látta,  hogy Roarke 
zsebre dugta a kezét. Pedig  a kezek elárulják az érzelmeket. 
-Elmondaná,  hol  tartózkodott  tegnapelőtt  éjjel 
nyolc és tíz között? 
- Azt hiszem, nem sokkal  nyolc után mentem el 
innen - érintette meg nyugodt  kézzel az íróasztala lapját. - A monitoromat  8:17-kor kapcsoltam le. Utána 
elhagytam az épületet,  és hazahajtottam. 
- Maga vezetett - vágott közbe Eve -, vagy van 
sofőrje? 
- Én vezettem. Tartok itt is egy kocsit. Nem várhatom  el  az  alkalmazottaimtól,  hogy igazodjanak a 
szeszélyeimhez. 
- Átkozottul demokratikus hozzáállás - és átkozottul zavaró is,  tette hozzá gondolatban. Titkon azt kívánta, legyen a férfinak alibije. - És azután? 
- Töltöttem magamnak egy brandyt, lezuhanyoztam és átöltöztem. Kései vacsorára  mentem az egyik 
barátomhoz. 
- Milyen késeire, és miféle baráthoz? 
- Azt hiszem, úgy tíz körül érkezhettem. Szeretem 
a pontosságot. Madelíne Montmart városi házáról van 
szó. 
Eve-nek beugrott egy vastag ajkú, mandulaszemű, 
göndör, szőke nő. 
- Madeline Montmart, a színésznő? 
- Pontosan. A díványon ültünk, ha ez segít valamit. 
- Nyolc harminc és tíz között nincs senki, aki igazolhatná5 - hagyta Eve figyelmen kívül a gúnyolódást. 
- A személyzet néhány tagja  éppen láthatott. De 
őket  jól megfizetem, és azt mondják, amit hallani akarok tőlük - jegyezte meg élesen. - Történt egy újabb 
gyilkosság? 
-Az áldozat  egy bárcás. Lola Starr. A fontosabb 
részleteket a média egy órán belül közzéteszi. 
- A még fontosabbakat pedig nem. 
- Van hangtompítója, Roarke? 
- Nem is egy - felelt a férfi változatlan arckifejezéssel. - Kimerültnek  tűnik, Eve.  Egész  éjjel  ébren 
volt? 
- Ne térjünk  el a témától. Van a gyűjteményében 
egy svájci kézifegyver, egy SIG kettő tízes? Nagyjából 
1980 körül gyárthatták. 
- Szereztem egyet hat héttel ezelőtt. Üljön le. 
- Ismerte Lola Starrt? - húzott elő Eve egy fényképet a tárcájából, amit az áldozat lakásán talált. A tündéri lány szemtelenül mosolygott a fotón. 
Roarke az asztalára dobott képre pillantott.  Megrebbent a szeme. A hangjában ezúttal megcsendült  valami, amiről Eve azt gondolta, hogy szánalom. 
- Még túl fiatal ahhoz, hogy bárcát szerezzen. 
- Négy hónapja töltötte be a tizennyolcat. A bárcát a születésnapján kapta meg. 
- Nem volt ideje, hogy  meggondolja magát,  nincs 
igazam? - emelte  Eve-re a tekintetét Roarke. És valóban, szánalom  csillogott benne. - Nem  ismertem a 
lányt. Nem járok prostituáltakhoz... sem pedig gyerekekhez - emelte fel a képet az asztal széléről, és Eve felé nyújtotta. - Üljön le. 
- Volt valaha... 
- A francba, üljön már le - és  egy hirtelen dühkitöréssel nyomta le  a vállainál fogva Eve-t egy fotelbe, 
hogy az kiejtette a  kezéből Lola fényképeit. 
Talán hamarabb  elérte volna - legalább olyan jó 
reflexekkel volt megáldva, mint Roarke. Talán szándékosan engedte,  hogy  a férfi meglássa őket. Talán szüksége volt rá. 
Roarke leguggolt, felemelt egy képet, és szemügyre vette a helyszínt. 
- Jézus Krisztus - suttogta. - Komolyan azt hiszi, 
hogy képes lennék ilyesmire? 
- Nem az számít, hogy én mit hiszek. A nyomozás... - akadt el a hangja, amikor találkozott a tekintetük. 
- Komolyan azt hiszi, hogy képes lennék ilyesmire? 
- ismételte meg Roarke, és hangja úgy vágott, akár a 
késpenge. 
- Nem,  de  attól még végeznem kell a munkámat. 
- A fenébe  a munkájával. 
Eve visszarendezte a fényképeket a helyükre. 
- Időnként én  is oda kívánom. 
- Hogy alszik  éjjelente, amikor ilyesmivel kénytelen szembesülni? 
Eve  megrándult.  Habár  gyorsan összeszedte magát, a  férfi mégis észrevette. Amilyen ösztönösen bántotta meg az imént, most úgy kért tőle elnézést. 
- Ha megtudom, ki az elkövető, el fogom kapni 
ne  álljon az utamba. 
A  férfi  nem  mozdult, kezét  Eve merev karját 
nyugtatta. 
- Ha  valaki olyan magasra emelkedik, mint én, 
annak jól és gyorsan ki kell ismernie  az  embereket, 
Eve. És magán azt látom, hogy közel jár a teljesítőképessége határához. 
- Azt mondtam, ne álljon az utamba. 
Roarke felállt, és talpra segítette Eve-t  is. De még 
mindig előtte állt. 
- Újra meg  fogja tenni - jelentette ki csendesen 
Roarke. -JEs teljesen felemészti a gondolat, hogy hol, 
mikor és miért? 
- Ne analizáljon ki. Egy egész osztály foglalkozik a 
rendőrök egészségével. 
- Akkor miért nem megy el hozzájuk? Maga kibúvót keres a vizsgálat alól. 
Eve szemei összeszűkültek. 
Roarke elmosolyodott, de ebben a mosolyban nyoma sem volt vidámságnak. 
- Vannak kapcsolataim,  hadnagy. Magának néhány nappal ezelőtt meg  kellett volna jelennie  a Vizsgálaton. Ez  szokványos  eljárás, amikor egy  rendőr 
megöl  egy gyanúsítottat. Magával pedig  ez  történt 
Sharon halálának éjjelén. 
- Ne üsse az orrát a dolgaimba - csattant fel a nő. 
- És bassza meg a kapcsolatait. 
- Mitől fél? Attól,  hogy  belenéznek a fejébe, és 
meglátnak ott valamit? Netán a lelkiállapotát? 
- Nem félek semmitől - szabadította ki Eve a kezét,  mire Roarke végigsimította az arcát. A nem várt, 
kedves gesztustól Eve gyomra összerándult. 
- Engedje, hogy segítsek. 
-Én... - valami csaknem kibukott  belőle, akárcsak az imént a fényképek. De ezúttal még idejében 
vissza tudta magát fogni. - Kézben tartom a dolgot 
fordította el a fejét. - A tulajdonát holnap  reggel kilenc után bármikor visszakaphatja. 
-Eve. 
A nő már a bejáratra koncentrált, és arra, hogy lehetőleg egyenesen feléje haladjon. - Mi az? 
- Szeretnék találkozni magával ma este. 
-Nem. 
Csábította - nagyon csábította - a gondolat, hogy 
a nő után vesse magát. De ehelyett Roarke  maradt, 
ahol volt. 
- Segíthetnék megoldani az ügyet. 
Eve gyanakodva megtorpant. Ha Roarke még nem 
tapasztalta volna meg a szexuális  frusztrációt, akkor 
most biztos hangosan felnevetett volna, látva  a nő tekintetében keveredő gyanakvást és gúnyt. 
- Hogyan? 
- Ismerek olyan embereket, akiket Sharon is ismert 
- és miközben beszélt, látta, hogy a gúny lassan kíváncsisággá szelídül. De a gyanakvás megmaradt. - Nem 
tartott sokáig rájönni, hogy kapcsolatot keres Sharon 
és a lány között, akinek  a fényképeit a táskájában tartja. Majd meglátom, találok-e valamit. 
- Gyanúsítottól származó információk nem sokat 
nyomnak a latban egy nyomozás során.  De -  tette 
hozzá, mielőtt Roarke megszólalhatott volna - tudassa 
velem, ha jutott valamire. 
A férfi végre őszintén elmosolyodott. 
- Ezek után  csodálkozik rajta,  hogy meztelenül 
szeretném látni az ágyamban? Majd szólok, ha megtudtam valamit, hadnagy - lépett vissza az  íróasztal 
mögé. - De most menjen, és aludja ki magát. 
Amikor Eve mögött becsukódott az ajtó, a mosoly 
eltűnt Roarke  szeméből. Egy hosszú percig  csak ült 
csendben. Majd,  miközben a zsebébe  rejtett gombot 
simogatta, rákapcsolódott a személyes vonalára. 
Nem akarta, hogy nyoma maradjon ennek a hívásnak. 
Hetedik fejezet 
Eve a Charles Monroe ajtajára szerelt kémlelőernyő felé 
közeledett, és már éppen készült a kopogásra,  amikor 
az ajtó feltárult. A férfi fekete nyakkendőt kötött,  vállára egy hanyagul odavetett köpeny borult, amit krémszínű selyemsál egészített ki. Az arcán fénylő  mosoly 
éppen olyan választékos volt, mint a ruhatára. 
- Dallas hadnagy. Micsoda öröm, hogy újra látom 
- bókolt neki, holott Eve tudta, hogy nem nyújthat túl 
felemelő látványt. - És micsoda bánat, hogy épp elmenőben vagyok itthonról. 
- Nem tartom fel sokáig - lépett előre Eve, mire a 
férfi kénytelen volt egy lépést hátrálni. - Csak pár kérdés, Mr. Monroe, félhivatalosan. Vagy csinálhatjuk hivatalosan is, az ügyvédje jelenlétében. 
- Értem - húzta fel  gondosan ápolt szemöldökét 
Monroe. - Habár azt hittem, ezen már túlvagyunk. Jól 
van,  hadnagy, essünk túl a kérdéseken - és  hagyta, 
hogy az ajtószárnyak összezáruljanak. - Nyugodtan lehet nem hivatalosan is. 
- Hol tartózkodott tegnapelőtt éjjel nyolc és tizenegy között? 
- Tegnapelőtt éjjel?  - húzott  elő Monroe egy határidőnaplót a zsebéből, és belelapozott.  - Ó, igen. 
A hét  harmincas vendégemmel  a  Grandé  Theater 
nyolcórai  előadására mentünk. Egy Ibsen-mű  újrafeldolgozását játszották...  depressziós  egy darab,  nem 
mondom. A harmadik sor közepén ültünk. Az  előadás 
nem sokkal tizenegy előtt ért véget. Utána elmentünk 
vacsorázni  és  szórakozni.  Egészen  hajnal  háromig 
együtt voltunk. Ez tisztáz? - tette el mosolyogva a 
naplót. 
- Ha a vendége is megerősíti. 
- Hadnagy, maga megöl engem - hervadt le a mosoly Monroe arcáról. 
- Nem én.  Valaki sorra gyilkolja a kollégáit - vágott vissza a nő. - Kérem a nevet és a telefonszámot, 
Mr. Monroe - majd megvárta,  amíg a férfi gyászos 
képpel megadja a kért adatokat. - Ismert egy bizonyos 
Lola Starrt? 
- Lola...  Lola  Starr...  nem  hangzik ismerősnek 
vette elő ismét a naplóját, és végigfutott azon a részen, 
ahová a neveket és címeket jegyezte fel. - Ezek szerint 
nem. Miért? 
- Hallhatta a nevet a ma reggeli híradókban - Eve 
csak ennyit  mondott, miközben kinyitotta az ajtót. 
Eddig csak nők váltak áldozattá, Mr. Monroe, de ha a 
maga helyében lennék, nagyon vigyáznék az új vendégeimmel. 
Eve lüktető fejjel indult a lift felé. Közben nem tudott ellenállni a kísértésnek, és a néhai Sharon DeBlass 
ajtaja felé pillantott, ami előtt vörös rendőrségi jelzőfény pislogott. 
Aludnom kell, győzködte magát. Haza kellett  volna mennie, és legalább egy órán  keresztül semmire  sem 
gondolva pihenni.  Ehelyett felmutatta a jelvényét, mire 
az elektronikus zár kioldott, és szabadon besétálhatott 
a halott nő lakásába. 
Odabent a csend uralkodott. És  az üresség.  Eve 
nem is számított  másra.  Valahogy  abban reménykedett, hogy a helyszín láttán támad egy hirtelen  ötlete, 
de  csak a vér dübörgött a halántékában.  Elhessegette 
magától a kellemetlen  érzést, és belépett a hálószobába. 
Az ablakokat sötétítőfolyadékkal fújták le, nehogy 
a média repülő kamerákat küldjön fel, és így elégítse ki 
a  nézők morbid kíváncsiságát. Eve  fényt  parancsolt, 
mire  a hirtelen megjelenő árnyak közül kiemelkedett 
az ágy. 
A lepedőt lehúzták, és elvitték törvényszéki vizsgálatra. A testnedveket, hajszálakat  és  bőrdarabkákat 
szintén mind begyűjtötték. A  lebegő matracon észrevett egy foltot, ott, ahol a vér átáztatta a szaténlepedőket. 
Amiből loccsant elég a vastagon kárpitozott fejlapra is. Eve  azon gondolkodott,  ki lesz  olyan gondos, 
hogy  levakartassa. 
Az asztal felé fordította a tekintetét. Feeney az apró, asztali számítógépet is magával vitte, így nemcsak a 
lemezeket,  hanem a winchestert is át tudta bogarászni. 
A  szobát alaposan átvizsgálták és kitakarították.  Itt 
nem maradt már semmi keresnivalója. 
Mégis a ruhásszekrényhez lépett,  és szisztematikusan kihúzgálta a fiókokat. Ki örökli majd ezeket a ruhákat, merengett. A selyem és csipke, kasmír és szatén 
ruhadarabok  egy olyan nő ruhatárába tartoztak, aki 
szerette a gazdagság érintését a bőrén. 
Az anya,  kapott a fejéhez. Miért nem küldött egy 
kérvényt, amiben benyújtja az igényt a  lánya holmijára? 
Ezen érdemes elgondolkodni. 
Átment a gardróbszobába,  átnézte a szoknyákat, 
kosztümöket, nadrágokat, a nemrég  divatba jött köpenyeket és kaftánokat, dzsekiket és  blúzokat, átvizsgálta a zsebeket és a béléseket.  Majd figyelmét a gondosan  akrildobozokba helyezett cipők felé fordította. 
Még egy nőnek is csak két lába van, gondolta boszszankodva.  Semmi szüksége hatvan  pár  cipőre. Apró 
horkantással nyúlt bele a csizmák szárába, és érezte a 
felfújható anyag ruganyosságát. 
Lolának mindebből nem sok jutott, ötlött fel benne 
hirtelen.  Két pár tűsarkú, egy pár kislányos műanyag 
szandál, és egy felfújható gumitalpú edzőcipő keveredett rendezetlenül a szekrényében. 
De Sharon büszkén rendezte el a cipőit. Sorokba... 
Rosszul. Eve  bizsergő bőrrel lépett hátra.  Valami 
nem stimmel. A gardrób akkora volt, mint egy szoba, 
és minden négyzetcentiméterét kihasználták. De most 
egy teljes négyzetlábnyi üres helyet vett észre a polcon. 
A cipőket hatemeletnyi magasan tornyozták egymásra... 
Nem úgy,  ahogy Eve rájuk talált,  és nem is úgy, 
ahogy azt hagyta. Szín és stílus szerint rendezték őket. 
Tökéletesen emlékezett a négy sorra, és a soronként tizenkét pár lábbelire. 
Milyen  aprócska hiba,  gondolta mosolyogva. De 
aki elkövette, az előbb-utóbb nagyobb ballépést is elkövet majd. 
- Megismételné, hadnagy? 
- Rosszul pakolta vissza a cipősdobozokat,  parancsnok 
- sorolt be a forgalomba. Reszketett, habár a kocsiban 
a fűtés langyos  levegőt pöfögött az ujjai köré.  Ahogy 
átvágott az  Ötödik utcán, egy apró turistahajó húzott 
el alacsonyan a  feje  felett, bevásárlókat szállítva. Egy 
őrült társaság nappali jogkörrel alagutat fúrt a Hatodik 
és a Hetvenegyedik sarkánál. Eve-nek fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja a fülsértő lármát. 
-Nézze  vissza a helyszínről készült felvételeket. 
Tudom, hogy volt elrendezve a  gardrób. Az a benyomásom támadt, hogy  ha valakinek ilyén  sok  ruhája 
van,  akkor  rendszerezve  tartja őket a szekrényben. 
A gyilkos visszatért. 
 
rokkal Whitney. 
- A  közhelyeknek mindig van valami  alapjuk, kapitány - és  remélve, hogy így csendesebb környéken 
fog haladni, lefordult egy nyugatnak tartó  keresztutcára, ahol is kénytelen volt megállni egy zakatoló mikrobusz  mögött. Hát New Yorkban most senki sem ül 
otthon?  - Ha nem így lenne, nem léteznének közhelyek - fejezte be, és átváltott a robotpilótára, hogy végre megmelengethesse kezét a  zsebeiben. -  De akad itt 
még más is. Az áldozat a ruháihoz tartozó ékszereit egy 
fakkokra osztott  fiókban tartotta. Az egyikben a gyűrűket, a  másikban  a  karkötőket,  és így tovább.  És  a 
karkötők egy része össze volt gabalyodva, amikor megnéztem. 
-A takarítók... 
- Uram, a takarítók távoztával még egyszer végignéztem a helyszínt. Tudom, hogy a tettes ott járt 
mondta Eve kissé csalódottan, majd emlékeztette magát, hogy Whitney óvatos  ember. - Kicselezte a biztonsági rendszert, és bejutott.  Keresett  valamit...  valamit,  amit ott felejthetett. Valamit, ami  megvolt a 
nőnek. Valamit, ami a mi figyelmünket elkerülte. 
- Újra át akarja vizsgálni a helyszínt? 
- Igen. És  azt akarom, hogy Feeney újra rávesse 
magát Sharon feljegyzéseire. Kell lennie ott valaminek. 
Valaminek, ami megérte  a kockázatot,  hogy a tettes 
visszamenjen a lakásba. 
- Aláírom a meghatalmazást. De a nagyfőnöknek 
nem fog tetszeni - hallgatott el egy pillanatra a kapitány, majd mintha csak akkor döbbent volna rá, hogy 
egy százszázalékosan biztosított vonalon beszélnek,  felcsattant. - A  fenébe a nagyfőnökkel! Jó munkát, Dallas. 
-Köszönöm... - de mielőtt befejezhette volna a 
mondatot, a parancsnoka már bontotta is a vonalat. 
Hatból kettő,  gondolta magában Eve, és kocsija 
magányában már nemcsak  a hidegtől  borzongott. 
Odakint négy ember él, akiknek a kezében  tartja az 
életét. 
Miután  beállt  a  garázsba, megesküdött  rá,  hogy 
másnap felhívja azt az átkozott szerelőt. Ha a történelem megismétli önmagát, ez azt jelenti, hogy egy hétig 
nem lesz kocsija,  mert  ennyi ideig piszmog majd a 
hőszabályzó mikrochipjeivel. És a rengeteg papírmunka gondolata, ami egy hivatali kocsi igénybevételéhez 
társul, teljesen elbátortalanította. 
A  tömegközlekedést  kell majd  igénybe vennie. 
Esetleg elköt egy kocsit  a rendőrségi garázsból, és későbbre halasztja a papírmunkát. 
Előre remegett, amikor az ezzel kapcsolatos  kavarodásra gondolt, és emlékeztette magát, hogy személyesen vegye fel a kapcsolatot Feeneyvel, miszerint újra 
nyálazza végig a Gorham biztonsági felvételeinek egyheti  anyagát. Ez járt a fejében, miközben benyomta az 
emeletéhez  tartozó liftgombot. Abban a pillanatban, 
amikor kinyitotta az ajtót, már  elő is húzta  a pisztolyát. 
Kellemetlenül érintette a lakás csendje.  Azonnal 
tudta, hogy nincs egyedül. Bizsergett a bőre, és fegyverét jobbra-balra mozgatva fürkészte a szobát. 
A gyenge világítás árnyakkal töltötte meg a lakást, 
és a csend is maradt.  Majd meglátta,  hogy valami 
megmozdul, és ujja megfeszült a ravaszon. 
- Kitűnőek a reflexei, hadnagy - tápászkodott  fel 
Roarke az  egyik fotelből, ahonnan Eve-t figyelte. 
Olyan  tökéletesek - folytatta ugyanazon a  kellemes 
hangon, miközben lámpát gyújtott -, hogy minden bizodalmam abba vetettem, nem fogja kipróbálni rajtam 
azt a vackot. 
Pedig Eve nagy kedvet érzett hozzá. Szívesen beleeresztett volna a férfibe egy adagot. Ezzel talán le tudta 
volna törölni  az önelégült vigyort a képéről. De a fegyverhasználat  együtt járt a papírmunkával, és így már 
nem tűnt olyan vonzónak a bosszú. 
- Mi a frászt keres itt? 
- Marára várok - nézett farkasszemet a nővel, miközben lassan felemelte a kezét. - Nincs nálam fegyver. Ha nem  hiszi, szívesen hagyom, hogy ellenőrizze. 
Eve nagyon lassan, szinte már vonakodva süllyesztette tokjába a fegyverét. 
- El tudom képzelni, mekkora hadsereg  áll a rendelkezésére drága  és  kiválóan  képzett ügyvédekből, 
Roarke, akik kihoznák, mielőtt az első betűket leírhatnám a jelentésemben.  De mondjon egy okot, miért ne 
keverjem bajba magam, és verjem költségekbe a várost, mert kiutalok magának egy cellát néhány órára? 
Roarke fejében felmerült, hogy a lelke mélyén bujkálhat valami  perverzitás, mert eltűri a nő sértéseit. 
- Ebből nem sok haszna származna,  Eve. Maga pedig fáradt. Miért nem ül le? 
- Már meg sem kérdezem, hogy jutott be - remegett Eve a dühtől, és arra gondolt, semmivel sem szerezhetne magának nagyobb örömet, mint azzal, hogy 
bilincset kattint a férfi csuklójára. - A magáé az épület, 
szóval a kérdés önmagában hordozza a választ. 
-Az  egyik dolog, amit nagyra értékelek  magával 
kapcsolatban, hogy nem fecsérli az idejét arra, ami teljesen nyilvánvaló. 
- Ehelyett  inkább azt kérdezem: miért? 
-Miután elhagyta az irodámat, azon kaptam magam, hogy magára gondolok magán- és munkaügyben 
egyaránt -  mosolyodott el gyorsan  és  sármosan. 
Evett már? 
- Miért? - ismételte meg Eve. 
Roarke tett egy lépést feléje, így a háta mögé került a lámpa ferde fénysugara. 
- Hivatalosan elintéztem pár telefont, és az eredmény minden bizonnyal felkelti majd az érdeklődését. 
Magánügyben pedig... - emelte Eve arcához a kezét, 
és megsimogatta az állát. Hüvelykujja elidőzött az apró  gödröcskében. - Azt hiszem, a szemében látható 
fáradtság  okozói között én is szerepelek.  Bizonyos 
okokból kifolyólag  kényszerítve érzem  magam, hogy 
meghívjam vacsorára. 
Habár Eve tudta, hogy a mozdulat egy komisz kölyök sajátja, elrántotta az állát. 
- Miféle hívásokat? 
A férfi elmosolyodott, és a telelinkhez lépett. 
- Szabad? - kérdezte, noha már billentyűzte is befelé a hívott számot. - Itt Roarke. Most már felküldheti a vacsorát - bontotta a vonalat, és továbbra is mosolyogva Eve felé fordult. - Ugye nincs kifogása egy kis 
tészta ellen? 
- Alapjában véve nincs. Azt viszont ki nem állhatom, ha irányítanak. 
- Ez is olyasmi, amit szeretek magában - ült le, 
noha Eve nem követte a példáját, és a nő rosszalló tekintete ellenére  előhúzta a cigarettatárcáját. - De kényelmesebbnek találom, ha egy tál forró étel fölött pihenjük ki a feszültséget.  Maga nem pihen eleget, Eve. 
- Maga nem ismer engem  eléggé ahhoz, hogy eldöntse, mit csinálok eléggé,  és mit nem. És nem engedtem meg, hogy idebent rágyújtson. 
Roarke  meggyújtotta a cigarettáját, és  az illatos 
füstfelhő mögül Eve szemébe nézett. 
-Ha nem tartóztatott le azért,  mert feltörtem a 
lakást, és behatoltam, akkor a dohányzásért sem fog. 
Hoztam egy üveg bort.  Kinyitottam, és a konyhapulton hagytam, hogy lélegezzen. Kér egy pohárral? 
- Amit én kérek... - és olyan hirtelen öntötte el a 
harag, hogy a látása is elhomályosult. Egy ugrással a 
számítógépénél termett,  és be akart lépni a rendszerbe. 
Ez idegesítette Roarke-ot - fel is  emelte a hangját. 
- Ha azért jöttem volna ide, hogy átnézzem  a feljegyzéseit,  nem  vártam  volna   meg,  amíg  hazaér. 
-A pokolba is,  dehogynem. Ez  az egetverő  arrogancia csak  magára jellemző - de  a  gép biztonsági 
rendszerét érintetlenül találta. Eve nem tudta eldönteni, mit kellene most éreznie: megkönnyebbülést  vagy 
csalódást? Ez az állapot addig tartott, amíg fel nem fedezte az apró csomagot a monitor mellett. 
- Mi ez? 
-Fogalmam  sincs -  eresztett a  levegőbe  Roarke 
egy újabb füstfelhőt. - Az előszobában találtam,  amikor ideértem. Hát felvettem, és behoztam. 
Eve nagyon is jól tudta, mit lát - a méretéből, az 
alakjából, a súlyából. Tudta, ha megnézi a kapott  diszket, látni fogja Lola Starr halálát. 
Volt  valami a tekintetében, ami arra késztette  a 
férfit, hogy felálljon,  és lágy hangon megkérdezze: 
- Mi ez,  Eve? 
- Bocsásson meg, de hivatalos ügy. 
Eve egyenesen a  hálószobába ment, és magára zárta az ajtaját. 
Most Roarke-on  volt a sor, hogy  haragosan összeráncolja a szemöldökét. Kiment a konyhába, poharakat 
keresett,  és kitöltötte a burgundit. Egyszerűen  él  ez a 
lány, gondolta magában. A lakásban nincs felfordulás, 
legalábbis nem akkora, hogy arról a  családi hátterére 
lehessen következtetni. Nincsenek jelek. Amíg egyedül 
volt a lakásban, felötlött benne a gondolat, hogy  bemenjen a hálószobába és átkutassa, de ellenállt a kísértésnek. 
Ezt nem annyira a személyiségi jogok tiszteletben 
tartása vezette, hanem sokkal inkább a kihívás, hogy a 
viselkedéséből ismerje meg Eve-t, ne pedig a környezetéből. 
Roarke mégis a tiszta színeket és a fényes megvilágítás hiányát  vizsgálta. Amennyire meg tudta ítélni, 
Eve nem itt él. Itt csak van. Arra a következtetésre jutott, hogy a nő valójában a munkahelyén érzi magát 
otthon. 
Belekortyolt a borba  és megfelelőnek találta.  Miután cigarettáját a csap alatt eloltotta, mind a két poharat bevitte a nappaliba. Több mint érdekesnek ígérkezett megoldani  azt a rejtvényt, akit  Eve Dallasnak 
hívtak. 
Amikor Eve közel tizenkét perc elteltével visszatért, egy  fehér kabátos pincér éppen a vacsora utolsó 
alkotóelemeit szervírozta az ablak mellett álló aprócska 
asztalnál. De a pompás illat is kevésnek bizonyult hozzá, hogy felkeltse az étvágyát.  A feje lüktetett, és elfelejtette bevenni a gyógyszerét. 
Roarke dünnyögött valamit, amivel elküldte a pincért. Majd némán megvárta, amíg becsukódott mögötte az ajtó: 
- Elnézést kérek. 
- Miért? 
- Mindenért, amivel felbosszanthattam. 
Eve sápadtan érkezett haza, de most szinte teljesen 
színtelenné fehéredve állt előtte, a szemei pedig túl sötétnek látszottak  az arcában. És amikor Roarke feléje 
indult, indulatosan megrázta a fejét. 
- Menjen el. 
- Elmenni könnyű.  Túlságosan is könnyű - fonta 
Eve köré nagyon lassan a karjait, és érezte, hogy a nő 
teste megfeszül. - Adjon magának még egy percet 
győzködte  udvariasan. -  Nagy  gond lenne? Annyira 
nagy gond lenne, ha  adna magának egy percet, hogy 
kiengedje a gőzt? 
Eve megint megrázta a fejét, de ezúttal fáradtságot 
lehetett kiolvasni a mozdulatból. Roarke hallotta, hogy 
kimerülten felsóhajt,  és  élve a  kedvező alkalommal, 
magához húzta. 
- Nem mondaná el nekem is? 
-Nem. 
A férfi szeme türelmetlenül megvillant, ennek ellenére  bólintott. Ő ezt  sokkal jobban tudta valójában 
nem  számított Eve válasza.  De Eve viszont igen. Túl 
sok minden szakadt rá az utóbbi napokban. 
- Van valaki más - dünnyögte Roarke. 
- Nincs senkim -  majd rádöbbent a kijelentés értelmére, és hátrahúzódott. - Nem úgy értettem... 
- Tudom, hogy nem - mosolyodott el savanyúan 
Roarke. - De kettőnkön kívül nem is lesz senki más, 
soha. 
Eve nem azért  hátrált egy lépést, hogy  viszszahúzódjon, hanem mert  tartani  akarta a kettejük 
közti távolságot. 
- Túl sokat enged meg magának, Roarke. 
- Egyáltalán nem. Semmi olyasmit, amit nem lenne szabad. Maga dolgozik, hadnagy. Egy nagy feladat 
kellős közepén áll. A vacsora pedig kezd kihűlni. 
Eve  túl fáradt volt,  hogy ellenálljon, még ahhoz is, 
hogy vitatkozni kezdjen. Leült, és kezébe vette a villáját. 
-Járt a múlt héten  Sharon DeBlass lakásán? 
- Nem. Miért jártam volna? 
-Miért járt volna ott bárki is? -  tanulmányozta 
Eve figyelmesen a férfi arcát. 
A férfi egy pillanatra megdermedt, majd rádöbbent, hogy Eve ezt korántsem költői kérdésnek szánta. 
- Hogy eltüntesse a bizonyítékokat - sugalmazta. 
- Hogy biztos legyen benne, semmi olyasmit nem hagyott a helyszínen, amiből később terhelő  bizonyíték 
lehetne. 
- És mint az épület tulajdonosa, maga éppen olyan 
könnyedén bejuthatott, mint ebbe a lakásba is. 
Roarke összeszorította a száját. Bosszúság, gondolta Eve. Egy olyan ember bosszúsága, akit idegesít, 
hogy megint meg kell válaszolnia az egyszer már feltett kérdéseket. Apróság, de nagyon is  nyilvánvaló jele 
az ártatlanságának. 
- Igen. Nem hiszem, hogy akadályba  ütköznék. 
A mesterkódommal könnyedén be tudnék jutni. 
Nem, ellenkezett gondolatban Eve. A mesterkóddal képtelenség átjutni  a  rendőri záron. Ez  magasabb 
biztonsági besorolást, vagy a biztonsági rendszerekben 
való hatalmas jártasságot igényelne. 
- Felteszem, arra gyanakszik, hogy járt valaki a lakásban, aki nem tartozott  a maga ügyosztályához. 
- Erre mérget vehet - helyeselt Eve.  - Ki tartja 
karban a biztonsági rendszerét, Roarke? 
- Lorimar, az üzleti és a magánéletben  egyaránt 
emelte meg Roarke a poharát. - Annál is inkább, mivel az a cég is az enyém. 
- Hát persze. Felteszem, maga is tud egyet s mást 
a biztonsági rendszerekről. 
- Én inkább úgy mondanám, hogy régóta érdekelnek a biztonsági  problémák. Éppen ezért vettem meg 
az említett céget - szúrt a villájára egy  adag illatos 
tésztát, és boldogság töltötte el, amikor látta, hogy a 
lanék, csak hogy eltüntessem azt a szomorú kifejezést 
az arcáról, és lássam,  hogy olyan jó étvággyal  eszik, 
mint amikor legutóbb találkoztunk. De az általam elkövetett bűnök között, pedig vannak szép számmal, 
nem szerepel a gyilkosság. 
Eve lenézett a tányérjára, és enni kezdett. Megrázta, hogy Roarke ilyen könnyen észrevette a boldogtalanságát. 
- Mr értett azon, amikor azt  mondta, hogy én 
most dolgozom? 
- Hogy nagyon óvatosan  kell  kezelnie az eseményeket, és minden választási lehetőség a vállaira nehezedik.  Nem egy impulzív alkat,  noha úgy vélem,  a 
megfelelő időzítéssel és  bánásmóddal azért el lehetne 
csábítani, habár nem könnyen. 
- Erre törekszik, Roarke? - emelte fel Eve tekintetét a  tányérjából. - El akar csábítani? 
- El fogom csábítani - hangzott a felelet. - De sajnos nem ma  éjjel. Mindezen túl szeretném kitalálni, 
miért lett az, aki. És segíteni is akarok, megadni mindent, amire szüksége van. Per pillanat egy gyilkosra 
van szüksége. Saját magát vádolja - tette még hozzá. 
Ez őrültség, ráadásul kellemetlen is. 
- Nem vádolom magam semmivel. 
- Nézzen csak tükörbe - tanácsolta Roarke csendesen. 
- Semmit sem tehettem - tört ki Eve. - Képtelen 
lettem volna meggátolni. De nemcsak én, bárki. 
- A maga feladata lett volna elejét venni az eseményeknek? Az egésznek? 
- Pontosan. Ezt kellett volna tennem. 
- De hogyan? - kapta fel a fejét Roarke. 
- Azzal, hogy okosabb  vagyok - tolta el a székét 
Eve az asztaltól. - Hogy időben érkezem. Hogy végzem a munkám. 
Itt valami másnak  is meg kell bújnia a mélyben, 
tűnődött Roarke. Nagyon, de nagyon mélyen. Az asztalra tette a kezét. 
- Nem éppen ezen fáradozik most is? 
Eve agyába megint betörtek a képek. Halál. Vér. 
Minden. 
- Már halottak - keseredett meg a szája íze. - Kell 
lennie valaminek, amivel meg tudom állítani. 
- Ha meg akar akadályozni egy  gyilkosságot még 
az elkövetés  előtt, akkor bele kellene látnia a gyilkos 
fejébe - jegyezte meg csendesen Roarke. - De ki tudna 
együtt élni egy ilyen képességgel? 
- Én tudnék - vágott vissza Eve. Es ezt nem nagyzolásnak szánta, maga volt a meztelen igazság.  Mindennel együtt tudott élni, kivéve  a  kudarcot. - Szolgálni és védeni... ez nemcsak üres frázis,  ez egy  eskü. 
Es ha nem  tartom az adott szavam, akkor senki  vagyok. Én pedig egyiküket sem voltam képes megvédeni. Csak szolgálom őket a haláluk után. A fenébe  is, hiszen még szinte gyerek volt. Csak egy gyerek, és az a 
vadállat darabokra vágta. Nem érkeztem időben,  pedig megtehettem volna. 
Hangja zokogásba fúlt.  A kezét  orrára szorítva rogyott le a szófára. 
- Istenem - már csak ennyit tudott kinyögni. - Istenem, Istenem. 
Roarke  odaállt mellé. Ösztönösen megragadta  Eve 
karját ahelyett, hogy erősen magához ölelte volna. 
- Ha nem akar, vagy nem tud velem beszélni, akkor  mással kell mindezt megtárgyalnia.  Ezt maga is 
tudja. 
- Kézben tartom a dolgokat. En... - de a mondat 
második fele a torkában ragadt, amikor a férfi keményen megrázta. 
- Miért áltatja magát?  - és szinte követelte a választ. - És mit számít az bárkinek is, ha kiadja magából?  Csak egy pillanatig tart. 
- Nem tudom - és rádöbbent, talán a félelmei miatt  hallgat.  Fogalma  sem  volt  róla,  hozzá tudna-e 
nyúlni  a  jelvényéhez, a fegyveréhez, az egész életéhez, 
ha mélyen belegondolna a kérdésbe. - Magam előtt látom  -  vett egy mély lélegzetet, és beszélni kezdett. 
Magam előtt látom, amikor lehunyom a szemem, vagy 
nem gondolok készakarva a tennivalóimra. 
- Meséljen róla. 
Eve felállt, odahozta maguk mellé a két borospoharat a szófához. Az ital kellemesen megolajozta kiszáradt  torkát,  és  kissé megnyugtatta remegő  idegeit. 
A fáradtság,  figyelmeztette magát. A fáradtság miatt 
gyengült el annyira, hogy nem tudta magában  tartani. 
- Egy fél háztömbnyi távolságból kaptam a hívást. 
Épp  befejeztem az adatok felvételét egy másik üggyel 
kapcsolatban. Az intézkedést a legközelebbi egységtől 
várták  el. Házastársi erőszak... mindig mocskos ügy, 
de tulajdonképpen a lakás  előtt álltam. Ezért én kaptam  az esetet. Néhány szomszéd  a kapu előtt várt, és 
mindannyian egyszerre beszéltek. 
A kép élesen kirajzolódott a szemei előtt,  mintha 
csak  egy  tökéletes technikával  rögzített  videofilmet 
nézne. 
-Egy hálóinges asszony állt  zokogva odakint. Az 
arca  össze volt törve, és az egyik szomszéd éppen azzal 
volt  elfoglalva,  hogy bekösse a  karján  éktelenkedő 
hosszú  vágást. Nagyon vérzett,  ezért  azt  mondtam, 
hogy hívják  ki a mentőt. A nő egyre csak  sikoltozta: 
Elkapta. Elkapta a gyermekem. 
Eve töltött magának még egy pohár bort. 
- Ezután karon ragadott, és miközben összevérezte 
a ruhámat, zokogva könyörgött, hogy mentsem meg a 
kislányát. Erősítést kellett volna hívnom,  de úgy ítéltem meg, erre nincs időm. Felrohantam a lépcsőn. Még 
fel sem értem a harmadikra, amikor már hallottam az 
ajtó mögül a bezárt férfi dühöngését. Őrjöngött. Mintha egy kislány  sikolyát is hallottam volna, de ebben 
nem voltam teljesen biztos. 
Eve ennél a pontnál lehunyta a szemét, és imádkozott, hogy tévedjen. Abban reménykedett, hogy a gyerek már halott volt, már nem érezte a fájdalmat. Már 
csak egy lépésre járt az ajtótól... 
-Amikor az ajtó elé értem, követtem az előírásokat. Az  egyik szomszédtól már korábban megtudtam 
az illető  nevét.  Úgy véltem, sokkal személyesebbé, 
sokkal valóságosabbá teszem az eljárást, ha ki  is mondom.  Azonosítottam magam, és közöltem, hogy bemegyek. De az őrjöngést még ekkor sem hagyta abba. 
Hallottam, hogy odabent valami eltörik. De a gyereket 
már nem. Úgy véltem, tudom, amit tudnom kell. Mielőtt betörtem  volna az ajtót, már  mindent tudtam. 
A konyhakéssel szeletelte fel a lányt. 
Eve  remegő kézzel emelte ismét ajkához a borospoharat. 
- Odabent minden vérben úszott. Hogy ömölhet 
egy olyan kicsi testből olyan rengeteg vér? A padlón, a 
falon, mindenütt csak vér. Láttam, hogy a konyhakésről is csöpög még. A kislány feje felém fordult. Az apró 
arca, azokkal a  hatalmas, kék  szemekkel. Mint egy 
baba. 
Egy pillanatra elhallgatott, és eltolta maga mellől a 
poharat. 
- Túlságosan  fel  voltam  ajzva ahhoz, hogy  csak 
kábítólövést  adjak le. A férfi felém  indult. A késéről 
csorgott vér, a testére folyt,  és egyre csak közeledett. 
Ezért  a  szemébe néztem, egyenesen a szemébe. És 
megöltem. 
- Másnap pedig - vette át a szót csendesen Roarke 
- egyenesen egy gyilkossági ügy kellős közepébe csöppent. 
-A Vizsgálatot  elhalasztották. Majd bepótolom 
egy-két napon belül - vont vállat Eve. - Úgy gondolják, azért reszketek, mert megöltem valakit. Hagyom, 
hadd higgyék, hogy igazuk van. Pedig dehogy.  Meg 
kellett ölnöm. El tudom fogadni ezt a helyzetet - nézett egyenesen Roarke szemébe, és rádöbbent, hogy azt 
is elmondta, amit még magának sem mert bevallani. 
Meg akartam ölni azt a fickót. Talán meg is kellett ölnöm. És amikor láttam meghalni, arra  gondoltam, 
többé már nem  lesz alkalma ezt tenni egy gyerekkel 
sem. És boldogságot éreztem,  hogy megállítottam. 
- Arra gondol, hogy bűnt  követett  el. 
-Tudom, hogy bűnt követtem el. Tisztában vagyok vele, hogy ha egy rendőr örömmel öl, akkor átlépett egy bizonyos határt, amit nem lett volna szabad 
átlépnie. 
Roarke előrehajolt.  Arca egészen  közel  került 
Eve-éhez. 
- Hogy hívták a gyereket? 
- Mandy - csuklott el Eve hangja.  - Még csak hároméves volt. 
-Jobb lenne, ha megakadályozhatta volna? 
- Azt hiszem, ezt már soha nem fogom megtudni, 
ugye? - tátogta Eve. 
- Ebben igaza van - fogta meg Roarke a nő kezét. 
Látta, hogy Eve  összevonja a  szemöldökét, és lenéz a 
kezére.  - Tudja, életem nagy  részében  ösztönösen idegenkedtem a  rendőrségtől... hol ezért, hol azért.  Nagyon különlegesnek találom, hogy  egyszer csak összeakadtam egy  rendőrrel, még  ha  eléggé sajátos körülmények között is, akit egyszerre tisztelek és vonzónak 
tartok. 
Eve ismét felpillantott, és habár az arckifejezése mit 
sem enyhült, nem húzta el kezét a férfi érintése elől. 
- Ilyen különös bókot  még életemben  nem  kaptam. 
- Látszólag nagyon különös a kettőnk közti  kapcsolat - állt  talpra Roarke, és Eve-t is felsegítette. 
Most pedig aludnia kell - pillantott a vacsorára,  amihez  szinte hozzá sem nyúlt. - Még  felmelegítheti, ha 
megjön az étvágya. 
- Köszönöm.  De  nagyra értékelném, ha legközelebb odakint várna, amíg haza nem érek. 
- Haladás - mormolta maga elé Roarke, amikor az 
ajtó elé ért. - Tehát elfogadta a gondolatot, hogy lesz 
legközelebb - és sokat sejtető mosollyal megcsókolta a 
nő előre nyújtott  kezét. Egy pillanatra mintha zavart, 
kényelmetlenséget és szégyent látott  volna megvillanni 
a nő szemében, miközben leheletfinoman  a csuklójához 
érintette a  száját.  - Amíg el nem jön a legközelebb 
közölte, majd távozott. 
Eve a hálószobába menet sötét arckifejezéssel  dörzsölgette csuklóját a farmerja szárába. Levetkőzött, és 
szétszórta a ruháit. Bemászott az ágyba, lehunyta a 
szemét, és kényszerítette magát, hogy elaludjon. 
Félálomban eszébe ötlött, hogy Roarke nem mondta el neki, kit hívott fel és mire jött rá. 
Nyolcadik fejezet 
Miután Eve magára zárta  az irodája ajtaját,  Feeneyjel 
együtt újj-a végignézték a  Lola Starr haláláról készült 
felvételt. Még csak meg sem rezdült attól a kis pukkanástól, amivel a hangtompítós fegyver elsült. Amikor 
pedig a golyó a húsba hatolt, a teste meg  sem feszült. 
A monitor kimerevítette az utolsó vágást: Hatból 
kettő. Majd eltűnt a kép. Eve egy szó nélkül betette az 
első diszket, és Sharon DeBlass halálát is végignézték. 
- Mit tudsz mondani? - kérdezte Eve, amikor ez a 
film is lefutott. 
-A felvételeket egy Trident MicroCammel készítették, mégpedig az ötezres modellel. Csak hat hónapja 
dobták piacra,  és  meglehetősen drága.  Habár karácsonykor elég sokat eladtak belőle. Több mint tízezer 
darabot  vittek el  Manhattanben  a  bevásárlószezon 
kezdetekor, nem beszélve arról a mennyiségről,  ami a 
féllegális kereskedőkön  keresztül  került  forgalomba. 
Bár nincs belőle olyan sok  az utcán, mint az olcsóbb 
modellekből, ahhoz mégis rengeteg, hogy egyenként le 
lehessen nyomozni. 
Könnyező  tevéhez hasonlatos szemeivel Eve-re.nézett. 
- Kitalálod, ki a Trident tulajdonosa? 
- A Roarke Industries. 
- Egy  pont  oda. Annyit mondok,  az a  fickó  jó 
eséllyel tarthat egy ilyen kamerát. 
- Természetesen volt lehetősége a bűncselekmény 
elkövetésére - jegyezte meg Eve, miközben  próbálta 
elhessegetni magától  a kézcsók emlékét.  - A gyilkos 
egy fölöttébb drága eszközt használt. Mi lehet ez? Arrogancia vagy ostobaság? 
- Az ostobaság nem igazán illik ehhez a fickóhoz. 
- Valóban. A fegyver? 
- Ezrével található a  magángyűjteményekben 
kezdte Feeney  egy kesudiót rágcsálva.  - A városban 
három található. Legalábbis a  nyilvántartás szerint 
tette hozzá egy halvány mosoly kíséretében. - A hangtompítókat  nem kell regisztráltatni, mivel  önmagukban nem minősülnek halálos fegyvernek. Nincs mód a 
lenyomozására. 
Feeney előrehajolt és megérintette a monitort. 
-Ami  az első  diszket  illeti, lenyomoztam,  amit 
csak lehetett. Nem jutottam vele sokra. Abban biztos 
vagyok, hogy a tettes nemcsak a gyilkosságot vette fel. 
De képtelen voltam mást is kihozni az anyagból. Bárki 
is  végezte  a vágást,  tisztában volt minden trükkel, 
vagy hozzáfért ahhoz a felszereléshez, amivel megakadályozhatja, hogy a nyomára bukkanjunk. 
- És mi van a takarítókkal? 
- Kérésedre a parancsnok ma reggel megint kirendelte őket - pillantott Feeney az órájára.  - Szerintem 
már oda is értek. Behoztam a biztonsági rendszer által 
rögzített adatokat, és  átnéztem őket. Megint volt az 
elmúlt éjjel egy húszperces kiesés hajnali három óra tíztől. 
- Az a csirkefogó egyszerűen besétált - motyogta 
Eve. - Mocsok szomszédság. Senki sem látta, tehát beleolvadt a környezetbe. 
- Vagy megszokott dolog, hogy arra jár. 
-Mert  ő volt  Sharon egyik visszatérő kuncsaftja. 
Mondd el nekem, miért választ egy férfi, aki Sharon állandó vendégének mondhatja magát, aki egy  drága, 
kifinomult, gyakorlott prostituált, második áldozatnak 
egy olyan, a te szavaiddal élve hamvas teremtést, mint 
Lola Starr? 
- Talán mert szereti a változatosságot? - harapott 
Feeney az ajkába. 
-Talán. Ha első alkalommal tetszett neki, akkor 
nem mostanra vált válogatóssá - rázta meg a fejét Eve. 
- Még négyszer fog lecsapni, Feeney. Azonnal a tudomásunkra hozta, hogy sorozatgyilkossal lesz dolgunk. 
Bejelentette, és  egyúttal elismerte, hogy Sharon nem is 
volt olyan fontos. Csak egy a hatból. De akkor miért 
ment  vissza? -  fújta ki nyugtalanul  a levegőt. - Mi a 
csudát kereshetett? 
- Talán a takarítók válaszolnak erre a kérdésre. 
- Talán - emelt fel Eve egy listát az íróasztalról. 
Újra ellenőrzöm Sharon vendégeinek a listáját, majd 
Loláét is. 
Feeney megköszörülte a torkát, és egy kis zacskóból újabb kesudiót vett elő. 
- Gyűlölöm magam, hogy nekem kell közölnöm a 
rossz hírt, de a  szenátor újabb naprakész tájékoztatást 
követel. 
- Nincs semmi mondanivalóm a számára. 
- De ezt neked kell vele ma délután közölnöd. Kelet-Washingtonban 
Eve egy lépéssel az ajtó előtt megtorpant. 
- A francba. 
- A kapitánytól hallottam a híreket. Jegyünk van a 
kétórás siklóra - gondolt Feeney rezignáltán a gyomrára és a repülésre. - Mennyire gyűlölöm a politikusokat. 
Eve még akkor is a fogát  csikorgatta, amikor már rég 
túlesett Whitney eligazításán, és egyenesen a szenátor 
biztonsági  irodája felé tartott  a  Kelet-Washingtoni 
Szenátusi Hivatal épülettömbje előtt. 
Dacára  annak,   hogy   azonosították  magukat, 
mindkettejüket  átvizsgálták, és a 2022-es Szövetségi 
Tulajdontörvény értelmében felszólították őket,  hogy 
adják le a fegyvereiket. 
- Mintha csak arra készülnénk, hogy kicsináljuk a 
fickót, miközben az íróasztala mögött teszi a semmit 
súgta Feeney,  amikor átkísérték őket a vörös, fehér, és 
kék szőnyegek során. 
- A magam részéről nem bánnám, ha adhatnék a 
fajtájának egy gyors löketet - csoszogott Eve a szenátor irodaajtaja fölé szerelt biztonsági kamera látóterébe. 
Öltönyök és fényes cipők társaságában várta, hogy az 
automata rendszer azonosítsa. 
- Ha engem kérdezel, Kelet-Washington elég paranoid, amióta lecsaptak rá a terroristák - bámult bele 
Feeney a kamerába. - Jó pár tucat törvényhozót vontak ki annak  idején a forgalomból,  és a maradék ezt 
soha nem bocsátja meg nekik. 
Az ajtó feltárult,  és a  halszálkás öltönyt viselő 
Rockmann feléjük biccentett. 
- A  hosszú  emlékezet  előny  egy   politikusnál, 
Feeney kapitány.  Dallas hadnagy - tette  hozzá egy 
újabb  főbólintás kíséretében. - Nagyra értékeljük  a 
szolgálatkészségét. 
- Nem is gondoltam volna, hogy  a főnököm és  a 
szenátor ilyen  közeli kapcsolatban állnak - lépett Eve 
egy lépést előre. - Különben még nyugtalankodniuk 
kellene, hogy elfecsérlik az adófizetők pénzét. 
- Talán mindketten  azon a véleményen vannak, 
hogy az igazságnak nincs pénzben kifejezhető értéke 
terelte őket Rockmann a meggyfából faragott, csillogó 
íróasztal felé, ahol DeBlass várt rájuk. 
Amennyire Eve meg tudta  ítélni, ő volt az egyetlen, akinek hasznára vált az egész országot érintő  politikai időjárás-változás - ami véleménye szerint túlontúl 
 
Kétszaki  Törvény visszautasítása. A jelenleg hatályos 
törvények szerint egy politikus élete végéig ezen a pályán maradhat.  Csak annyit kellett elérnie,  hogy kellő 
számú birka legyen mögötte, akik újraválasztják. 
DeBlass a látszat szerint otthon érezte  itt  magát. 
Lambériás irodája olyan csendes volt, akár egy katedrális, ő maga úgy  ült oltárhoz hasonlatos íróasztala mögött, mirjt a pap, mialatt látogatói alázatosan helyet 
foglaltak a templompadszerűen elhelyezett székeken. 
- Leülni - vakkantotta DeBlass, és hatalmas öklét 
az asztalra helyezte. - Legfrissebb információim  szerint 
egy lépéssel sem kerültek közelebb ahhoz a szörnyeteghez, aki megölte az unokámat annál, mint egy héttel ezelőtt  voltak. Ezt nem értem, főleg, ha figyelembe 
veszem, milyen eszközök állnak a New York-i főkapitányság rendelkezésére - meresztette  előre  bozontos 
szemöldökét. 
- Szenátor - felelt Eve,  miközben minduntalan 
emlékeztetnie  kellett  magát Whitney utasítására: legyen tapintatos,  tisztelettudó,  és  ne mondjon semmi 
olyasmit, amit a szenátor már ne tudna. - Az eszközeinket arra használjuk,  hogy nyomozzunk és bizonyítékokat gyűjtsünk.  Igaz, hogy még nem készülünk senkinek a letartóztatására, de minden erőnkkel  azon vagyunk,  hogy az unokája gyilkosát a törvény  elé állítsuk. Az ő  ügye  számomra  elsődleges fontosságú, és 
szavamat adom, hogy előbb-utóbb  sikerre fogom  vinni 
a nyomozást. 
A szenátor szemmel látható érdeklődéssel hallgatta 
végig ezt a rövidke beszédet, majd előrehajolt. 
- Több mint kétszer annyi időt töltöttem  a hadovaiparban, mint a maga életkora, hadnagy. Ne próbáljon táncba vinni.  Maga semmit sem tud felmutatni. 
Bassza meg a tapintatot, gondolta hirtelen Eve. 
- Nekünk egy bonyolult  és kényes nyomozásunk 
van  folyamatban, DeBlass  szenátor. Bonyolult,  mert 
magának az ügynek a természete bonyolult kényesnek 
pedig az áldozat családfája miatt  kényes.  A kapitány 
véleménye szerint a nyomozás lefolytatására én vagyok 
a legalkalmasabb személy. Magának joga van rá,  hogy 
ne értsen vele egyet. De azzal, hogy  iderángatott, és 
maga miatt kénytelen vagyok elhanyagolni a munkámat, csak az  időt pazarolja. Az én időmet  -  állt fel. 
Semmi újdonsággal nem szolgálhatok. 
Feeney  is követte a példáját,  miközben  meg volt 
róla  győződve, hogy ezért a kijelentésért mindkettejük 
seggét szét  fogják rúgni. 
- Szenátor, a magam részéről biztos vagyok benne, 
hogy megérti: az ilyen ügyekben  sokszor lassú a nyomozás. Nehéz azt kérnem öntől, hogy legyen objektív, 
amikor  az  unokájáról  van szó, de nekem,  valamint 
Dallas hadnagynak nincs más választásunk, csak az objektivitás. 
DeBlass türelmetlenül intett  nekik, hogy üljenek 
vissza. 
- Persze  hogy  belekevertem  az  érzelmeimet  is. 
Sharon fontos helyet foglalt el az  életemben.  Bármivé 
is vált, és bármekkora csalódást is  okozott nekem  a választott hivatásával, mégiscsak vér volt a  véremből 
sóhajtott egy nagyot. - Nem tudok és nem  is fogok 
megbékélni azokkal az információmorzsákkal, amiket 
odavet elém. 
-Nincs semmi más, amit  el tudnék  mondani 
ismételte meg Eve. 
- Talán mesélhetne arról  a prostituáltról, akit két 
napja gyilkoltak meg - villantotta Rockmannra  a  tekintetét. 
- Lola Starr - segítette ki Rockmann. 
- Szerintem a maga információi épp olyan részletesek Lola Starr-ról, mint az enyémek -  mondta Eve, és 
ezúttal  úgy vélte, jobban teszi,  ha egyenesen Rockmannhoz intézi a szavait. - Igen, valóban úgy véljük, 
hogy a két ügy összefügg. 
- Lehet, hogy az unokám meggondolatlan volt 
vágott közbe  DeBlass -, de soha nem vegyült volna 
olyanok közé,  mint Lola Starr. 
Teha a prostik között is vannak osztályok, gondolta rezignáltán  Eve. Miféle újdonság jöhet ezek után? 
-Még nem  világos  előttünk,  hogy  ismerték-e 
egymást. De az már szinte kétségtelen, hogy volt közös ismerősük. Az a férfi, aki megölte őket. Mindkét 
gyilkosság egy különleges sablont követett. Ezt a sablont fogjuk használni,  hogy lefüleljük az elkövetőt. 
Reméljük,  ez még az előtt sikerül,  hogy megint gyilkol. 
- Tehát feltételezik, hogy fog? - csapott le rögtön 
Rockmann. 
- Ebben biztos vagyok. 
-A  gyilkos fegyver  -  követelőzött DeBlass 
ugyanolyan típusú volt? 
-Ez  is része a sablonnak - mondta neki Eve,  de 
nem bocsátkozott további részletekbe. - A két gyilkosság között  alapvető és kétségbevonhatatlan hasonlóságok állnak fenn. Semmi kétség, mindkettőt ugyanaz a 
személy követte el. 
Eve kissé lehiggadva újra felállt. 
- Szenátor, én nem ismertem az  ön unokáját. Nem 
kötődöm hozzá, de a gyilkosa személyesen engem  is 
provokál. A nyomába fogok eredni. Ez minden, amit 
mondhatok. 
DeBlass egy pillanatig méregette,  és többet vett 
észre benne, mint amit eddig meglátott. 
- Nagyon jó, hadnagy. Köszönöm, hogy idefáradt. 
Miután ezekkel a szavakkal elbocsátotta őket, Eve 
és Feeney az ajtóhoz  sétáltak.  A tükörben meglátta, 
hogy DeBlass Rockmann felé int, aki helyeslően bólint. 
Megvárta, amíg kiértek, és csak odakint szólalt meg. 
- Ez a csirkefogó a nyakunkba akarja varrni magát. 
-He? 
- DeBlass kutyuskája. Arra készül, hogy az árnyékunkká váljon. 
- De mi az ördögnek? 
- Hogy lássa, mit csinálunk, merre járunk. Mi másért  kellene követni valakit? A pályaudvaron majd lerázzuk - közölte Feeneyjel, miközben a liften ereszkedtek lefelé. - Tartsd nyitva a szemed, és figyeld, követ-e 
egészen New Yorkig? 
- Hogy engem? Miért, te hová mész? 
- Az orrom után. 
Nem volt túl nehéz.  A repülőtér nyugati terminálján 
mindig nagy tömeg  nyüzsgött. Még rosszabb volt a 
helyzet az olyan órákban,  amikor az észak felé tartó 
utasok a  biztonsági vonal  előtt tömörültek, és egyenként lépték azt át, követve a géphangot. A siklók és az 
apróbb gépek is csaknem összeütköztek. 
Eve egyszerűen elvegyült a tömegben, egy keresztirányú forgalomhoz tartozó terminálhoz nyomakodott 
az épület déli szárnyába, és felült egy Virginiába tartó 
földalattira. 
Miután a szerelvény belefutott az alagútba, kivette 
zsebéből  a számítógépét, és igyekezett nem foglalkozni 
a külvárosba bumlizó munkásokkal. Lekérte Elizabeth 
Barrister adatait, majd a címe után érdeklődött. 
A szimata  eddig kitűnően  vezette. A megfelelő 
alagútban utazott, és  csak Richmondban kell majd átszállnia. Ha kitart a szerencséje, vacsorára akár haza is 
érhet. 
Öklére hajtott állal az előtte felszerelt videoképernyő kezelőszerveivel játszadozott.  Szívesen kihagyta 
volna a híreket - ezt a szokást akkor vette fel,  amikor 
rendőr lett -, de az ernyőn felvillanó ismerős arc arra 
késztette, hogy ne kapcsolja tovább a csatornát. 
Roarke, gondolta tágra nyílt szemekkel. Ez a fickó 
mindenüy:  ott van.  Elhúzta a  száját, és  elővette a 
videorendszerhez tartozó aprócska fülhallgatót. 
-...ebben  a nemzetközi, dollármilliárdokat  felemésztő projektben a Roarke Industries Európával és 
Tokayamóval szövetkezik - közölte a bemondó. - Három évbe került, de úgy tűnik, hogy a leginkább vitatott, leginkább siettetett  Olympus Resort mégis meg 
fog épülni. 
Az Olympus Resort, tűnődött Eve, és gyorsan átkutatta a fejében tárolt adatokat. Valami első osztályú, 
iszonyatosan sok  pénzbe kerülő  üdülőparadicsomra 
emlékezett.  A javaslatban szereplő űrkikötő is szórakoztatási és kikapcsolódási célokat fog szolgálni. 
Eve felhorkant.  Nemcsak azt jelenti mindez, hogy 
Roarke szereti értelmetlen dolgokra szórni a pénzét? 
De ha a férfi nem veszítette el a józan eszét, akkor 
most megint megcsinálta a szerencséjét. 
- Roarke... szabad egy kérdésre, uram? 
Eve látta, hogy a hangot hallva Roarke megtorpan 
a hosszú  márványlépcsőn,  és kérdőn felvonja  egyik 
szemöldökét, amikor  a riporter erőszakosan  betolakodott a  gondolatai közé.  Pontosan úgy, ahogy  Eve is 
emlékezett rá. 
- Elmondaná, miért öl bele ebbe a vállalkozásba 
olyan sok időt és pénzt? Egyik ellenzője szerint ez soha 
nem fog repülni. 
- Éppen hogy repülni fog - vágott vissza Roarke. 
Bizonyos értelemben. Ami a  miértet illeti, Olympus 
Resort a gyönyörök mennyországa lesz. Ami pedig engem illet, a véleményem szerint nincs annál rosszabb, 
mint ha az ember pazarolja az idejét, a pénzét és az erejétNem is fogod, gondolta Eve, és még éppen időben 
nézett fel, mert csaknem elszalasztottá a megállót, ahol 
le kell szállnia. Az ajtóhoz  nyomakodott, átkozta  a 
számítógéphangot, ami sietésre ösztökélte, és  átszállt 
Fort Royal felé. 
Amikor megint a felszínre emelkedett, észrevette, 
hogy eleredt a hó. Lágy, lusta pelyhek libbentek a fejére és a vállára. A gyalogosok kásává taposták a járdán, 
de amikor fogott magának egy taxit, és az ülésen hátradőlve bemondta az úti célját, már sokkal festőibbnek 
találta a fehér pelyhek kavargását. 
Ha elég pénze vagy befolyása volt egy embernek, 
még mindig kiköltözhetett vidékre. Elizabeth Barristernek és Richárd DeBlassnak mindkettő a rendelkezésére állt. Egy hegyoldalon emelt,  fákkal körülültetett, 
kétszintes téglaépületben éltek. 
A hatalmas parkot hó borította, akárcsak a csupasz 
fákat, melyeket  Eve cseresznyének vélt. A biztonsági 
kapu  művészi  kovácsoltvas  alkotásként  magasodott 
elébe. Habár impozáns látványnak találta, Eve szerint 
nem töltött be hasznosabb funkciót,  mint egy egyszerű 
boltív. 
Kihajolt a taxi ablakán, és felvillantotta a jelvényét. 
- Dallas hadnagy a New York-i rendőrségtől. 
- Ön nem szerepel a mai napra  meghívottak listáján, Dallas  hadnagy. 
- Én nyomozok a DeBlass-ügyben. Fel kell tennem 
néhány kérdést  Ms.  Barristernek, esetleg   Richárd 
DeBlassnak. 
Rövid szünet következett,  ami alatt Eve reszketni 
kezdett a hidegtől. 
- Kérem, szálljon ki a kocsiból, Dallas hadnagy, és 
további azonosítás végett álljon a szkenner elé. 
- Makacs fickó - morogta a taxis, de Eve csak vállat vont és engedelmeskedett. 
- Az azonosítás megtörtént. Küldje el a taxit, Dallas hadnagy. A kapunál találkozunk. 
- Hallottam, hogy a lányukat lepuffantották New 
Yorkban - társalgott a sofőr, miközben Eve a viteldíjat 
számolta a tenyerébe. - Gondolom, ezzel nem számoltak. Ne várjam meg? 
- Köszönöm, nem  szükséges. De ha végzek, majd 
hívni fogom. 
A taxis  elköszönt, aztán kitolatott és elhúzott. Eve 
orra akkor kezdett zsibbadni, amikor meglátta a kapun 
kicsúszó apró, elektromos kocsit. A díszes vasszárnyak 
kinyíltak. 
- Kérem, szálljon be - hívta egy géphang. - Egyenesen a házba fogjuk szállítani. Ms. Barrister látni kívánja. 
- Félelmetes - mászott be Eve a kocsiba, ami zajtalanul a ház  északi főbejáratához siklott vele. Abban a 
pillanatban, ahogy elindult,  a ház ajtaja is kinyílt. 
A  szolgák  unalmas, fekete  ruhája nyomasztotta, 
vagy maga a ház tett rá gyászos benyomást? Eve-t udvariasan egy, az előcsarnokból  nyíló szobába kísérték. 
Ha Roarke  házában érezni  lehetett  a pénz szagát, 
akkor itt meg az ősi vagyon szaga borított  el mindent. 
A széles ablakokból nyomasztó hegycsúcsokat lehetett 
látni, melyek félig a hóesés mögé rejtőztek. És Eve úgy 
vélte, szinte tapintani tudja a magányt. A mérnöknek, 
aki  a házat tervezte, tisztában kellett lennie vele, hogy 
a lakók mindennél jobban kedvelik az egyedüllétet. 
- Dallas hadnagy - állt fel Elizabeth. Volt valami 
bizonytalanság ebben az előre eltervezett mozdulatban, 
a rideg tartásban, és Eve észrevette, hogy a sötét szemek mélyén bánat ül. 
- Köszönöm, hogy fogad, Ms. Barrister. 
- A férjem éppen tárgyaláson van. De félbeszakíthatom, ha szükséges. 
- Nem hinném, hogy sort kellene rá keríteni. 
- Sharon miatt jött. 
- Igen. 
- Kérem, foglaljon helyet - intett Elizabeth  egy 
elefántcsontszínű fotel felé. - Megkínálhatom valamivel? 
- Nem kérek semmit, köszönöm. Nem tartom fel 
sokáig. Nem tudom,  mennyit  olvasott a  jelentésemből... 
- Az egészet - vágott közbe Elizabeth. - Legalábbis azt  hiszem.  Nagyon részletesnek találtam. Mint 
ügyvéd, bízom  benne, hogy ha megtalálja a lányom 
gyilkosát, erős vádat kovácsol ellene. 
- így  tervezem   - és  Eve  megfigyelte,  hogy 
Elizabeth idegességében folyton összeszorítja, majd kiegyenesíti az ujjait. - Nehéz időszak lehet ez önnek. 
- Ő volt az  egyetlen gyermekem - közölte egyszerűen Elizabeth.  - A férjemmel együtt... hogy is mondjam...  védtük a Földet a túlnépesedéstől.  Két szülő 
tette hozzá keserű mosollyal -, és csak egy utód.  Van 
valami fejlemény, amit meg kíván osztani velem? 
- Pillanatnyilag  nincs.  A   lánya  foglalkozásáról 
akartam beszélni, Ms. Barrister. Nem okozott súrlódásokat a családon belül? 
Elizabeth egy kiszámított mozdulattal lesimította a 
ruhája ujját. 
-Nem olyan szakmát választott magának, amiről 
álmodtam. Persze a saját döntését követte. 
- Az apósa ellenezte. Természetesen politikai megfontolásból. 
- A szenátor álláspontja a szextörvénnyel kapcsolatban  közismert.  Mint a konzervatív  párt  vezetője, 
természetesen  azon munkálkodik,  hogy módosítsa a 
fennálló törvények nagy  részét, különösen azt, amit 
Erkölcstörvénynek neveznek. 
- Ön is osztja a nézeteit? 
- Nem, habár ezt képtelen voltam neki is elmagyarázni. 
Eve erre felkapta a fejét. Tehát talált egy kis súrlódást a  családon belül. Rendben.  Arra számított, hogy 
egy ügyvéd, aki  csak  sodródik  az árral, mindenben 
egyet fog érteni az apósa nézeteivel. 
- A lányát meggyilkolták. Lehet, hogy az egyik 
vendége, de az is, hogy  egy barátja. Ha a lánya és ön 
egy nézeteket vallottak, lehetséges, hogy a bizalmába 
avatta a személyes ismerőseivel kapcsolatban is? 
- Értem - tördelte Elizabeth  a kezét, és kényszerítette magát, hogy  úgy gondolkodjon, mint egy ügyvéd. - Arra számít, hogy mint egy olyan anyával, aki 
egyetért a  nézeteivel, Sharon  megosztott velem bizonyos információkat a magánéletével kapcsolatban - és 
minden erőkifejtés  ellenére Elizabeth szeme elfelhősödött. -  Sajnálom, hadnagy, de nem ez a helyzet. Sharon alig közölt velem bármit  is.  Es azt  sem az üzleti 
ügyeivel kapcsolatban. Ő... tartózkodóan viselkedett 
mind az apjával, mind pedig velem. Valójában  az egész 
családjával szemben. 
- Nem tudja,  volt-e neki  rendszeresen visszajáró 
szeretője? Valaki,  aki iránt vonzalmat érzett? Aki féltékeny lehetett rá? 
- Nem. Biztosan persze nem  tudom, de nem hinném, hogy lett volna. Sharon... -  vett Elizabeth egy 
mély, megnyugtató lélegzetet - megvetette a férfiakat, 
megvetette az irántuk érzett vonzalmat, de csak valahol a felszín alatt. Tudta, hogy nagy hatással van rájuk. 
Már egészen kisgyermekkora óta tisztában volt ezzel a 
képességével. És emiatt bolondnak tartotta valamenynyit. 
- A profiknak ezt jól kell titkolniuk. Az idegenkedés, vagy az ön szavaival élve  a férfiak lenézése olyan 
indok, amire hivatkozva gyakran megtagadják a bárca 
kiadását. 
- Nagyon okos is volt egyben. Nem találna semmi 
olyasmit az  életében, amit ne ért volna el, ha igazán 
akarja.  Kivéve a  boldogságot. Nem  lehetett boldog 
asszonynak nevezni - folytatta Elizabeth,  és egy nyeléssel  eltüntette a gombócot a  torkából. - Igazság szerint én neveltem félre. Csak magamat hibáztathatom a 
történtekért. Több gyereket akartam - emelte kezét az 
ajkai elé,  mintha  ezzel megfékezhetné  a remegésüket. 
- De a világnézetem nem engedte, és ebben a kérdésben a férjem is világos álláspontot foglalt el. Viszont ez 
nem fékezte a gyerekszeretetemet. Túlságosan is imádtam Sharont. A szenátor a megmondhatója, hogy folyton simogattam,  babusgattam, és mindent elnéztem 
neki. 
- Erre csak azt tudom mondani, hogy az anyaság a 
maga joga, nem pedig az övé. 
Erre a kijelentésre  mintha halvány mosoly villant 
volna fel Elizabeth szemében. 
- Voltak tehát hibák,  és én követtem el őket. Na 
meg Richárd, aki nem kevésbé szerette Sharont, mint 
én. Amikor New Yorkba költözött, minden erőnkkel 
igyekeztük  ebben  megakadályozni.  Richárd  könyörgött neki. Én fenyegetőztem. Aztán meg eltaszítottam 
magamtól, hadnagy. Azt vágta a fejemhez, hogy nem 
értem meg. Hogy soha nem értettem, soha nem is fogom, és  a tárgyalásokat kivéve csak azt  látom meg, 
ami nekem tetszik de azzal szemben, ami a saját otthonomban zajlik, vak vagyok. 
- Mit akart ezzel mondani? 
- Feltételezem  azt, hogy jobb vagyok ügyvédnek, 
mint anyának. Miután elment, egyszerre voltam dühös 
rá, és fájt a távolléte.  De nem mutattam, mert biztos 
voltam benne, hogy visszajön  hozzám. Természetesen 
nem jött. 
Egy pillanatra  abbahagyta a beszédet, annyira elhatalmasodtak rajta az érzései. 
- Richárd egyszer vagy kétszer meglátogatta, de ez 
sem  használt,  csak  felidegesítette  magát.  Egyedül 
hagytuk, teljesen egyedül. Egészen mostanáig, amikor 
is nemrég felvetődött bennem a gondolat, hogy újra 
kellene kezdenünk. 
- Miért éppen ezekben a napokban? 
- Múltak az évek  - motyogta Elizabeth. - Abban 
reménykedtem,  hogy az életvitele  kimeríti,  és  talán 
bánkódik is azon, mekkora a szakadék közte és a családja között.  Magam  kerestem fel,  úgy egy évvel ezelőtt. De csak annyit sikerült elérnem, hogy felingereltem, és amikor próbáltam meggyőzni, hogy jöjjön haza, szinte nekem esett.  Habár Richárd már beletörődött  a helyzetbe, maga javasolta, hogy felmegy hozzá, 
és beszél  a fejével. De Sharon nem akarta látni az apját. 
Még Catherine is próbálkozott  - dörgölte önkéntelenül 
a szeme  sarkát. - Pár hete  elment,  és megkereste 
Sharont. 
- DeBlass képviselőnő New Yorkba utazott,  hogy 
találkozzon Sharonnal? 
- Nem egészen. Catherine New Yorkban járt egy 
alapítvány megalakulásánál, és szakított rá időt,  hogy 
Sharont is felkeresse - szorította össze ajkait Elizabeth. 
- Én kértem meg  rá.  Tudja, amikor én akartam vele 
felvenni a kapcsolatot, Sharon nem igazán  mutatott 
érdeklődést. Elveszítettem - folytatta csendesen Elizabeth -, és túl későn kaptam észbe, hogy visszaszerezzem. Reménykedtem benne, hogy Catherine tud segíteni, pótolja a családját, de azért mégsem az anyja. 
Ismét Eve-re emelte a tekintetét. 
- Azt  gondolja,  hogy magamnak  kellett  volna 
mennem. Itt volt rá a kedvező alkalom. 
-Ms. Barrister... 
De Elizabeth megrázta a fejét. 
- Természetesen igaza van.  Viszont Sharon már 
nem bízott bennem. Úgy véltem, tiszteletben kell tartanom a magánéletét, mint ahogy mindig is tiszteletben tartottam.  Soha nem  tartoztam  azok  közé  az 
anyák közé, akik titkon belestek a lányuk naplójába. 
- Napló? - mozdult meg valami Eve-ben. - Vezetett naplót? 
- Mindig, különösen amikor még gyerek volt.  És 
rendszeresen változtatta is a hozzáférési jelszót. 
- És felnőttkorában? 
- Úgyszintén. Hébe-hóba hivatkozott is rá... azon 
tréfálkozott, hogy  bizonyos emberek igencsak megrémülnének, ha elolvasnák, mi áll benne róluk. 
Eve emlékezett rá, hogy a helyszínen begyűjtött 
anyagok listájában nem talált személyes  naplót. Az 
ilyenek aprók, alig körömnyiek. Ha a takarítók első 
alkalommal nem találták meg... 
- Nincs esetleg egy példánya belőle? 
- Nincs - nézett fel Elizabeth hirtelen támadt gyanúval.  - Azt hiszem, egy széfben tartotta. Az összest, 
ami betelt. 
- Virginiai bankba járt? 
-Amennyire én tudom, nem. De majd utánanézek, és ha megtudok valamit, azonnal tudatom önnel. 
Átvizsgálom az itthon hagyott holmijait. 
- Ezt nagyon megköszönném. Ha valami még az 
eszébe jut... bármi is legyen az, egy név, egy megjegyzés, nem számít,  ha csak véletlenül ejtette el, kérem, 
vegye fel velem a kapcsolatot. 
- Úgy lesz. De soha nem beszélt nekem a barátairól, hadnagy. Ez aggasztott is egy kicsit, még akkor is, 
ha ugyanakkor táplálta bennem a reményt, hogy barátok híján  egyszer majd visszaköltözik hozzám. Otthagyja amaga választotta  életét. Még az egyik barátomat is megkértem, legyen  a segítségemre. Abban 
bíztam,  hogy jobb rábeszélő  készséggel rendelkezik, 
mint én. 
- Ki volt az? 
- Roarke - gyűltek  könnyek ismét Elizabeth szemébe. - Éppen egy nappal azelőtt hívtam fel, hogy 
megölték  Sharont.  Már évek óta ismertük egymást. 
Megkértem, hogy hívja el a lányom egy olyan összejövetelre,  ahol ő is megjelenik.  Hogy keresse meg. De 
elég kelletlenül fogadta  a kérésemet. Roarke nem szívesen avatkozik családi belügyekbe. Ekkor a barátságunkra hivatkoztam. Találjon rá lehetőséget, hogy öszszebarátkozzon Sharonnal,  hogy megmutassa, egy nő 
nem csak  akkor értékes, ha szép. A férjem és az én 
kedvemért megtette. 
- Arra kérte, hogy kerüljön kapcsolatba a lányával? 
- kérdezte óvatosan Eve. 
- Arra kértem, hogy legyen a barátja - javította ki 
Elizabeth. - Hogy álljon ott mellette. Azért éppen őt, 
mert nem volt más, akiben  jobban bíztam volna. A lányom megszakított velünk minden kapcsolatot, nekem 
pedig szükségem  volt valakire, akiben megbízhatom. 
Tudja, Roarke soha nem bántotta volna. Senkinek sem 
lenne képes ártani azok közül, akiket szeretek. 
- Mert szereti magát? 
-Törődik vele - szólalt meg Richárd  DeBlass az 
ajtóban. - Roarke nagyon sokat törődik Beth-szel, velem, és még néhány kiválasztottal. De szeretni? Biztos 
vagyok benne, hogy ő nem enged meg magának egy 
ilyen bizonytalan kimenetű érzelmet. 
- Richárd - állt fel nehézkesen Elizabeth. - Nem is 
reméltem, hogy ilyen hamar végzel. 
- Korán befejeztük - lépett mellé Richárd, és megfogta a kezét. - Szólnod kellett volna, Beth. 
- Én nem... - csuklott el a hangja, és segélykérően 
nézett  fel a  férjére. -  Abban  reménykedtem,  hogy 
egyedül is megbirkózom majd vele. 
- Semmivel sem kell egyedül megbirkóznod - fordult  Richárd Eve  felé, miközben  még mindig  szorosan 
fogta a felesége kezét. - Ön minden bizonnyal Dallas 
hadnagy. 
- Az vagyok,  Mr. DeBlass. Felmerült bennem néhány kérdés, és úgy gondoltam, szerencsésebb, ha személyesen teszem fel őket. 
- A feleségem és én segítünk, ahol csak tudunk 
maradt állva DeBlass, és Eve-t ez a póz a hatalom gyakorlására és a távolságtartásra emlékeztette. 
A férfiban semmit sem vett észre Elizabeth idegességéből vagy sebezhetőségéből. Eve látta, hogy felesége 
védelmére és saját érzelmei uralására is sok  energiát 
fordít. 
- Mintha Roarke nevét  hallottam volna -  folytatta 
Richárd. - Megkérdezhetem, mivel kapcsolatban? 
- Mondtam   a  hadnagynak,  hogy   megkértem 
Roarke-ot,   találkozzon  Sharonnal.   Hogy  próbálja 
meg... 
- Ó,  Beth -  és megcsóválta  a fejét. A mozdulat 
egyszerre tükrözött fáradtságot és beletörődést. - Mit 
tehetett volna? Miért keverted bele ebbe az egészbe? 
Elizabeth olyan kétségbeesett arckifejezéssel lépett 
el mellőle, hogy Eve szíve majd megszakadt. 
-Tudom,  hogy  azt  mondtad, hagyjam békén, 
hogy hagynunk kell, hadd járja a maga útját. Ennek 
ellenére  megint meg kellett  próbálnom.  Talán  vele 
szóba állt volna, Richárd. Roarke nagyon értett a nők 
nyelvén - szakadtak ki belőle gyors egymásutánban a 
szavak. - Talán az segített volna rajta, ha hamarabb 
kérem rng. Ha maradt volna elég ideje, többet is elérhetett volna. De nem  maradt.  Sem neki, sem  a lányunknak. 
- Minden  rendben - dünnyögte Richárd, miközben egyik kezét  felesége karjára  fektette.  - Minden 
rendben. 
-Mit tehetnék azon  kívül,  hogy  imádkozom az 
igazságért, hadnagy?  - kérdezte, miután visszanyerte 
az önuralmát. 
- Kiderítem az igazságot önnek, Ms. Barrister. 
A nő lehunyta a szemét,  úgy kapaszkodott  Eve 
utolsó mondatába. 
-Tudom,  hogy  így fog  történni.  Biztos vagyok 
benne, mióta Roarke felhívta magára a figyelmemet. 
- Felhívta magát... és megvitatták az ügyet? 
- Felhívott, hogy az egészségünk felől érdeklődjön. 
Akkor mondta, hogy szerinte  ön személyesen fog felkeresni, mégpedig rövidesen - és itt csaknem elmosolyodott. - Ritkán szokott tévedni. Azt mondta, észre 
fogom venni, hogy a maga személyében egy hozzáértő, 
összeszedett, és személyesen is  érintett emberre bízták 
a nyomozást. Igazat beszélt. Hálás vagyok,  hogy erről 
a saját szememmel is meggyőződhettem,  és tudom, 
hogy a megfelelő embert bízták meg a lányom gyilkosa utáni nyomozással. 
-Ms.  Barrister  - Eve egy pillanatig tétovázott, 
majd úgy döntött,  megkockáztatja  a  kérdést. - Mi 
van, ha azt mondom önnek, hogy Roarke neve is a 
gyanúsítottak között szerepel? 
Elizabeth szeme  vadul   megvillant, majd szinte 
azonnal meg is nyugodott. 
- Erre azt felelném, hogy óriási hibát követne el ezzel. 
-Azért, mert Roarke képtelen lenne embert ölni? 
-Nem, ezt azért nem állítottam - és megkönynyebbülten gondolt  arra, hogy objektíven vizsgálja a 
kérdést. - Hanem képtelen az érzelem nélküli cselekedetre. Elképzelhető, hogy hidegvérrel gyilkolna, de sohasem védtelen áldozatokat. Lehet, hogy már ölt, nem 
lennék meglepve, ha ez  kiderülne róla. De megtenni 
azt bárkivel is, amit  Sharonnal tettek... előtte, alatta, 
utána? Nem. Roarke nem. 
- Nem - visszhangozta Richárd, miközben keze újra a feleségéét kereste. - Roarke nem. 
Roarke nem, gondolta át újfent Eve, miközben taxijával a földalatti felé tartott.  De akkor mi a pokolnak 
tartotta magában, hogy  Sharon DeBlass-szal az anyja 
kérésére találkozott?  És mit hallgatott még el előle? 
Zsarolás. De akárhogy erőlködött nem tudta Roarke-ot egy zsarolás áldozatának elképzelni. Ő az a fajta, akit nem érdekel, mit pletykálnak róla, vagy mit fecseg a média. De a napló léte megváltoztatta  a helyzetet, és a zsarolás, mint indíték nagyon is valószínűnek 
látszott. 
Csak azt kellene tudni, mit rögzített Sharon, és hol 
lehet az az átkozott napló! 
Kilencedik fejezet 
- Simán leráztam, aki követett - jegyezte meg Feeney, 
miközben, buzgón lapátolta befelé az étkezdében felszolgált reggelit. - Könnyen ki lehetett szúrni. A fickó 
utánad is meresztette a szemét,  de nagy volt a tömeg. 
Én pedig felszálltam arra az istenverte gépre. 
Feeney arcizmának egyetlen  rezdülése nélkül nyelte 
a sugárkezelt tojást, és döntötte magába a fekete babkávét. 
- Persze a fickó is felszállt utánam, de az első osztályra ült. Várt, miután leszálltunk, és csak ekkor döbbent rá, hogy nem voltál a fedélzeten - bökött Eve felé 
a villájával. -  Mérgében gyorsan telefonált egyet. így 
már én eredtem  az ő  nyomába, és egészen a Regent 
Hotelig követtem. Ott pedig nem valami készségesek 
az emberrel. Elég volt megmutatnom  a jelvényemet, és 
máris megsértődtek, mintha csak elkövettek volna valamit. 
- Mire  te udvariasan felvilágosítottad őket állampolgári kötelességükről. 
- Pontosan - dobta Feeney üres tálcáját a recirkulátorba,  majd   összegyűrte  a  poharát,  és  azt  is 
utánaküldte. - A fickó  telefonálgatott...  Kelet-Washingtonba és Virginiába. Majd  egy helyi hívás következett. Egyenesen a nagyfőnöknek. 
- A fenébe. 
- Aha.  Semmi  kétség, DeBlass  dróton  rángatja 
Simpson rendőrfőnököt.  Képzelheted,  milyen drótokon. 
Mielőtt Eve megjegyzést fűzhetett volna az elhangzottakhoz, felcsipogott a kommunikátora.  Elővette és 
fogadta a parancsnokától érkező hívást. 
- Dallas,  azonnal jelentkezzen a Vizsgálatra. Húsz 
percen belül. 
- Uram, találkozóm lenne egy besúgóval. 
- Halassza el - utasította  a kapitány laposan. 
Mondtam: húsz perc. 
- Azt hiszem, megvan az egyik drót -  tette el lassan Dallas a kommunikátorát. 
- Úgy tűnik, mintha DeBlass személyesen érdeklődne irántad - tanulmányozta Feeney a  kolléganője 
arcát. Nem volt olyan rendőr  a testületnél, akit ne 
bosszantott volna a rendszeres vizsgálat.  -  Menj, és 
mihamarabb legyél túl rajta, oké? 
- Aha, hát persze.  Ez le fog kötni a nap nagy részében, Feeney.  Tegyél  nekem egy szívességet.  Fusd 
végig  a  manhattani  bankokat. Meg  kell  tudnom, 
Sharon DeBlass bérelt-e valamelyikben széfet. Ha nem 
találsz semmit, terjeszd ki a kutatást a környékbeli városokra is. 
- Kívánságod számomra parancs. 
Az orvosi  részleg  hosszú folyosókból állt. Néhány 
üvegfalú volt, néhány  nem. Ez utóbbiakat zöldre festették, ami egyesek véleménye  szerint megnyugtatta a 
pácienseket. Az orvosok és  a technikusok fehérben jártak,  az ártatlanság, és  - no persze  - a  hatalom színében. Amikor Eve belépett az első, megerősített  ajtórendszeren, egy géphang udvariasan felszólította, hogy 
adja le a fegyverét. Eve kivette a tokból,  egy tálcára helyezte, és figyelte, hogy eltűnik  a szeme elől. 
Már azelőtt  meztelennek érezte magát, hogy az 
1-  vizsgálóba irányították volna, pedig csak ott  kérték meg, hogy vetkőzzön le. 
Az  odakészített padra  tette a  ruháit, és próbált 
nem gondolni arra, hogy a technikusok kamerán keresztül figyelik a mozdulatait,  vagy gépek villogtatják 
rá ellenszenves üvegszemüket. 
A Vizsgálat fizikai részén hamar átesett. Csak anynyit kellett tennie, hogy egyenesen áll a földre festett 
jelzésen egy csőszerű szobában, és  figyeli a villogó fényeket, miközben  csontrendszerében és belső  szervei 
között kgresik a normálistól való eltérés jeleit. 
Majd megengedték,  hogy felvegyen egy kék melegítőt, és leüljön, amíg a gép megvizsgálja a szemét és a 
fülét. Aztán egy következő robot siklott elő  a falból, 
hogy ellenőrizze a  reflexeit. Végül személyesen bejött 
egy technikus, és vért vett tőle. 
KÉREM, A 2- JELŰ AJTÓN FÁRADJON KI, EVE DALLAS HADNAGY. A  VIZSGÁLAT ELSŐ SZAKASZA  VÉGET 
ÉRT. 
A szomszédos szobában  Eve-nek egy párnázott asztalra kellett feküdnie, hogy megvizsgálhassák az agyát. 
Nem akarják,  hogy az agydaganat miatt egy rendőr 
lövöldözni kezdjen  a civil lakosságra, gondolta Eve fásultan. 
Miközben  egy  sisak ereszkedett a fejére,  Eve az 
üvegfal túlsó oldalán dolgozó technikusokat figyelte. 
Kezdődött a játék. 
Az asztal  ülő helyzetbe emelkedett,  Eve  pedig  a 
virtuális valóságban találta  magát. A berendezés egy 
járműben  helyezte  el,  pont egy  gyors üldözés kellős 
közepén. A fülében különböző hangok dübörögtek: 
szirénák sikolya keveredett a műszerfal  hangszórójából 
áradó parancsszavakkal.  Látta,  hogy  egy teljes felszereltséggel ellátott, normál rendőr járműben ül.  A kezében volt az irányítás, kanyarognia és manővereznie kellett, nehogy palacsintává lapítsa azokat a gyalogosokat, 
akiket a virtuális valóságot irányító számítógép az útjába helyezett. 
Agyának egy része tisztában volt vele, hogy rögzítik az életfunkcióit: a vérnyomását, a pulzusát, esetleg 
még a bőrén lecsorgó izzadságot is mérik valahogy, na 
meg a nyálát,  ahogy hol összegyűlik a szájában, hol 
pedig hagyja teljesen kiszáradni. Meleg volt, szinte kibírhatatlanul meleg.  Majdnem nekiütközött egy, az 
útjába kerülő élelmiszer-szállítmánynak. 
Bemérte a menekülők irányát. A város régi, keleti 
negyede felé rohantak. A kerület szagát is megérezte: a 
víz, romlott hal és savanyú izzadság elegyét. Az elsuhanó alakok kék kezeslábast viseltek, alamizsnára vagy 
valami alkalmi munkára vártak. Épp elszáguldott egy 
munkáért tolakodó csoport mellett. 
A CÉLPONTNAK FEGYVERE VAN. LÁNGSZÓRÓ, KÉZI 
DETONÁTOR. RABLÓGYILKOSSÁGÉRT KÖRÖZIK. 
Nagyszerű,  gondolta Eve,  miközben oldalra  dőlt 
járművével  közeledett a bűnöző felé.  Beletaposott a 
gázba, és  csikorgó kerekekkel csapódott a célpont járművének. A két lökhárító szikraesőt húzva csókolta 
meg egymást. Érezte a füle mellett ellobbanó láng hőjét, ahogy a férfi rálőtt.  Egy  árus néhány vevőjével 
együtt fedezékbe ugrott. Rizsgolyócskák és  átkok záporoztak. 
Ismét  célba vette a bűnözőt, miközben  utasította 
az automatikai, hogy manőverezzen tüzelési pozícióba. 
Ebben a pillanatban az üldözött járműve  megremegett. Miközben a fickó küzdött, hogy visszaszerezze 
fölötte az  uralmat, Eve arra használta a sajátját, hogy 
egy ütközéssel próbálja megállítani. Miközben tüzelt a 
kocsiból, elkiáltotta a szokásos  azonosító és  figyelmeztető szöveget. A férfi kirepült a kocsiból és a földre 
esett. 
Fegyverével a bűnöző idegrendszerét sokkolta.  Látta, hogy a férfi teste megrándul, levizeli a saját combját, majd elveszti az eszméletét. 
Még ki sem tudta lihegni magát, amikor azok az 
átkozott technikusok már egy újabb helyszínbe helyezték. Sikolyok, egy kislány sikolyai és  egy férfi harsogó 
üvöltése, aki minden bizonnyal az apja volt. 
A jelentése, a felvételek, és az emlékei közül kiemelt képek alapján olyan  tökéletesen alkották  újra a 
helyszínt, hogy az szinte már túlzottnak tűnt. 
Eve nem vesztegette arra az idejét, hogy elátkozza 
őket, visszafojtotta gyűlöletét, bánatát, és felrohant  a 
lépcsőn, egyenest vissza a rémálom kellős közepébe. 
A kislány nem sikoltott többet. Eve megdöngette 
az ajtót,  miközben elkiáltotta nevét és rangját. Figyelmeztette az  ajtó  túloldalán lapuló férfit,  és próbálta 
megnyugtatni. 
- Pinák!  Mind pinák vagytok! Gyere be, te büdös 
pina, és kinyírlak! 
Vállát nekivetette az ajtónak, ami gyenge papírlapként gyűrődött össze. Kézben tartott  fegyverrel hatolt 
be a lakásba. 
-Olyan  volt,  mint az  anyja... mint  az a kurva 
anyja. Azt  hitték, elvehetik tőlem. Azt hitték, menni 
fog. Elintéztem őket. És téged is el foglak intézni,  büdös zsaru! 
A  kislány tágra nyílt,  halott  szemekkel  bámult 
Eve-re. Babaszemek. Apró, védtelen testét kegyetlenül 
megcsonkították, hogy  szökőkútként spriccelt belőle a 
vér. Ugyanaz a vér, ami a késről is csepegett. 
- Te büdös csavargó, dobd el azonnal azt a kést! - kiáltott rá  Eve abban a  reményben,  hogy ettől a férfi 
ijedtében mozdulatlanná dermed majd. - Dobd el azonnal azt a kibaszott kést! - de a férfi egyre csak közeledett 
felé. Kábítólövést adott le. Ennek ellenére még mindig 
közeledett. 
A szoba vértől, vizelettől és odaégett ételtől bűzlött. A lámpák túl élesen  világítottak,  árnyéktalan, 
vakító fényükben  mindennek,  mindennek  élesen látszottak a kontúrjai: a kitépett karú babának a szakadt 
heverőn, az utcáról beözönlő fényben vörösen  izzó törött zsalu,  a felborult,  olcsó műanyag asztal, és a link 
repedt képernyője. 
A kislány halott szemei. A spriccelő vér. És a fény 
éles villanása a pengén. 
- Széthasítalak,  te büdös  szuka!  Éppúgy, ahogy 
őt is. 
Megint kábítót lőtt rá. Vad szemei részeg ködben 
úsztak a házi főzésű Zeusztól,  ami Istent csinál a legjámborabb emberből is,  előbb felruházva hatalommal 
és őrülettel, ami csakhamar a  halhatatlanság érzésébe 
csap át. 
A csillogó, skarlátvörösen  csepegő foltokkal borított penge süvítve csapott le. 
Eve ekkor tüzelt. 
A lövés a férfi idegrendszerét érte. Először az  agya 
pusztult el. Irányítás  nélkül  maradt teste görcsösen 
rángatózott, miközben szemei megüvegesedtek. Eve 
visszafojtotta kitörni készülő sikolyát, kirúgta a kést a 
férfi rángó kezéből, és figyelmét a gyermek felé fordította. 
A nagy babaszemek egyenesen feléje néztek, és a 
tudtára adták - már megint -, hogy elkésett. 
Nyugalmat kényszerített  magára,  és kiürítette az 
agyát. Nem emlékezett másra, csak a jelentésére. 
Ezzel átesett a Vizsgálat  VR részén. Ismét  ellenőrizték az életfunkcióit, mielőtt átkerült volna az utolsó fázisra. Ahol  szemtől  szemben  találkozott  egy 
pszichológussal. 
Eve személy szerint semmi kifogást nem táplált dr. 
Mirával  szemben.  A  nő  elkötelezett volt  szakmája 
iránt. Magánrendelőjében  háromszor annyit keresett 
volna, mint a rendőrségen. 
Csendesen beszélt, és halványan  érezni lehetett a 
hangján  New England-i születését.  Halványkék  szemével kedvesen tekintett rá - ugyanakkor a veséjébe 
látott.  Hatvan évével  középkorúnak  volt mondható, 
távol az regségtől. 
Meleg, mézbarna haj keretezte az arcát, amit hátrafésülve és összefogva viselt. Takaros, rózsaszín ruhát 
hordott, hajtókáján szolid aranymintával. 
Nem, Eve-nek személy  szerint  nem  volt  ellene 
semmi kifogása. Egyszerűen csak utálta  a  dilidokikat. 
- Dallas hadnagy - állt fel Mira az öblös, kék fotelből, amikor Eve belépett. 
A szobában  sem asztalt, sem  pedig  számítógépet 
nem lehetett látni. Eve tudta, hogy ez is egyike azoknak a fogásoknak, amikkel a pácienseket  igyekeznek 
megnyugtatni, és elfeledtetni velük, hogy nagyon is intenzív megfigyelés alatt állnak. 
- Doktornő - foglalt helyet Eve a fotelben, amire 
Mira mutatott. 
- Épp most  akartam inni egy csésze  teát.  Nem 
volna kedve velem tartani? 
- De igen, köszönöm. 
Mira kecsesen odalépdelt a tálalóhoz, és  rendelt két 
teát, majd a csészékkel visszament a beszélgetés színhelyére. 
- Sajnálatos, hogy elhalasztották a vizsgálatát, hadnagy - ült le aprócska mosollyal a szája szögletében, és 
belekortyolt a teájába. - A módszer sokkal meggyőzőbb, és természetesen sokkal hatékonyabb, ha az esetet követő negyvennyolc órán belül kerül rá sor. 
- Akkor sem segített volna rajtam. 
- Ahogy mondtam.  Az előzetes eredményei kielégítők. 
- Remek. 
- Továbbra is visszautasítja az autohipnózist? 
- Ez szabadon választható -  és gyűlölte önmagát 
az ellenséges hangjáért. 
- Valóban - tette keresztbe Mira a lábait. - Nehéz 
időszakon esett át, hadnagy. Fizikailag és lelkileg egyaránt kimerült. 
- Újabb feladatot kaptam. Egy nagyon megerőltető feladatot. 
- Igen, már hallottam róla. Szedi az előírt altatókat? 
Eve belekóstolt a teájába. Reményei beigazolódtak: 
mind az ízét, mind az illatát kitűnőnek találta. 
-Nem. De ezt  már a múltkor megbeszéltük. Az 
altató is szabadon választható, én pedig nemet mondtam rájuk. 
- Mert csökkentik az önkontrollját. 
- így igaz - nézett Eve  farkasszemet Mirával. 
Nem szeretek parancsszóra aludni, mint ahogy itt sem 
szeretek lenni.  Ki nem állhatom,  ha megerőszakolják 
az agyamat. 
- Úgy tekint a vizsgálatra, mintha megerőszakolnák az agyát? 
Nem akadt olyan  rendőr, aki ne osztotta volna a 
véleményét. 
- De a vizsgálat nem szabadon választható, igaz? 
Mira visszafojtott egy sóhajt. 
- Egy alany megsemmisítése, tekintet nélkül a körülményekre, traumatikus hatást gyakorol egy rendőrtisztre. Ha ez a trauma kihat az  érzelmeire, a reakciójára  és a magatartására, a tiszt teljesítménye csökkenni 
fog. Ha az erőszak alkalmazása fizikai defektust okoz, 
akkor ezt ki  kell deríteni, és meg kell gyógyítani. 
- Ismerem a szolgálati szabályzatot, doktornő. És 
mindenben együttműködök.  De ettől még  nem kell, 
hogy szeressem is. 
- Valóban nem kell - egyensúlyozta ügyesen a csészét a térdén Mira. - Hadnagy, ez volt a második eset, 
hogy meg kellett ölnie valakit. Habár maga elég régen 
áll már szolgálatban, mégis akadnak olyanok, akik soha életükben nem kerülnek ilyen helyzetbe. Szeretném 
tudni, hogyan érez a döntésével, majd pedig az eredménnyel kapcsolatban. 
Bárcsak gyorsabb lettem volna, gondolta Eve. Bárcsak az a kislány most is babázhatna a hamvasztás helyett. 
- Választanom kellett, hogy hagyom magam feldarabolni,  vagy valahogy megállítom, és azt hiszem, jól 
döntöttem. Az a férfi hallotta a figyelmeztetésemet, és 
figyelmen kívül hagyta. A kábítás hatástalan volt. 
A gyilkosság  bizonyítéka közöttünk hevert a padlón 
egy vértócsa kellős közepén.  Ennélfogva nem volt kétségem az eset kimenetele felől. 
- Zavarta a halott gyerek látványa? 
- Szerintem mindenkit zavart volna.  Egy  gonosz 
gyilkos győzelme az ártatlanság fölött. 
- És lát valami hasonlóságot a gyermek és önmaga 
között? - kérdezte csendesen Mira. Látta, hogy Eve 
összehúzta magát, szinte elzárkózott előle. - Hadnagy, 
mindketten tisztában  vagyunk  vele, hogy ismerem a 
családi  hátterét. Magát fizikailag,  szellemileg  és szexuálisan is molesztálták. Nyolcéves korában elhagyták 
a szülei. 
- Ennek semmi köze... 
- Szerintem  pedig  nagyon is sok köze van a maga 
szellemi és érzelmi állapotához - szakította félbe Mira. 
- Nyolc- és tízéves kora között, mialatt keresték a szüleit,  egy gyermekotthonban  élt.  Az  élete első  nyolc 
évéről nem maradtak emlékei. Nem tudja sem az eredeti nevét, a születési helyét, sem  pedig  a társadalmi 
helyzetét. 
Bármilyen kellemes hangot ütött meg, metsző és 
kutató pillantással méregette Eve-t. 
-Megkapta az Eve Dallas nevet, és végül örökbe 
fogadták. Nehéz gyermekkora volt, miközben függővé 
vált attól a rendszertől, ami annyiféleképpen próbálta 
már maga alá gyűrni. 
Eve-nek minden csepp erejére szüksége volt, hogy 
megőrizze a nyugalmát. 
- Ahhoz képest,  hogy  a rendszer  része  vagyok, 
nem sikerült megvédenem azt a gyereket. Akarja tudni, hogy hogyan érzem most magam? 
Nyomorultul. Emelygek. Sajnálkozom. 
- Úgy érzem, mindent megtettem, ami a módomban állt. És amikor a virtuális valóságban újra át kellett 
élnem, megint megtettem. Megtettem,  mert nem maradt más választásom. Ha meg tudtam  volna menteni 
a kislányt, akkor megmentettem volna. Ha le tudtam 
volna  tartóztatni az  elkövetőt, akkor  letartóztattam 
volna. 
- De az események kicsúsztak az irányítása alól. 
Alattomos lotyó, gondolta Eve. 
- Meg kellett tennem. És miután a szabályzatnak 
megfelelően figyelmeztettem, teljesítettem a kötelességemet. Utánanézhet  a  jelentésemben. Tisztán  és jogszerűen iktattam ki az elkövetőt. 
Mira egy pillanatig hallgatott.  Nagyon jól tudta, 
hogy a képességeivel nem tudja áttörni azokat a falakat, melyeket Eve maga köré emelt. 
- Rendben van, hadnagy. Folytathatja a munkáját 
mindenféle korlátozás nélkül - emelte fel a kezét, mielőtt Eve felállhatott volna. - Rögzítés kikapcs. 
- Van még valami? 
Mira erre csak mosolygott. 
- Való igaz, hogy az ember tudata gyakran igyekszik megvédeni önmagát. A magáé visszautasítja, hogy 
bármire is emlékezzen az élete első nyolc évéből.  De 
ezek az évek is  az  életéhez tartoznak. Visszaadhatom 
magának, ha készen áll elfogadni. És Eve - tette hozzá 
csendesen -, abban is segíthetek, hogy megbirkózzon 
ezzel az élménnyel. 
- A sjLJát erőmből váltam azzá, ami vagyok, és nagyon jól  érzem így magam. Talán  nem is akarom 
megkockáztatni,  hogy megtudjam,  ami hiányzik  az 
emlékeim közül -  állt  fel Eve, és az ajtóhoz  sétált. 
Amikor visszafordult, Mira még mindig ugyanúgy ült, 
mint ahogy otthagyta, keresztbe tett lábbal, miközben 
egyik kezével a  csészéjét  egyensúlyozta. A levegőt 
megtöltötte a tea édes illata. 
- Tegyük fel - szólalt meg, és várta, hogy Mira bólintson. -  Tegyük fel, hogy  egy tekintélyes családi  és 
anyagi háttérrel rendelkező nő úgy dönt, kurva lesz belőle - és amikor Mira kérdőn felhúzta az egyik szemöldökét, Eve türelmetlenül elkáromkodta magát.  - Itt 
nem kell  ragaszkodnunk  a formaságokhoz, doktornő. 
Úgy döntött, hogy életét a szexnek  szenteli. És nem 
mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy ezt a jól szituált családja orra alá dörgölje, beleértve őskonzervatív 
nagyapját.  Miért? 
- Nehéz  úgy  válaszolnom,  hogy  kiragadott egy 
motívumot a rendelkezésére álló általános és  felületes 
információk közül. A legnyilvánvalóbbnak az tűnik, 
hogy az alany egyedül a szex  által tudta megvalósítani 
önmagát. Akár kedvelte magát  az  aktust, akár  gyűlölte. 
Eve érdeklődve lépett el az ajtótól. 
- De ha gyűlölte, akkor miért lett prosti? 
- Hogy büntessen. 
- Önmagát? 
-Természetesen.  És  azokat is, akik közel álltak 
hozzá. 
Hogy büntessen, tűnődött Eve. A napló. Zsarolás. 
-Egy férfi gyilkol -  folytatta. -  Kegyetlenül és 
brutálisan. Először közösül az áldozattal, majd különösen kegyetlen és egyedülálló módon végez vele. A bűncselekményről felvételt készít, és kikerüli a kifinomult 
biztonsági rendszereket.  A  helyszínen üzenetet hagy, 
egy dicsekvő üzenetet. Milyen lehet ez az ember? 
- Nem adott meg túl sok adatot -  panaszkodott 
Mira, de Eve-nek sikerült megpillantani az arckifejezését. - Leleményes - kezdte. - Előre tervez,  és szeret 
leselkedni.  Magabiztos, esetleg önelégült. Jellegzetességet említett, tehát szereti otthagyni a névjegyét, ezzel ki  akarja mutatni  a hozzáértését,  és  azt, hogy 
mennyire értelmes. A megfigyelései és a következtetései alapján, hadnagy, a gyilkos élvezi, amit csinál? 
- Igen, szerintem is élvezi. 
- Akkor minden bizonnyal újra keresni fogja ezt az 
élvezetet - bólintott Mira. 
- Már megtette. Két  gyilkosságot követett el  alig 
egy  héten belül. Nem tartott hosszú szünetet a kettő 
között, ugye? 
- Gyanús  - kortyolt bele Mira a teájába, mintha 
csak a legfrissebb tavaszi divatról beszélgetnének. 
Más is összekapcsolja a két esetet az elkövetőn és az elkövetés módján kívül? 
- A szex - felelt Eve kurtán. 
- Ó - kapta fel Mira a fejét. - Minden technológiában  elért eredményünk,  és minden fejlődés ellenére 
még mindig képtelenek vagyunk  kordában tartani az 
emberi szenvedélyeket és az erkölcsöket. Talán túlontúl humánusak vagyunk, hogy ezekbe is belepiszkáljunk. Az emberi pszichéhez  törvényszerűen hozzátartozik a szenvedély. Ezt a század elején már megtanultuk, 
amikor a genetikai tervezés csaknem kicsúszott a kezeink közül.  Szerencsétlen dolog, hogy némely szenvedély elferdült. Szex és erőszak. Néhány ember számára 
ez teljesen természetes párosítás. 
Felállt,  és a kiszolgálópult mögötti  tálcára tette a 
csészét. 
- Szeretnék többet  megtudni erről  az  emberről, 
hadnagy. Remélem, hogy amikor úgy dönt, személyiségrajzra lesz szüksége, mármint ha egyáltalán úgy érzi, szüksége lesz rá, akkor majd hozzám fordul. 
- Ötös besorolást kapott az ügy. 
- Ertem - nézett vissza rá Mira. 
- De ha nem  sikerül megakadályoznunk a következő  gyilkosságot, akkor esetleg lehetőségem lesz eltérni a szokásos ügymenettől. 
- Szabaddá fogom tenni magam. 
- Köszönöm. 
-Eve, még a magafajta erős nőknek is vannak 
gyenge pontjaik. Ne ijedjen meg tőlük. 
Eve egy pillanatig állta Mira tekintetét. 
- Sajnálom, most dolgom van. 
A vizsgálat után Eve egész testében remegett. Ezt azzal 
próbálta ellensúlyozni, hogy goromba és ellenséges volt 
a  besúgójával, és  majdnem  zsákutcába  juttatott egy 
csempészárukkal kapcsolatos nyomozást. Amikor viszszament a kapitányságra, a jókedv nagyon távol állt tőle. Feeneytől sem várta üzenet. 
A kollégái tudták, hol töltötte a napját, és minden 
igyekezetükkel azon voltak, hogy ne kerüljenek az útjába. Ennek eredményeként magányosan  bosszankodva 
dolgozta végig az elkövetkező órát. 
Végül megpróbálta felhívni Roarke-ot, de nem lepődött meg, viszont nem is  volt különösebben csalódott,  amikor nem járt sikerrel. Hagyott neki e-mailüzenetet, amiben megírta, hogy találkozni szeretne vele, és úgy döntött, erre a napra befejezi a munkát. 
Olcsó likőrrel és közepes zenével akarta feldobni a 
hangulatát Mavis legújabb törzshelyén, a Kék Mókusban. 
Igazi lebuj volt,  paraszthajszállal  különb csak a 
késdobálóknál. A világítás  túl gyenge,  a vendégek túl 
erősek, a kiszolgálás pedig szánalomra méltó. Pontosan 
erre vágyott. 
Amikor belépett,  valósággal  lecsapott rá a zene. 
Mavis túlsikította a zenekart, ami tulajdonképpen csak 
egy agyontetovált kölyökből állt, aki Melody Masterén 
játszott. 
Eve vicsorogva  visszautasította  egy csuklyás fickó 
ajánlatát, hogy igyanak együtt valamelyik privát  dohányzófülkében. Egy asztal mellé nyomakodott, fütyülős italt rendelt magának, és hátradőlve figyelni kezdte 
Mavis előadását. 
Úgy vélte, nem  is  olyan rossz. Persze nem is annyira jó, de a  vendégek nem voltak válogatósak. Mavis 
ezen az estén csupán testfestést viselt magán, narancsés ibolyaszínű pettyekkel  és sávokkal tarkította nagy 
mellét és apró testét, amire előre megfontoltan smaragdszín foltokat is pingált. Karkötői és láncai csörögtek,  ahogy  körbejárt az apró, megemelt  színpadon. 
Egy lépéssel lejjebb hullámzott az embertömeg, rokonszenve jeléül. 
Eve elnézte, ahogy egy apró, lezárt csomag kézről 
kézre jár a táncparkett szélén. Hát persze hogy drog. 
Próbálnak harcolni  ellene,  legalizálni, figyelmen kívül 
hagyni,  és  szabályozni a fogyasztást. Egyik  módszer 
sem tűnt eredményesnek. 
Nem akarta kiütni magát, ehelyett felemelt kézzel 
Mavis felé intett. 
A dal vokális része véget ért - mint ahogy maga a 
dal is. Mavis leugrott a színpadról, átverekedte magát 
a tömegen, és festett fenekét letette Eve asztalának a 
szélére. 
- Hé, csavargó. 
-Jól nézel ki, Mavis. Ki volt a művész? 
- Ó, ez a  kölyök, ismerem - vakargatta hosszú 
körmeivel a bal fenekét. - Caruso. Nézd, még alá is írt, 
cserébe ipgyen festett - és  elkerekedett szemekkel figyelte, hogy a pincér egy karcsú üvegpohárban habzó, 
kék italt tesz Eve elé. - Egy fütyülős? Nem lenne egyszerűbb, ha addig vernéd a fejed a falba, amíg  el nem 
terülsz? 
- Szar napom volt - mormogta Eve, és felhajtotta 
az első, sokkoló kortyot.  - Jézusom. Ez soha nem lesz 
jobb. 
- Nemsokára szabaddá tudom tenni magam - hajolt közelebb Mavis aggodalmas arccal. 
- Nem kell,  oké vagyok - kockáztatott meg Eve 
egy újabb kortyot. - Csak meg akartam hallgatni a zenédet, és kiereszteni egy kis gőzt. Ugye, te nem élsz 
drogokkal, Mavis? 
- Hé, mi jut az  eszedbe?! - rázta meg Mavis Eve 
vállát, de a mozdulatban több volt a törődés, mint a 
durvaság. - Tiszta vagyok, ezt te is jól tudod. Megfordul itt némi anyag, de semmi keményebb. Pár happybogyó, nyugtatók, kedélyfokozók - nézett fel. - Ha ki 
akarod csinálni magad,  legalább ne akkor, amikor dolgozom. 
- Bocs - temette kezeibe az arcát Eve. - Pillanatnyilag  nem vagyok  képes emberi társalgásra.  Menj 
vissza, és énekelj. Szeretem hallgatni. 
-Aha.  De ha társaságra  vágysz,  csak ints.  Jönni 
fogok. 
-Koszi - ült vissza Eve, és lehunyta a szemét. 
Meglepődött, amikor hallotta, hogy a zene ettől lelassul, szinte ellágyul. Ha nem néz körbe az ember, nem 
is olyan rossz. 
Húsz kreditért kaphatott  volna  egy szemüveget, 
ami olyan sajátságosan törte meg a fényt, hogy az illett 
a zenéhez, de pillanatnyilag jobban kívánta a sötétséget. 
- Ez nem egészen olyan, mint a maga bűnbarlangja, hadnagy. 
Eve kinyitotta a szemét, és egyenesen Roarke arcába bámult. - Ha feltűnök, sosem. 
A férfi pont vele szemben foglalt helyet. Az asztal 
éppen  olyan kicsi  volt,  hogy  a  térdeik összeértek. 
Roarke úgy helyezkedett el, hogy a lábai Eve térdei közé csússzanak. 
- Maga hívott, emlékszik? És az üzenetben  ezt a 
címet is megemlítette. 
- Beszélgetni akartam, nem pedig egy ivócimborát. 
Roarke előrehajolt, és  beleszimatolt  Eve poharába. 
- Remélem, nem akar még egyet inni ebből a méregből. 
- Ez nem az a hely, ahol scotchot vagy nemes bort 
árulnak. 
Roarke megfogta Eve kezét, hogy felvidítsa egy kicsit,  de a nő kiszabadult. 
- Miért nem megyünk el innen máshova? 
- Nagyon rossz a hangulatom, Roarke. Adjon egy 
időpontot, utána meg kopjon le. 
- Időpontot, de mire? - és valami magára vonta a 
figyelmét. Felvont szemöldökkel figyelte, hogy forgatja 
Mavis  a szemét, és gesztikulál. - Azt hiszem, az énekes 
magának integet, hacsak nem kapott agyvérzést. 
Eve futólag odapillantott,  majd lemondóan megrázta a fejét. 
- Ő a barátom - és sokkal nagyobb beleéléssel rázta tovább a fejét, amikor Mavis szélesen elvigyorodott, 
és a magasba emelte mindkét hüvelykujját. - Azt hiszi, 
megfogtam az Isten lábát. 
- Meg is fogta - emelte fel Roarke Eve italát, és áttette  az egyik  szomszédos asztalra, ahol  mohó kezek 
máris utánakaptak. - Éppen megmentem  az életét. 
- A fenébe is... 
- Ha be akar rúgni, Eve, legalább valami olyasmit 
igyon, amitől nem fordul ki a gyomra - böngészte át a 
férfi az itallapot,  és összeborzadt.  - Ami azt  jelenti, 
hogy  semmi olyasmit  nem ihat, amit  itt kínálnak 
fogta meg Eve kezét, és felállt. - Jöjjön. 
- Én nagyon jól érzem itt magam. 
Roarke minden létező türelmét  összeszedte,  és előrehajolt, hogy arcuk csaknem összeért. 
- Maga abban reménykedik, hogy elég részeg lesz, 
és bepancsolhat  valakinek anélkül,  hogy törődnie kellene a következményekkel. Ha velem tart, nem  fog lerészegedni, emiatt nem kell aggódnia. 
- Miért? 
- Mert látom a szemében a szomorúságot. És félek, 
hogy rám is átragasztja - és mialatt  Eve azzal a meglepetéssel küzdött, amit  ez a kijelentés okozott, Roarke 
talpra állította, majd húzni kezdte a  kijárat felé. 
- Hazamegyek - határozta el Eve. 
- Dehogy megy haza. 
- Figyelj, haver... 
Mielőtt Eve  felfoghatta volna, mi történik vele, a 
férfi a falhoz lökte, és megcsókolta. Nem ellenkezett. 
A vágy úgy csapott le rá, mint egy kalapács. 
Gyors csók  volt, csak másodpercekig  tartott, mielőtt a szája ismét szabad lett. 
- Hagyja abba - követelte Eve, és gyűlölte önmagát, hogy hangja milyen elhalóan remeg. 
-Bármire is gondol - kezdte Roarke, miközben 
azért küzdött,  hogy a  hangja nyugodt  maradjon akadnak olyan  pillanatok az életben, amikor  szüksége 
van valakire. Most éppen rám - közölte, miközben türelmetlenül húzta kifelé Eve-t  az  ajtón.  - Hol a kocsija? 
Eve az egyik épület felé intett, és hagyta, hogy 
Roarke magával vonszolja. 
- Nem tudom, mi baja. 
- Csak magára kell  nézni. Tudja, hogy fest? - kérdezte a férfi, miközben a kocsi ajtaját rángatta. Ott ült 
azon a helyen csukott, karikás  szemekkel - és a maga 
elé képzelt látvánnyal tovább szította a haragját. Eveaz utasülésre tuszkolta, majd  megkerülte a járművet, 
hogy ő maga foglalja el a vezető helyét. - Árulja el a 
rohadt kódját! 
Eve-t  megbűvölte  a férfi tekintete, és saját maga 
billentyűzte  be a kódot. Miután  a zárak kiengedtek, 
Roarke megnyomta az  indítógombot, és kihajtottak a 
parkolóból. 
-Megpróbáltam lazítani egy  kicsit - közölte  Eve 
óvatosan. 
-Nem tudom,  hogyan -  vágott vissza  a  férfi. 
Mindent  magába fojt,  de aztán nem szabadul meg a 
tehertől. Maga a szakadék szélén egyensúlyozik, Eve, 
és ez a perem igencsak keskeny. 
- Erre képeztek ki. 
- Nem is tudja, ezúttal mivel került szembe. 
- Maga viszont tudja - szorult ökölbe Eve keze. 
A férfi egy pillanatig semmit sem szólt. Fogva tartották az érzelmei. 
- Ezt majd máskor  megbeszéljük. 
-Jobban  szeretném,  ha  most  beszélnénk  meg. 
Tegnap találkoztam Elizabeth Barristerrel. 
- Tudom - uralkodott Roarke a rángatózó kocsin. 
- Maga fázik. Felkapcsolom a fűtést. 
- Bedöglött. Miért nem árulta el, hogy az ő kérésére találkozott Sharonnal? 
- Mert Beth egyben arra is megkért, hogy kezeljem diszkréten az ügyet. 
- Mihen kapcsolatban áll Elizabeth Barristerrel? 
- Barátok  vagyunk  - pillantott  oldalt Roarke. 
Van jó  néhány  barátom. Richárddal együtt közéjük 
tartoznak. 
- És a szenátor? 
- Gyűlölöm  azt a szemét, nagyképű, képmutató 
hájpacnit - jelentette ki nyugodt hangon Roarke. - Ha 
ráveszi a pártját, hogy indítsák el az  elnökválasztáson, 
mindenben támogatni fogom az ellenfelét. Még ha az 
ördög lesz is az. 
- Meg kellene tanulnia őszintén beszélnie, Roarke 
- mosolyodott el halványan Eve. - Tudta, hogy Sharon 
naplót vezetett? 
- Ez a feltevés természetes. Üzletasszony volt. 
- Nem  üzleti természetű  feljegyzésekről  beszélek. 
Hanem egy személyes naplóról. Titkokról, Roarke. És 
zsarolásról. 
A férfi szó nélkül gondolta át a hallottakat. 
- Hm, hm. Megtalálta az indítékot. 
- Úgy néz ki. Magának is vannak titkai, Roarke. 
A férfi felnevetett, és megállította a kocsit  a birtoka 
kapuja előtt. 
- Komolyan azt hiszi, hogy egy zsarolás  áldozata 
vagyok, Eve? Hogy egy olyan piti kis nő, mint Sharon 
elő tudott ásni valamit, ami magának nem sikerült, és 
megfenyegetett vele? 
- Nem - Eve ilyen egyszerűen felelt, miközben kezét Roarke kezére  tette. - Nem megyek be magával. 
- Ha be akarnám vinni, hogy lefeküdjünk, akkor 
be is vinném magammal. Ezzel mindketten tisztában 
vagyunk. Maga  akart velem találkozni. El akart sütni 
egy olyan fegyvert, amivel Sharont és azt a másikat is 
megölték, vagy nem? 
- De igen - sóhajtott Eve. 
- Most itt a lehetőség. 
A kapu kinyílt. Behajtottak. 
Tizedik fejezet 
Az ajtónál ugyanaz a faarcú komornyik fogadta őket. 
És a rosszalló mozdulat sem változott, amivel lesegítette Eve kabátját. 
- Küldessen kávét a lőterembe - rendelte Roarke, 
miközben felkísérte Eve-t a lépcsőn. 
Ismét fogta a kezét, de Eve úgy vélte, ez a gesztus 
kevésbé érzelgős, mint amikor azért tartotta, hogy el 
ne essen. Szívesen megmondta volna neki, hogy túlságosan zavart ahhoz, hogy  bárhova is menjen, de élvezettel látta a férfi udvarias álcája alatt fodrozódó ingerültséghullámokat 
Amikor felértek a harmadik emeletre, gyorsan átfutotta  a gyűjteményét, és minden fontoskodás  vagy 
tétovázás nélkül kiválasztotta a megfelelő fegyvereket. 
Gyakorlottan, szakavatottan tartotta a kezében, és Eve 
meg volt győződve róla, hogy hétköznapi rendszerességgel gyakorolt mozdulatot lát. 
Nem olyan ember, aki azért vásárolta őket, hogy 
birtokolja, hanem olyan, aki tudásának a fejlesztésére 
használja őket.  Azon törte  a fejét,  gondol-e arra, hogy 
ezzel önmaga ellen  szolgáltat bizonyítékot? És ha gondol is rá, vajon érdekli-e? 
Amikor végzett a válogatással,  a falhoz lépett. 
A biztonsági konzolt és az  ajtót olyan ügyesen elrejtette a falra festett őserdő, hogy Eve soha az életben 
nem találta volna meg. A  trompe loeil egy felvonóra 
nyílt. 
- Ez a lift csak bizonyos emeleteken áll meg - magyarázta, miközben Eve-vei együtt beléptek a fülkébe. 
- Csak ritkán hívok vendégeket a lőterembe. 
- Miért? 
- Mert kizárólag azoknak mutatom meg a gyűjteményemet, akik értékelni tudják. 
- A gyűjteményének mekkora része származik a 
feketepiacról? 
- Mindig zsarut játszik - villantotta a szokásos mosolyát Eve-re. - Természetesen csak legális forrásokból 
vásárolok - siklott pillantása Eve retiküljére. - Feltéve, 
ha be van kapcsolva a felvevője. 
Eve nem állhatta meg,  hogy vissza ne mosolyogjon. 
Persze hogy be volt  kapcsolva a felvevője.  És a férfi 
természetesen tudta ezt. De hogy kimutassa az érdeklődését, elővette, és manuálisan kikapcsolta. 
- És a tartalék? - mosolygott hízelgőén Roarke. 
- Maga túl agyafúrt - dugta zsebre a kezét. A szinte papírvékony tartalék rögzítőt hüvelykujja egy mozdulatával kikapcsolta. - És mi van a magáéval? - nézett körül a liftben, miközben  nyílt  az ajtó. - A ház 
minden szöglete tele van tűzdelve audio- és videorögzítőkkel. 
- Hát persze - fogta meg ismét a kezét Roarke, és 
kivezette a liftből. 
A szobának, ahová beléptek, különösen magasra 
emelték a mennyezetét, és Roarke  fényűző ízléséhez 
képest szinte spártaian rendezték be. A világítás akkor 
kapcsolódott fel, amikor beléptek a homokszínű falak 
közé. Eve látott néhány egyszerű, magas támlájú karosszéket,  és egy  asztalt, amin már  ott állt egy  ezüst 
kávéskancsó és két porceláncsésze. 
Eve  nem törődött  vele, ehelyett  a  hosszú, csillogó 
feketére festett konzolhoz sétált. 
- Ez mire való? 
- Számtalan különféle dologra - tette le Roarke az 
addig a hóna alatt hurcolt dobozt. Kezét az azonosítólapra helyezte. Zöld fény csillant meg alatta, miközben 
a rendszer leolvasta és azonosította a tenyérlenyomatát, 
majd a pulton lámpák  és számtárcsák fénylettek fel. 
- Tartok  itt egy adag lőszert is - nyomott  meg 
Roarke egy sor gombot, mire a pult közepén  kinyílt 
egy fiók. - Erre szüksége lesz - húzta elő a másik fiókból a fülvédőket és a védőszemüvegeket. 
- Ez olyan magánál, mint valami hobbi? - kérdezte Eve, miközben feltette a szemüvegét. Az apró, tiszta 
lencsék nem korlátozták a látását, és a fülvédő is kényelmesen simult a fülére. 
- Igen. Mint valami hobbi. 
Roarke hangja halvány visszhanggal áradt a fülvédőjéből, ami összekötötte őket,  és kirekesztette a külvilágot. A férfi a .38-ast választotta ki  magának, és megtöltötte. 
- A huszadik század közepén ez volt a rendőrségnél 
rendszeresített kézifegyver. De az ezredforduló felé már 
a kilenc millimétereseket részesítették előnyben. 
-Az ötveneseket  pedig a Városi Forradalom idején, valamint a huszonegyedik század harmadik évtizedében használták előszeretettel. 
-Látom, elvégezte a házi feladatot -  húzta fel  a 
szemöldökét elismerően Roarke. 
- Naná - pillantott le Eve a kezében tartott fegyverre. - Bele kell látnom a gyilkos fejébe. 
-Akkor  azzal is tisztában van, hogy a kézi  lézer, 
amit most  is az oldalán visel, csak huszonöt évvel  ezelőtt lett szélesebb körben is elismert fegyver. 
Eve kissé összevonta a szemöldökét, amikor  a helyére csattintotta a forgótárat. 
- Az NS-lézer 2023. óta szabvány rendőri felszerelés. A  maga gyűjteményében viszont  egy lézert sem 
láttam. 
Összenéztek. Roarke szemeiben nevetés bujkált. 
- Azok csak a zsaruk játékszerei.  Még a gyűjtők 
sem tarthatják legálisan, hadnagy - nyomott meg egy 
gombot. A szoba távolabbi fala előtt felvillant egy hologram. Olyan élethűnek látszott, hogy Eve megrezzent, pislogott, és csak ezután szedte össze magát. 
- Kitűnő kép - dünnyögte, miközben a hatalmas, 
bikanyakú férfit tanulmányozta, aki olyan fegyvert tartott a kezében, amit még csak fel sem ismert. 
-Egy tipikus,  huszadik  századi  bandita   reprodukciója. Egy AK negyvenhetes van a kezében. 
- Aha - hunyorított  Eve az alakra. Sokkal drámaibbnak  találta, mint  a  fotón  vagy  filmen  látott 
anyagokat.  - Abban a korszakban nagyon  népszerű 
fegyvere volt a bandáknak és a drogdílereknek. 
- Támadófegyver -  mormogott  Roarke.  - Arra 
tervezték, hogy  ölni lehessen vele. Ha bekapcsolom a 
rendszert, és az ellenfele  eltalálja, könnyű elektromos 
ütést érez. Ez sokkal kellemesebb, mint egy lövedék 
becsapódása. Kipróbálja? 
- Előbb inkább maga. 
- Rendben - kapcsolta  be a gépet Roarke.  A hologram előrelendült és felemelte a fegyverét. A hangeffektusokat keltő  berendezések is azonnal életre keltek. 
A  dübörgés  hallatán Eve hátrált egy lépést. Utcazaj, elkiáltott  káromkodások, és a  tűzharc  gyorsan 
ismétlődő, félelmetes robbanásai töltötték meg a tudatát. 
Leesett  állal  figyelte  a  rohamozó alakot, mintha 
igazi vér fröccsent volna belőle. A széles mellkas szinte 
szétrobbant, amikor a férfi hátravetődött. A fegyver kicsúszott a kezei közül. Majd mindkét hologram elenyészett. 
- Jézusom. 
Roarke kissé  meglepve eresztette  le  a  fegyverét. 
Úgy érezte magát, mint  egy kölyök,  aki társai előtt 
kérkedik a tudásával. 
- Nem igazán  lehetne megállapítani,  hogy egy 
ilyen kis játékszer mit képes művelni az emberi testtel, 
ha a kép nem lenne ennyire realisztikus. 
- Felteszem, nem  - nyelt egy nagyot  Eve. - Eltalálta? 
- Most nem. Persze szemtől szemben,  amikor nem 
figyel az ember másra, csak az ellenfelére,  nem túl nehéz megnyerni a menetet. 
Roarke megnyomott egy sor gombot, mire a fegyveres visszatért, készen arra, hogy újra támadjon. Eve 
meglátása szerint Roarke olyan könnyedén vett fel tüzelőállást, mint  egy veterán zsaru. Vagy hogy az előbb 
elhangzottakat idézze, mint egy bandita. 
A hologram hirtelen támadásba lendült, és amint 
Roarke tüzelt, újabb vetített alakok tűntek fel a színen. 
Egy férfi, kezében valamiféle rövid és gonosz  csillogású 
fegyverrel, egy vigyorgó nő valami széles öblű pisztolylyal - .44-es Magnum, ismerte fel Eve -, valamint egy 
halálra rémült, labdázó kisgyerek. 
Felvillantak  és  tüzeltek, átkozódtak, sikítottak és 
véreztek.  Amikor  az egész véget ért, csak  a zokogó 
gyerek maradt a játéktér közepén. 
- Sokkal nehezebb a véletlenszerűen  összeválogatott ellenfeleket legyőzni  -  magyarázta  Roarke. 
Elkapta a vállamat. 
-  Micsoda? - pislogott Eve, és megint a férfi került 
a figyelme középpontjába. - A vállát? 
-Ne aggódj, darling - vigyorgott rá Roarke. 
Csontot nem ért. 
Eve  vére a fülében dobolt. Magának is alig merte 
bevallani, milyen nevetségesen reagált. 
- Pokoli játék ez, Roarke. Igazi móka és kacagás. 
Gyakran játszik? 
- Hébe-hóba. Felkészült? 
Eve arra  gondolt, hogy ha  a  virtuális valósággal 
meg tudott birkózni, akkor ez sem okoz majd neki nehézséget. 
- Igen. Futtasson le még  egy  véletlenszerű támadást. 
- Pontosan ezt vártam magától, hadnagy - választotta ki Roarke a megfelelő lőszert, és megtöltötte  a 
fegyvert. - Egyből bele a közepébe. De először fusson 
egy próbakört. 
Egy  szabályos  céltábla jelent meg  a  távolban. 
Roarke Eve mögé lépett, és a kezébe nyomta a .38-ast, 
de nem engedte el. Arcát Eve arcához érintette. 
- Céloznia kell, mert itt nincs hő- és mozgásérzékelő, mint a maga fegyverén - emelte fel Eve kezét, amíg 
az véleménye szerint megfelelő helyzetbe nem került. 
Amikor készen áll,  meg kell húzni a ravaszt, nem pedig  benyomni. Egy kicsit  rúg. Nem olyan sima és 
csendes, mint egy lézer. 
- Ezt már tudom - morgott Eve. Nem kellett volna sértésnek vennie a férfi érintését, testének a közelségét,  az illatát. - Ne  erőltessen. 
Roarke elfordította a fejét, de csak annyira, hogy 
ajkai hozzáérjenek Eve fülcimpájához.  Érintetlen volt, 
fülbevalónak a nyomát  sem  látta rajta,  mintha  egy 
gyerek fülét nézte volna. 
- Tudom. De keményebben kell állnia,  mint gondolta volna. Az ember a lövés pillanatában ösztönösen 
hátralép. Ne tegye. 
- Nem fogok hátralépni - és hogy tegyen egy próbát,  meghúzta a ravaszt. A keze remegett, és ez idegesítette. Újra tüzelt,  és amikor harmadjára is próbálkozott, már csak pár centivel hibázta el a céltábla közepét. 
- Krisztusom, ugye maga is érezte? - rántotta meg 
a vállát, és megbűvölten figyelte, ahogy a kezében tartott fegyver mozdítja a karját. 
- Ez sokkal meghittebbé teszi. Magának jó szeme 
van - jelentette ki  Roarke elismerően,  de hangja továbbra is szelíd maradt. - Persze más dolog céltáblára 
lőni,  és más egy emberi testre. Még akkor is, ha csak 
hologram. 
Kihívás, jegyezte meg magában Eve. Mindenesetre 
felkészült rá. 
- Hányat tudok még ezzel lőni? 
- Majd teletöltjük - programozott be Roarke egy 
sorozatot.  Kíváncsiságból,  és  el kellett ismernie, kissé 
az egoizmusát is követve, nehezet választott Eve-nek. 
Felkészült? 
Eve oldalt  villantotta a tekintetét, és tüzelőállást 
vett fel. 
- Felkészültem. 
Az első kép egy öregasszonyt ábrázolt, aki mindkét 
kezében nehéz  bevásárlószatyrokat  cipelt.  Eve  már 
majdnem fejbe  lőtte,  amikor megálljt tudott parancsolni az ujjainak. Bal felől valami mozdult, és Eve-nek 
még azelőtt sikerült  lelőnie az útonállót, hogy az leüthette volna a kezében tartott hajlított vascsővel a mamókát. A bal csípőjét érő apró szúrásra megperdült, és 
szembetalálta magát egy  kövér alakkal, aki éppen 
olyan fegyvert tartott a kezében, mint ő. 
Ezek után villámgyorsan peregtek az események. 
Roarke elbűvölten figyelte. Azon  ámult, hogy Eve 
nem lépett hátra. A  tekintete is hűvös maradt. Zsaruszemek. Tudta, hogy a nőben most tombol az adrenalin,  és a pulzusszáma is megugrott. Gyorsan  mozgott, 
de olyan kecsesen és előre kiszámítottan, hogy Roarkenak az volt  az érzése, egy jól koreografált  táncot lát. 
És  rádöbbent, annyira  akarja  ezt  a  nőt, hogy a 
gyomra is beleremeg. Halálosan akarja. 
- Kétszer eltaláltak - mondta Eve inkább magának, mint Roarke-nak. Saját maga szedte  ki az üres 
hüvelyeket, és töltötte újra  a tárat. - Egyszer a csípőmet, egyszer pedig a hasamat. Megöltek vagy súlyosan 
megsebesítettek volna. Nézzünk egy másikat. 
Roarke engedelmeskedett, majd zsebre dugott kézzel figyelte az előadást. 
Amikor Eve végzett, megkérte, hogy hadd próbálja 
ki a svájci modellt is. Úgy  találta, ennek a súlya és a 
reakciója jobban illik  hozzá.  Határozottan  jobbnak 
érezte, mint a  revolvert.  Gyorsabb,  sokkal érzékenyebb, nagyobb a tűzereje,  és  az újratöltés is másodpercek alatt elvégezhető. 
Egyik sem illett olyan jól a kezébe, mint a lézere, 
mégis  egyszerre  találta őket primitívnek és halálosan 
eredményesnek. 
És az általuk okozott  sebek, a tépett hús, a spriccelő vér a halált rémisztő színjátékká változtatták. 
- Eltalálták? - érdeklődött Roarke. 
Habár a hologramok már eltűntek. Eve még mindig mereven bámulta a falat, és a képek utóhatása ott 
vibrált az agyában. 
- Nem. Megúsztam.  Hogy mit művel egy lövedék 
az emberi testtel... - mondta lágyan, és leeresztette a 
fegyvert. - Régen ilyeneket használtak... napról napra 
ezzel  kellett szembenézni, miközben tudja az ember, 
mire képes  egy golyó.  Hogy  lehet  ezzel  együtt élni 
anélkül - csodálkozott -, hogy meg ne tébolyodna az 
ember? 
- Maga  képes lenne rá - vette le Roarke a fül- és 
szemvédőjét. - A lelkiismeret és a szakmai elhivatottság nem  egyenlő  a  gyávasággal. Túlesett a  Vizsgálaton. Nem vált az előnyére, de már túlvan rajta. 
Eve óvatosan  letette a védőfelszerelését a másik 
mellé. 
- Honnan tudja? 
- Hogy honnan  tudom, hogy ma járt a  Vizsgálaton?  Vannak  kapcsolataim.  Honnan tudom,  hogy 
hátránya  származott belőle? - fogta meg Eve állát. 
Látom rragán - mondta lágyan.  - A szíve és az esze ellentétbe kerültek egymással. Nem hinném, hogy már 
felismerte volna, de  éppen ettől olyan jó rendőr, mint 
amilyen. És ettől olyan csábító. 
- Nem akartam  elcsábítani.  Csak azt a férfit keresem, aki ért azokhoz a fegyverekhez, amiket az imént 
használtam nem azért  használja őket, hogy  védekezzen, hanem csak puszta szórakozásból - nézett egyenesen Roarke szemébe. - De nem maga az. 
- Valóban nem én vagyok. 
- De tud valamit. 
Hüvelykujjával megcirógatta  Eve  állát,  mielőtt 
hagyta volna lehullani a kezét. 
-Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy  tudok - lépett az  asztalhoz, és kiöntötte a kávét. - Huszadik századi fegyverek, huszadik századi bűntények 
huszadik századi indítékokkal? - villantotta Eve felé a 
tekintetét. - Ennyit tudok hozzátenni. 
- Ez egy nagyon egyszerű következtetés. 
- De vallja be,  hadnagy, nem szokott néha játszani 
a történelemmel? Vagy ehhez túl erősen bele van  betonozva a  mába? 
Régebben Eve  is  feltette magának ugyanezt a kérdést, és sokat tanult a válaszból. 
- Rugalmas vagyok. 
- Nem. Viszont furfangos. Bárki is ölte meg Sharont, alaposan  ismerte, de legalábbis  hatással  volt rá a 
huszadik század. Lehet, hogy annak  a  korszaknak a 
megszállottja - húzta fel gúnyosan a szemöldökét. 
Nekem is megvan a megfelelő tudásom a múlt bizonyos részeiről, és ez a tudás kétségtelenül nagy hatást 
gyakorolt rám. Hogy megszállott lennék? - vont  vállat. - Ezt már magának kell eldöntenie. 
- Már dolgozom rajta. 
- Ebben biztos vagyok. Gyerünk, vegyük elő a régi, jól  bevált módszereket. Semmi  komputer, semmi 
technikai analízis. Először vizsgáljuk meg az áldozatot. 
Azt feltételezi, hogy Sharon zsaroló volt. Ebben nem is 
téved.  Dühös asszony volt, bizalmatlan, és hataloméhes. És arra vágyott, hogy szeressék. 
- Ezt  abból találta ki, hogy kétszer is találkozott 
vele? 
- Abból - nyújtotta át Roarke Eve-nek a kávéját. 
És abból, hogy beszéltem olyanokkal, akik jól ismerték. A barátai és az  üzlettársai borzalmasan energetikusnak, noha fölöttébb titokzatosnak tartották. Olyan 
nőnek, aki elhagyta a családját, habár gyakran gondolt 
rájuk. Szeretetre vágyott, mégis állandóan hűtlen volt. 
Azt hiszem, megegyeznek a céljaink. 
- Magának csak  ne legyenek céljai egy  rendőrségi 
nyomozással! - ugrott fel Eve. 
- Beth és Richárd a barátaim. Én pedig komolyan 
veszem a barátságot.  Nagyon fáj nekik a lányuk elvesztése. Én pedig nem szeretném látni, hogy Beth önmagát okolja a történtekért. 
Eve visszaemlékezett Beth ideges  tekintetére,  ami 
olyan volt, akár az űzött vadnak. 
- Rendben.  Elfogadom  az  érveit.  Kivel beszélt 
még? 
- Barátokkal, mint ahogy  azt már említettem, valamint ismerősökkel és  üzlettársakkal - tolta félre a 
csészéjét,  és folytatta. - Ugye, milyen különös, hogy 
mennyi különböző nézet és vélemény születhet ugyanarról a nőről? Kérdezze ezt, és azt fogja hallani, hogy 
Sharon hűséges és nagylelkű volt.  Ezzel szemben  egy 
másik ismerőse bosszúszomjasnak  és számítónak  tartotta. Egy harmadik azt mondaná, hogy a partik megszállottja volt, mialatt a negyedik közölné, hogy szerette a  csendes, magányos estéket.  A mi  kis Sharonunk 
mintha állandóan csak szerepeket játszott volna. 
- Különböző embereknek különböző arcokat mutatott. Ez elég megszokott. 
- De melyik arca, vagy melyik szerepe ölte meg? 
vett elő Roarke egy cigarettát, és rágyújtott. - Zsarolás 
- eresztett a levegőbe  elgondolkodva egy füstfelhőt. 
Biztos remek volt benne.  Szeretett  sármosan mosolyogva kést döfni az emberek hátába. 
- Magára is mosolygott. 
- Méghozzá pazarul - villantotta fel Roarke ismét 
nemtörődöm mosolyát. - De nem akartuk megbeszélni egymással a szexuális életünket. Még ha  nem lett 
volna az  egyik  barátom  lánya, és profi, akkor sem 
közeledhetett volna így felém. A másféle nőket jobban 
szeretem - merengett  el, miközben tekintetét Eve-en 
nyugtatta. - Vagyis eddig azt hittem. Még nem találtam ki, hogy egy ilyen érzelmes, hajszolt és tüskés nő 
miért is tetszik nekem. 
Eve töltött magának egy újabb adag kávét, és a 
csésze fölött Roarke arcát nézte. 
- Ez hízelgő. 
- Nem annak szántam. Habár ha találna  egy jobb 
fodrászt, és nem  akarna ennyire átlagosan  kinézni, 
meglepő lenne az eredmény. 
- Nincs sem fodrászom, sem pedig időm arra, hogy 
törődjek a kinézetemmel - legfőképpen pedig, tette 
hozzá magában, nem vagyok hajlandó ezt megvitatni. 
- Folytassuk a beszélgetést. Ha Sharon DeBlasst olyasvalaki ölte meg, akit megzsarolt, miért folytatta a sort 
Lola Starral? 
- Itt a gond, igaz?  - szívott egyet elgondolkodva a 
cigarettáján Roarke.  -  Látszólag a foglalkozásukon kívül semmi  közös nem  volt bennük. Kétséges, hogy ismerték egymást, vagy lett volna egy közös személy a 
vendégkörükben. Úgy tűnik, mégis akadt valaki, aki 
mindkettejüket ismerte. 
- Aki mindkettejüket  kiválasztotta. 
- Egyre jobban belejön  - emelte meg  Roarke az 
egyik szemöldökét. 
- Mit értett azon, amikor azt mondta, hogy fogalmam sincs, mibe mászom  bele? 
Roarke habozott, de olyan rövid ideig,  és annyira 
igyekezett  titkolni, hogy  alig lehetett észrevenni ezt a 
pillanatnyi tétovázást. 
-Nem vagyok benne biztos,  felfogta-e, mekkora 
hatalom összpontosul  DeBlass  kezében.  És  élni is fog 
vele, különösen az unokáján esett sérelem után.  Az elnöki székbe akar kerülni, hogy onnan formálhassa át az 
egész ország erkölcsi értékrendjét. 
-Azt akarja ezzel mondani,  hogy Sharon halálát 
alárendeli a politikai céljainak? De hogyan? 
Roarke elnyomta a cigarettáját. 
- A társadalom áldozatának állítja majd  be az unokáját, aki abba halt bele,  hogy pénzért feküdt le a férfiakkal. Hogy lehet rá képes egy világ,  amely elismeri 
a legális prostitúciót, a teljes  körű születésszabályozást, 
a  szexuális  szabadságot,  hogy fütyül a következményekre? 
Eve szívesen vitatkozott  volna, de ehelyett  csak a 
fejét rázta. 
- DeBlass a fegyverviselést korlátozó törvényt is el 
akarja törölni. Az unokáját pedig egy jelenleg törvénytelen fegyverrel lőtték le. 
- Ami még sokkal alattomosabbá teszi ezt az egészet. Vajon meg tudta volna védeni magát, ha nála is 
lett volna fegyver?  - és amikor  Eve tiltakozni akart 
volna, megrázta a fejét. - Ebben azt esetben nem a válasz számít, hanem maga a kérdés. Hogy megfeledkeztünk-e az őseinkről és az alapelvekről, melyeket az ország alapítói hagyományoztak ránk?  A fegyverviselés 
alapvető emberi jog.  Egy nőt  meggyilkoltak a saját 
otthonában, a saját ágyában.  A szexuális szabadság és 
védtelenség áldozatává vált. Ez nem más, mint hatalmas morális hanyatlás. 
Felállt és kikapcsolta az irányítópultot. 
- Ó, maga azzal érvel, hogy egy gyilkosság, amit 
lőfegyverrel követtek el, gyakoribb volt, amikor bárki 
alanyi  jogon vehetett  fegyvert,  de ezt a kérdést meg 
sem fogják hallani. A konzervatív párt teret nyer majd, 
és DeBlass áll az élére. 
Figyelte, hogy emészti Eve a hallottakat, miközben 
újabb csésze kávét töltött. 
- Nem jutott még az eszébe, hogy jobban szeretné, 
ha a gyilkos személye ismeretlen maradna? 
- Miért akarna ilyet? - nézett föl  Eve meglepetten. 
- A személyes érintettsége mellett ez  nem adna még 
hatásosabb érveket a kezébe? íme, itt az alantas, erkölcstelen söpredék,  aki meggyilkolta  az  én szegény, 
védtelen, félrevezetett unokámat. 
- Ez kockázatos,  nem? Lehet,  hogy a gyilkos  jó 
kiállású, a társadalom oszlopos  tagja, akit szintén félrevezettek. De ennek ellenére kell egy bűnbak. 
Várt  egy pillanatig,  amíg Eve  végiggondolta a 
hallottakat. 
- Maga szerint ki  intézte el, hogy  az ügy kellős közepén kelljen vizsgálatra mennie? Ki figyeli minden lépését, és ki ellenőriz minden eredményt, amit elért ebben a nyomozásban? Ki ássa bele magát a maga családi 
hátterébe, a magánéletébe éppúgy, mint a hivatalosba? 
Eve remegve tette le a csészét. 
- Gyanítottam, hogy DeBlass nyomására rendelték 
el a vizsgálatot. Vagy a személyemben nem bízik, vagy 
abban, hogy szakszerűen vezetem ezt a nyomozást. És 
egy kopót eresztett a  nyomunkba, amikor Feeneyjel 
Kelet-Washingtonban jártunk - vett egy nagy levegőt.  -  Honnan veszi, hogy áskálódik? Csak nem magából indul ki? 
Roarke nem törődött sem Eve  vádló  tekintetével, 
sem  a  szemében megvillanó  haraggal. Jobban tetszett 
neki, mint az aggodalom, ami addig ült bennük. 
- Nem, mert miközben magát figyeltette, én őt figyeltettem. Úgy véltem, sokkal érdekesebb lesz magáról megtudni mindent,  ha időt nem kímélve egyenesen 
a forráshoz fordulok, mint a jelentéseit olvasgatva. 
Közelebb lépett, és finoman megsimította Eve kócos haját. 
-Tekintettel  vagyok  azoknak  a  magánéletére, 
akikkel törődöm.  És én törődöm magával, Eve. Nem 
egészen tudom, miért, de kihoz belőlem valamit. 
Amikor Eve próbált hátrálni, Roarke ujjai összeszorultak. 
- Belefáradtam abba, hogy ha kettesben töltünk 
pár percet, úgy intézi a dolgokat, hogy közénk álljon 
egy gyilkosság. 
- Azért,  mert  valóban  egy gyilkosság áll közöttünk. 
- Nem. Ha valami, akkor az hozott össze minket. 
Ez lenne a baj? Nem tud más lenni, csak Dallas hadnagy? 
- Én Dallas hadnagy vagyok. 
- Akkor nekem pont maga kell - és Roarke szemei 
elsötétültek a hirtelen rátörő vágytól. Olyan csalódást 
érzett, hogy  könyörögni kezdett.  - Dallas hadnagy 
nem fél tőlem, de Eve igen. 
A kávé megélesítette Eve érzékeit. 
- Én nem félek magától, Roarke. 
- Valóban? - húzódott közelebb a férfi, és Eve inge 
varrásával kezdett játszani.  - Mit gondol,  mi fog történni, ha átlépi azt a bizonyos határvonalat? 
- Túl sok minden - suttogta Eve. - De nem elég 
sok. A sze számomra nem elsődleges. Csak felizgat. 
Roarke szemében vidám szikrák gyúltak. 
- A fenébe is,  igaza  van.  Főleg, ha jól csinálják. 
Nem lenne itt az ideje, hogy tartson egy bemutatót? 
Eve megragadta a férfi  karját, de abban már nem 
volt biztos, hogy el akarja tolni magától, vagy közelebb 
vonni. 
- Hibát követünk el. 
- Akkor egyből hibázzunk nagyot - motyogta, mielőtt szájával Eve szájára tapadt volna. 
A nő közelebb húzódott. 
Karjait Roarke köré fonta, ujjaival beletúrt a hajába. Testével szorosan hozzásimult, és  megremegett  a 
csóktól, ahogy az egyre keményebbé,  csaknem brutálissá vált. Tűz lobbant a centrumában. 
Roarke gyors kezei már lerántották az ingét, és  a 
bőrét keresték. Válaszként ő is a férfi testét  simogatta a 
selymen keresztül 
Mintegy álomképben, látta magát, ahogy a padlóra dönti Eve-t, ráveti magát, miközben a nő sikolya 
puskalövésként visszhangzik a szobában. Gyors volt és 
erőszakos. És már véget is ért. 
Remegő lélegzettel lökte hátra magát. Eve elpirult, 
az ajka megduzzadt. Roarke elszakította ingét a vállánál. 
A szoba megtelt erőszakkal, a puskapor szaga még 
ott  lebegett a levegőben, és a fegyverek is csak karnyújtásnyira hevertek tőlük. 
- Ne itt - Roarke félig vitte, félig rángatta Eve-t a 
lift  felé.  Éppen  akkor dobta félre a szakadt ingujjat, 
amikor az ajtó kinyílt. Miközben becsukódott, Roarke 
a felvonó hátsó falához lökte a nőt, és ügyetlenül matatni kezdett a pisztolytáskájával. - Vedd le ezt a vacakot. Vedd le. 
Eve lecsapott a kioldóra,  és egy kézzel tartotta a 
pisztolytáskát, míg a másikkal Roarke gombjait próbálta kigombolni. 
- Miért van rajtad ilyen sok ruha? 
-Legközelebb már nem  lesz -  tépte  le Eve-ről 
Roarke az inget, és félredobta.  Alatta  a nő vékony, 
szinte  csak jelképes  alsóneműt viselt, ami láttatni engedte  apró,  kemény  melleit és merev  mellbimbóit. 
Megsimogatta,  és figyelte, hogy fénylik fel érintése 
nyomán Eve szeme. 
- Hol szereted, ha simogatnak? 
- Nagyon jól csinálod - és egyik kezével meg kellett támaszkodnia az oldalfalban,  nehogy elessen. 
Amikor az ajtó megint kinyílt, eggyé olvadva léptek ki rajta. Roarke Eve  nyakát csókolta, aki hagyta, 
hogy a pisztolytáskája és a retikülje a földre essen. 
Egy futó pillantást vetett a szobára: széles ablakok, 
tükrök és lágy színű falak tárultak a szeme elé. Virágillat csapta meg,  és érezte a szőnyeget a lába alatt. Miközben Roarke  nadrágját igyekezett lehúzni, az ágyat 
is észrevette. 
- Szent Isten. 
Hatalmas, éjkék huzatú, faragott ágy állt a szobában egy emelvényen, a boltíves  ablak előtt. Szemben 
vele, egy szürkészöld kandallóban pattogva égtek a fahasábok. 
- Itt alszol? 
- Ma éjjel nem akarok aludni. 
Nem hagyta, hogy Eve kibámészkodj a magát: felvonszolta két lépcsőn az emelvényre, és az ágyra lökte. 
- Hétkor fel kell vennem a szolgálatot. 
- Pofa be, hadnagy. 
- Oké. 
Félig nevetve a férfi felé fordult, és keményen szájon csókolta. Olyan energiák tomboltak benne,  hogy 
Eve nemtudott elég gyorsan mozdulni, kezei lassúak 
voltak ahhoz, hogy kielégítse az étvágyát. 
Lerúgta a cipőjét, és hagyta, hogy a férfi lehámozza 
róla  a farmert. Hullámokban tört rá a vágy, amikor 
meghallotta Roarke nyögését. Hosszú idő elmúlt már 
azóta, hogy utoljára maga mellett érezte volna egy férfi 
testének a melegét. És már maga is régen érezte, hogy 
szüksége lenne valakire. 
Hirtelen rátört a menekülési vágy.  Nem  volt már 
rajta ruha, és megnyugtatta az érzés, hogy lábait a férfi 
dereka köré fonhatta. De Roarke pozíciót váltott, Eve 
gyenge tiltakozását pedig csókkal fojtotta el. 
- Hová sietsz?  - dünnyögte,  és egyik keze Eve 
mellére siklott. Figyelte a nő arcát, miközben  ujjaival a 
mellbimbót masszírozta.  - Még nem is néztelek meg 
magamnak. 
- Akarlak. 
- Tudom - emelte magához Eve-t, és a vállától a 
combjáig végigsimogatta. Ágyéka lüktetett  a beletolult vértől. - Hosszú, karcsú... - masszírozta óvatosan 
Eve melleit. - Apró. Kényes. Ki hinné? 
- Azt akarom, hogy belém hatolj. 
- Csak  az kell, hogy legyen benned valami - morogta Roarke. 
- A fenébe - kezdte Eve, majd felsóhajtott, amikor 
a férfi a mellére borult, és csókolni kezdte. 
Olyan finoman szopogatta, hogy  először kínszenvedésnek érezte, és vergődni kezdett, majd gyorsabban 
és erősebben, hogy alig tudta visszafojtani a sikolyát. 
Közben Roarke folyamatosan  simogatta, felgyújtva ezzel a vágy apró tüzeit. 
Nem  olyan volt, mint régen, másokkal. Amikor le 
akart feküdni valakivel, maga az aktus gyors volt, egyszerű, és csak az alapvető igényeit elégítette ki. De ez a 
mostani az érzelmeit is felkorbácsolta. 
Küzdött, hogy kiszabadítsa a kettejük közé szorult 
kezeit, legalább az egyiket. Meg akarta érinteni a férfit 
ott, ahol az keményen nekifeszült a testének. Pánik söpört végig rajta, amikor Roarke összefogta a csuklóit, 
és a feje fölé emelte. 
-Ne. 
A férfi reflexszerűen majdnem elengedte, de akkor 
meglátta  Eve szemeit. A pánik, talán félelem mellett 
ott volt a  vágy is. 
- Nem lehet mindig nálad az irányítás, Eve. 
És miközben beszélt, folyamatosan simogatta a nő 
combját.  Eve remegett, szemei révülten meredtek  a 
semmibe,  amikor Roarke a térdhajlatát cirógatta. 
- Ne - szólt rá ismét, és levegő után kapkodott. 
- Mit  ne? Ne  keressem meg  a gyengédet,  és ne 
használjam ki? - cirógatta meg kísérletképpen a nő érzékeny bőrét. Eve már zihált, miközben próbálta lelökni magáról. 
- Úgy tűnik, már késő -  morogta Roarke. - Szeretkezni akarsz, de nem bízol a partneredben? - kezdte 
lassan végigcsókolni Eve torkát, és addig folytatta, míg 
a nő teste  remegni nem kezdett alatta,  mint egy lecsupaszított vezeték. - Ahhoz nincs szükséged másra. Ma 
éjjelre viszont itt vagyok. Olyan sok gyönyört akarok 
adni neked, amennyit csak tudok. 
- Nem lehet - feszült neki a férfinek, ellenállt, de 
minden kétségbeesett mozdulat újabb gyönyörrel töltötte el. 
- Gyerünk -  Roarke annyira kívánta, hogy  szinte 
beleőrült.  Az, hogy  Eve küzd ellene,  bosszantotta és 
felajzotta egyszerre. 
- Nem lehet. 
- Azt  akarom, hogy élvezd, és látni akarom, hogy 
megtörténik - csúszott fölé Roarke, hogy érezte a nő 
testének minden  rezdülését. Arcuk ismét közel  került 
egymáshoz. A férfi kezét gyengéden odanyomta az Eve 
combjai közti dombocskához. 
- Te gazember. Nem lehet - sziszegte a nő. 
- Hazug - suttogta a férfi,  majd egyik  ujját belecsúsztatta a nőbe. Együtt nyögtek fel, és Roarke érezte, 
hogy Eve szoros,  forró és nedves. Magához  ragadta az 
irányítást, és  csak Eve arcát nézte, hogy változik a pánik döbbenetté,  majd a döbbenet tehetetlen kétségbeeséssé. 
Eve érezte, hogy benedvesedik,  próbált ellenállni, 
de Roarke túl erős volt. Sikoltást hallott, majd teste 
megremegett. Egy pillanatig dühös feszültséget  érzett, 
majd a gyönyör szigonya döfte keresztül a testét élesen, 
forrón. Kábultan, zavarodottan ernyedt el. 
Roarke megvadult. 
Térdre rántotta a nőt, hogy a feje erősen a vallanak 
ütődött. 
-Újra - követelőzött, miközben  a  hajánál fogva 
hátrarántotta a fejét, és megcsókolta. - Újra, hogy a 
franc essen bele. 
- Igen - és minden olyan  gyorsan történt. Belülről 
marcangolta  a vágy. Kezei szabadon bolyongtak a férfi 
bőrén, teste ívben megfeszült, így Roarke ajkai  azt, és 
úgy  kaptak, amit és ahogy akartak. 
Eve  következő orgazmusa karomként csapott le 
Roarke-ra. Vicsorogva a hátára fordította a nőt, megemelte a csípőjét, és belehatolt. Eve úgy zárta magába, 
mint egy forró, falánk ököl. 
Körmei  összekaristolták Roarke  hátát, a  csípője 
úgy járt, mint egy dugattyú.  És amikor keze gyengéden végigsimított megizzadt vállain,  Roarke is elélvezett. 
Tizenegyedik fejezet 
Eve hosszú ideig egy szót sem szólt. Valójában nem is 
volt mit mondania. Teljesen nyilvánvalóan hibázott. És 
a következményekért fizetnie kell. 
Minden méltóságát össze kellett szednie, hogy felkeljen és távozzon. 
- Mennem kell - jelentette be,  és undorodva fintorgott, amikor arra gondolt, hogy honnan fogja összeszedni a ruháit. 
- Nem hiszem -  felelt Roarke.  Hangja egyszerre 
volt lusta, magabiztos és bosszús. Amikor Eve kezdett 
kimászni az ágyból, utánanyúlt,  megragadta a karját, 
és kibillentette  az egyensúlyából, hogy hanyatt esett, 
vissza az ágyra. 
- Nézd, a szórakozás az csak szórakozás. 
- Természetesen. De nem  tudom, hogy nevezhetném-e  szórakozásnak azt,  ami itt történt.  Ahhoz túl 
heves volt. Még nem végeztem veled, hadnagy  - és 
amikor Eve haragosan összevonta a szemöldökét,  rávigyorgott. - Remek, éppen azt akartam, hogy... 
Elakadt a szava és a lélegzete, amikor Eve könyöke 
a gyomrába csapódott, és a nő szempillantás alatt fölébe kerekedett.  A következő pillanatban  már  Roarke 
légcsövét nyomta. 
- Figyelj, haver. Akkor jövök, és megyek,  amikor 
nekem tetszik, szóval hátrább az agarakkal. 
Roarke megadóan felemelte két tenyerét,  mint 
egy-egy fehér zászlócskát. De amikor Eve kissé visszahúzta a könyökét, rugóként pattant fel. 
- Egy tiszt megtámadásáért egytől öt évig terjedő 
börtönbüntetés jár, Roarke.  Börtön, nem pedig  kényelmes házi őrizet. 
- Nincs rajtad jelvény. Sem bármi más, ami azonosítana - csípett bele barátságosan Roarke Eve állába. 
Ezt majd írd bele a jelentésedbe. 
Ennyit a méltóságról, gondolta magában Eve. 
- Nem akarok verekedni veled - és örömmel konstatálta,  hogy a hangja nyugodt, majdhogynem higgadt. - Egyszerűen csak el kell mennem. 
Roarke megfordult, odabújt  Eve-hez,  és figyelte, 
ahogy félig lehunyja a szemét, miközben ismét belehatolt. 
- Ne. Nyisd ki a szemed - suttogta. 
Ahogy Roarke-ra nézett, nem  tudott  ellenállni  a 
gyönyör rátörő hullámainak. A férfi most lassan fogott 
az aktushoz, hosszú, mély lökéseivel egyre jobban lelkesítve a nőt. 
Lélegzete egyre gyorsult és zavarosabbá vált. Csak 
a férfi arcát látta maga előtt, csak a testét érezte, ahogy 
lágyan  beléfolyik,  és fáradhatatlan  mozgását,  amitől 
úgy öntötte  el a kéj, mint az olvasztott arany. 
Roarke körülölelte a csípőjével, miközben ujjaik öszszekapcsolódtak. Eve érezte, hogy a férfi teste megfeszül, majd a hajába temeti a fejét. Aztán elhevertek egymás  mellett, összegabalyodva, mozdulatlanul. Roarke 
elfordította a fejét, és halántékon csókolta Eve-t. 
- Maradj - súgta a fülébe. - Kérlek. 
- Maradok - hunyta le Eve a szemét. - Hát persze 
hogy maradok. 
Nem aludtak.  Eve-t nem is annyira a kimerültség, 
mint a zavar rohanta meg, amikor kora reggel belépett 
Roarke  zuhanyzójába. 
Nem szokott hozzá, hogy az egész éjszakát férfiakkal töltse. A szexet mindig is egyszerűnek, őszintének, 
és igen, személytelennek tartotta. Mégis itt volt még, 
hiába múlt el a reggel, és hagyta, hogy végigverje testét a zuhanyból áradó forró vízsugár. A fürdés előtt pedig órákon  keresztül engedte,  hogy  a férfi gondjaiba 
vegye a testét. Engedte,  hogy megrohamozza és meghódítsa olyan részeit is, amelyeket eddig bevehetetlennek gondglt. 
Próbált  megbánást tanúsítani. Fontosnak tartotta, 
hogy  felismerje  a  hibáit, és tovább lépjen rajtuk. De 
nehezére esett, hogy megbánja azt, ami ekkora élvezetet okozott neki, amitől érezte, hogy életre kel a teste. 
-Jól néz ki vizesen, hadnagy. 
Eve elfordította a fejét, és látta, hogy Roarke belép 
az ide-oda csapdosó vízsugarak közé. 
- Azt hiszem, kölcsön kell kérnem egy inget. 
- Majd keresünk egyet -  nyomott le Roarke  egy 
dudort a csempékkel borított falon,  majd tenyerében 
fogta fel az előcsorgó, áttetsző folyadékot. 
- Mire készül? 
- Meg akarom mosni a haját - dünnyögte Roarke, 
és  elkezdte belemasszírozni  a  sampont  Eve rövidre 
nyírt, átázott tincsei közé. - Élvezem a szappanom illatát a bőrén - mosolyodott el. - Maga elbűvölő nő, Eve. 
Itt állunk vizesen, pucéran, kimerülten egy emlékezetes éjszakától, és mégis olyan  hűvös, gyanakvó tekintettel méreget, hogy csak na. 
- Maga egy gyanús alak, Roarke. 
- Ezt bóknak  veszem - hajolt előre a férfi, hogy 
megharapja Eve szája sarkát,  miközben  a testükön 
szétterülő vízsugár a szívverésük ütemére lüktetni kezdett. - Áruld el, mire gondoltál, amikor először szeretkeztünk, és azt hajtogattad, nem tehetem. 
Roarke hátrahajtotta Eve fejét, aki becsukta a szemét, nehogy belefolyjon a sampon. 
- Nem emlékszem már mindenre, amit mondtam. 
-Dehogynem  - eresztett ki  Roarke egy  másik 
csapból egy adag szappant, aminek erdőillata volt, és 
miközben Eve arcát figyelte, beszappanozta a vállát, a 
hátát, majd a melleit. - Még soha nem volt orgazmusod? 
- Dehogynem - de valójában mindig is úgy tekintett az aktusra, mintha  kihúzta volna a dugót a felgyűlt stresszt  tartalmazó üvegből, nem  pedig úgy, 
mint  az  élet  értelmére.  - Önmagadnak hízelegsz, 
Roarke. 
- Valóban? - Vajon Eve nem  tudja, hogy azok a 
hűvös szemek, az a fal, amit a nő megpróbál romjaiból 
újra  felépíteni,  ellenállhatatlan  kihívást jelentenek 
számára? Nyilvánvaló,  hogy  nem, gondolta Roarke. 
Könnyedén meghúzta szappantól síkos mellbimbóit, és 
elmosolyodott, amikor  látta,  hogy a  nő levegő után 
kapkod. - Épp arra készülök,  hogy hízelegjek magamnak még egy kicsit. 
- Erre most nincs időm - tiltakozott gyorsan Eve, 
és azon vette észre magát, hogy hátával erősen a csempézett  falhoz lapult.  - Már az első is  hiba volt. Mennem kell. 
- Nem fog hosszú ideig tartani - súgta a férfi, és 
amikor maga felé emelte  Eve  csípőjét, érezte a hullámokban  rátörő vágyat.  - Nem volt  az hiba  először 
sem, és most sem lesz az. Meg kell, hogy kapjalak. 
Gyorsabban szedte a levegőt. Szinte elájult a vágytól, annyira kívánta Eve-t, és  csodálkozott, hogy az 
nem veszi  észre, mennyire kiszolgáltatta magát neki. 
És bosszantotta is a kialakult helyzet. 
- Kapaszkodj belém  - követelőzött Roarke  éles 
hangon. - A fenébe is, kapaszkodj belém! 
Eve már kapaszkodott is. Roarke belehatolt, felálló 
férfiasságával valósággal a falhoz szegezte. Eve tehetetlen, dühös  nyögése ott visszhangzott a falak  között. 
Gyűlölni  akarta a férfit, mert buja vágyainak az áldozatává tette. Ennek ellenére szorosan hozzásimult, és 
hagyta, hogy ismét elveszítse a fejét. 
Roarke egyik kezét a falba verve hevesen elélvezett, 
miközben azon igyekezett, hogy megőrizze kettejük 
egyensúly. Eve lassan lecsúszott a földre. Roarke  hirtelen dühbe gurult. Haragudott Eve-re, mert a nő anynyira nem értékelte, hogy  ennek fényében a szeretkezésük nem tűnt másnak, mint két vad üzekedésének. 
- Kerítek neked egy inget - mondta gyorsan, majd 
kilépett a zuhany alól. Lekapott egy törülközőt a tartóról, és egyedül hagyta Eve-t a gomolygó gőzben. 
Mialatt Eve öltözött - összeráncolta  a  szemöldökét, 
amikor érezte,  hogy a csupasz selyem  hozzáér a bőréhez -, már egy tálca várta a hálószobában, rajta kávéval. 
A fali képernyő halkan elcsacsogta a reggeli híreket, miközben a bal alsó sarokban egy  ablak a különösen érdekes  eseményeket sorolta.  Változott  a kép. 
A monitor egy nyitott újságot mutatott. Nem a Timest, 
sem pedig valamelyik New York-i lapot, döbbent rá 
Eve. Az újság japánnak tűnt. 
-Van még  időd  megreggelizni?  - kortyolt bele 
Roarke a kávéjába,  miközben képtelen volt minden figyelmét a reggel beözönlő adatokra fordítani. Élvezettel  szemlélte, hogy öltözködik Eve:  hogy  tétovázik, 
mielőtt bebújik az ingbe, hogy gombolja be gyors ujjmozdulatokkal, és csípője  hogy  kígyózik bele a  farmerébe. 
- Nem, koszi - pedig  még abban sem volt  biztos, 
hogy innen hová fog menni. Roarke egyszerűen megdugta a zuhany alatt, most pedig játssza a jól nevelt 
házigazdát. A derekára csatolta a pisztolytáskát, mielőtt elvette volna a csészéjét,  amibe a férfi már kitöltötte a kávét. 
- Tudja, hadnagy, maga úgy viseli a fegyvert, mint 
más nők az igazgyöngyöt. 
- De ez nem valami divatcikk. 
- Félreértettél. Sokaknak az ékszer annyira nélkülözhetetlen, mint a végtagjaik - hajtotta meg a fejét, és 
végigmérte Eve-t. - Az ing egy kicsit nagy, de azért jól 
áll. 
Eve  úgy gondolta, hogy semmi sem áll jól,  ami közel egyheti fizetésébe kerül. 
- Majd visszajuttatom  valahogy. 
- Maradt még belőle egy csomó - állt  föl  Roarke, 
és Eve-t ismét kihozta a sodrából, amikor ujjával cirógatni kezdte az állát. - Az imént nagyon goromba voltam. Elnézést kérek. 
Eve-t annyira váratlanul érte a halk bocsánatkérés, 
hogy egészen zavarba jött. 
- Felejtsd el - húzódott távolabb a férfitől, miközben az utolsó cseppig felhajtotta a kávéját, és félretolta 
a csészét. 
-Nem felejtem  el és te  sem fogod elfelejteni 
vonta Eve kezét a derekára. És semmi sem szolgálhatott volna nagyobb örömére, mint a nő szemében hirtelen fellobbanó gyanakvás. - Nem  fogsz  elfelejteni, 
Eve. Gondolni fogsz rám,  talán nem szeretettel, de 
azért sokszor jutok majd az eszedbe. 
- Egy gyilkossági ügy  kellős közepén állok, amiben 
maga is, hogy úgy mondjam, érdekelt. Biztos,  hogy az 
eszembe fog jutni. 
- Darling - kezdte Roarke, és figyelte, milyen bájosan ráncolja Eve  a szemöldökét.  - Most arra gondolsz, mit művelhetnék  veled. Szerencsétlen  módon néhány napig nem vagyok képes többre, mint magam elé 
képzelni. 
- Készülsz valahová? - szabadította ki magát Eve, 
és arrafelé nyújtotta a kezét, ahol reményei szerint a retiküljének kellett lennie. 
- Ott kell  lennem  az  előkészítő tárgyalásokon  a 
FreeStar Egyen, és személyesen találkoznom az igazgatótanács tagjaival.  Egy vagy két napig le leszek kötve, 
méghozzáméhány ezer mérföldre innen. 
Eve arca megrándult,  habár igyekezett, hogy ne 
látsszon az arcán a csalódás. 
- Aha, hallottam már,  hogy belemerültél az unatkozó gazdagok játszadozásába. 
A férfi erre csak mosolygott. 
- Ha végeztem, oda foglak vitetni. Át kell értékelned a véleményedet. De addig is kérném a teljes diszkrécióját, hadnagy. Ez a találkozó szigorúan titkos.  Még 
meg kell  erősítenünk az együttműködési szándékunkat, és a vetélytársainknak nem tetszene, ha megtudnák, hogy a fű alatt milyen gyorsak voltunk. Csak néhány  kulcsember  tudja, hogy pár napig nem leszek 
New Yorkban. 
- Akkor nekem miért mondtad el? - kérdezte Eve, 
miközben az ujjaival próbálta megfésülni a haját. 
- Minden bizonnyal azért, mert  téged is kulcsembernek tartalak - és miközben Eve zavartan töprengett 
ennek a  kijelentésnek az értelmén, Roarke  az ajtóhoz 
vezette. - Ha kapcsolatba akarsz velem lépni,  hívd 
Summersetet. Ő majd a segítségedre  lesz. 
- A komornyik? 
Roarke elmosolyodott,  miközben lefelé lépdeltek a 
lépcsőn. 
-Majd gondoskodni fog róla - mindössze ennyit 
szólt. - Körülbelül öt napig leszek távol, de legfeljebb 
egy hétig. Utána  ismét látni akarlak - torpant  meg, 
miközben megfogta Eve arcát.  - Szükségem van  rá, 
hogy lássalak. 
- Roarke,  mi folyik  itt? -  kérdezte  Eve dobogó 
szívvel. 
- Hadnagy - hajolt előre a férfi, és ajkait összeérintette Eve ajkaival. - Minden jel szerint kezd kialakulni 
közöttünk  égy  romantikus kapcsolat -  és  elnevette 
magát.  - Akkor sem  vághatnál rémültebb  arcot,  ha 
fegyvert tartok a fejedhez.  De hát lesz néhány napod, 
hogy átgondold a történteket, igaz? 
Eve úgy érezte, hogy még néhány év is kevés lenne. 
A lépcső aljában  faarccal, egyenes  nyakkal Summerset várta őket. Kezében ott  tartotta Eve  dzsekijét. 
Elvette  tőle, és miközben belebújt, visszanézett Roarke 
felé. 
- Jó utat. 
- Köszönöm -  tette rá az  egyik vállára a kezét 
Roarke, mielőtt az  ajtó felé indulhatott volna. - Eve, 
légy óvatos - majd zavartan leeresztette a kezét. 
Kapcsolatban  maradunk. 
- Hát persze -  rohant  ki Eve, és amikor visszanézett, már csak a zárt ajtót látta. Amint kinyitotta a kocsiját, észrevette a sofőrülésen heverő elektronikus feljegyzést. Félretolta az útból, és a kormány mögé csuszszant. Miközben a kapu felé vette az irányt, azért belepillantott. A szerkezetből Roarke hangját hallotta: 
- Nem tetszik  a gondolat,  hogy reszketsz, pedig 
nem is adtam  rá okot. Melegedj fel. 
Összeráncolt szemöldökkel csúsztatta  a  memót a 
zsebébe, mielőtt a belső hőmérsékletet szabályzó kapcsolók felé nyúlt volna. Olyan forró levegő csapta meg, 
hogy ijedtében felkiáltott. 
És úton a kapitányság felé végig mosolygott. 
Eve bezárkózott az irodájába. Még maradt két órája, 
mielőtt hivatalosan szolgálatba kellett lépnie, és ezt az 
időt  arra  akarta  felhasználni,  hogy  belemélyed  a 
DeBlass-Starr gyilkosságba. Ha eljön a munkakezdés 
ideje, feladata hirtelen kiterjed számos, a felderítés különböző szakaszában álló ügyre. 
Rutinszerűen lekért a központból egy csomó adatot, majd utasította a gépet, hogy  nyomtassa ki.  Átnézni  ráér Jcésőbb  is. Az  adatátvitel  kiábrándítóan 
gyorsan lezajlott, viszont  az eredmény semmi konkrétummal nem szolgált. 
Visszagondolt az előző  éjjel játszott következtetős 
játékra. Az íróasztalára kitette mindkét áldozat fényképeit.  Eddigre  már  alaposan megismerte  mindkét 
nőt. És a Roarke-kal töltött éjszaka után talán azt is 
megtudta, milyen érzések vezérelték őket. 
A szex  hathatós erő, amit ki lehet használni az emberek ellen. És mindkét  nő ügyesen  bánt a testével, 
uralni akarta ezt az erőt. A végén pedig megölte őket. 
A halál oka persze az  agyba fúródott lövedék volt, 
de Eve a szexet tartotta a fegyver ravaszának. 
Ez volt köztük ez egyetlen kapcsolat, és csak ez vezethetett el a gyilkoshoz. 
Elgondolkodva  emelte fel a .38-ast. Ismerősen simult a  tenyerébe. Már pontosan tudta, milyen érzés 
lőni vele, hogy rántja meg a ravasz meghúzásának pillanatában a karját. És azt is, milyen a hangja, amikor a 
fizika alapvető törvényeinek  engedelmeskedve  útjára 
indítja a lövedéket. 
A fegyvert még mindig kézben tartva felemelte a 
megfelelő diszket, és ismét végignézte Sharon DeBlass 
halálát. 
Mit érzel közben, te szemét, tűnődött.  Mit érezhet 
egy ember, miközben meghúzza a ravaszt,  és egy adag 
ólmot pumpál  valakinek  a testébe, amikor szerteszét 
fröccsen a vér, és az áldozat szemei felakadnak? 
Mit érezhetett a gyilkos? 
Eve összevonta a szemöldökét, és újra lejátszotta a 
felvételt.  Már csaknem immúnisán  tudta szemlélni a 
kegyetlen látványt. Feltűnt neki, hogy a gyilkosság pillanatában a kép megremeg, mintha a gyilkos meglökte 
volna a kamerát. 
Talán remegett a keze? - merengett. Megrémítette,  ahogy hátrahanyatlott a test, ahogy ömlött a vér? 
Ezért lehetett hallani a halk a lihegést, mielőtt váltott volna a kép? 
Mit érezhetett a gyilkos? Tette  fel magának újra a 
kérdést. Megbánást, gyönyört, vagy csak jeges kielégülést? 
Közelebb hajolt a monitorhoz. Sharon testét eddigre a gyilkos már gondosan elrendezte. Tárgyilagosan, 
és - igen, döbbent  rá Eve - jeges nyugalommal pásztázta a kamerával. 
De akkor mi okozta  a remegést? És miért  sóhajtott? 
És az üzenet. Eve felemelte  a műanyagba zárt  cédulát, és újra elolvasta. Honnan tudja, hogy  kielégíti 
hat gyilkosság, és meg fog állni a végén?  Vagy már 
előre kiválogatta az áldozatait? Szelektált? 
Elégedetlenül ugratta ki a diszket a gépből, elrakta 
a .38-assal együtt, és miután elővette a Lola Starr meggyilkolását   bemutató  felvételt, valamint   a  másik 
gyilkos fegyvert, az egész procedúrát megismételte. 
Ezúttal a felvétel  sehol sem remegett. És gyors, lihegésszerű  lélegzetvétel sem hallatszott. Minden sima 
volt, precíz és pontos. A  tettes  már  tudta előre, mire 
fog gondolni, hogy fog érezni és nézni az áldozat. Már 
megérezte egyszer a vér szagát. 
De nem ismerte a nőt. Vagy a nő nem ismerte az 
elkövetőt.  Csak egy John Smith voltál az előjegyzési 
naplójában, és a neved mellett ott állt a jelzés, hogy új 
ügyfél. 
Miért választotta ki pont őt? És mi alapján fogja 
kiválasztani a következőt? 
Nem sokkal kilenc  előtt, amikor Feeney kopogott 
az ajtaján,  éppen Manhattan térképét tanulmányozta. 
Feeney siögé lépett, áthajolt a válla fölött, hogy mentolos lehelete szinte csiklandozta Eve-t. 
- A helyszínek közötti összefüggést keresed? 
- Geografikusan próbálkozom.  Ötszázalékos  nagyítást kérek - utasította a számítógépet, mire a  kép 
megváltozott. - Első gyilkosság, második gyilkosság 
intett fejével a Broadwayon és West Village-ban halványan pulzáló vörös pontok felé. - És a lakásom. 
A Kilencedik sugárúton zöld fénypont tűnt fel. 
- A lakásod? 
- Tudja, hol lakom.  Már kétszer is járt ott. Ez már 
három  helyszín, ahol megfordult. Remélem, képes leszek behatárolni a  területét, de  az is igaz, hogy  ezt 
bármikor kiterjesztheti. És a biztonság - engedett meg 
magának egy apró sóhajt, miközben hátradőlt a székében. -  Három különböző biztonsági rendszeren hatolt 
át. Starrnál  minden fel  volt szerelve, de semmi sem 
működött. Az elektronikus  ajtófigyelő nem működött. 
Már hetek óta üzemképtelen volt, akárcsak a ház többi 
lakójánál. DeBlassnál a  legjobb biztonsági  rendszer 
volt felszerelve, amit csak el lehet képzelni. A belépéshez  kód kellett, tenyérlenyomat-azonosítás, az  egész 
épületet teletűzdelték biztonsági kütyükkel, audio- és 
videorögzítőkkel. Ezeket ott a helyszínen kellett hatástalanítani. A mi listánk csak a lift és az áldozat előszobájának  az  időadatait tartalmazza. Az  enyém  nincs 
ilyen fejlett. Még én is bele tudok piszkálni, nemhogy 
valaki, akinek ez a szakterülete. Viszont a lakásom ajtaját ötödik szintű  rendőrségi kód védi.  Valódi művésznek kell lennie  annak, aki a mesterkód nélkül fel 
tudja törni. 
Ujjaival  az íróasztalon  dobolt, miközben dühösen 
bámulta a térképet. 
-Jártas a biztonságtechnikában, ismeri a fegyvereket... a régi fegyvereket, Feeney. És elég jártasnak kell 
lennie  a rendőri ügyekben is, hogy a nyomozás megkezdése után néhány órával már tudja, engem  állítottak rá az  ügyre. Nem hagyott maga után sem ujjlenyomatokat, sem  testnedveket.  Még  egy kibaszott 
szőrszálat sem. Neked mit árul el mindez? 
Feeney a fogai között  szívta a levegőt, miközben 
előre-hátra hintázott a sarkán. - Zsaru. Katona. Esetleg valamilyen katonai jellegű szervezethez tartozik, 
vagy a  kormánybiztonságiakhoz.  De lehet olyasvalaki 
is, aki a biztonsági rendszerek mániákus megszállottja 
az ilyenekből rengeteg szaladgál szerte a világon. Lehet 
profi bűnöző is, de  szerintem ennek kicsi a valószínűsége. 
- Miért? 
- Miért gyilkolna? Abban nincs semmi haszon. 
- Lehet, hogy csak vakációzik - jelentette  ki Eve, 
de ezzel maga is csak az időt akarta húzni. 
- Lehet. Végigfuttattam az ismert szexuális bűnözők listáját a központi adatbázison. Senkit sem hozott 
ki,  akire illenek ezek  a jellemzők. Olvastad már ezt a 
jelentést?  - kérdezte a központ kinyomtatott adataira 
mutatva. 
- Nem.  Miért? 
- Én már átfutottam ma reggel. Talán meg fog 
lepni, de az elmúlt  évben országszerte vagy száz fegyveres támadás történt. És legalább ennyi baleset - vont 
vállat Feeney. - A fegyverek csempészésből származtak, de olyan is akadt köztük, amit házilag barkácsoltak, a feketepiacról vásároltak, vagy gyűjtők birtokolták őket. 
- De senki sem illik a mi profilunkba. 
- Nem bizony - ragozott Feeney  a gondolataiba 
merülve. - Talán a perverzek, de az ő adataikat végignézni nem kis munka volt. Itt a kedvencem. Ez a detroiti fickó négy embert is kicsinált, mielőtt elkapták 
volna. Szerette a magányos nőket. Elment a lakásukra, 
ott aztán  elkábította, majd levetkőztette, és tetőtől 
talpig befújta őket világító, vörös festékkel. 
- Hátborzongató. 
- Halálos. Bőrlégzés  híján az áldozatok megfulladtak, de  amíg az  életükért  könyörögtek,  ő játszott 
velük. Nem  erőszakoskodott, nyomát sem  találták 
spermának vagy behatolásnak. Csak simogatta az áldozatokat. 
- Krisztusom, ez beteges. 
- Aha, valahol az. Tudod, az egyik áldozatánál kissé türelmetlenebb volt a kelleténél, és még azelőtt hozzányúlt,  hogy megszáradt volna a festék. Nagy részét 
le is dörzsölte,  és  magához  tért a  nő.  Erre pánikba 
esett, és elrohant. A nő pedig meztelenül, festékkel bontottan letámolygott az  utcára, és sikoltozni kezdett. 
Az őrjárat könnyen ráakadt, mert úgy  világított az éjszakában, mint egy lézershow. Utána pedig a szabályzat szerint  kutatni  kezdtek,  és  néhány háztömbbel 
odébb megtalálták az emberünket. így hát elkapták... 
- Nem mondod. 
- Vörös kezekkel - fejezte be  Feeney gonosz vigyorral a képén. - Ez nagyon jó. Vörös kezű véreskezű 
- és amikor Feeney látta, hogy Eve csak forgatja a szemét, úgy döntött, hogy az osztályon dolgozó többi fiú 
talán jobban értékelné a humorát. 
- Különben lehet, hogy mi is egy perverzzel állunk 
szemben. Újra átfutom a perverzek és a profik listáját. 
Jobban tetszene ez, mint a zsarus verziód. 
- Hát még nekem - húzta el a száját Eve, majd 
Feeney felé fordult. - Neked is van egy kis gyűjteményed. Mit tudsz az antik lőfegyverekről? 
- Mindent bevallók. Tartóztass le - tette össze szorosan a csuklóját Feeney. 
Eve ezt látva majdnem elmosolyodott. 
- Ismersz még rendőröket, akik szintén gyűjtők? 
- Hogyne, nem is egyet. Persze ez drága hobbi, így 
azok,  akiket ismerek, inkább reprodukciókat gyűjtenek. Megszólalásig olyanok, mint az eredetiek - tette 
hozzá, miközben meghúzta  Eve ingének  az  ujját. 
Szép. Emelést kaptál? 
- Csak kölcsön van -  mormolta Eve, és  ő maga 
volt  a legjobban meglepve, hogy  nem pirult el. - Futtasd át őket a gépen, légy  szíves. Azokat, akik eredeti 
fegyvereket gyűjtenek. 
- Ó, Dallas  - hervadt le a vigyor Feeney arcáról, 
amikor az eszébe jutott, hogy a saját embereik ellen 
kell  kutatnia. - Gyűlölöm ezt a szarságot. 
- Akárcsak én. Akkor futtasd le a keresést. És egyelőre csak erre a városra. 
- Rendben - vett Feeney egy nagy levegőt, és közben arra gondolt, vajon Eve-nek eszébe jutott-e, hogy 
az ő neve is szerepelni fog azon  a listán. - Pokolian 
kezdődik ez a nap. Most pedig van valamim a számodra, kölyök. Volt egy memo  az íróasztalomon, amikor 
bejöttem. A nagyfőnök úton van ide. És  mindkettőnket  látni akar. 
-  Baszd meg. 
Feeney az órájára pillantott. 
-  Még van úgy öt percünk. Addig felvehetnél egy 
pulóvert, még mielőtt Simpson alaposabban szemügyre venné az ingedet, és arra a következtetésre jutna, 
hogy túl vagyunk fizetve. 
- Baszd meg. 
Edward Simpson rendőrfőnök  impozáns figura volt. 
Jóval több, mint hat láb  magas, és harcias kiállású. 
Kedvelte  a sötét ruhákat és a világos nyakkendőket. 
Hullámos, barna hajába itt-ott már  ezüstös szálak vegyülteky 
Habár az egész őrsön közismert  volt a tény, hogy 
ezeket a világosabb sávokat a kozmetikusának köszönheti. Szemei acélkéken  ragyogtak - abban a színben, 
amit a választói leginkább kedveltek  -, és vékony szája 
is tiszteletet parancsolt. Ha az ember  ránézett, rögtön a 
hatalom és a törvény jutott az eszébe. 
Ezek után kiábrándító volt megtudni,  milyen óvatosan lavírozik ez a férfiú a politika hullámos tengerén. 
A főparancsnok helyet foglalt, és sisakformán öszszetette a  kezét,  hogy megvillant az ujjaira húzott három aranygyűrű. Amikor megszólalt, hangja úgy zengett,  akár egy színészé. 
- Parancsnok, kapitány, hadnagy, egy kényes ügygyei állunk szemközt. 
A mondanivalóját  is színészhez méltón időzítette. 
A fenti mondat elhangzása után  tartott egy kis hatásszünetet, miközben kék szemét végigjártatta a társaságon. 
- Mindnyájan tisztában vannak vele, hogy a média 
mennyire hajszolja a szenzációt - folytatta. - A beiktatásom óta  eltelt öt év  alatt  a városban öt  százalékkal 
csökkent a bűnözés. Évenként kereken egy százalékkal. 
Habár az utóbbi  néhány nap visszafogja ezt a csökkenést. Az újságok erre harapnak, nem a tényekre.  Megkérdőjelezik a nyomozást. 
Whitney, aki minden  ízében  gyűlölte Simpsont, 
kedvesen felelt. 
- Csak találgatnak,  uram. Az ötös kódba sorolás 
megtiltja, hogy  tájékoztassuk a sajtót. 
- De ha nem tájékoztatjuk - csapott le Simpson akkor  csak spekulálgatnak.  Ma délután nyilatkozni 
akarok  - és amikor  látta,  hogy  Whitney  tiltakozni 
akar, felemelte  az egyik kezét. - Adni kell valamit a 
tömegeknek, amin elrágódhatnak, és azt a következtetést vonják le belőle, hogy a rendőrség kézben tartja az 
ügyet. Még akkor is, ha  nem ez a helyzet. 
Majd Eve-re szegezte a tekintetét. 
- Először is, hadnagy, magának is jelen kell lennie 
a sajtótájékoztatón. Az irodámban majd elkészítik a 
beszámolóját. 
- Simpson rendőrfőnök úr. Mindent tekintetbe véve képtelen vagyok olyan adatokkal szolgálni a nagyközönség számára,  aminek a feltárása ne ásná alá a 
nyomozást. 
Simpson leszakított  egy kilógó cérnaszálat a zakója 
ujjáról. 
- Hadnagy, nekem  harmincéves gyakorlatom van. 
Azt  hiszem, tudom, hogy kell megtartani egy sajtótájékoztatót.  Másodszor  -  és  nem  törődve  Eve-vei, 
Whitney  kapitány felé  fordult -  létfontosságú, hogy 
eloszlassuk azt  a gyanút, amit a sajtó vetett fel, miszerint  a  DeBlass-gyilkosság és Lola Starr halála között 
bárminemű kapcsolat is fennáll. A rendőrség nem  felelhet azért,  hogy DeBIass szenátor  személyét  kellemetlen  helyzetbe hozzák, vagy megingatják a pozícióját azzal,  hogy  a neve kapcsolatba kerül ezzel az ügygyei. 
- A gyilkos nem törődött ezzel - sziszegte Eve. 
- Hivatalosan a két ügy között nincs kapcsolat 
villantotta felé a tekintetét Simpson. - Ha megkérdik, 
le kell tagadni. 
- Ha megkérdik - javította ki Eve -, hazudni kell. 
- Kíméljen meg az erkölcsi prédikációtól. Ez most 
a  valóság.  Egy  botrányos eset, ami itt  kezdődött, de 
már Kelet-Washingtonban is visszhangzik, és úgy fog 
visszacsapni  ránk, mint a monszun.  Sharon DeBIass 
már egy hete halott, maga pedig még mindig nem tud 
semmit sm felmutatni. 
-Megvan a gyilkos fegyver - tiltakozott Eve. 
A gyilkosság feltételezett indoka zsarolás, és a gyanúsítottakról is összeírtunk egy szép hosszú listát. 
- Én vagyok a rendőrség vezetője, hadnagy - pirult 
ki Simpson arca, miközben felállt a székéről. - És tisztán akarok kikerülni minden kellemetlenségből, amit 
maga kavar. Hagyja abba az áskálódást, és zárja le végre az ügyet. 
- Uram - lépett előre Feeney. - Dallas hadnagy és 
én... 
- Mindketten a közlekedést fogják irányítani  pillanatokon belül  -  fejezte  be helyette   a  mondatot 
Simpson. 
Whitney  ökölbe szorított kézzel pattant fel a helyéről. 
-Ne fenyegesse az embereimet, Simpson. Játssza 
csak a kisded játékait,  mosolyogjon a kamerákba, és 
nyalja véresre a kelet-washingtoni seggeket, de ne jöjjön az irodámba, és ne fenyegesse az embereimet. Ők 
kapták az ügyet, és rajta is vannak. Ha ezen változtatni 
akar, akkor ahhoz nekem is lesz egy-két szavam. 
Simpson erre még jobban elvörösödött. Eve megigézve figyelte, hogy lüktet egy ér a halántékán. 
- Ha a  maga emberei rossz gombot nyomnak  meg, 
akkor az az  állásába fog kerülni. Pillanatnyilag  még 
vissza tudom  fogni DeBIass  szenátort,  de  egyáltalán 
nem ugrál örömében, hogy az unokája halálával kapcsolatban a sajtó a magánügyeit feszegeti, és kellemetlen kérdésekkel zavarja meg a gyászában. DeBlass szenátor a családjával együtt áldozat  ebben az ügyben, 
nem pedig gyanúsítottak, és a nyomozást a rangjukhoz 
méltóan, tisztelettel kell lefolytatni. 
-A legnagyobb tisztelettel, a rangjukhoz méltóan 
beszéltem Elizabeth Barristerel és Richárd DeBlass-szal 
- közölte Eve szándékosan visszafogott hangnemben. 
Beleegyeztek,  hogy kikérdezzem  őket. Nem tudtam, 
hogy ehhez az ön vagy a  szenátor hozzájárulását is ki 
kellett volna kérnem, mivel én  vagyok megbízva a 
nyomozás vezetésével. 
- De a sajtó  így tálalja majd, és azt is megírják, 
hogy maga nem ment el  a  kötelező Vizsgálatra egy 
gyanúsított lelövése után. 
- Dallas hadnagy Vizsgálatát az én  utasításomra 
halasztották el - közölte Whitney dühösen. - De az ön 
jóváhagyása is kellett hozzá. 
- Ezzel tökéletesen tisztában vagyok - hajtotta előre a fejét Simpson. - Én arról beszéltem, hogy a sajtó 
mit spekulál. Amíg ezt a fickót nem tudják elkapni, 
mindnyájan reflektorfényben leszünk. Dallas hadnagy 
jelentéseit és tetteit a nyilvánosság  előtt fogják ízekre 
szedni. 
- A jelentésem ki fogja bírni. 
- És a tettei is - mondta Simpson halvány mosolylyal a szája szögletében. -  Hogy magyarázza azt, hogy 
kockázatot vállalva személyes kapcsolatba  keveredett 
az egyik gyanúsítottal? És  mit gondol, mi fog történni 
velem, ha napvilágra kerül, hogy együtt töltötték az 
éjszakát? 
Eve nagy önuralommal a helyén maradt, és nyugodtan felelt. - Biztos vagyok benne, hogy engem pellengérez ki, csak hogy magát mentse. 
- Habozás nélkül - helyeselt Simpson. - Legyen a 
városházán, pontban délben. 
Amikor az  ajtó  becsapódott  mögötte, Whitney 
kapitány újra leült. 
- Gerinctelen faszkalap - majd élesen Eve felé villant a tekintete. - Mi a fészkes fenét csinált? 
Eve elfogadta - el kellett neki fogadnia -, hogy a 
magánélete immár nem csupán rá tartozik. 
- Rojrke-kal töltöttem az éjszakát. Személyes elhatározásból és a szabad időmben. Mint a nyomozás vezetőjének, szakmailag az a véleményem, hogy ki lehet 
húzni a gyanúsítottak névsorából. Persze ez nem szépíti azt a tényt, hogy nem viselkedtem igazán okosan. 
- Okosan - tört ki Whitney. - Kifejezetten ostoba 
volt. Kettétörte  a karrierjét. Nem tudta volna visszafogni a hormonjait? Magától nem ezt a viselkedést vártam. 
Eve sem ezt várta magától. 
- Ez nem érinti a nyomozást, sem pedig a képességeimet, amivel folytatni tudom. Ha másképp gondolja, 
akkor téved. Ha elveszi tőlem az ügyet, akkor vegye el 
a jelvényemet is. 
Whitney hosszan  nézett rá, majd újra elkáromkodta magát. 
-Legyen rohadt biztos abban,  hogy Roarke-ot ki 
lehet húzni arról a nyúlfarknyi listáról,  Dallas. Harminchat órán belül  vagy tisztázza, vagy tartóztassa le. 
És tegyen fel magának egy kérdést. 
- Már feltettem, uram - szakította félbe Eve meggondolatlanul, mert csak annyit tudott, hogy a főnöke 
nem veszi el tőle a jelvényét...  még  nem. - Honnan 
tudta Simpson, hogy  hol töltöttem az elmúlt éjszakát? 
Követtek. A második kérdés az, hogy miért? Simpson 
volt az ötletgazda vagy maga DeBlass? Vagy valaki kiszivárogtatta az  információt, hogy kétségbe vonja  a 
szavahihetőségemet, és ezzel a nyomozás sikerét veszélyeztesse? 
- Remélem, rá fog  jönni a válaszokra - mutatott 
Whitney egyik hüvelykujjával az ajtó felé. - Vigyázzon 
magára azon a sajtótájékoztatón, Dallas. 
Még három lépést sem tettek meg a folyosón, amikor Feeney kitört. 
- Mégis, mi az ördögöt gondolsz magadról? Jézus 
Krisztus, Dallas. 
- Nem így terveztem,  oké? - ütötte meg a lift hívógombját Eve, és zsebre vágta a kezét. - Kopj le. 
- Roarke  neve  szerepel azon  a rövid listán.  Méghozzá azok között, akik tudomásunk  szerint  utoljára 
látták életben Sharon DeBlasst.  Több  a pénze, mint 
magának  az  úristennek,  és  mindent meg tud  venni 
magának.  Még a törvény alóli mentességet is. 
- Ő nem  olyan fajta - viharzott be  Eve a felvonóba, és elvakkantotta az  emelete számát.  - Tudom, mit 
csinálok. 
- Nagy szart tudod.  Évek óta ismerlek, de még 
nem láttam, hogy  egy  férfi ekkora hatással lett volna 
rád. Most  pedig egyszerűen belezúgsz valakibe. 
- Csak szex  volt,  semmi  más. Nem mindegyikünknek jutott kényelmes élet és szerető feleség. Azt 
akartam, hogy valaki megérintsen, ő pedig ez a  valaki 
akart lenni. Semmi közöd hozzá, ki kivel fekszik le. 
Feeney elkapta a karját, mielőtt a lift elindulhatott 
volna. 
- A pokolba  ezzel a dumával. Csak a javadat akarom. 
Eve ugyanazt a dühöt érezte, mint amikor  kikérdezték, amikor vizsgálták, amikor a magánéletének a 
mélyére akartak hatolni. Visszafordult,  lehalkította a 
hangját, hogy akik a folyosón arra járnak, ne értsék, 
mit mond. 
- Jó zsarunak tartasz, Feeney? 
- A legjobbnak, akivel volt szerencsém együtt dolgozni. Éppen ezért... 
- Miről ismerszik  meg egy  jó zsaru?  - emelte fel 
tiltakozóan az egyik kezét Eve. 
- Agy,  kurázsi, türelem, erő, ösztön - sorolta egy 
sóhajtás kíséretében Feeney. 
- Az agyam, a kurázsim és  az ösztöneim azt súgják,  hogy nem Roarke a tettes. Minden  alkalommal, 
amikor  ezt átgondolom,  és próbálom ráterelni a gyanút,  falba ütközöm. Nem ő az,  akit keresünk. Türelmes  vagyok, Feeney, és van erőm kivárni,  amíg el nem 
kapjuk az igazit. 
- És ha ezúttal tévedsz, Dallas?  - nézett mélyen a 
szemébe Feeney. 
- Ha tévedek, akkor nem fognak megkérni, hogy 
adjam  vissza a jelvényemet  - vett  egy nagy levegőt 
Eve.  - Feeney, ha  tévedek  Roarke-kal kapcsolatban, 
akkor nekem végem.  Minden vonalon. Mert ha nem 
vagyok jó zsaru, akkor nem vagyok senki sem. 
-Jézusom, Dallas, nem. 
Eve megrázta a fejét. 
- Futtasd le nekem a rendőrök  listáját, oké? Nekem addig el kell intéznem néhány telefont. 
Tizenkettedik fejezet 
A  sajtótájékoztató megkeserítette  Eve szája ízét. Ott 
állt a városháza lépcsőjén Simpson mellett, aki az alkalomra hazafias színekben pompázó nyakkendőt kötött, 
hajtókáján pedig egy Imádom New Yorkot feliratú kitűző szórta a fényt.  Elővette a Város Nagy Testvére 
mosolyát, és mialatt  felolvasta a nyilatkozatát, hangja 
hol a magasba ívelt, hol pedig suttogott. 
A nyilatkozatra Eve csak undorral tudott gondolni. 
Tele volt hazugságokkal, féligazságokkal, és a  rendőrség eredményeinek a felnagyításával. Simpsonnak - saját bevallása szerint - nem lesz egy nyugodt perce sem, 
amíg a fiatal Lola Starr gyilkosát bíróság elé nem állítja. 
És amikor azt kérdezték tőle, van-e valamiféle öszszefüggés Lola Starr meggyilkolása és DeBlass szenátor 
unokájának titokzatos halála között, szemrebbenés nélkül tagadott. 
Nem ez volt az első  hiba, amit elkövetett, és Eve 
keserűen arra gondolt, hogy minden bizonnyal nem is 
az utolsó. 
Alig fejezte be a beszédét, amikor máris lecsapott a 
75-ös csatorna sztárriportere, Nadine Furst. 
- Simpson rendőrfőnök  úr, olyan információknak 
vagyok a birtokában, miszerint a Starr-gyilkosság és a 
DeBlass-ügy  igenis  összefügg...  és  nem  csak azért, 
mert mindkét nő ugyanazzal kereste a kenyerét. 
- Na már most, Nadine - villantott  fel Simpson 
egy türelmes, atyáskodó mosolyt.  - Mindnyájan  tud 
vont következtetései gyakran pontatlanok. Éppen ezért 
állítottam fel az Adatellenőrző Központot a beiktatásom utáni első évben. Ha ragaszkodik a pontossághoz, 
nem kell mást tennie, csak belépni az AEK-ba. 
Eve visszafogta magát, nehogy tegyen valami boszszús kijelentést, de Nadine macskaszemének éles villanásából látta, hogy nem igazán törődött az elhangzottakkal. 
- A forrásaim  szerint Sharon  DeBlass halálát nem 
baleset okozta, mint ahogy azt az AEK-ból meg lehet 
tudni,  hanem gyilkosság történt. DeBlasst és Starrt 
ugyanúgy ölték meg, és a gyilkos is ugyanaz a férfi 
volt. 
A kiérkezett újságírók felmorajlottak erre a hírre, 
néhányan kérdéseket kiabáltak, amitől Simpson izzadni kezdett monogramos inge alatt. 
- A hivatalos  álláspont  szerint nincs kapcsolat a 
gyilkosság és egy szerencsétlen baleset között - kiabált 
Simpson, de Eve látta, hogy a pánik apró szikrái gyúlnak a szemében. - És az irodám minden eszközzel segíti a nyomozást. 
Eve-re villantotta ijedt tekintetét, aki azonnal rájött, hogy a rendőrfőnök őt szándékozik áldozatul vetni 
a farkasok elé. 
- Dallas hadnagy  nyomoz a Starr-gyilkosság ügyében,  aki régi, kipróbált tiszt több mint tízéves szakmai 
gyakorlattal a  háta mögött. Ő majd boldogan megválaszolja a kérdéseiket. 
Eve kelepcébe  csalva érezte magát. Előrelépett egy 
lépést,  mialatt Simpson előrehajolt,  és gyorssegélyképen néhány tanácsot súgott a fülébe. 
A kérdések csak úgy záporoztak Eve-re,  ő pedig 
csak  várt, válogatott  közülük,  amíg olyan nem érkezett,  amit nyugodt lélekkel meg tudott válaszolni. 
- Hogy ölték meg Lola Starrt? 
- A nyomozás  biztonságos  folytatása  érdekében 
nem árulhatom el a módszert - és miközben  szenvedett  a rázúduló  hangorkánban, magában  elátkozta 
Simpsont. - Csak annyit mondhatok, hogy a bárcás 
Lola Starrt előre megfontolt  szándékkal, különös kegyetlenséggel  meggyilkolták.  Mégpedig a bizonyítékok alapján az egyik vendége. 
Ez jóllakatja őket egy ideig, konstatálta Eve. Számos  újságíró már el is rohant, hogy felvegye a  kapcsolatot a szerkesztőségével. 
-Szexuális bűncselekmény  történt? - kiabálta be 
valaki, mire Eve felvonta az egyik szemöldökét. 
- Csak annyit mondhatok, hogy az áldozat prostituált volt, és az egyik ügyfele gyilkolta meg. Rakja öszsze a kettőt. 
- Sharon DeBlasst is az egyik vendége ölte  meg? 
követelőzött Nadine. 
Eve tekintete találkozott  azokkal  az óvatos macskaszemekkel. 
- Hivatalosan nem adtunk ki olyan közleményt, 
miszerint Sharon DeBlass gyilkosság áldozata lett. 
- A forrásom  név szerint  magát jelölte meg, mint 
aki mindkét ügyben nyomoz. Megerősítené ezt  a  híresztelést? 
Eve ingoványos talajra tévedt. 
- Igen, számos folyamatban lévő ügyben én  vezetem a nyomozást. 
- Egy tízéves öreg rókát  miért osztanának be egy 
baleset kivizsgálásához? 
- Azt  akarja,  hogy  magyarázzam el,  mi  az a 
bürokrácia? - mosolyodott el Eve. 
A hallgatóság kuncogni kezdett, de ez nem térítette el Nadine-t a céljától. 
- A DeBlass-ügy is folyamatban van még? 
 
Eve tudta, hogy bármilyen választ ad erre a kérdésre, azzal darázsfészekbe nyúl. Ezért inkább az igazság 
mellett döntött. 
- Igen. És folyamatban is marad, amíg én, mint a 
nyomozás vezetője úgy nem döntök, hogy itt az ideje 
lezárni. Habár - folytatta túlkiabálva a hangzavart 
Sharon DeBlass halála  nem kapcsolódik semmilyen 
más halálesethez.  Beleértve Lola Starr halálát is. Minden ügyy egyenrangúként kezelek, ami az asztalomra 
kerül, tekintet nélkül az áldozat családi vagy szociális 
hátterére. Lola Starr fiatal volt, és egyszerű  családból 
származott.  Nem  volt társadalmi státusa,  számottevő 
háttere, sem pedig befolyásos barátai.  És most halott, 
alig pár hónappal  azután, hogy New Yorkba érkezett. 
Meggyilkolták.  Megérdemli, hogy a legjobbat nyújtsam a nyomozásban, és ezt meg is fogja kapni. 
Eve végighordozta a tekintetét a  hallgatóságon, 
majd megállapodott Nadine-on. 
- Maga  szenzációt akar,  Ms. Furst. Én pedig egy 
gyilkost. Azt hiszem, az én kívánságom sokkal fontosabb, mint a magáé, ezért pillanatnyilag csak ennyit 
tudok mondani. 
Sarkon  fordult,  és  miközben  villámokat  szóró 
szemmel Simpsonra nézett, gyorsan távozott. Amikor a 
kocsija felé tartott, még hallotta, hogy a rendőrfőnököt 
valósággal elárasztja a kérdésözön. 
- Dallas - hallotta meg Nadine lapos sarkú cipőjét, 
ahogy a nő a nyomába eredt. 
-Már mondtam, hogy részemről vége. Beszéljen 
Simpsonnal. 
- Hé,  ha azt a rizsát akarnám, akkor  elég lenne 
egyszerűen felhívnom az AEK-t. Igazán szenvedélyesen beszélt. Nem úgy hangzott, mintha Simpson rágta 
volna a szájába. 
- Jobb szeretek magamtól beszélni. 
Eve már elérte a kocsiját, és épp az ajtót nyitotta, 
amikor Nadine megérintette a vállát. 
- Maga szereti a becsületes játékot. Akárcsak én. 
Nézze, Dallas, a módszereink különböznek, de a céljaink azonosak - és amikor meglátta Eve reakcióját, elégedetten elmosolyodott. Amikor felfelé görbült a szája, 
az arca kedves kis háromszögalakot vett  fel, melyben 
domináltak ferde metszésű, zöld szemei. - Semmi kedvem  a jól bevált érveket előrángatni, miszerint az embereknek joguk van tudni a nyomozás állásáról. 
- Csak az idejét vesztegeti. 
- Csak annyit akarok mondani, hogy egy héten belül két halott  nőt is találtak. Az informátoraim és a 
szimatom azt  súgják, hogy mindkettőt megölték. De 
nem hiszem, hogy ezt a sejtésemet meg is fogja erősíteni. 
- Jól hiszi. 
- Üzletet akarok kötni magával. Árulja el, jó nyomon járok-e, cserébe visszatartok mindent, ami aláásná 
a nyomozást. Amikor pedig kiderít valami konkrétumot, azonnal felhív engem. Exkluzív műsort akarok a 
letartóztatásról... méghozzá élőben. 
Dallas kis  híján  felnevetett, amikor  a kocsijának 
dőlt. 
- És maga mit ad ezért cserébe, Nadine? Egy baráti kézfogást és  egy mosolyt? 
- Cserébe továbbadok mindent, amit a forrásaimtól megtudok.  Mindent. 
Eve-t így már jobban érdekelte a dolog. 
- Magát a  forrást is? 
- Ezt nem tehetem. Valójában az a helyzet, hogy 
nem tudnám. Csak egy diszket küldött be valaki a stúdióba,  nekem címezve. A lemezen pedig rendőri jelentések másolatait találtam,  beleértve mindkét  áldozat 
boncolási jegyzőkönyvét, amit a robotkém állított  ki, 
és egy csomó rövid, undorító videorészletet a két halott 
nőről. 
- Bassza meg. Ha csak a fele magánál lenne annak, 
amit most itt összehordott, fél pillanaton belül adásba 
menne az egész. 
- Gondoltam rá - ismerte el Nadine. - De ez fontosabb, mint a nézőszám. A pokolba is, méghozzá sokkal fontosabb. Figyeljen, Dallas. Olyan sztorit akarok, 
ami  meghozza nekem  a  Pulitzert, az International 
News Awardot és még egy csomó neves díjat. 
Elsötétült a tekintete. Többé már nem mosolygott. 
- De  láttam, mit  művelt azokkal a szerencsétlen 
nőkkel. Lehet, hogy fontos nekem  a  sztori, de azért 
nem minden. Ma nyomást gyakoroltam Simpsonra, és 
nyomást  gyakorlok  magára  is.   És  a  kedvemre van, 
hogy ellenállnak. Üzletet köthet  velem vagy hagyhatja, hogy menjek a saját  fejem után.  A maga kezében 
van a döntés. 
Eve kivárt. Egy csapat taxis  húzott el mellettük, 
valamint zúgó elektromotorral egy maxibusz. 
- Megegyeztünk - és mielőtt Furst szemében  kigyúltak volna a  győztes fények,  Eve  ráförmedt. - De 
ha átver, ha csak egy centivel is eltér a megállapodásunktól, már kezdheti is ásni a sírját. 
- Ez fair ajánlat. 
- Legyen a Kék Mókusban húsz perc múlva. 
A délutáni vendégsereg túl  unott volt.  Csak ültek  az 
italuk fölé  görnyedve. Eve egy sarokasztalt választott, 
rendelt egy Pepsí Classicot  és  egy  zöldségsalátát. 
Nadine vele szemben foglalt helyet. Ő csirketálat kért 
zsírmentes  sült krumplival.  Eve mogorván  arra gondolt, hogy  ebből  is látszik, mekkora a különbség egy 
rendőr és egy riporter fizetése között. 
- Mit tud mutatni? - kérdezte. 
- Egy kép többet mond ezer szónál - húzott elő 
Nadine egy személyi palmtopot a retiküljéből. A vörös 
bőrretiküljéből, állapította meg Eve  irigykedve. Nagyon szerette a bőrt és az élénk színeket is, de csak ritkán tudta beteljesíteni ezt a szerelmét. 
Nadine belecsúsztatott egy lemezt, és átnyújtotta 
Eve-nek a gépet. A szitkozódás itt már nem segít, döntötte el,  ahogy látta a  saját jelentését felbukkanni a 
képernyőn. Az ötös  kóddal titkosított anyagokon keresztül az orvosi jelentéseken át a takarítók anyagaival 
bezárólag ott  volt minden.  Amikor elkezdődött  a  videofilm, megállította az anyagot. Nem akarta a halált 
végignézni evés közben. 
- Pontos? 
- Pontos. 
- Szóval a fickó fegyvermániás,  ért  a biztonsági 
rendszerekhez és szereti a társaságot. 
- Ez beleillik a profiljába. 
- Mennyire szűkítette le a gyanúsítottak körét? 
- Nyilvánvaló, hogy nem eléggé. 
Nadine megvárta, amíg felszolgálják az ennivalót. 
- Persze,  nagy magán  a politikai nyomás...  mármint az ügy DeBlasst érintő felével kapcsolatban. 
- Én nem  keveredem bele a politikába. 
- De a rendőrfőnök igen - harapott bele  Nadine a 
csirkébe. Eve finoman mosolyogva nézte,  ahogy a másik összerezzen - Jézusom, ez szörnyű - és bölcsen  áttért  a krumplira. - Nem titok, hogy DeBlass  a konzervatív párt  legfőbb jelöltje a nyári választásokon. Az a 
seggfej Simpson pedig kormányzó  akar lenni. Ezzel a 
ma  délutáni  előadással  kiderült, hogy a kettő  fedi 
egymást. 
- Jelenleg az a hivatalos  álláspont, hogy  a két ügy 
között nincs  összefüggés.  De amit  az egyenlőségről 
mondtam, Nadine, azt  komolyan is gondoltam.  Nem 
 
rom találni a gyilkosát. 
- És ha sikerül, akkor két gyilkosság miatt állítják 
majd bíróság elé, vagy csak a Starr-ügyben? 
-Ez az ügyészre tartozik. Személy szerint nem érdekel, feltéve, ha felkötik érte. 
- Itt a különbség kettőnk között, Dallas -  intett 
felé egy darab krumplival Nadine, amibe aztán jóízűen 
beleharapott. - Én az egészre utazom. Ha maga elkapja, én  pedig nyilvánosságra hozom az eseményeket, az 
ügyésznek már nem lesz választása.  Ez hónapokra lefoglalja DeBlasst. 
- Na, ki játszik most is politikust? 
Nadine vállat vont. 
- Hé, én csak leadom  a híreket,  nem pedig csinálom. Ebben a hírben pedig minden van. Szex, erőszak, 
pénz.  Ha egy  olyan volumenű név is belekeveredett, 
mint Roarke, az nagyon felviszi az árfolyamot. 
Eve nagyon lassan nyelte a salátát. 
- Nincs bizonyíték, ami Roarke nevét kapcsolatba 
hozná  az üggyel. 
- Ismerte DeBlasst... a család barátja. Krisztusom, 
övé az épület,  ahol  Sharont meggyilkolták. Neki van 
az egyik legteljesebb fegyvergyűjteménye a világon, és 
azt is beszélik, hogy kitűnő céllövő. 
Eve felemelte az italát. 
- Egyik gyilkos  fegyver sem vezetett el hozzá. És 
Lola Starr-ral sem állt semmiféle kapcsolatban. 
-Talán  nem.  De még ha  csak  kívülállóként  is, 
Roarke jó üzlet a sajtónak. És az sem államtitok,  hogy 
a szenátorral a múltban  gyakran összeakasztották a 
bajszukat. Annak a férfinak jég folyik az ereiben - tette hozzá egy vállrándítás kíséretében. - Nem hinném, 
hogy lelkiismeret-furdalása támadna,  ha hidegvérrel ki 
kellene nyírnia valakit. De... - hallgatott  el, és felemelte a poharát -, nagyon szereti a titkokat. Nehéz 
úgy elképzelni, hogy dicsekvésképpen szétküldi a gyilkosságról készült felvételeket a riportereknek. Akárki 
is tette, legalább annyira akarja a nyilvánosságot, mint 
büntetlenül megúszni a gyilkosságokat. 
- Érdekes elmélet - Eve-nek már lassan elege lett. 
Kezdett fájni a feje, és a saláta is mintha megfeküdte 
volna a gyomrát. Felállt és áthajolt az asztalon Nadine 
felé.  - Én is mondok magának egyet, amit egy rendőr 
agyalt ki. Tudni akarja, ki a maga információforrása? 
- Hát persze - csillantak meg Nadine szemei. 
- Maga a gyilkos - Eve tartott egy kis szünetet, és 
figyelte, hogy az előbb  felcsillanó szikrák hogy hunynak  ki a riporternő tekintetében. - A maga  helyében 
nagyon vigyáznék magamra, barátocskám. 
Eve otthagyta az asztalt, és elindult a színpad mögé. Remélte, hogy Mavist ott találja az apró fülkéjében, 
ami  öltözőként is szolgált. Éppen szüksége lett  volna 
egy barátra. 
Egy lepedő alatt talált rá, ahogy egy rongyos papír 
zsebkendőt szorított az orrához. 
- Rohadt hideg van - nézett rá Mavis, és akkorát 
fújt  a zsebkendőjébe, mint  egy ködkürt. - Megőrültem, hogy csak festéket hordok tizenkét órán keresztül 
február kellős közepén. 
Eve óvatosan tartotta tőle  a három lépés távolságot. 
- Szedsz valamit? 
- Szedek én mindent - intett az öltözőasztal felé, 
amiről majd  lecsordultak a pirulák és a tapaszok. - Ez 
egy  kibaszott gyógyszergyári összeesküvés, Eve. Már 
legyőztünk csaknem minden járványt, fertőzést és betegséget. Persze a régiek helyett mindig jönnek újabbak, hogy a kutatóknak legyen mit kutatniuk. De sem 
ezek a csillogó szemű laboránsok, sem pedig a  medikomputerek nem tudják kitalálni,  mit lehet kezdeni 
egy szimpla megfázással. És tudod miért? 
Eve nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon. 
Türelmesen várt, amíg Mavis megint be nem fejezett 
egy kapitális orrfúvást. 
- Miért? 
- Mert  a gyógyszergyáraknak szükségük van rá, 
hogy el tudják adni a bogyóikat. Tudod, mennyibe kerül egy fgyszerű tabletta? Esküszöm, olcsóbban kapsz 
egy rákellenes injekciót. 
- El kellene menned egy orvoshoz. Az írna egy receptet, amire kapnál valami gyógyszert, és a betegség 
volt, nincs. 
- Én  is tudom.  Ezek a vackok mindössze nyolc 
órán keresztül hatnak, nekem pedig  fellépésem van ma 
este. Várnom kell hétig, csak akkor vehetem be őket. 
- Otthon kellene feküdnöd az ágyadban. 
- Elgázosították  az épületet,  ahol a lakásom van. 
Néhány okostojás azt mondta,  hogy  láttak egy  csótányt - tüsszentett,  majd bedagadt  szemekkel Eve-re 
nézett. - Mit keresel itt? 
-Volt egy  üzleti megbeszélésem.  Nézd, neked 
most pihenésre van szükséged. Majd később meglátogatlak. 
- Ne,  maradj itt. Egyedül unatkozom - nyújtotta 
ki a kezét egy üveg  felé, és  belekortyolt a benne lévő 
undorítóan rózsaszín folyadékba.  - Hé,  nagyon jó az 
inged. Megütötted a főnyereményt, vagy mi a csoda? 
- Vagy mi a csoda. 
- Ulj már le. Fel akartalak hívni, de túlságosan lefoglalt a tüdőm. Ugye, Roarke tenyerelt bele a múlt éjszakánkba? 
- Aha, Roarke volt. 
- Kis  híján elájultam, amikor odasétált az asztalódhoz. Mi a történet? Segítettél neki egy biztonsági 
probléma megoldásában, vagy mi történt? 
- Együtt  töltöttük az éjszakát -  csúszott ki  Eve 
száján, és Mavis feleletképpen majdnem megfulladt. 
-Te... és Roarke -  nyúlt egy  újabb papír zsebkendő felé, ahogy könny szökött a  szemébe. - Jézus, 
Eve.  Jézus Krisztus, te még soha nem  töltötted együtt 
senkivel az egész éjszakát. És most azt mondod nekem, 
hogy Roarke? 
- Ez azért nem teljesen igaz. Nem aludtunk. 
Mavis felnyögött. 
- Nem aludtál. Meddig tartott? 
- Nem tudom - rántotta meg Eve a vállát. - Ébren töltöttem  az éjszakát. Azt hiszem, nyolc vagy kilenc  óra hosszat. 
- Órákig - borzongott meg finoman Mavis.  - És 
még mindig ébren vagy. 
- Ahogy a mellékelt ábra mutatja. 
-Jó volt? Micsoda hülye kérdés - tette hozzá gyorsan.  - Különben nem maradtál volna vele. Hú, Eve, 
mit kaptál tőle? Leszámítva a hihetetlenül erős farkát? 
- Nem tudom. Akkora butaságnak tűnik így utólag - túrt bele Eve a hajába. - Még soha nem éreztem 
ilyen jól magam. Nem gondoltam volna, hogy ilyen jó 
is  lehet...  Soha nem éreztem  fontosnak,  aztán meg 
hirtelen... a francba. 
- Drágám - csúsztatta ki Mavis egyik kezét a takaró alól, és megfogta Eve  merev ujjait. - Egész életedben  elfojtottad az amúgy teljesen természetes vágyaidat olyan dolgok miatt,  amikre alig  emlékszel. Most 
pedig találtál egy férfit, aki túllendített valahogy ezen 
a ponton. Boldognak kellene lenned. 
- Hogy uralkodhat rajtam valaki? 
- Ó, ez csak duma - szakította félbe Mavis, mielőtt 
Eve  belelendülhetett  volna. - A szex nem egyenlő a 
hatalommal. És halálbiztos, hogy nem kell büntetéstől 
tartanod. Tekintsd szórakozásnak. És időnként, ha szerencséd van valami különlegeset is kifoghatsz. 
-Talán -  hunyta le Eve a szemét. - Ó, Istenem, 
Mavis, lőttek a karrieremnek. 
- Miről beszélsz? 
- Roarke az egyik gyanúsított az ügyben, amin éppen dolgozom. 
- Qi a francba - de a mondatot megint félbeszakította egy erős köhögés. - Ugye nem akarod letartóztatni valamiért? 
- Nem - majd sokkal több beleéléssel folytatta. 
Nem.  De  ha nem  göngyölítem  fel gyorsan ezt  az 
ügyet, előbb-utóbb rámegyek. Be fogom fejezni. Valaki kihasznál engem, Mavis - szűkültek össze haragosan 
a szemei. - Egyfelől  takarítják az utat előttem, de a 
másik  irányból eltorlaszolják.  És nem tudok rájönni, 
miért. Ha nem találom ki, rámegy minden, amit eddig 
elértem, Mavis. 
- Akkor nagyon gyorsan a végére kell járnod, nincs 
igazam? - szorította meg Mavis Eve ujjait. 
Eve megígérte magának,  hogy valóban a végére fog 
járni. Már este tíz is elmúlt, amikor átlépte  a lakása küszöbét. Nem  tartotta bűnnek, hogy  épp  akkor nem 
gondolt semmire. Le kellett  nyelnie  egy letolást  a 
rendőrfőnök irodájában, mert a sajtótájékoztatón eltért 
az előre megbeszélt irányvonaltól. 
És  ezt  a kapitány nem hivatalos támogatása sem 
tudta enyhíteni. 
Amikor beért a lakásába, ellenőrizte az e-mailjeit. 
Tudta, hogy butaság, de mégis remélte, hogy kap egy 
levelet Roarke-tól. 
Nem kapott.  De talált valamit, amitől úgy érezte, 
mintha jeges ujjak cirógatnák a gerincét. 
A kapott videoüzenetnek nem volt feladója, publikus címről küldték. A kislány. A halott  apja. A vér. 
Eve a kamera látószögéből rájött, hogy a hivatalos, 
rendőrségi felvételt látja, amit a helyszínen rögzítettek. 
Hanganyagot is mellékeltek. Ezt ő vette fel. A kislány sikolyait. Ahogy veri az ajtót. Ahogy  elkiáltja a figyelmeztetést, és a rettenet, ami azt követte. 
- Te szemét - suttogta. - Ezzel nem fogsz eltántorítani. Nem használhatod fel  azt a gyereket arra, hogy 
megfélemlíts. 
De az ujjai remegtek, ahogy  kiugratta a gépből a 
diszket. És összerezzent,  amikor  felcsipogott az interkom. 
- Ki az? 
- Hennessy a kettő  lakásból - jelent meg a képernyőn az alatta lakó sápadt, komoly arca. -  Elnézést 
kérek a zavarásért, Dallas hadnagy. Nem  tudtam, mit 
csinál. Gondban vagyunk idelent  a Finestein-lakásban. 
Eve felsóhajtott, ahogy felidézte az öregedő házaspár képét. Csendesek voltak,  barátságosak, és  a televízió rabjai. 
- Mi a baj? 
- Mr. Finestein halott,  hadnagy.  Összeesett  a 
konyhában,  miközben a felesége és a barátai kínai dominójátékot  játszottak.   Arra   gondoltam,   esetleg 
lejöhetne. 
- Aha - sóhajtott fel újra Eve. - Mindjárt ott vagyok. Ne nyúljanak semmihez, Mr. Hennessy, és próbálják elküldeni a kíváncsiskodókat. 
Megszokásból intézkedett. Bejelentette a halálesetet, és azt is, hogy jelen van a  helyszínen. 
A lakásban csend honolt. Mrs. Finestein a nappali szófáján ült, kicsi,  fehér kezét az ölébe ejtve.  A haja is fehér volt, mintha csak hóvihar kavarogna az arca körül, 
dacára a fiatalító krémeknek és kezeléseknek. 
Az öregasszony kedvesen  Eve-re mosolygott. 
- Bocsásson  meg, hogy  ekkora gondot okoztam, 
kedveském. 
- Velem semmi baj.  De ön jól érzi magát? 
- Igen, jól vagyok - nézett lágy, kék tekintetével 
Eve szemébe. - A szokásos heti játékunk alatt történt. 
A lányokkal minden héten össze  szoktunk ülni. Amikor hazaértem,  a konyhában  találtam rá.  Épp krémes 
pitét evett. Joe nagyon szerette az  édességet. 
Hennessyre  pillantott,  aki kényelmetlenül, egyik 
lábáról a másikra billegve álldogált. 
- Nem igazán  tudom,  mit  kell  ilyenkor  csinálni, 
ezért bekopogtam Mr. Hennessyhez. 
- Rendben. Nem  maradna mellette egy pillanatra? 
- szólt Eve Mr. Hennessynek. 
A lakást egyszerűen rendezték  be. Lelkiismeretesen 
rendben tartották, ami a  sok apró mütyürkét és emléktárgyat  tekintetbe véve  nem  lehetett valami  könnyű 
feladat. 
A konyhaasztal mellett ülő Joe Finestein egyszerre 
veszítette el az életét, és a méltóságát. 
Feje  előreesett, pont  bele a krémes pitébe. Eve ellenőrizte a pulzusát, de nem érzett  semmit. A test már 
elkezdett kihűlni. Becslése szerint negyed kettőkor  érhette utol a vég, plusz-mínusz egy-két óra. 
-Joseph Finestein  - rögzítette kötelességtudóan. 
Férfi,  megközelítően  száztizenöt éves.  Nincs  nyoma 
bemeneti nyílásnak vagy  erőszaknak.  A testen semmi 
nyom nem látható. 
Közelebb hajolt,  és belenézett Joe meglepett, tágra 
nyílt  szemébe. Miután befejezte az  előzetes szemlét, 
visszament, hogy leváltsa  Hennessyt, és kikérdezze  az 
elhunyt feleségét. 
Nem sok hiányzott már az éjfélhez, amikor ágyba 
került. Valósággal letaglózta a kimerültség. Csupán felejteni akart, azért imádkozott. 
Csak álmokat ne, gondolta félálomban. Legyen vége az éjszakának. 
És abban a pillanatban, ahogy lehunyta  a szemét, 
felcsipogott mellette a link. 
- Perzselődj a pokolban, akárki is vagy -  dörmögte 
Eve,  majd kötelességtudóan ledobta magáról  a takarót, 
és fogadta a hívást. 
- Hadnagy - mosolygott rá a képernyőről Roarke 
arca. - Talán felébresztettem? 
- Ahhoz még kellett volna öt perc - húzódott egy 
kicsit hátra,  amikor meghallott valami zörejt a vonalban.  - Gondolom, épségben odaértél, ahová indultál. 
- Aha. De egy kicsit késett a repülő. Úgy gondoltam, felhívlak, mielőtt nyugovóra térsz. 
- Valami egyéb ok? 
- Látni szerettelek volna - de a  mosoly  lehervadt 
az arcáról, amint alaposabban megszemlélte Eve-t. 
Mi a baj? 
Hol kezdjem, gondolta Eve,  de aztán  megvonta a 
vállát. 
- Hosszú volt a nap...  a végén pedig  még hozzájött,  hogy a házban elpatkolt  az egyik  lakó az esti 
nasija közben. Fejjel előre belezuhant egy adag krémes 
pitébe. 
- Azt hiszem, kellemetlenebbül is itt lehet hagyni 
az árnyékvilágot - fordította el a fejét Roarke, és néhány szót suttogott valakinek, akit Eve nem látott. 
Csak elküldtem az asszisztensemet - magyarázkodott. 
- egyedül akartam maradni, mielőtt felteszem a kérdést, hogy viselsz-e valamit  az alatt az ing alatt? 
- Nem úgy néz ki - húzta fel Eve az egyik szemöldökét. 
- Akkor miért nem veszed le? 
- Nem dőlök be egy interkontinentális kapcsolaton 
keresztül érkező kéjes csábításnak, Roarke. Használd a 
fantáziád. 
- Azt teszem. Elképzelem, mit fogok tenni, amikor 
a kezemmel ismét megérinthetlek. Azt tanácsolom, pihenje ki magát, hadnagy. 
Eve mosolyogni próbált, de nem jött össze. 
- Roarke, majd beszélünk, ha már visszajöttél. 
- És  a beszéden  kívül mást  is fogunk csinálni. 
A veled való beszélgetés mindig ösztönzően hat rám. 
Aludj egy kicsit. 
- Aha,  azt teszem. Viszlát, Roarke. 
- Gondolj rám, Eve. 
Roarke megszakította az  összeköttetést, majd csak 
ült egyedül, merengve a kihunyt  monitor előtt. Arra 
gondolt,  hogy felfedezett  valamit Eve tekintetében. 
Eddigre már megismerte a nő kedélyállapotait, átlátott 
az álcáján. 
Felfedezte benne az aggodalmat. 
Megfordította a székét, és az ablakon át kinézett a 
csillagokkal telehintett égboltra. Eve túl messze volt 
tőle, hogy  az ábrándozáson kívül bármi mást is kezdhetett volna vele. 
És  ismét  feltette magának a kérdést, hogy vajon 
miért olyan fontos számára a nő. 
 
Eve csalódottan tanulmányozta a Sharon DeBlass széfbérletéről írott jelentést. Nincs adat, nincs adat, nincs 
adat. 
Nincs semmi, sem  New Yorkban, sem New Jerseyben,  sem pedig  Connecticutban.  Hasonló  volt  a 
helyzet Kelet-Washingtonnal és Virginiával is. 
Eve arra gondolt, hogy  valahol máshol bérelt széfet. Biztos volt egy naplója,  amit olyan helyen tartott, 
ahol biztonságban tudhatta,  mégis gyorsan elő lehetett 
venni. 
Eve meg volt győződve arról,  hogy egy ilyen napló 
áll a gyilkosság hátterében. 
Nem akarta Feeneyt egy másik kereséssel is  fárasztani, ezért maga látott neki a feladatnak. Pennsylvaniában kezdte,  innen pedig észak és nyugat felé haladt a 
kanadai Québec felé. Majdnem kétszer annyi ideig tartott a keresés, mint  Feeneynek, de éppen olyan eredménytelenül végződött. 
Majd kiterjesztette a kutatást dél felé Marylandtői 
Floridáig. A gépe hangosan zúgni kezdett a megerőltetéstől. Eve figyelmeztetően rávicsorgott a számítógépre,  és erősen oldalba vágta  a konzolt. Eve  magában 
megesküdött, hogy a legközelebbi ügyénél kerül, amibe kerül, kér egy új gépet magának. 
Inkább makacsságból  terjesztette  ki  a keresést a 
középnyugat és  a Sziklás-hegység felé,  de valójában 
nem remélt már eredményt. 
Túl okos voltál, Sharon, gondolta magában, ahogy 
a negatív keresési eredmény  felvillant  a képernyőn. 
Nem mentél  volna külföldre vagy a bolygón kívülre, 
mert az macerás. Miért mentél volna messzire, valahova,  ahol  az utazáshoz  dokumentumok  kellenek,  és 
nyilvántartásba is vesznek? A naplóhoz késedelem nélkül hozzá akartál férni. 
Ha az anyád tudta, hogy naplót vezetsz, akkor mások is tisdhatták. El is dicsekedtél vele, mert  szeretted 
kényelmetlen helyzetbe hozni az embereket. Miközben 
tudtad, hogy biztonságos helyre rejtetted. 
De közel,  a fene egye meg, gondolta Eve, miközben  lehunyta  a szemét, és  maga elé idézte Sharon 
képét. Elég közel ahhoz, hogy érezd a belőle áradó hatalmat, hogy felhasználd, hogy játssz az emberekkel. 
De nem olyan egyszerű helyre, hogy azt bárki  is 
könnyen lenyomozhassa, hozzáférhessen és tönkretegye 
a játékodat. Álnevet használtál.  Minden eshetőségre 
felkészültél, és más néven béreltél széfet. És ha elég fineszes voltál ahhoz,  hogy álnevet használj, akkor olyat 
választottál magadnak,  amit  egyszerűen meg tudtál 
jegyezni,  ami ismerősen  csengett  a  füledben. Olyat, 
ami nem okozott kavarodást. 
Milyen egyszerű, gondolta Eve, miközben begépelte a  Sharon Barrister nevet.  Annyira, hogy  ő  is és 
Feeney is elsiklott a lehetőség fölött. 
A newarki Brinkstone Nemzetközi Bank és Befektetési Tanácsadónál ütötte meg  a főnyereményt, New 
Jerseyben. 
Sharon Barrister  nemcsak  széfet  bérelt,  hanem 
számlát is vezetett egy brókernél 326 000,85  értékben. 
A képernyőre vigyorgott, és lecsapott a komlinkre. 
- Egy felhatalmazásra van szükségem - közölte. 
Órákkal később már ismét Whitney kapitány irodájában állt, és minden erejére szükség volt, hogy ne csikorgassa dühében a fogát. 
- Bérelt valahol egy másikat is - erősködött. - És 
abban lesz a napló. 
- Semmi sem  tántorítja el, hogy ezen a szálon folytassa a nyomozást, Dallas? 
- Remek, remek - járkált beszéd közben fel s alá az 
irodában Eve. Tombolt benne az adrenalin, és mindenáron csinálni akart valamit. - Mihez kezdjünk ezzel? 
Az asztalon heverő akta felé intett. 
- Itt a lemez és  a tartalma kinyomtatva, amit a 
széfben találtam.  Ennyi volt ott, parancsnok. Egy lista 
a megzsaroltakról nevek és összegek. És az ábécésorrendbe szedett nevek között Simpsoné is szerepel. 
-Én  is el tudom olvasni, Dallas - és ellenállt a 
késztetésnek,  hogy  kimasszírozza  a  feszültséget  a 
tarkójából. - Nem csak a rendőrfőnököt hívják Simpsonnak a városban, hát még az országban. 
- De ez ő - dühöngött Eve, ám a hely nem volt alkalmas, hogy igazán kiengedje a gőzt. - Ezzel mindketten tisztában vagyunk.  És van itt még egy csomó 
érdekes név. Egy  kormányzó, egy katolikus püspök, a 
Nemzetközi Nőegylet egyik köztiszteletben  álló  vezetője, két magas rangú rendőr, egy volt alelnök... 
- Tisztában vagyok a nevek jelentőségével - vágott 
közbe Whitney. - De maga is tisztában van a saját 
helyzetével és a következményekkel, Dallas? - tartotta 
fel az egyik kezét, nehogy  Eve közbeszóljon. - Néhány 
oszlopnyi  név  és szám még nem jelent bűncselekményt. De ha ezek az adatok kikerülnek ebből az irodából, mindennek vége. Magának és a nyomozásnak is. 
Ezt akarja? 
- Nem, uram. 
- Szerezze meg a naplót, Dallas, találja meg az öszszefüggést DeBlass és Lola Starr között, és akkor majd 
meglátjuk, mihez kezdjünk ezzel az anyaggal. 
- Simpsonnak vaj van a fején - hajolt előre Eve az 
íróasztal fölött. - Ismerte Sharon DeBlasst és meg is 
zsarolták. Ráadásul mindent megtesz, hogy  aláássa a 
nyomozást. 
-Akkor körbe kell szaglásznunk egy kicsit, nem 
igaz? - zrta el Whitney az anyagot a saját széfébe. 
Erről senki  sem  szerezhet  tudomást,  Dallas. Még 
Feeney sem. Világos? 
- Igen, uram - és mivel tudta, hogy a főnöke enynyivel megelégszik, az ajtó felé indult. - Kapitány, szeretném valamire felhívni a figyelmét. Egy név hiányzik 
arról a listáról. Roarke neve. 
Whitney mélyen a szemébe nézett. 
- Már említettem, Dallas. Tudok olvasni. 
Amikor Eve visszaért az irodájába, villogó fény tudatta 
vele, hogy üzenete érkezett. Végignézte az e-mailjei listáját, és látta, hogy az orvosi központból kétszer is 
keresték. Visszahívta őket. 
- Befejeztük a szomszédja vizsgálatát, Dallas. Úgy 
tűnik, helyes volt a megérzése. 
- Ó, a pokolba - simította végig az arcát. - Küldje 
át az eredményeket, majd fogadom őket. 
Hetta Finestein levendulaparfüm és házi sütésű kenyér 
illatába burkolózva nyitott ajtót. 
- Dallas hadnagy - mosolygott rá kedvesen, és hátralépett egy lépést, mintha ezzel kérné Eve-t, hogy lépjen  beljebb. 
Odabent a tévében valami talk-show ment, az a 
fajta, amibe az otthon ülő nézek is bekapcsolódhattak, 
és a nagyobb hatás kedvéért bevetíthették holografikus 
alakjukat a stúdióba. Első ránézésre a hivatásos anyák 
fizetésének az emelése volt a téma. A stúdiót különböző korú és hangmérsékletű nők, valamint gyerekek töltötték meg. 
- Milyen kedves magától, hogy benézett. Ma már 
olyan sokan jöttek látogatóba.  Ez kissé megvigasztal. 
Kér egy kis süteményt? 
- Igen - felelt Eve, miközben mocskosnak érezte 
magát. - Köszönöm - foglalt helyet az aprócska kanapén, és fürkésző tekintetével felmérte a kis lakást. 
Régebben Mr. Bakerrel pékségük volt? 
- Ó, igen - hallatszott Hetta  hangja a konyhából. 
- Csak pár  éve hagytunk fel a szakmával. Pedig nagyon jók voltunk benne. Tudja, az emberek szeretik a 
házi készítésű pékárut.  És ha szabad  ezt mondanom, 
nagyon jó érzékem van a pitékhez és a süteményekhez. 
- Idehaza is elég sokat sütnek. 
Hetta egy tálcányi aranysárga süteménnyel a kezében lépett be a szobába. 
- Egyike azoknak a dolgoknak, amelyek  örömet 
okoznak nekem. Rengeteg ember él világszerte, akik 
soha nem tapasztalták meg az otthoni sütés-főzés örömeit. És olyan sok gyerek, akik soha nem kóstoltak valódi cukrot. Igaz, hogy borzasztóan drága, de én mondom, megéri. 
Eve belekóstolt az egyik süteménybe, és kénytelen 
volt egyetérteni. 
- Feltételezem, azt a pitét is maga sütötte, amit a 
férje akkor evett, amikor meghalt. 
- Az én házamban nem talál semmi utánzatot vagy 
bolti ételt - húzta ki magát büszkén  Hetta. - Persze 
Joe olyan mohón ette, hogy szinte nem is volt idejük 
kihűlni, miután  kivettem a  sütőből.  Olyan AutoSéf 
nem kapható, amelyik felérne egy  igazi pék ösztöneivel 
és kreativitásával. 
- Maga sütötte a pitét, Mrs. Finestein? 
Az öreg hölgy pislogott és levette a kötényét. 
- Igen, én. 
- Mrs. Finestein, tudja, mi ölte meg a férjét? 
- Igen, tudom - mosolyodott  el lágyan.  - A falánkság. Mondtam  neki, hogy ne egye meg. Nyomatékosan megkértem rá.  Mondtam, hogy  azt a pitét 
Mrs. Hennessynek sütöttem. 
- Mr. Hennessynek - és ennek hallatán Eve átugrott pár lépést a következtetéseiben. - Maga... 
- Persze tudtam, hogy úgyis meg fogja enni. Ebben a kérdésben mindig is borzasztó önfejű volt. 
Eve megköszörülte a torkát. 
- Nem lehetne,  izé, kikapcsolni a tévét? 
-Micsoda? Ó, persze, elnézést - mondta, miközben  zavarában az arcát fogta. - Nagyon modortalan 
vagyok. Néha egész nap hagyom menni anélkül, hogy 
a tudatában  lennék, be van kapcsolva. Izé...  program. .. Nem, képernyő kikapcs. 
- És a hangot is  - tette hozzá Eve türelmesen. 
- Természetesen - és zavartan rázta a fejét, miközben az adás tovább  folytatódott. - Még nem tanultam 
meg rendesen kezelni, amióta áttértünk távirányítóról 
a hangvezérlésre. Hang kikapcs. Ugye, most már sokkal jobb? 
íme egy nő, aki tud mérgezett  pitét sütni, de képtelen kezelni a  televíziót, gondolta Eve. Az emberek 
nagyon különbözőek tudnak lenni. 
- Mrs. Finestein, nem mondhatok semmit, mielőtt 
nem tájékoztatom a jogairól,  és meg nem bizonyosodom felőle, hogy meg is értette őket. Joga van hallgatni - kezdte, és észrevette,  hogy  Hetta továbbra is 
kedvesen mosolyog. 
Az idős hölgy kivárta, amíg Eve nem végzett a litániával. 
- Valójában soha nem is hittem benne, hogy megúszom. 
- Megússza, de mit, Mrs. Finestein? 
- Azt, hogy megmérgeztem Joe-t. Habár... - húzta el a száját, mint egy gyerek. - Az unokám ügyvéd. 
Nagyon ügyes fiú. Szerintem azt fogja mondani, hogy 
miután figyelmeztettem Joe-t, ne egyen  a pitéből, az 
sokkal inkább az ő  felelőssége volt, mint az enyém. 
Mindenképpen - tette még hozzá, majd türelmes hallgatásba merült. 
-Mrs.  Finestein, azt akarja  ezzel mondani, hogy 
előre megfontolt szándékkal kevert szintetikus cianidot 
a krémes pitébe, hogy megölje a férjét? 
- Nem, kedveském. Azt akarom mondani, hogy az 
extra cukoradag mellett egy kis szintetikus cianidot is 
kevertem a pitébe,  majd  felhívtam a férjem figyelmét, hogy  hozzá ne merészeljen érni. Joe -  mondtam 
neki -, legfeljebb az illatát  élvezd. Ez  egy különleges 
pite, és nem neked sütöttem. Megértettél, Joe? 
Hetta ismét elmosolyodott. 
- Azt mondta, megértett,  és minden  rendben lesz. 
Aztán, nem sokkal azelőtt,  hogy elmentem volna a lányokkal,  megint figyelmeztettem, csak hogy biztos legyen benne.  Nem tréfálok, Joe. Hagyd békén azt a 
pitét. Habár az  igazat megvallva számítottam  rá, 
hogy meg fogja enni. Hadd meséljek egy kicsit Joe-ról 
-  folytatta kellemesen társalogva, miközben felemelte 
a tálcát, biztatva Eve-t, hogy vegyen magának, és amikor látta, hogy tétovázik, derűsen felkacagott. - Kedvesem, ez teljesen biztonságos, erről kezeskedem. Épp 
most adtam belőle egy tucatot annak az aranyos kisfiúnak, aki fölöttem lakik. 
És hogy ezt bebizonyítsa, kiválasztott egyet magának, és beleharapott. 
- És most hol is tartottam? Ó, hát persze, Joe-nál. 
Tudja, ő volt  az én második férjem. Áprilisban lett 
volna ötven éve, hogy összeházasodtunk.  Jó társam 
volt, ráadásul ő maga is kitűnő pék. De akadnak olyan 
emberek,  akik  képtelenek  nyugdíjba  vonulni. Az 
utóbbi néhány évben nagyon nehezen lehetett csak kijönni vele.  Állandóan keresztbe tett nekem, vitatkozott, és mindenben talált valami hibát. Többé a világért sem Jisztezte volna be az ujjait. És nagyon mohón 
zabált. 
Eve kivárt  egy  pillanatig, mert amit mondani 
akart, az nagyon is ésszerűen hangzott. 
- Mrs. Finestein,  azért mérgezte meg, mert túl sokat evett? 
Hetta rózsás arca elkerekedett. 
- Eleinte nem tűnt úgy. De aztán egyre rosszabb 
lett. Maga  olyan  fiatal még, kedveském. Ugye nincs 
családja? 
- Nincs. 
- A család  egyszerre biztosítja az embernek a kényelmet és a bosszúságot. Egy kívülálló soha nem lesz 
képes megérteni,  mi folyik egy otthon magányában. 
Joe-val nem volt könnyű együtt élni, én pedig azt vettem észre, hogy kezd rigolyás lenni. Élvezte, ha felbosszanthatott, vagy azt, ha apróságokkal keseríthette 
az életemet. Máskülönben miért evett volna meg egy 
fél  gyönyörtorony  tortát,  amit a  nemzetközi Betty 
Crocker Sütőversenyre sütöttem? És utána  nem átallotta a fejemhez vágni, hogy száraz volt - és  hangja elfulladt, ahogy felidézte a sértést. - El tudja ezt képzelni? 
- Nem - vallotta be Eve gyengén. - Képtelen vagyok. 
-Hát  azért falta fel, hogy  az  őrületbe kergessen. 
Tudja, így  hatalmaskodott felettem. Ezért megsütöttem  azt  a pitét,  figyelmeztettem,  hogy egy  ujjal  se 
nyúljon hozzá, majd elmentem a lányokkal madzsongot játszani. De amikor hazaértem, nem igazán lepett 
meg, hogy nem hallgatott rám. Tudja,  nagyon falánk 
volt  -  intett a kezében tartott falatnyi sütivel, mielőtt 
bekapta volna.  -  A falánkság pedig a hét halálos bűn 
egyike. És úgy éreztem helyesnek, ha a bűnéért halállal 
lakol. Biztos benne, hogy nem kér még egy sutit? 
Megőrült ez a világ, döntötte el magában Eve, ha már 
az öregasszonyok is mérgezett  krémes pitéket sütnek. 
És a maga csendes, régimódi, nagymamás viselkedésével Hetta valószínűleg meg is fogja úszni. 
És ha mégis lecsukják, akkor a börtönben minden 
bizonnyal konyhai szolgálatra  osztják  majd  be, ahol 
boldogan sütögetheti a tésztáit  a raboknak. 
Eve megírta a jelentését, gyorsan  bekapott valamit 
vacsora helyett az étkezdében,  majd visszatért a taposómalomba. 
Még  csak a New York-i bankok felénél járt, amikor  felcsipogott a telekom. 
- Igen, itt Dallas. 
A válasz, ami a képernyőn feltűnt, magáért beszélt. 
Egy halott nő a jól ismert pózban a véráztatta lepedőkön. 
HATBÓL HÁROM 
Egy pillanatig csak bámulta a holttestre  helyezett 
papírlapot, majd rávicsorgott a számítógépre. 
- Kövesd le a hívót. De azonnal, hogy az Isten verje meg! 
Miután  a masina teljesítette  a  parancsot,   Eve 
rávetette magát  a rádióra. 
-Itt  Eve  Dallas  hadnagy,  azonosítási  számom 
5347BQ, A osztályú prioritással. Minden fellelhető 
egység azonnal menjen a nyugati Nyolcvannyolcadik 
utca  156.  alá, a huszonegy tizenkilences lakáshoz, de 
ne lépjenek be. Ismétlem, belépni tilos! Tartóztassanak 
fel mindenkit, aki el akarja hagyni az épületet. De az 
adott  lakásba nem léphet be  sem  civil, sem pedig 
rendőr. Tíz percen belül ott vagyok. 
- Vettem, Eve Dallas hadnagy - felelt az ügyeletes 
robot egykedvűen. - Az adott feltételeknek az öt  nullás és a három hatos egység felel meg. Várják az érkezését. A prioritás. Üzenet  elküldve. 
Eve felmarkolta a  retiküljét,  valamint  a helyszín 
biztosításához összeállított egységcsomagot, és kiviharzott az ajtón. 
Eve kézben tartott fegyverrel, de egyedül lépett be a 
lakásba. A nappali rendes volt, talán még otthonosnak 
is lehetett volna nevezni vastag  díszpárnáival és rojtos 
takaróival.  A pamlagon egy könyv hevert, a párna közepe pedig enyhén be  volt nyomódva, mintha valaki 
sokáig hevert volna olvasva  rajta. Eve összevonta szemöldökét a látványra, és a szoba túlsó ajtaja felé lépett. 
Az apró szobát irodának rendezték be, az íróasztalon pedáns rend uralkodott, és személyes varázst kölcsönzött neki egy  kosárban  parfümtől illatozó selyemvirág, egy tál  színes mézgagolyó és a csillogóan fehér 
bögre, oldalán nagy vörös szívvel. 
Az asztalt  az ablak  elé állították, ami a szemközti 
épület falára nézett ennek ellenére senkinek sem lehetett belátni az ablakán. Az  egyik  falat bepolcozták és 
telerakták könyvekkel.  Volt egy nagy doboz a lemezeknek, egy másik az E feljegyzéseknek, valamint  egy 
kincsesládika teli  drága grafitceruzákkal és jegyzettömbbel. Köztük fél oldalra dőlve egy lovacska, amit 
minden jel szerint egy gyerek készített. 
Eve kifordult a szobából, és a kinyitotta a szemközti ajtót. 
Tudta, mire számíthat odabent. Nem fordult fel a 
gyomra. A kiömlött vér még meg sem alvadt. Halk 
sóhaj kíséretében tokjába csúsztatta a fegyverét, mert 
tudta, hogy egyedül van a halottal. 
A kezére fujt vékony réteg védősprayen keresztül 
érezte a testet. Még  arra sem volt elég ideje, hogy kihűljön. 
A nőt az ágyra fektették, a fegyvert pedig gondosan a lábai közé tették. 
Eve felismerte a Ruger  P-90-est, az  olajosan csillogó  támadófegyvert,  ami a Városi Forradalom  idején 
közkedvelt önvédelmi fegyvernek számított.  Könnyű, 
összetett és teljesen automata. 
Ezúttal nyomát sem látta hangtompítónak. De  le 
merte volna fogadni, hogy  a hálószoba hangszigetelt 
és a gyilkosnak erről tudnia kellett. 
Odalépett  a kör alakú, csicsás öltözőasztalhoz, és 
kinyitott egy kicsiny vászontáskát. Ebben talált rá a nő 
bárcájára. 
Egész csinos volt, tűnődött magában. Kedves mosoly, közvetlen  tekintet,  meglepően  szép  tejeskávé 
árnyalatú arcbőr. 
- Georgia  Castle - ejtette ki hangosan a nevet a 
felvevőgép kedvéért. - Nő. Ötvenhárom éves.  Bárcás. 
A halál beálltának valószínűsített ideje  este hét és hét 
negyvenöt között, a halál oka: lőtt sebek a testen.  Az 
orvoscsoport majd megerősíti. Három bemeneti nyílás 
látszik: a homlokon, a mellkason és  az ágyékon. Igen 
valószínű, hogy  a lövedékeket  a helyszínen található 
antik fegyverből  lőtték ki. Dulakodásnak, erőszakos 
behatolásnak vagy rablásnak semmi nyoma. 
Eve halk zajt  hallott  a háta mögül, mire azonnal 
előrántotta a fegyverét. Leguggolt, és acélosan farkasszemet nézett azzal a kövér, szürke macskával, ami éppen abban a pillanatban csusszant be a szobába. 
-Jézusom, hát te meg honnan kerültél ide? - sóhajtott egy hatalmasat, miközben eltette a pisztolyát. 
Egy macska - tette hozzá a felvétel kedvéért, és amikor 
az állat rávillantotta arany és zöld szemeit, ismét lehajolt, hogy megsimogassa. 
Úgy dorombolt, mint egy jól olajozott gépezet. 
Eve félretolta a macskát, és elővette a kommunikátort, hogy értesítse a gyilkossági csoportot. 
Nem  sokkal később Eve éppen a  macskát  figyelte, 
amely finom lenézéssel a tekintetében piszkálta azt a 
fazék  ételt, amit valahonnan előásott neki,  amikor 
hangokat hallott a bejárati ajtó felől. 
Amikor odament, hogy megvizsgálja az okát, meglátta,  hogy az egyenruhás őr, akit ő maga állított az ajtó elé, kétségbeesetten próbál  feltartóztatni egy dühöngő és nagyon elszánt nőszemélyt. 
- Mi folyik itt? 
-  Hadnagy - tisztelgett  szemmel látható megkönnyebbüléssel a rendőr. - Ez a civil mindenáron be 
akar menni. Én... 
-  Persze hogy be akarok menni - és a nő vörös hajzuhataga minden egyes dühös mozdulatára meglibbent 
az arca körül. - Ez itt az anyám lakása. És azt is tudni 
akarom, hogy maguk mit  keresnek itt. 
-  És ki a maga anyja? - csapott le  azonnal Eve. 
-  Mrs. Castle,  Mrs. Georgie Castle. Betörtek a lakásba? - és a dühe lassan  aggodalomba csapott át, miközben próbált Eve mellett besurranni. - Jól  van  az 
anyám? Mama? 
-Jöjjön velem - fogta erősen karon Eve, és bevezette a konyhába. - Hogy hívják? 
- Samantha Bennett. 
A macska otthagyta az ételt, és evés helyett inkább 
Samantha lábához dörgölőzött.  Eve úgy  látta, ez  a 
mozdulat teljesen megszokott és természetes. Samantha lehajolt, és megvakargatta az állat füle tövét. 
- Hol az anyám? - és aggodalma immár félelembe 
fordult, a hangja megtört. 
Eve leginkább ezt  a részét gyűlölte a munkájának, 
mert ebben a helyzetben  úgy érezte,  mintha a szívébe 
valami tompa pengét döfnének. 
- Sajnálom,  Ms. Bennett.  Nagyon sajnálom.  Az 
anyja meghalt. 
Samantha egy  szót  sem  szólt.  Szemei, melyek 
ugyanabban a meleg, mézszínű árnyalatban játszottak, 
mint az anyjáé, kifejezéstelenül meredtek a semmibe. 
Mielőtt összecsuklott volna,  Eve gyorsan odatolt neki 
egy széket. 
- Ez valami  tévedés - nyögte. - Csak tévedés lehet. 
Moziba akartunk menni.  A kilencórás előadásra. Keddenként mindig moziba járunk - nézett fel Eve-re reménytelenül könyörgő szemekkel. - Nem  halhatott 
meg. Még alig múlt ötven, és teljesen egészséges. Erős. 
- Sajnálom,  de nem tévedés. 
- Valami baleset történt? - és kicsordultak a könynyei. - Balesetet szenvedett? 
Eve nem látott  maga előtt  más  lehetőséget, csak 
azt, hogy bevallja az igazat. 
- Nem baleset volt. Az édesanyját meggyilkolták. 
-Nem, ez lehetetlen -  folytak  a nő könnyei,  és 
megcsuklott a hangja, miközben tagadólag rázta a fejét. - Őt mindenki  szerette. Mindenki. Senki sem ártott volna neki. Látni  akarom. Látni akarom, mégpedig most, azonnal. 
- Ebbe nem egyezhetek bele. 
- De hiszen  az anyámról  van szó - hullott egy 
könnycsepp az ölébe, éppen abban a pillanatban, amikor felemelte a hangját. - Jogom van hozzá. Látni akarom  az anyámat. 
Eve mindkét kezével megragadta Samantha vállait, 
és erőnek erejével  visszanyomta a székbe, ahonnan 
felugrott. 
- Mojt nem  láthatja. Rajta ez már úgysem segítene. És magán sem. Nekem viszont segíthet megtalálni 
a gyilkost azzal, ha válaszol  a  kérdéseimre. Akarja, 
hogy hozzak valamit? Felhívjak valakit? 
- Nem. Nem - túrt bele  Samantha a retiküljébe 
egy  zsebkendőért. - A  férjem, a gyerekeim. Nekem 
kell  felhívnom őket. És az apám.  Hogy mondjam el 
neki? 
- Hol él az apja, Samantha? 
-West... Westchesterben. Úgy két évvel ezelőtt 
váltak  el. Az apám  megtartotta a  házat, mert  az 
anyám be akart  költözni a városba. Könyveket akart 
írni.  írónak készült. 
Eve a konyha sarkában álló víztisztító felé fordult, 
töltött egy pohárral, és Samantha kezébe nyomta. 
- Tudja, miből élt az anyja? 
- Igen - szorította össze a száját Samantha, miközben kezével a zsebkendőjét gyűrögette. - De erről nem 
lehetett vele beszélni. Csak nevetett,  és azt mondta, 
hogy ideje már botrányosan is viselkednie, és micsoda 
tapasztalatokat  szedhet  így össze a  könyvéhez.  Az 
anyám... - kortyolt egyet Samantha - nagyon fiatalon 
ment férjhez. Néhány évvel ezelőtt meg kijelentette, 
hogy ideje változtatnia, és megnézni, mi mást kezdhet 
még az életével.  És egyikünk sem tudta erről lebeszélni. Igazság szerint soha semmiről  sem hagyta magát 
lebeszélni. 
Ismét könnyekben tört ki, arcát a tenyerébe hajtva 
némán zokogott.  Eve elvette előle a poharat, amiből 
alig ivott, és megvárta, amíg elmúlik a sírógörcs. 
- Nehéz volt a válás? Dühös volt az apja? 
- Inkább reményvesztett. Zavart. Szomorú. Vissza 
akarta kapni, és folyton azt hajtogatta, hogy az anyám 
csak hullámvölgybe került. Az  apám... - fogta fel hirtelen a  kérdés  mögött megbúvó másik kérdést. Leeresztette a kezét. - Ő soha nem  bántotta volna. Soha, 
soha, soha. Szerette  az  anyámat. Mindenki szerette. 
Nem lehetett nem szeretni. 
- Oké - és Eve úgy döntött,  ezt a témát majd később folytatják. -  Közel álltak egymáshoz? 
- Igen, nagyon közel. 
- Beszélt önnek a vendégeiről? 
- Néha. Ezzel zavarba hozott,  de  megtalálta  a 
módját, hogy szörnyen mulatságossá tegye. Értett hozzá. Szexnagyinak nevezte magát, és ezen jót nevettünk. 
- Nem említett valakit, aki miatt nyugtalankodott 
volna? 
- Nem. Tudott bánni az emberekkel. Ebben  rejlett 
a vonzereje. És csak addig akarta folytatni ezt az életformát,  amíg meg nem jelenik a könyve. 
- Nem említette valamikor a Sharon DeBlass vagy 
a Lola Starr neveket? 
- Nem - dobta hátra Samantha a haját, majd keze 
félúton  megállt a levegőben. - Starr, Lola Starr. Ezt a 
nevet hallottam a hírekben. Meggyilkolták. Ó, Istenem. Ó, Istenem  - hajtotta le a  fejét, és haja ettől ismét az arca elé omlott, mint egy kétszárnyú pajzs. 
- Hívok egy  rendőrt,  aki majd hazakíséri, Samantha. 
- Nem akarok elmenni. Nem tudom itt hagyni az 
anyámat. 
- Dehogynem tudja. Én majd vigyázok rá - tette 
Eve megnyugtatóan Samantha karjára a kezét. - Megígérem, hogy maga helyett is vigyázni fogok rá. Most 
pedig jöjjön - segítette gyöngéden talpra.  Átölelte a 
zaklatott asszony derekát  és az ajtóhoz kísérte. Kinn 
akarta  tudni a  lakásból,  mielőtt  a vizsgálócsoport 
kinyitja a hálószobát. - A férje otthon van? 
-Igen.  A gyerekekkel. Van két gyerekünk. Egy 
kétéves, gs egy hat hónapos. Tony otthon van a gyerekekkel. 
- Remek. Mi a címe? 
Samantha lassan kezdett úrrá lenni a megrázkódtatáson. Miközben  kifejezéstelenül  bemondott  egy 
westchesteri címet, Eve leolvasta arcáról a fásult döbbenetet. 
- Banks rendőr! 
- Igen, hadnagy? 
- Kísérje haza Mrs. Bennettet. Az ajtóba majd állítok valaki mást. És maradjon a családdal, amíg úgy érzi, hogy szükség van önre. 
-Igenis  -  és Banks szánalommal telve  vezetni 
kezdte Samanthát a lift felé. - Erre jöjjön, Mrs. Bennett - mormolta. 
Samantha kóvályogva ment mellette. - De ugye 
vigyázni fog rá? 
-Megígérem - találkozott Eve szeme Samantha 
feldúlt tekintetével. 
Egy órával később Eve a macskával a hóna alatt sétált 
be az  őrsre. 
-Hé, hadnagy, elkaptál egy  besurranó  cicust? 
villogtatta meg sajátos humorát az ügyeletes tiszt. 
-Igazi humorzsák  vagy, Riley. A parancsnok itt 
van még? 
- Rád vár. Azt mondta, amint meglátlak, azonnal 
küldjelek fel - hajolt előre, és megsimogatta a doromboló macskát. - Kikaptál magadnak még egy gyilkosságot? 
- Aha. 
Egy cuppanós hang arra késztette, hogy a mellette 
álló,  melegítőt viselő, nagydarab férfi felé nézzen. A ruha és a fickó  szája sarkából szivárgó vér színe csaknem 
megegyezett. Kiegészítő  felszerelésként egy láncot viselt,  amivel a szomszédos padhoz volt bilincselve. Szabad kezével a tökét vakarta, miközben Eve-re hunyorított. 
- Hé,  bébi.  Van itt valami a számodra. 
- Mondd meg Whitney kapitánynak, hogy már 
megyek is -  vetette oda Rileynak, aki csak  a szemét 
forgatta. 
Nem  tudott ellenállni  a kísértésnek. Odalépett  a 
padhoz, és olyan közel  hajolt  a férfihez,  hogy orrát 
megcsapta annak savanyú hányadékszaga. 
- Kedves meghívás volt - morogta, és felvonta  a 
szemöldökét, amikor a férfi lerántotta a sliccét, és megmutatta neki a  farkát. - Ó, nézd csak, cicus. Egy iciripiciri kuki -  mosolygott, és egy hangyányit  közelebb 
hajolt. - Jobb, ha vigyázol magadra, seggfej, mert  a 
lyukam  esetleg  téved, bekapja azt az édes kicsi egeret, 
és leharapja a fejét. 
Amikor látta, hogy a  fickó lekonyul, és  visszahúzza 
a cipzárját, kissé jobban érezte magát. Ez a kis közjáték 
jót tett a büszkeségének.  És jókedve  csaknem addig ki 
is tartott,  amíg a liftben be nem mondta Whitney kapitány emeletét. 
A kapitány  Feeney és a helyszínről  közvetlenül ide 
küldött jelentés társaságában várta. És mivel a rendőrségnél úgy tartották, hogy  ismétlés a tudás anyja, szóban is elmondta, amit már korábban leírt. 
- Tehát ez az a macska - jelentette ki Feeney. 
- Nem volt szívem odaadni az áldozat lányának a 
helyszínen - vont vállat Eve. - Pláne nem otthagyni a 
sorsára - és  szabad kezével benyúlt a táskájába. - Itt 
vannak a diszkek. Felcímkéztem őket. Végignéztem az 
előre megbeszélt találkozóinak a listáját. Ma hat harminckor érkezett az utolsó vendége. John Smith. És itt 
a fegyver -  tette le  a műanyag zacskóba  csomagolt 
pisztolyt? Whitnes íróasztalára.  -  Olyan,  mint  egy 
Ruger  kilencvenes. 
Feeney odapillantott és bólintott. 
- Folyamatosan tanulsz, kölyök. 
- Utánaolvastam a témának. 
-A huszonegyedik század első feléből származik, 
talán nyolcból  vagy kilencből - állapította  meg Feeney, miközben  a becsomagolt fegyvert forgatta a kezében. - Kitűnő állapotban. A sorozatszám érintetlen. 
Nem lesz gond lenyomozni - tette hozzá, de ugyanekkor vállat is vont. - De úgyis túl okos az emberünk 
ahhoz, hogy regisztrált fegyvert használjon. 
- Azért csak nézz utána - parancsolt rá Whitney, 
és a szoba túlsó felén  álló osztag felé intett. - Szereztem embereket, akik őrzik majd az épületet, ahol  lakik, Dallas. Ha megint megpróbál eljuttatni magához 
egy lemezt, elcsípjük. 
- Ha ragaszkodik a bevett módszerhez, akkor erre 
huszonnégy órán  belül sor fog  kerülni. És eddig  ragaszkodott, habár az áldozatok különböző kategóriákba tartoztak: DeBlass volt  a mesterkélt, a hamis Starr 
a fiatal, gyerekes és az utolsó a kényelmes, de egyben 
az érett is. 
- Még tart a szomszédok kihallgatása, és a családot 
is újfent ki akarom kérdezni, különös tekintettel a válásra. Nekem  úgy tűnik, hogy az emberünk ezúttal a 
pillanat hatása alatt döntött a gyilkosság mellett. Az 
áldozat minden kedden a lányával találkozott.  Szeretném,  ha  Feeney utánanézne, hogy az elmúlt néhány 
órában ki hívta fel linken. Ettől nem tudjuk távol tartani a médiát, parancsnok. És nagyon d.rra  készülnek, 
hogy megszorongassák a tökünket. 
-  Már dolgozom rajta, hogy lehetne őket megszabályozni. 
-  Talán forróbb a nyom, mint gondoltuk volna 
nézett fel Feeney a terminál képernyőjéről, és  amikor 
Eve-vei összevillant a  tekintetük,  a nő ereiben  megfagyott a vér. - A gyilkos fegyver szerepel a nyilvántartásban. A Sothebys legutóbbi csendes aukcióján cserélt 
gazdát. A tulajdonos neve: Roarke. 
Eve egy pillanatig szóhoz sem jutott. De  nem is 
bánta. 
- Ez  nem illik a sémába - nyögte  ki végül. - És 
bolondság is.  Roarke pedig nem bolond. 
- Hadnagy... 
- Ez  egy  trükk, parancsnok.  Méghozzá ordít. Egy 
csendes aukció. És  még egy másodosztályú hacker is 
felhasználhatja valaki  másnak az azonosítóját, és ajánlatot  tehet.  Hogy fizettek a fegyverért? - csapott le 
Feeney re. 
- Ehhez meg kell  várnom a Sothebys holnapi nyitását, csak akkor tudok hozzáférni az  adatokhoz. 
- Lefogadom,  hogy  elektronikus  átutalással.  És 
mivel az aukciósház megkapta a pénzét, nem  kérdezősködtek. 
Eve igyekezett  nyugodt hangon  beszélni, de közben fejében egymást kergették a gondolatok. 
- És  a szállítás. Egy elektronikus teherterminálra 
szavaznék. Ehhez nem is kell azonosító.  Elég ismerni a 
szállítási kódot. 
- Dallas  - szólt  közbe Whitney   türelmesen. 
Hozza be Roarke-ot egy kihallgatásra. 
- Nem tehetem. 
A parancsnok tekintete komoly maradt. 
- Ez közvetlen parancs. Ha magánéleti problémái 
akadnak, azokat legyen szíves a szabadidejében elrendezni. 
- Nem  hozhatom be  -  ismételte meg  Eve. 
A gyilkosság idején a helyszíntől messze,  a FreeSpace 
űrállomáson tartózkodott. 
- Hatávozott onnan... 
- Nem távozott - szakította félbe Eve. - És a gyilkos éppen itt követte el a hibát. Roarke útját titokban 
tartották, csupán néhány kulcsember  volt beavatva. 
De a köztudatban úgy élt, hogy itt tartózkodik New 
Yorkban. 
Whitney parancsnok lehajtotta a fejét. 
- Akkor az lesz a legjobb, ha azonnal ellenőrizzük a 
hollétét. Azonnal. 
Eve  gyomra alaposan felkavarodott, ahogy odalépett Whitney linkjéhez. Pillanatokon belül meghallotta Summerset nyers hangját. 
- Summerset, itt Dallas  hadnagy.  Beszélnem kell 
Roareke-kal. 
- Roarke tárgyaláson  van,  hadnagy. Nem  szabad 
zavarni. 
- Azt mondta magának, hogy  bármikor zavarhatom, a fenébe is. Ez rendőrségi ügy.  Ha nem adja meg, 
hol érhetném el, személyesen megyek ki magához, és 
rúgom szét a csontos seggét, mert akadályozza  a nyomozást. 
- Nem vagyok rá felhatalmazva, hogy kiadjam ezt 
az adatot - szaladt ezer ráncba Summerset arca. - Ennek ellenére mégis kapcsolom önnek. Kérem, maradjon vonalban. 
Eve tenyere izzadni kezdett,  ahogy a képernyő kékre váltott. Várakozás közben  azon gondolkodott, kinek 
az agyában fogant meg az ötlet, hogy közben ilyen szirupos zenét játszanak. Biztos, hogy nem Roareke-éban. 
Ennél azért komolyabb embernek ismerte meg. 
Ó, Istenem, mit fog tenni, ha nem lesz azon a helyen, ahol mondta? 
A kék képernyő  tűhegynyivé szűkült, majd ismét 
kitárult,  és  szemében némi türelmetlenséggel, szája 
sarkában viszont egy  félmosollyal feltűnt Roarke. 
- Hadnagy.  Épp  rosszkor zavar.  Visszahívhatom 
később? 
- Nem - és a szeme  sarkából látta,  hogy Feeney 
már követi is a vonalat. - Azonosítanom kell a tartózkodási helyét. 
- A tartózkodási helyemet? - rántotta össze Roarke 
a szemöldökét. De megláthatott valamit Eve-en, pedig 
a nő igyekezett olyan pókerarcot vágni, amilyet csak 
tudott. - Mi a baj, Eve? Mi történt? 
-A  tartózkodási  helyét  szeretném  megtudni, 
Roarke. Kérem, azonosítsa. 
A férfi csendben  maradt, és Eve arcát figyelte, aki 
hallotta,  hogy Roarke mellett valaki beszél, de egy türelmetlen kézmozdulattal lerázta a közbeszólót. 
- A FreeStar állomás elnöki tárgyalójában  vagyok, 
egy tárgyalás kellős közepén. Az állomás jelenlegi tartózkodási helye hatos kvadráns, alfa szegmens. Nézze 
parancsolta Roarke, és az intergalaktikus link körbepásztázta a szobát. Tucatnyi férfi és nő  foglalt helyet 
egy kerek asztal mellett. 
A  hosszú, ívelt ablak  mögött  elszórtan csillagok 
fénylettek,  látni lehetett a Föld kékeszöld gömbjét is. 
- A hívás helyének az  azonosítása megtörtént 
suttogta Feeney. - Ott van, ahol állítja. 
- Kérem, Roarke, kapcsoljon át privát csatornára. 
A férfi  arcizmának egyetlen rezdülése nélkül tette 
fel a fejhallgatót. 
- Igen, hadnagy? 
- Egy gyilkossági helyszínen egy, az ön nevére bejegyzett lőfegyvert találtunk. Minél hamarabb be kell 
jönnie a rendőrségre, hogy kihallgathassuk. Természetesen magával hozhatja az  ügyvédét is - tette hozzá, 
remélve, hogy a  férfi megérti  a  mondat különleges 
hangsúlyát. - Ha a kérésnek nem tesz eleget negyvennyolc órán belül,  az űrállomás rendfenntartói fogják 
visszakísérni a bolygóra. Megértette a jogait és a kötelességeit? 
- Természetesen. Mindent el fogok rendezni. Viszlát, hadnagy. 
És a képernyő kihunyt. 
Tizennegyedik fejezet 
Másnap reggel, amikor Eve belépett dr. Mira rendelőjébe, sokkal jobban remegett, mintsem szeretett volna. 
Mira kérésére helyet foglalt, és összefonta a két karját, 
nehogy valami önkéntelen reakcióval elárulja, mi zajlik 
a lelkében. 
- Volt ideje elkészíteni azt a profilt, amiről a múltkor beszéltünk? 
- Sürgősséggel kezeltem a kérését - Mira jelentéseket  olvasva,  ébren töltötte az éjszaka nagy részét, 
miközben  minden tudását és tapasztalatát  latba véve 
dolgozott a profilon. - Igazság szerint sokkal több időt 
szerettem volna szánni erre a feladatra, de már most is 
adhatok egy átfogó képet. 
- Oké - hajolt  előre Eve. - Akkor halljuk, hogy 
fest az emberünk? 
- Csaknem biztosra vehető, hogy korrekt. Általában  a szexuális bűnözés ezen formája nem fordul elő 
azonos neműek között, tehát az elkövető  minden bizonnyal férfi. Átlagon  felüli intelligenciával rendelkezik,   némi szociopatikus  és voyeurisztikus beütéssel. 
Vakmerő, de nem vállalja az ok nélküli kockázatot 
még annak ellenére sem, hogy valószínűleg meg van 
róla győződve, ez is sikerülne neki. 
Mira szokása szerint összeérintette az ujjait, és keresztbe tette a lábát. 
- A bűncselekmények  elkövetését előre,  alaposan 
kiterveli. Az  áldozatokkal  folytatott szex  minden körülmények  között  mellékesnek tekinthető. A gyönyört 
 
a végrehajtásban találja meg. 
- És miért éppen a prostituáltakat szemelte ki magának? 
- Hatalom. A szex nem más, mint uralkodás a másik fél felett.  A halál is hatalom.  Neki pedig szüksége 
van arra, hogy uralja az embereket és a felmerülő élethelyzeteket. Talán az első gyilkosság adott neki ötletet. 
- Mirt? 
- Felszabadította a benne lappangó  erőszakot,  az 
erőszakra való hajlamot.  És élvezte a saját reakcióját, 
egy izma rezdülését, a visszafojtott, remegő lélegzetét. 
De amikor magához tért, már módszeresen igyekezett 
védeni magát. Nem akarja,  hogy elfogják, ennek ellenére vágyik is rá... kell, hogy csodálják és féljenek tőle. 
Legalábbis a felvételek tanulsága szerint. 
- Gyűjtőknek való fegyvereket használ - folytatta 
Mira ugyanabban a nyugodt hangnemben -, a pénz 
státusszimbólumát.  Itt megint csak előkerül a hatalom 
és  az uralkodás. Ott  hagyja őket  a tett helyszínén, 
hogy ezzel is  mutassa,  ő egy különleges férfi. Élvezi a 
fegyverek által nyújtott hatalmat, és személyesen is kötődik hozzájuk. Az,  hogy biztonságos távolságból gyilkol, a közönyét mutatja. Előre elhatározta, hány áldozattal fog végezni, ez is csak azt bizonyítja, hogy szervezett és precíz. Ambiciózus. 
- Kezdettől fogva hat nőt képzelt el magának? 
Hat áldozatot? 
- A három eddigi  áldozatban csupán egyetlen  a 
közös, mégpedig a foglalkozásuk - kezdte Mira,  és látta, hogy erre a következtetésre már Eve is eljutott, de 
addig nem  merte hangosan kimondani,  amíg  valaki 
ebben meg nem erősíti. - A lényeg a szakmájukon 
van. Véleményem szerint áldozatait véletlenszerűen választotta ki. Valószínű, hogy a munkahelyén vezető 
beosztásban dolgozik, bizonyára nagy felelősség nyomja a  vállait. Ha van  is szexuális vagy  házastársa,  az 
játssza az alárendelt szerepet. Lenézi a nőket. Lealacsonyítja  és megalázza őket a haláluk  után azzal, hogy 
kimutatja utálatát és felsőbbrendűségét. Nem ítéli tettét bűncselekménynek.  A  prostituáltakat, legyenek 
azok nők vagy férfiak, igen  sokan lenézik. A nők nem 
lehetnek  vele  egyenrangúak  a prostituáltak  pedig 
messze alatta  helyezkednek el a társadalmi  ranglétrán 
még akkor is,  ha ez nem akadályozza meg abban, hogy 
kihasználja  őket.  Élvezi, amit  csinál, hadnagy. Méghozzá nem is kicsit. 
- Munkának tekinti a gyilkolást vagy küldetésnek? 
- Neki  nincs küldetéstudata. Csak  ambíciói. Nem 
nevezném vallásos hitnek, morális  értékrendnek vagy 
szociális állásfoglalásnak. 
- Nem, az értékrendje egyéni, és a hatalom mellett 
foglalt állást. 
- Egyetértenék - bólintott Mira, és magában tetszett  neki, milyen egyenes gondolatok formálódtak 
meg Eve agyában. - Számára ez csak egy érdekesség, 
egy új és elbűvölő hobbi, amihez hirtelen jött  tehetséget érez. Ez  a férfi nagyon veszélyes,  hadnagy. Nem 
csupán azért,  mert  nincs lelkiismerete, hanem azért, 
mert  mesterien csinálja azt, amit csinál. És élvezi a sikert. 
- A hatodik után meg fog állni - mormolta Eve. 
Legalábbis ezzel a módszerrel fel fog hagyni.  De találhat egy másik ötletes  elkövetési módot, hogy  folytathassa a gyilkolást. Túl hiú ahhoz, hogy ismét törvényes 
életet kezdjen élni,  és az új hobbiját  is jobban élvezi 
annál, mintsem felhagyjon  vele. 
Mira lehajtotta a fejét. 
- Azt hinné az ember, hadnagy, hogy  már olvasta 
a jelentésemet. Azt hiszem, kezdi elég jól megérteni ezt 
a férfit. 
Eve rábólintott. 
- Igen. Apránként - de volt még egy kérdése, amit 
fel akart tenni, amin egy hosszú, álmatlan éjszakán keresztül rágódott. - Hogy fedezze magát, és még érdekesebbé  tegye a játékot, vajon lefizetne-e valakit, egy 
bérgyilkost, hogy  végezzen  egy általa kiválasztott áldozattal miközben neki biztos az alibije? 
- Nem -  és megkönnyebbült, ahogy  látta Evemegnyugodni. - Véleményem szerint szüksége van rá, 
hogy jelen legyen  a tetthelyen. Hogy lássa, hogy rögzítse, és ami a legfontosabb, hogy átélje az eseményeket.  Nem foglalkozik  pótszerekkel. És azt  sem hiszi, 
hogy maga képes  túljárni az eszén. Élvezi, hogy látja 
magát izzadni, hadnagy.  Ő egy megfigyelő,  nézi az 
embereket, és azt  hiszem, attól a pillanattól  kezdve, 
hogy  rádöbbent, kiemelt helyet tölt be közöttük, nagyon odafigyel magára. Tanulmányozza magát, tudja, 
hogy maga személyes ügynek veszi a munkáját. Úgy 
látja, hogy ez kihasználható  gyengeség, és ezért küldi 
el  magának  a  gyilkosságról  készült  felvételeket... 
méghozzá nem is a munkahelyére, hanem egyenesen 
az otthonába. 
- A legutolsó lemezt is elküldte. A postaládámban 
találtam meg ma reggel.  Úgy egy órával a gyilkosság 
után  adhatták fel egy belvárosi postafiókban. Az épület, ahol lakom, rendőri őrizet alatt áll. Ö pedig  kitalálta, hogyan kerülheti meg az őrséget. 
- Egy  született  gombnyomogató  - nyújtotta  át 
Mira  Eve-nek a lemezt  és egy kinyomtatott másolatot 
a profilból. - Egy intelligens, és  érett férfi.  Elég érett 
ahhoz, hogy fékezze az ösztöneit, tehetős és fantáziadús. Ritkán mutatja ki az érzelmeit, ritkán engedi őket 
a felszínre  törni. Intelligens,  és  ahogy ön mondaná, 
hiú. 
-Nagyon sokat segített, hogy ilyen gyorsan elkészítette a profilt. 
- Eve - szólalt meg Mira, még mielőtt Eve felállhatott volna. - Van itt még valami. A fegyver, amit az 
utolsó gyilkosság helyszínén hagyott. Egy olyan ember, 
aki képes elkövetni ezeket az agyafúrt gyilkosságokat, 
nem  követ el egy olyan ostoba hibát,  hogy lenyomozható  fegyvert hagyjon maga után.  Ezt a lehetőséget  a 
diagnózis alapján kilencvenhárom egész négy tized százalékos valószínűséggel kizárhatjuk. 
- De ott volt - közölte laposan Eve. - Én magam 
gyűjtöttem be. 
- Mint ahogy azt feltételezésem szerint az  elkövető 
remélte is. Valószínűleg  mást is bele akar keverni az 
ügybe, hogy ezzel összezavarja a nyomozást.  És az  is 
valószínű,  hogy azért pont a kérdéses személyt választotta, hogy ezzel is idegesítse magát és megzavarja. Talán még fájdalmat is akart ezzel okozni. Ezt beleírtam 
a profilba. Személyesen pedig még  azt szeretném hozzátenni, hogy aggaszt a maga iránt táplált érdeklődése. 
- Majd meglátom, hogy az én érdeklődésem őiránta mennyire fogja őt aggasztani. Köszönöm, doktornő. 
Eve  egyenesen Whitney  irodájába ment,  hogy átadja 
neki a pszichológusnő jelentését. És egy kis szerencsével Feeney eddigre már ellenőrizhette a gyilkos fegyver 
megvásárlásának és leszállításának a körülményeit. 
Ha igaza volt, és nagyon szerette volna azt hinni, 
hogy  igen,  akkor  ez   és  Mira  profilja tisztázhatja 
Roarke-ot. 
Már tudta abból, ahogy Roarke  ránézett  - keresztülnézett rajta - a legutóbbi beszélgetésük alatt, hogy 
az  évek alatt  kialakult  felelősségtudat  a személyes 
kötelékeket szertefoszlatta. 
És még sokkal biztosabbá vált benne, amikor belépett az irodába, és ott találta Roarke-ot. 
Csak magángéppel érkezhetett,  döntötte el magában. Menetrend szerinti járaton egyszerűen fizikai képtelenség lett volna ilyen  gyorsan ideérni. A férfi egy 
szót sem szólt hozzá, csak lehajtotta a fejét, amíg Eve 
elsietett mellette, és átadta Whitney parancsnoknak a 
diszket és a kinyomtatott jelentést. 
- Dr. Mira elkészült a profillal. 
- Köszönöm, hadnagy - és Roarke felé pillantott. 
- Dallas hadnagy majd megmutatja  önnek a kihallgató 
helyiséget.  És nagyra becsüljük az együttműködését. 
Roarke továbbra is hallgatásba merült. Egyszerűen 
csak felállt, és várta, hogy Eve az  ajtó felé induljon. 
-Joga  van rá, hogy jelen legyen az ügyvédje is 
kezdte Eve, miközben  a liftet hívta. 
-Már  felhívták rá a figyelmemet. Gyanúsítanak 
valamivel, hadnagy? 
- Nem - és  Eve magában a férfit átkozva belépett 
a liftbe, majd megadta a   szintet célnak. - Csak a 
megszokott eljárást  követjük - ezután olyan hosszan 
hallgatott,  hogy a végén már sikoltani lett volna kedve. - A fenébe is, nem  maradt más választásom. 
- Valóban?  -  dörmögte  Roarke,  és megelőzve 
Eve-t, elsőként lépett ki a fülkéből. 
- Ez a munkám -  közölte Eve, miközben a kihallgató szoba ajtaja kitárult  előttük, majd becsapódott a 
hátuk mögött. A falba rejtett júdáskamerák automatikusan bekapcsolódtak. Eve egy széket húzott az apró 
asztal mellé, és megvárta,  amíg Roarke is helyet foglalt 
vele szemben. 
- A kihallgatásról felvétel készül. Megértette? 
-Igen. 
- A kihallgatást vezeti Dallas hadnagy, azonosítási 
szám 5347BQ. A kihallgatott fél: Roarke. A kihallgatott lemondott az ügyvédi jelenlétről. Pontos ez így? 
- Igen, a kihallgatott lemondott az ügyvédi jelenlétről. 
- Ismert egy bárcást, név szerint Georgie Castle-t? 
- Nem. 
- Járt már a nyugati Nyolcvankilencedik utca 156. 
szám alatt? 
- Nem, nem hinném, hogy már jártam volna. 
-Van  a birtokában egy Ruger   kilencvenes 
automata támadófegyver, amelyet 2005. körül gyárthattak? 
- Valószínűleg abból az érából is van a birtokomban lőfegyver. De utána kellene  néznem,  hogy biztos 
legyek a válaszban. Ám a beszélgetés kedvéért mondjuk azt, hogy igen. 
- Mikor vásárolta az említett fegyvert? 
- Ezt  megint csak ellenőriznem kellene - felelt, 
miközben tekintetét le nem vette volna Eve-ről. Még 
csak nem is pislogott. - Kiterjedt kollekcióval rendelkezem, és nem emlékszem minden részletére. A zsebnaplóm sem tartalmaz minden adatot. 
- Az említett fegyvert a Sothebys-től vásárolta? 
- Lehetséges.  Sokszor  gyarapítóm  aukciókon  a 
gyűjteményemet. 
- Csendes aukciókon? 
- Alkalomadtán. 
Eve gyomra eddig egy merő idegcsomó volt, de 
most kavarogni kezdett. 
- A fent említett fegyvert a Sothebys múlt év október másodikán megtartott csendes aukcióján vásárolta a gyűjteménye számára? 
Roarke előhúzta a zsebnaplóját, és ellenőrizte a dátumot. 
 
tűnik, aznap Tokióban voltam egy üzleti tárgyaláson. 
De ezt maga is könnyedén ellenőrizheti. 
A fene essen beléd,  a fene  essen beléd,  gondolta 
Eve. Magad is tudod, hogy ez nem válasz a kérdésre. 
- Sokszor csak a vevő képviselői jelennek meg az 
aukción. 
- Megtörténik - tette el kifejezéstelen arccal a naplót. - fe ha utánanéz a Sothebys-nél, akkor fel fogják 
világosítani, hogy sohasem vásárolok  megbízottakon 
keresztül. Amikor elhatározom, hogy kell  valami, akkor ez azért van,  mert  a  saját két szememmel láttam. 
Nekem csak így éri meg. Ha és amikor licitálok, mindig magam teszem. Többnyire személyesen,  de az is 
előfordult már, hogy linken. 
- Nem  az  a szokás,  hogy a vevők zárt  vonalat 
használnak, vagy egy ügynök licitál helyettük,  aki tisztában van vele, hogy meddig mehet el az ajánlattal? 
-Engem soha nem érdekeltek  túlzottan a szokások. Az az igazság, hogy ha meglátok valamit, ami tetszik, könnyen meggondolom magam. Ilyen vagy olyan 
okból, ami addig érdekelt, attól kezdve teljesen hidegen hagy. 
Eve értette a ki nem mondott lényeget, és próbálta 
elfogadni, mit  tett  vele   épp  ebben a pillanatban 
Roarke. 
- A fent említett  fegyverrel, ami  a  maga  nevére 
van bejegyezve, és  a Sothebys múlt év októberi csendes  árverésén cserélt  gazdát,  tegnap este, körülbelül 
hét harminckor megölték Georgie Castle-t. 
- Mindketten tudjuk, hogy tegnap este  hét  harminckor  nem voltam  New Yorkban -  siklott végig 
Roarke tekintete Eve arcán. - Vagy elfelejtette visszakövetni a tegnapi beszélgetésünket? 
Eve nem felelt. Képtelen volt rá. 
- A maga fegyverét találták a tett színhelyén. 
-Már megállapítást  nyert, hogy valóban az  én 
fegyverem? 
- Ki férhet hozzá a gyűjteményéhez? 
- Csak én. Egyedül csak én. 
- És a személyzet? 
- Még ők sem. Ha emlékszik még, hadnagy, a vitrin zárva volt. És csak nekem van hozzá kódom. 
- A kódokat fel lehet törni. 
- Nem túl valószínű, mindazonáltal valóban lehetséges - értett egyet vele Roarke. - Habár ha nem az én 
tenyérlenyomatommal nyitják ki, akkor azonnal megszólal a riasztó. 
A fene egye meg, adj valami kiutat. Hát nem veszi 
észre, hogy szinte könyörög neki, és meg akarja menteni? 
- A riasztókat meg lehet kerülni. 
- Valóban. De ha akár egy szekrényt is kinyitnak a 
felhatalmazásom nélkül, a szoba  összes ajtaja bezáródik.  Nem lehet kijutni, és ezzel egyidejűleg a biztonsági rendszer értesít engem. Biztosíthatom  magát, hadnagy, hogy  egy fölöttébb üzembiztos rendszerről beszélünk. Hiszek abban, hogy meg kell védenem azt, 
ami az  enyém. 
Eve felnézett, mert Feeney lépett a kihallgatóba, és 
intett a fejével. Eve felállt. 
- Bocsásson meg. 
Amikor  becsukódott  mögöttük  az  ajtó,  Feeney 
zsebre  vágta a kezét. 
- Ahogy előre megmondtad,  Dallas.  Elektronikus 
licit, készpénzátutalás és elektronikus szállítás. A Sothebys főgóréja elismerte,  hogy ezt  az eljárást fölöttébb szokatlannak találták Roarke-tól. Mindig személyesen  jelenik meg az árveréseken, vagy közvetlen linken keresztül kommunikál. Sohasem vette igénybe ezt 
a módszert. 
Eve megkönnyebbülten fellélegzett. 
- Ez alátámasztja Roarke állítását. Mi van még? 
-Lefuttattam egy keresést a regisztrációs adatbázisban. Könyv szerint  a  Ruger csak egy  hete került 
Roarke birtokába.  És senki sem tudná megmondani, 
hogyan. A parancsnok azt mondta, engedd el. 
Evesem engedhette meg magának, hogy kimutassa a megkönnyebbülését. Még nem. Csupán bólintott. 
- Koszi, Feeney. 
Visszacsusszant a kihallgatószobába. 
- Maga szabad, Roarke. Elmehet. 
Amikor a férfi felállt,  Eve hátrált egy lépést a nyitott ajtó felé. 
- Csak így egyszerűen? 
-Jelen pillanatban  nincs rá okunk, hogy őrizetbe 
vegyük, vagy a jövőben háborgassuk. 
-Háborgatni? - sétált  ráérősen Eve felé Roarke, 
amíg a becsukódó ajtó hátba nem legyintette. - Maga 
ezt így nevezi? Háborgatásnak? 
Ezzel Roarke csak a haragjának és a keserűségének 
akar hangot adni, mondogatta magában Eve. Kénytelen volt végezni a dolgát. 
-Három nőt megöltek. Minden lehetőséget meg 
kell vizsgálnunk. 
- Es én is  csak egy vagyok a lehetőségek közül? 
ragadta meg  hirtelen indulattal Eve  ingét.  - Azok 
után, ami köztünk történt? 
- Rendőr vagyok. Nem engedhetem meg magamnak, hogy bármiről is megfeledkezzem. 
-Bizalom  - vágott közbe Roarke. -  Bármiben. 
Vagy bárkiben. Ha egy kicsit is félrevitték volna a bizonyítékok, képes lett volna lecsukni? Bedugott volna 
egy cellába, Eve? 
- El a kezekkel - rohant feléjük villámló szemekkel 
Feeney. - El azokkal a kibaszott kezeiddel. 
- Hagyj minket békén, Feeney. 
- Dehogy  hagylak  - és  Eve-t figyelmen  kívül 
hagyva egy nagyot taszított Roarke-on. - Nehogy hozzá merj nyúlni, nagyfiú. Csatába ment érted. És a dolgok  jelenlegi állása szerint cserébe kirúgják az  állásából.  Simpson már így is áldozati bárányt akar belőle 
csinálni, csak mert magával töltötte azt az éjszakát. 
- Fogd be, Feeney. 
- A fenébe is, Dallas. 
- Azt mondtam, hogy fogd be - és kissé megnyugodott. - A testület nagyra értékeli az együttműködését - mondta  Roarke-nak, és  miután lefejtette a férfi 
kezét az ingéről, sarkon fordult és elsietett. 
- Mi a frászt akart ez jelenteni? - kérdezte Roarke. 
- Drágább az én időm annál, mintsem hogy magára vesztegessem - horkant fel Feeney. 
Roarke erre nekilökte háttal a falnak. 
- Egyúttal akár le is tartóztathat, mert bántalmaztam  egy tisztet,  Feeney. De magyarázza el, mit takart 
az a kijelentése Simpsonnal? 
- Akarod tudni, nagyfiú?  - nézett  körül Feeney, 
majd amikor látta,  hogy nincsenek egyedül, fejével a 
férfivécé felé intett.  - Gyere be az irodámba, majd  ott 
elmesélem. 
Eve-nek a  macska  jelentette a  társaságot. Már előre 
sajnálta, hogy egyszer vissza kell adnia túlsúlyos barátját Georgie családjának. Az igazat megvallva azonnal 
meg kellett volna tennie, de még egy szőrgombolyag 
társaságában is jobban érezte magát, mint egyedül. 
Ennek ellenére csak ingerültséget érzett, amikor a 
telekom sípolni kezdett. Nem vágyott emberek társa 
nyőn. 
Eléggé fájt még a seb ahhoz,  hogy a gyávák megoldását  válassza.  Megválaszolatlanul hagyta a hívást, 
inkább  visszaült  a heverőre,  és  tovább cirógatta a 
macsekot. Ha lett volna kéznél egy takaró, akkor még 
azt is a fejére húzta volna. 
De  talpra ugrott,  amikor  pár pillanattal később 
meghallotta, hogy a bejárati ajtó zárja kinyílik. 
- Te gazember - kiáltotta,  mikor Roarke besétált. 
- Túl sokat engedsz meg magadnak. 
A férfi egyszerűen csak zsebre vágta a mesterkódját. 
- Miért nem avattál be? 
- Látni sem akartalak - és Eve gyűlölte magát, 
mert hangjában több volt a kétségbeesés, mint a harag. - Érts a szóból. 
- Nem akartalak megbántani. 
- A magad módján egész jól csináltad. 
- Azt vártad tőlem,  szó nélkül hagyom, hogy gyilkossággal gyanúsítasz? Amikor magad is elhitted? 
- Én sohasem hittem benne - suttogta indulatosan 
Eve. Szinte sziszegett. - Sohasem hittem benne - ismételte meg. - De a munkám közben el kell felejtkeznem 
az érzelmeimről. Most pedig tűnj el. 
Eve az ajtó felé indult. Amikor Roarke megragadta, gyorsan és keményen szájon törölte. Meg sem próbálta fékezni  a kitörését.  Roarke  higgadtan letörölte 
kézfejével a szája sarkából  kicsordult vért. Nyugodtan, 
szobormereven állt,  mialatt Eve  gyorsan,  kapkodva 
szedte a levegőt. 
- Folytasd csak -  kérte  Eve-t  Roarke. - Üss meg 
még egyszer. Ne aggódj,  nem  ütök vissza. Soha nem 
lennék képes megütni egy nőt... sem  pedig meggyilkolni. 
- Csak hagyj békén - fordult el tőle Eve, és megmarkolta a dívány támláját, ahonnan a macska nyugodt tekintettel  szemlélte az eseményeket. A  feltörő 
érzelmek robbanásig töltötték  a  mellkasát. - Nem 
fogsz bennem bűntudatot ébreszteni azért, amit tennem kellett. 
- Kétfelé szakítottál, Eve -  Roarke-ot  bosszantotta, hogy ismét el kell ezt ismernie,  hogy  tudta, Eve 
bármikor a földbe tudná döngölni. - Nem  tudtad volna elárulni, hogy bízol bennem? 
- Nem - hunyta le szorosan a szemét Eve.  - Istenem, még mindig nem érted, hogy sokkal rosszabbul is 
végződhetett volna? Ha  Whitney nem bízik az objektivitásomban, ha Simpson kiszagolta volna, hogy megkülönböztetett bánásmódban részesítelek, akkor sokkal 
rosszabb véget is érhetett volna  ez az egész. Nem tudtam volna olyan gyorsan átrágni magam a pszichológiai profilon. És  nem állítottam volna rá Feeneyt  a 
fegyverre, hogy nyomozza le, és zárja ki a lehetséges 
indítékokat. 
- Erre nem is gondoltam - vallotta be  csendesen a 
férfi. - Nem gondoltam át - de amikor Eve vállára tette a kezét, a  nő indulatosan lerázta magáról, és villámló 
szemekkel feléje fordult. 
- Az Istenit,  mondtam, hogy legyen  veled egy 
ügyvéd is. Megmondtam. Ha Feeney nem  a megfelelő 
billentyűket nyomja le, könnyen le is csukhattak volna. 
Neki  köszönheted,  hogy  szabadon  kisétálhattál, na 
meg annak,  hogy a profilban leírtak nem illettek rád. 
Roarke  ismét  feléje  nyújtotta  a kezét,  de Eve 
megint csak lerázta magáról. 
- Úgy látszott,  nem  lesz  szükségem ügyvédre. 
Csak rád. 
- Nem számít - nyerte vissza Eve az önuralmát. 
Már megtörtént.  Tény,  hogy megingathatatlan alibid 
van a gyilkosság időpontjára, és a trükk, amivel odacsempészték a fegyvert, minden gyanút eloszlat a fejed 
felől  -  miközben  beszélt, Eve-nek felkavarodott a 
gyomra és kibírhatatlan fáradtságot érzett. - Talán önmagában nem lett  volna elég, Mira profiljával együtt 
viszont maga a  főnyeremény. Az  ő szakvéleményét 
senki sem bírálhatja felül. Tisztázott  téged, és az ő véleménye nagy súllyal esik latba még az ügyészségen is. 
- Az ügyészség miatt egyáltalán nem aggódtam. 
- Pedig nem ártott volna. 
- Nekem  úgy tűnt,  éppen elég, ha te aggódsz. 
Nagyon sajnálom. 
- Felejtsd el. 
- Amióta ismerlek, túlságosan sokszor látok karikákat a szemed alatt - mutatott feléje a hüvelykujjával. - És nem szeretném felelősnek  érezni magam  a 
mostaniakért, amiket látok. 
- Éppen elég,  ha magamat hibáztatom. 
- És semmit sem tehetek, hogy megkönnyítsem  a 
helyzetét? 
Átkozott Feeney, gondolta Eve indulatosan. 
- Magam  hozom a  döntéseimet,  és vállalom a következményeket. 
De ezúttal nem, gondolta magában.  Legalábbis 
nem egyedül. 
-Az együtt töltött éjszaka után figyeltem  fel rá. 
Láttam, hogy  aggaszt valami, de elhajtottál magadtól. 
Feeney pontosan elmondta,  mi bántott  azon az éjszakán. Dühös volt a  barátod, és meg akart fizetni nekem 
azért, mert boldogtalanná tettelek. Sikerült. 
- Feeneynek nem volt joga hozzá... 
- Talán valóban nem volt. De minderre nem  került 
volna sor, ha megbíztál  volna bennem - fogta le a nő 
mindkét karját, nehogy valami  meggondolatlanságot 
csináljon. - Ne fordíts hátat nekem  - figyelmeztette 
halkan. - Nagyon jó vagy benne, hogy kirekeszd az 
embereket az életedből, Eve. De ez velem szemben 
nem működik. 
- Mégis mit vársz? Hogy a válladra borulva fogok 
zokogni?  Roarke, te elcsábítottál, most pedig bajba 
kerültem. Segíts. A pokolba ezzel, hiszen nem is csábítottál el. Azért bújtam veled ágyba, mert én  is akartam.  Eléggé akartam  ahhoz, hogy  ne törődjek az 
etikával. Megkaptam érte a magamét, de meg tudok 
birkózni vele. Nincs szükségem a segítségedre. 
- Persze nem is akarod, hogy  segítsek. 
- Nincs rá  szükségem -  nem  akarta megalázni 
magát,  ezért csak állt  mozdulatlanul ahelyett, hogy 
küzdött volna Roarke-kal. - A parancsnok megelégedett azzal, hogy nem vagy érintett ebben a gyilkossági 
ügyben. Tiszta  vagy, és ha el is követett a testület valamilyen hibát,  azért én vagyok a felelős. Abban az 
esetben, ha hibáztam volna, változtatni fogok a hozzáállásomon. 
- Ha tévedtél velem kapcsolatban, akkor ez a jelvényedbe kerülhet. 
- Igen. Elveszíthetem a jelvényemet. Elveszíthetek 
mindent. Meg is érdemelném. De nem így történt, így 
hát le is zárhatjuk ezt az ügyet. Mozgás. 
- Komolyan azt hiszed, hogy  el fogok menni? 
Eve elgyengült Roarke hangjának lágy ritmusától. 
- Nem  engedhetem  meg   magamnak,  Roarke. 
Nem engedhetem  meg magamnak,  hogy viszonyt 
kezdjek veled. 
- Nézd... Elnézést kérek, ha megbántottalak volna -  mormolta Roarke. - És még inkább bocsánatot 
kérek, mert  nem  bíztam meg  benned, majd pedig 
megvádoltalak,  hogy nem bízol bennem. 
-Nem is vártam  el másfajta gondolkodást tőled. 
Hogy más szerepet fogsz játszani. 
Ez sokkal jobban fájt Roarke-nak, mint amikor Eve 
arcul ütötte. 
- Nem. Én kérek elnézést ezekért. Nagy kockázatot vállaltál miattam. Miért? 
A válasz nem volt könnyű. 
- Mert bíztam benned. 
Erre Roarke a szájával megérintette Eve szemöldökét. 
- Köszönöm. 
      - Igazságosztó látogatás volt - kezdte Eve, és akadozva engedte ki a levegőt, amikor Roarke szája az arcára vándorolt. 
- Ma  éjjel  veled szándékozom maradni  - majd 
megcsókolta a halántékát is. - Szeretném látni, ahogy 
alszol. 
- És a szex lesz az altató? 
Roarke  összevonta a szemöldökét, de  azért szájon 
csókolta  a nőt. 
- Ha szeretnéd - vette a karjaiba, amitől Eve szinte 
megrészegült. -  Hadd lássam, megtaláljuk-e a pontos 
adagot? 
Később a halvány világítás mellett Eve-t nézte. A nő 
arccal lefelé fordulva  aludt, a kimerültségtől erőtlenül 
elterpeszkedve. Hogy megörvendeztesse magát, egyik 
kezével végigsimította a hátát - a sima bőrt, a vékony 
csontokat, a szikár izmokat. Eve meg sem moccant az 
érintésre. 
Kísérletképpen beletúrt a hajába.  Sűrű volt, mint a 
vidra  prémje. A koros brandy óarany színében  játszó 
hajtömeg  csak ritkán  látott ollót.  Roarke elmosolyodott, miközben ujjaival végigsimította Eve ajkait. Telt, 
kemény, és rettentő érzéki. 
És azon gondolkodott, vajon meddig bírják még. 
Habár amikor azt hitte, Eve hisz a bűnösségében, 
úgy érezte, mintha kettétépték volna. Az elárultság, a 
kiábrándultság  hatalmas volt, elgyengítette, és olyasvalamit érzett, amiről már évekkel azelőtt azt gondolta, mit sem számít. 
Eve megmutatta neki, mennyire sebezhető, pedig 
már azt hitte, megmenekült ettől az érzéstől. Ennek ellenére ez a nő meg tudta sebezni. És egymást is megtudják. Ez valami olyasmi volt, amit alaposan át kellett 
gondolnia. 
De pillanatnyilag az volt a legégetőbb kérdés, hogy 
nekik ki akar ártani? És miért? 
Még akkor  is ezen rágódott, amikor ujjait Eve ujjaiba kulcsolva végül elnyomta az álom. 
Tizenötödik fejezet 
Roarke akkor hagyta ott, amikor Eve felébredt. Jobb 
volt így0 Reggelente rendszerint kedvelte az egyedüllétet, és ha ilyenkor más is volt mellette, csak felidegesítette. És Roarke-kal sokkal mélyebb kapcsolatba került, mint eddig bárkivel. Tudta, hogy a viszonyuk hatással lehet akár egész későbbi életére is. 
Gyorsan lezuhanyozott, belebújt a köntösébe, majd 
a konyha  felé  irányította a lépteit.  Roarke itt  várta 
nadrágban és egy ingben, amit épp ekkor gombolt be, 
miközben a reggeli lapot olvasta a monitoron. 
Eve rádöbbent, hogy a helyzet egészen  úgy fest, 
mint amikor a  régi házastársak összekapnak valamin, 
de aztán gyorsan ki is békülnek. 
- Mit csinálsz? 
- Hmmm?  - nézett  fel Roarke az  újságból,  és 
egyik kezével hátranyúlt az AutoSéf felé. - Most éppen 
a reggeli kávédat. 
- Kávét főzöl? Nekem? 
- Hallottam, hogy felébredtél  - vette elő a férfi a 
csészéket, és odavitte Eve-nek, aki még mindig az ajtóban  ácsorgott. - Még nem  túl  sokszor részesítettél 
benne. 
- Mozgolódásban? 
- Nem  -  kuncogott, és szájon csókolta Eve-t. 
Abban, hogy rám  mosolyogsz.  Csak abban, semmi 
másban. 
Tényleg mosolygott volna? Észre sem vette. 
-Azt hittem, már elmentél - kerülte meg  Eve a 
kis asztalt, miközben a monitorra sandított. Tőzsdehírek. Na persze. - Nagyon korán kellett kelned. 
- El kellett intéznem pár hívást - nézte hosszasan 
Roarke. Élvezte a látványt, ahogy Eve ujjaival a nyirkos 
haját gereblyézi.  Rossz szokás, gondolta. Valószínűleg 
nincs is a tudatában. Felvette a mobiLinkjét az asztaltól, és  zsebre vágta. - Volt  egy  előre megbeszélt tárgyalásom az állomáson, itteni idő szerint hajnali  ötkor. 
- Ó - szürcsölt bele a kávéjába Eve, miközben arra 
gondolt,  hogy telhettek eddig úgy  a  reggelei,  hogy 
nem érezhette ezt az igazi ízt. - Tudom, hogy nagyon 
fontosak ezek a találkozók. Sajnálom. 
- A legtöbb  részletet már  meg tudtuk vitatni. 
A többit pedig innen is kézben tarthatom. 
- Tehát nem mész vissza? 
-Nem. 
Eve az AutoSéf felé fordult, ami egy igencsak szűkös reggeli menüt kínált fel neki. 
- Csaknem   mindenből   kifogytam.   Kérsz  egy 
bagelt, vagy valami mást? 
- Eve - tette le Roarke a kávéscsészéjét, és kezét a 
nő vállára  helyezte.  -  Miért  nem   akarod  bevallani, 
hogy örülsz, ha maradok? 
- A maga alibije sziklaszilárd. Semmi közöm hozzá, ha...  - akadt el a hangja, amikor szembe fordult a 
férfival. Roarke dühös volt. Ezt jól látta a szemében, és 
magában már fel is készült a vitára. De nem a csókra, 
ahogy  Roarke szája rásimult az  ajkaira, ahogy a szíve 
álmodozóan lelassul a mellkasában. 
Ezért hagyta, hogy  a férfi átölelje, és vita helyett 
inkább a vállára hajtotta a fejét. 
- Nem tudom, hogy fogok ezzel  megbirkózni 
motyogta. - Erre  még  nem volt példa az életemben. 
Szükségem van bizonyos szabályokra, Roarke. Szigorú 
szabályokra. 
- Én nem vagyok megoldásra váró bűntény. 
- Tulajdonképpen nem is tudom,  mi vagy. Csak 
azt, hogy ez az egész túl gyors. Habár még igazából el 
sem kezdődött. És nem is kellett volna elkezdeni. 
- Miért? - húzódott hátra Roarke, hogy Eve szemébe nézhessen. 
- Bonyolult. Most fel kell öltöznöm. Be  kell mennem a munkahelyemre. 
- Engedj meg valamit - szorította meg a vállát 
Roarke. - Valójában én sem tudok rólad semmit. 
- Zsaru vagyok - csúszott ki Eve száján. - Ennyi, 
és nem több.  Harmincéves,  és egész életemben csak 
két emberhez kerültem közel. És  még mellettük  is 
könnyű volt tartózkodóan viselkednem. 
- Miféle tartózkodásról beszélsz? 
- Nem engedtem,  hogy túlságosan behálózzák az 
életemet. Ha megengedtem volna, felőröltek volna az 
érzelmeim. Régen senki voltam. De nem akarok újra 
senki lenni. 
- Ki bántott? 
- Nem tudom - hazudta Eve. Pedig tudta. - Nem 
emlékszem, és  nem  is akarok emlékezni. Áldozat voltam, és  bármit megtennék, csak hogy ne váljak újra 
azzá. Csak ennyi voltam, mielőtt beiratkoztam  volna 
az  akadémiára. Egy áldozat. Mások nyomkodták a 
gombokat, ők hozták a döntéseket, és ide-oda rángattak. 
- És szerinted most én is ezt csinálom? 
- Ez történik. 
Roarke fejében kérdések fogalmazódtak meg, melyeket  fel akart tenni. De Eve arcáról azt olvasta le, 
hogy ezzel  még várnia kell. Talán eljött az ideje, hogy 
kockáztasson. Belenyúlt a zsebébe,  és előhúzta,  amit 
eddig ott tartogatott. 
Eve zavartan meredt a tenyerében tartott egyszerű, 
szürke gombra. 
- Ez a ruhámról szakadt le. 
- Igen. Nem igazán illik hozzád... élénkebb színeket kellene viselned. A limuzinomban találtam. Úgy 
terveztem, hogy visszaadom. 
- Ó - de amikor Eve utána nyúlt, Roarke összezárta körülötte az ujjait. 
- Micsoda átlátszó  hazugság - nevetett saját magán a férfi. - Egyáltalán nem akartam visszaadni. 
- Csak nem egy gombimádóval hozott össze a sors? 
- Úgy hordom  magamnál,  mint egy kisiskolás a 
szerelme hajának egy tincsét. 
Tekintetük összeakadt,  és Eve édesen megborzongott. Sokkal édesebben annál, hogy észrevegye, Roarke 
mekkora zavarban van. 
- Ez hátborzongató. 
- Én  magam is így gondolom  - ennek ellenére 
visszacsúsztatta a gombot a zsebébe. - És tudod, mit 
gondolok még, Eve? 
- Fogalmam sincs. 
- Azt gondolom, beléd szerettem. 
Eve érezte, hogy az arca kipirul, az izmai elgyengülnek, miközben szíve a torkában dobog. 
-Ez... 
- Ugye, milyen nehéz megtalálni a megfelelő szavakat? -  simította végig Eve hátát  Roarke. - Sokszor 
végiggondoltam már ezt az egészet,  még magam sem 
találtam meg a magyarázatot. De mindig visszajutok a 
kiindulási pontra. 
- Mi az a pont? - nedvesítette meg ajkait Eve. 
- Egy nagyon  fontos   és  érdekes  pont.  Éppen 
ugyanúgy függök tőled, mint te éntőlem. Nagyon ké 
nyelmetlenül érzem magam ebben a helyzetben 
mintha nagyon  ellenkeznék. És nem hagyom, 
elmenj addig, amíg ki nem találjuk, hogy mihez 
jünk. 
- Ez, hogy is mondjam, bonyolítja a felállást. 
- Botrányosan - helyeselt a férfi. 
- Roarke, még  csak nem is  ismerjük egymást 
értem, a hálószobán kívül. 
0   - Dehogynem.  Két elveszett  lélek.  Mindi 
menekültünk valami elől, miközben folyamatosa 
toztunk.  Nem csoda,  ha  a sors úgy rendeke, 
egyenesen egymás karjaiban kössünk ki. 
- A nyomozásra kell összpontosítanom. A fi 
tómnak kell állnia az első helyen. 
- Megértem. De magánéletre is jogod van. 
-A magánéletembe, legalábbis egy  részébe 
beférkőzött ez az ügy.  És a gyilkos  is igyekszik, 
sokkal személyesebbé tegye a számomra. Az, hog 
zal  a fegyverrel rád  akarta terelni a  gyanút, közv 
válasz volt mindarra, ami kettőnk között történt. 
is mondhatnám, hogy rám szállt. 
Roarke hirtelen mozdulattal  szétrántotta Eve 
tösét. 
- Hogy érted ezt? 
Szabályok, emlékeztette magát Eve. Vannak 
nyos szabályok. És most épp arra készült, hogy áth 
őket. 
- Elmondom, mit tudok, amíg felöltözöm. 
Eve a hálószobába ment, miközben a  macska 
lyamatosan a lába körül sertepertélt. 
- Emlékszel még arra az éjszakára, amikor itt 
tad,  hogy hazajöjjek? És  a csomagra,  amit az ajtó e 
találtál? 
- Igen.  Nagyon izgatott  lettél, amikor  meglát 
Eve félig nevetve hámozta le magáról a köntöst. 
- Az őrsön egyesek szerint nekem van  a legjobb 
pókerarcom. 
- Az első milliómat szerencsejátékon nyertem. 
- Igazán? - bújt bele Eve egy pulóverbe, de nem 
hagyta magát elterelni  arról,  amit mondani akart. 
A Lola Starr meggyilkolásáról készült felvétel volt benne. És  a gyilkos elküldte nekem azt is, ahogy Sharon 
DeBlasst megölte. 
A félelem jeges  lándzsával döfött Roarke  bordái 
közé. 
- Itt járt a lakásodban. 
Eve épp azzal volt elfoglalva, hogy nem talált tiszta 
alsóneműt magának, ezért nem is vette észre a jeges élt 
a férfi hangjában. 
-Talán nem.  Legalábbis én  azt hiszem.  Nincs 
nyoma erőszakos behatolásnak. Az  ajtó alatt is becsúsztathatta, mint ahogy első alkalommal is tette. Georgie 
lemezét pedig postán küldte el. Az épületet  megfigyelés alá vontuk. 
A nadrágját lemondóan a csupasz bőrére húzta fel. 
- Vagy tudta ezt, vagy csak gyanította. De látta, 
hogy megkaptam  a lemezeket. Mind a  hármat.  Már 
akkor tudta, hogy ki fogja vezetni a nyomozást, amikor engem még csak nem is értesítettek. 
Keresgélni kezdett a zoknik között, és szerencsésnek  érezte  magát,  mert a kezébe akadt egy, ami mellett ott hevert a párja is. 
- Felhívott, és a gyilkosság után pár perccel  már át 
is küldte a felvételt - ült le az ágy szélére, miközben a 
zoknit  húzta a lábára. - És direkt egy lenyomozható 
fegyvert hagyott a tetthelyen.  A nyomok  pedig  hozzád 
vezettek.  Ez a  vád a  padlóra küldött  volna  téged, 
Roarke, hacsak nem tudom magam mögött  a parancsnokom jóindulatát, és nem cselekszem villámgyorsan. 
A gyilkos nagyon is jól tudja, mi folyik a főkapitányságon. Tudja, mi folyik az életemben. 
- Azt szerencsére nem tudta, hogy  abban a pillanatban még csak a bolygón sem voltam. 
- Mindkettőnknek ez volt a szerencséje - keresgélte Eve a  cipőjét, és amikor megtalálta, nekiállt felhúzni. - De ez nem fogja megállítani - állt fel, és felcsatolta övére  a fegyvertokot.  -  Továbbra  is megpróbál 
minket ielreállítani az útból, mégpedig a legjobb tudása szerint. 
Roarke figyelte, ahogy  Eve automatikusan ellenőrzi 
a lézerét,  mielőtt a tokjába csúsztatná. 
- Miért éppen magát? 
-Nincs nagy véleménnyel a  nőkről. Nyugodtan 
kijelenthetem, csípi a szemét, hogy egy nőt állítottak a 
nyomozás élére. Ez devalválja a helyzetét - rázta meg 
magát, és ujjaival beletúrt  a hajába, mintegy fésülködés helyett, hogy a helyére igazítsa az  elszabadult tincseket. - Legalábbis a dilidoki véleménye szerint. 
Nyugodtan lefejtette magáról  a macskát, amikor 
az  elkezdett felfelé kapaszkodni a lábán, és finoman  az 
ágyra tessékelte, ahol azonnal  leült és mosakodni kezdett. 
- És azt nem mondta, hogy esetleg megpróbál direkt módon is eltenni láb alól? 
- Ez nem illeszkedne a sémába. 
Roarke zsebre vágta ökölbe szorított kezét, miközben hangjába visszaköltözött a félelem. 
- És ha ezúttal szakít a megszokással? 
- Meg  tudom oldani. 
- Megéri kockáztatni az életed három olyan nőért, 
akik már amúgy is halottak? 
- Igen  - jelentette ki Eve szenvedélyesen. - Megéri 
kockára tennem az életemet, ha ezzel igazságot szolgáltathatok három meggyilkolt nőnek, és megóvhatom másik három életét. A gyilkos minden test mellett 
hátrahagyott egy cédulát. Kezdettől fogva  azt akarta, 
hogy tudjuk, tervszerűen  cselekszik. És tüzel minket, 
hogy próbáljuk  megállítani.  Én pedig  mindent meg 
fogok tenni,  kerül, amibe kerül,  hogy elkapjam, mielőtt végezne a negyedik áldozatával is. 
- Ez a bátorság az, amit kezdettől fogva csodáltam 
benned. Most viszont elborzaszt. 
Ezúttal Eve simogatta meg Roarke  arcát. De épp 
hogy hozzáért, már le is  ejtette  a  kezét, és  zavartan 
hátrált egy lépést. 
- Már tíz éve vagyok zsaru,  Roarke, és még nem 
esett nagyobb bajom  néhány kék foltnál és horzsolásnál. Ne aggódj. 
- Azt  hiszem, kezdesz hozzászokni, hogy  valaki 
aggódik érted, Eve. 
Ez  nem volt a tervben. Eve kisétált a hálószobából, 
belebújt a dzsekijébe, majd magához vette a táskáját. 
- Elmondom neked, hogy meg is értsd,  mivel állok 
szemben.  Miért  nem  kezdem arra  pazarolni  az energiáimat, hogy kielemezzem,  mi van kettőnk között. 
- Mindig lesz valamilyen ügy. 
- De nagyon remélem,  nem  olyanok,  mint ez a 
mostani. Ez az ember nem nyereségvágyból vagy hirtelen felindulásból gyilkol.  Nincs kétségbeesve, nem is 
dühöng. Hideg és számító. Olyan... 
- Gonosz? 
- Igen -  könnyebb  volt Eve-nek,  hogy  a  férfi 
mondta ki először. így nem hangzott olyan ostobán. 
Bármit is  tettünk a genetikus tervezéssel,  az in vitro 
megtermékenyítéssel,  a szociális programjainkkal, még 
mindig képtelenek vagyunk kontrollálni az  alapvető 
emberi ösztönöket: az  erőszakot, a  bujaságot és az 
irigységet. 
- A hét halálos bűnt. 
Eve az öregasszonyra és a mérgezett pitére gondolt. 
- Aha. Most pedig mennem kell. 
- Amikor este leteszed a szolgálatot, eljönnél hozzám? 
- Nem tudom, mikor végzek. Lehet, hogy... 
- Eljönnél? 
-Aha. 
Roarke ekkor elmosolyodott, és Eve rájött, arra vár, 
hogy megmozduljon. Biztos volt benne, hogy a férfi 
tudta, milyen nehezére esett odalépnie hozzá, felemelni 
az ajkait, a férfiéhoz nyomni. 
- Viszlát. 
- Eve. Kesztyűt is kellene húznod. 
Eve kikódolta az ajtót, és halvány mosollyal a szája 
sarkában hátranézett. 
- Tudom. De állandóan elveszítem őket. 
Jókedve csak addig tartott, amíg be nem ért az  irodájába, és meg nem pillantotta a rá váró DeBlasst és kísérojet. 
-A bankárok ideje többet ér, mint  a rendőröké, 
Dallas  hadnagy  - nézett  tüntetően az aranyórájára 
DeBlass. 
Eve nagyon jól tudta, hogy pár perccel már elmúlt 
nyolc, de nyugalmat erőltetve magára kibújt a dzsekijéből. 
- Aha, kicsit zűrös az élet. Tehetek valamit önért, 
szenátor? 
- Úgy értesültem, történt egy újabb gyilkosság. És 
persze elégedetlen vagyok a munkájával. Jóllehet most 
azért  jöttem, hogy megelőzzem  a bajt.  Nem akarom, 
hogy  az unokám  nevét együtt emlegessék a másik két 
áldozattal. 
- Akkor Simpsont kellett volna megkeresnie, esetleg a sajtótitkárát. 
-Ne  oktasson  engem,  kislány  -  hajolt előre 
DeBlass. - Az unokám halott.  Ezen már semmi sem 
változtathat. Azt viszont nem hagyom, hogy beszenynyezzék a DeBlass nevet azzal, hogy együtt emlegetik 
két közönséges kurva nevével. 
-Úgy  látom,  nincs nagy véleménnyel a  nőkről, 
szenátor - és Eve ügyelt, hogy  ezúttal még véletlenül 
se lehessen rá azt mondani, hogy kioktató hangsúllyal 
beszél. De a szemét le nem  vette volna a szenátorról, és 
agyában lázasan kergették egymást a gondolatok. 
- Egyfelől mélységesen tisztelem őket. Másfelől viszont felháborít,  amikor azt  látom, hogy egyesek,  figyelmen kívül hagyva a tisztességet és az illemet, eladják magukat. 
- Beleértve az unokáját is? 
DeBlass  lila arccal és  kidülledő szemekkel ugrott 
fel a székből. Eve biztos volt  benne, hogy ha Rockmann nem lép közéjük, megüti. 
- Szenátor, a hadnagy csak hecceli. Ne  szerezze 
meg neki ezt az örömet. 
- Nem mocskolhatja  be  a családomat - lihegte 
DeBlass, mire Eve azon kezdett el gondolkodni, vajon 
túlvan-e már az első infarktuson. - Az unokám drágán 
megfizetett  a bűneiért, és nem  akarom  látni,  hogy 
köznevetség tárgyává teszik, ami még megmaradt  belőle. És nem tűröm az aljas kis célzásait. 
- Csak próbáltam tényszerű maradni - és  Eve lebilincselve figyelte a szenátor küzdelmét, hogy megőrizze 
a hidegvérét. Nehéz  küzdelem lehet. A kezei remegtek, a melle zihált. - Szenátor. Próbálom megtalálni az 
embert, aki megölte Sharont.  Felteszem, ez  önnek is 
nagyon fontos. 
- Attól még nem kel életre, ha megvan a gyilkos 
ült vissza a helyére  DeBlass,  akit szemmel láthatólag 
kimerített az iménti  kitörés. - Most az a fontos, hogy 
mentsük, ami még menthető. Ehhez pedig Sharont el 
kell választanunk a többi nőtől. 
Eve-nek nem volt ínyére ez a lehetőség, de a szenátor  arcszíne is aggodalommal  töltötte  el.  Túlságosan 
vörösnek találta. 
- Nem kér egy pohár vizet, szenátor? 
DeBlass bólintott és intett. Eve kicsusszant a folyosóra, és töltött egy pohárral az ott található palackból. 
Amikor visszatért az irodába, úgy találta, hogy sokkal 
szabályosabban lélegzik, és már a keze sem  remeg anynyira. 
-A  szenátor  kissé túlhajtotta magát  - közölte 
Rockmann.  - Az általa beterjesztett Erkölcstörvényt 
holnap fogja megvitatni a Tisztelt Ház. Ráadásul a családját ért tragédia is erősen nyomasztja. 
- Ezzel tisztában vagyok. Mindent megteszek, ami 
csak tőlem telik, hogy minél hamarabb lezárjam a  nyomozást - hajtott fejet Eve. - Az ügyre amúgy is nagy 
politikai nyomás nehezedik.  Én sem bánom, hogy a 
szabadidőmben folyamatos megfigyelés alatt állok. 
Rockmann finoman rámosolygott. 
- Elnézést kérek. Tudja ezt igazolni? 
- A személyes kapcsolataimmal együtt megfigyelés 
tárgyát képezem.  Az  eredményeket pedig  Simpson 
rendőrfőnök úrnak jelentik. Az pedig  nem titok, hogy 
ő igencsak szoros kapcsolatban áll DeBlass szenátorral. 
- Simpson  rendőrfőnök úr  és DeBlass  szenátor 
mind a magánéletben,  mind politikailag szövetségesek 
- helyeselt Rockmann. - Habár etikátlan lenne megfigyelni a rendőrség egyik emberét. Biztosíthatom, hadnagy, hogy a szenátort sokkal jobban leköti a gyász és 
az országa iránt érzett elkötelezettség annál, hogy... 
a maga személyes kapcsolataival  is  törődjön. Habár 
az nem kerülte  el sem a mi, sem pedig Simpson rendőrfőnök úr figyelmét, hogy viszonyt  kezdett Roarkekal. 
- Az egy erkölcstelen opportunista - lökte félre a 
szenátor a poharát. - Semmitől sem riad vissza, hogy 
növelni tudja a hatalmát. 
- Egy férfi - tette hozzá Eve -, aki ebben az ügyben minden gyanú alól tisztázódott. 
- Pénzért vett magának sértetlenséget - utálkozott 
DeBlass. 
- Ebben az irodában aligha. Biztos vagyok benne, 
hogy el fogja kérni a jelentésemet a kapitánytól. Eközben, akár  enyhít  a fájdalmán, akár nem, próbálom 
megtalálni azt a férfit, aki megölte az unokáját. 
- Felteszem, ezért meg kellene dicsérnem - állt fel 
DeBlass. - De csak akkor, ha látom, hogy az igyekezete nem veszélyezteti a családom jó hírnevét. 
- Mitől gondolta meg  magát, szenátor? -  csodálkozott Eve. - Amikor először találkoztunk, az állásom 
elveszítésével fenyegetett, ha nem találom meg a gyilkost, méghozzá gyorsan. 
- Eltemették - a szenátor  csak ennyit  vetett oda, 
miközben kiviharzott. 
- Hadnagy - mondta halkan  Rockmann. - Megismétlem,  hogy DeBlass szenátor hatalmas  nyomás 
alatt áll, és ez elég hozzá, hogy megtörjön egy gyengébb embert - vett egy mély lélegzetet. -  Az az igazság,  hogy  a  tragédia  összeroppantotta  a  feleségét. 
Idegösszeomlást kapott. 
- Sajnálom. 
- Az orvosok nem  tudják  megmondani, felépül-e 
valaha. Ebbe a második tragédiába belebolondult a fia, 
a lánya pedig bezárkózott, és nem kíván érintkezni a 
család  tagjaival. A  szenátor egyetlen  reménye arra, 
hogy ismét együtt lássa a családját, ha hagyja Sharont 
békén  nyugodni, akármilyen szörnyen is hangzik. 
 
kozna egy lépést, és  a rendőrségre hagyná a nyomozást. 
- Hadnagy... Eve - mondta a hangjából váratlanul kicsendülő bájjal. - Bárcsak  meg tudnám erről 
győzni. Szerintem ez olyan hiábavaló igyekezet lenne, 
mint magát meggyőzni arról, hogy hagyja Sharont békében nyugodni. 
- JEbben valószínűleg igaza van. 
- Nahát akkor - fogta meg gyengéden Eve kezét. 
- Most mindenkinek azt kell csinálnia, ami szerinte elengedhetetlen a dolgok jobbra fordulásához. Kellemes 
volt önnel ismét találkozni. 
Eve becsukta mögötte az ajtót, és fontolóra vette a 
hallottakat.  DeBlass indulatos lelki alkat,  és  ez kónynyen torkollhat erőszakba. De csaknem elnézést kért 
magától erre a gondolatra DeBlass képtelen lett volna 
ilyen aprólékosan  kitervelni ezt a három gyilkosságot. 
Mindenesetre nehéz lenne összekapcsolnia a szélsőségesen jobboldali szenátort a New York-i prostituáltakkal. 
Talán csak a családját védi, tűnődött Eve. Vagy valamilyen politikai szövetségből kifolyólag Simpsont. 
Ám ezt már maga  is ostobaságnak találta. Talán 
együttműködne  Simpsonnai a Starr- és a Castle-gyilkosságok eltussolásában. De egy ember nem védi meg 
a saját unokája gyilkosát. 
Kellemetlen, hogy nem két embert keres,  folytatta 
a gondolatmenetet. Ehelyett  talán inkább Simpsont 
kellene megpiszkálnia. 
Csak objektíven, figyelmeztette magát. És azt sem 
szabad elfelejtenie, nagy valószínűséggel DeBlass nem 
értesült róla, hogy legkedvesebb politikai cimboráját  a 
tulajdon  unokája próbálta megzsarolni. 
Neki kellett tiszta vizet öntenie a pohárba. 
Azonban pillanatnyilag egy másik gyanújának kellett utánajárnia. Kikereste Charles Monroe számát, és 
felhívta. 
A férfi álmos szemekkel, elmosódott hangon szólt 
bele a készülékbe. 
- Minden idődet ágyban töltöd, Charles? 
- Nem,  csak  amennyit  lehet,  Cuki hadnagy 
masszírozta meg arcát az egyik kezével, és  Eve-re vigyorgott. - Szerintem magának sem ártana. 
- Hát nem igazán. Volna pár kérdésem. 
- Nem tudna átjönni, és személyesen feltenni őket? 
A testem forró, meztelen vagyok és magányos. 
- Haver,  nem tudod, hogy törvény tiltja a rendőrök leszólítását? 
- Idehaza kötetlenebbül  tudok  beszélgetni. Mondom. .. szigorúan négyszemközt. 
- így  is  szigorúan  négyszemközt  beszélhetünk. 
Játsszunk asszociációs játékot. Georgie Castle. Jut valami az eszébe erről a névről? 
A vonzó mosoly lehervadt Monroe arcáról. 
- Aha.  Történetesen  jut. Nem  ismertem nagyon 
jól, de egy éve összefutottunk egy partin. Új volt még 
a szakmában. Vidám és  vonzó.  Tudja, olyan  játékos 
fajta. Jól kijöttünk egymással. 
- Hogy érti ezt? 
- Csak barátság volt kettőnk között, semmi több. 
Hébe-hóba összejöttünk  egy italra. Egyszer,  amikor 
Sharon  túlvállalta magát, átpasszoltam  neki  néhány 
vendégét. 
- Tehát Sharon és Georgie ismerték egymást? 
csapott le Eve. 
- Ezt azért  nem  hinném. Amennyire vissza tudok 
emlékezni, Sharon felhívta Georgie-t,  és megkérdezte, 
nem érdekli-e pár új figura.  Georgie zöld utat  adott a 
dolognak, de ez volt minden. Ja, és Sharon egyszer em 
Igazi rózsákat, mintegy köszönetként. Sharon kapott 
egy jó leckét a régimódi etikettből. 
- Csak egy régimódi lány - suttogta maga elé Eve. 
- Nagyon letörtem,  amikor meghallottam, hogy 
Georgie meghalt. El akartam magának mondani. Persze Sharon halála is megrázott, de nem ért olyan váratlanul, ő pengeélen élt. De tudja, Georgie tudta, hol a 
határ. 
- Ennek utána kell néznem, Charles. Maradjon elérhető helyen. 
- Magának... 
- Fejezze be - figyelmeztette Eve, mielőtt a férfi 
bevethette volna magát. - Mit tud  Sharon naplójáról? 
- Soha nem engedte, hogy beleolvassak - jelentette 
ki Monroe könnyedén. - Sokszor ugrattam is vele. Nekem úgy tűnt, gyermekkora óta naplót vezet, egyiket a 
másik után. Magának is van? Hé, én is benne vagyok? 
- Hol tartotta a naplóit? 
- Azt hiszem, a lakásában. Hol másutt? 
Éppen ez a kérdés, merengett Eve. 
- Ha eszébe jut valami Georgie-ról vagy a naplókról, hívjon fel. 
- Éjjel vagy nappal, Cuki hadnagy. Számíthat rám. 
- Rendben - de amikor bontotta a  vonalat, már 
hangosan nevetett. 
A  nap éppen  akkor  ment  le, amikor  megérkezett 
Roarke-hoz.  Nem is  gondolkozott azon, hogy nincs 
szolgálatban. Egész nap ott zakatolt a fejében, hogy este majd beszélni kell vele. Először elhatározta, majd elvetette az ötletet, és végül addig tétovázott, amíg egészen meg nem utálta magát. 
Végül elment az őrsről, mégpedig rögtön,  amint 
lejárt a szolgálata. Ilyen már hónapok óta nem fordult 
vele elő. A munkájával amúgy is olyan döcögve haladt, 
hogy semmi értelmét nem látta maradni. 
Feeney a második széf ügyében sem talált semmit, 
az egész  nyom zsákutcának tűnt. És a kért rendőrök 
nevét tartalmazó listát is vonakodva adta oda neki. Eve 
a szabadidejében, a saját módszerével minden névnek 
utána akart nézni, ami szerepelt rajta. 
Némi megbánással vallotta be magának, hogy a 
kutatáshoz Roarke-ot kívánja felhasználni. 
Sommerset a tőle  már megszokott  lenézéssel a tekintetében nyitott ajtót. 
- Korábban érkezett, mint vártuk, hadnagy. 
- Ha a házigazda még nem ért haza, szívesen megvárom. 
- A könyvtárban van. 
- És pontosan merre találom a könyvtárat? 
Summerset megengedett magának egy  aprócska 
sóhajt.  Ha  Roarke nem kötötte volna  a lelkére, hogy 
amint  Eve  megérkezik, azonnal vezesse be hozzá, elbóklászott volna vele  a gyengén megvilágított szobák 
labirintusában. 
- Erre jöjjön, kérem. 
- Egészen pontosan mi kivetnivalót talál  bennem, 
Summerset? 
Az inas  rezdületlen arccal vezette fel egy  lépcsősoron, majd ráfordult egy széles folyosóra. 
- Fogalmam sincs, hogy mire  gondol, hadnagy. 
A könyvtár - jelentette  ki tiszteletteljesen, és kitárta 
Eve előtt az ajtót. 
Eddigi életében még soha nem látott ennyi könyvet együtt. Nem is hitte volna, hogy van ilyen a múzeumokat kivéve. Beborította a falakat, így a kétszintes 
szoba úgy nézett ki, mit egy könyvekből emelt boglya. 
Az alsó szinten egy bőrrel bevont heverőn  könyvvel 
a kezében, a macskával az ölében Roarke üldögélt. 
- Eve. Korán  érkeztél - tette félre a könyvet, és 
mielőtt felállt volna, felemelte a macskát is. 
-Jézusom, Roarke, honnan szedted össze ezeket? 
- A könyvekre gondolsz? - hordozta végig tekintetét a polcokon. A kandalló fénye táncot járt  a színes 
gerinceken. - Ez a másik hobbim. Te nem szeretsz olvasni? 
- Dehogynem, olykor-olykor. De a diszkek sokkal 
kényelmesebbek. 
- Es sokkal kevésbé esztétikusak - simította végig 
a macska nyakát, amitől az állat kéjesen összehúzta a 
szemét. - Annyit vihetsz el belőlük kölcsönbe,  amenynyit csak akarsz. 
- Nem hinném, hogy sor kerülne rá. 
- Mit szólnál egy italhoz? 
- Azt elfogadom. 
Roarke linkje csipogni kezdett. 
- Erre a hívásra vártam. Miért nem töltesz  két pohárral? A palackot az asztalra tettem lélegezni. 
-Jó - vette el tőle  Eve a macskát, és oldalt lépett. 
Mivel ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy kihallgassa a 
beszélgetést, a szoba távoli végébe húzódott,  távol a 
heverőn ülő és mormogó férfitől. 
Most kapott egy esélyt, hogy végignézze a könyveket. Sok címet ismert  valahonnan. Még  az állami 
egyetemen  olvasnia kellett Steinbecket és  Chaucert, 
Shakespeare-t  és  Dickensi.  A tananyag   átvezette 
Kingen és Grishamon, valamint  Morrisonon és Graftonon. 
De tucatnyi, sőt több száz nevet látott, amiről eddig még csak nem is hallott. Sohasem gondolta volna, 
hogy valakinek ennyi könyve  lehet, még kevésbé azt, 
hogy ezeket el is olvassa. 
- Elnézést - kért  bocsánatot Roarke, amikor befejezte a beszélgetést. - De ezzel  nem várhattam. 
- Semmi baj. 
Roarke felemelte a bort, amit Eve töltött ki. 
- A macska egyre inkább ragaszkodik hozzád. 
- Nem hinném, hogy olyasmit érez, amit közönségesen csak hűségnek  szoktak nevezni - de Eve-nek be 
kellett látnia, hogy nemcsak az állat élvezi a simogatását. - Fogalmam sincs, mit kezdjek vele.  Felhívtam 
Georgie lányát, de azt  mondta, nem bírná  elviselni a 
látványát. Csak sírna tőle. 
- Akkor akár meg is tarthatnád. 
- Nem tudom. Inkább neked kellene gondoznod. 
- A macskák szokatlanul önállóak  - ült le a heverőre  Roarke, és várta, hogy Eve is mellé telepedjen. 
Nem akarod elmesélni,  milyen napod volt? 
- Nem túl eredményes. És a tiéd? 
- Rendkívül eredményes. 
- Rengeteg könyv van itt - jegyezte meg Eve akadozva. 
- Nagyon szeretem őket.  Pedig  amikor hatéves 
voltam, épp hogy el  tudtam olvasni a  nevemet. Akkor 
jutottam hozzá egy  salátává olvasott  Yeats-kötethez. 
Ő egy ír költő volt - jegyezte meg, amikor látta Eve 
értetlen tekintetét. - Nagyon érdekelt, ezért képezni 
kezdtem magam. 
- Nem jártál iskolába? 
- Hacsak  tehettem, nem.  De látom a  szemeiden, 
Eve,  hogy valami aggaszt - duruzsolta Roarke. 
Eve nagyot sóhajtott. Miért nem volt őszinte, amikor a férfi úgyis átlát rajta? 
-Van  egy nagy  gondom. Nyomoznom  kellene 
Simpson után. De ehhez nyilvánvalóan nem vehetem 
igénybe sem a hivatalos, sem az otthoni terminálomat. 
Abban a pillanatban lekapcsolnának, amint megpróbálnék előásni valamit. 
- És  azt reméled, hogy  van egy biztonságos, regisztrálatlan rendszerem? Persze hogy van. 
- Hát persze - mormolta utána  Eve. - Egy  nem 
regisztrált rendszer megsérti a négy ötvenhárom  törvény harmincötös bekezdését. 
- Nem is  tudom elmondani, mennyire  felkavar, 
amikor kódokat sorolsz nekem, hadnagy. 
- Ez  egyáltalán nem vicces.  Amúgy  is  illegális, 
amit kéni szeretnék. Komolyan megsérti egy állami 
hivatalnok személyiségi jogait. 
- Utána leatartóztathadod magunkat. 
- Ez nem vicc, Roarke. Mindig betartottam a szabályokat, most pedig azt kell kérnem, hogy a kedvemért szegd meg a törvényt. 
Roarke felállt, és Eve-t is magával húzta. 
- Kedves Eve, neked fogalmad sincs róla, hogy az 
életem során hány szabályt  megszegtem már - fogta 
meg a borosüveget, és két ujja között lóbálta, miközben karját Eve dereka köré fűzte. -  Már tízéves koromban földalatti kockajátékot vezettem - kezdte, miközben a nőt kifelé vezette a szobából. - Az  apámtól 
örököltem, aki egy késsel a torkában végezte egy dublini sikátorban. 
- Elnézést. 
- Annyira azért nem szerettük egymást. Gazember 
volt, valójában senki sem szerette. Summerset,  hét 
harmincra kérjük a vacsorát - tette még hozzá, miközben  a lépcső felé fordult. - De ököllel  nevelte  belém a 
kocka, a kártya és a fogadások ismeretét. Tolvaj volt, 
egy hétpróbás gazember.  Loptam, csaltam, és sok időt 
töltöttem csempészéssel.  Láthatod,  nem ronthatsz el 
jobban egy formális kéréssel. 
Eve  elfordította  a  fejét, amíg Roarke kikódolta  a 
második emeletet elzáró ajtót. 
-Te... 
- Hogy most  is lopok, csalok és  csempészek-e? 
fordult felé Roarke, és megérintette az arcát. - Ó, azt 
nagyon utálnád, igaz? Bárcsak azt mondhatnám, hogy 
igen, és a kedvedért majd megváltozom. De már régen 
megtanultam,  hogy a legális szerencsejátékok sokkal 
izgalmasabbak az  illegálisaknál. És  a nyereményt is 
sokkal boldogabban söpri be az  ember, ha a fedélzeten 
áll. 
Megcsókolta Eve  szemöldökét,  majd belépett  a 
szobába. 
- De azért nem szabad  teljesen  elfelejteni a régi 
dolgokat. 
Tizenhatodik fejezet 
A ház többi részéhez képest spártaian berendezett helyiségben találták magukat, melyet szemmel láthatóan 
dolgozószobának  terveztek. Nem voltak ízléses szobrok,  fényűző  csillárok.  Egy hatalmas, feketére festett 
  alakú kommunikációs,  kereső- és információbúvár 
konzol uralta a  teret,  melyet telezsúfoltak szabályozókkal, karokkal és képernyőkkel. 
Eve úgy hallotta, hogy az NBA-nak van a legjobb 
alaprendszere az  országban. De most gyanította, hogy 
Roarke-é felveszi vele a versenyt. 
Eve soha nem volt számítógépes zsoké, de még így 
is meg tudta állapítani egy pillantással, hogy az itt látható  berendezés  nagyságrendekkel felülmúlja azokat, 
amiket az  ország rendőrkapitányságain  használnak, 
vagy  amit  egyáltalán  megengedhetnek maguknak. 
Még  a sokat emlegetett Elektronikus  Felderítő Egység 
is eltörpül mellette. 
A konzollal szembeni falba hat óriási monitort építettek. Egy  másik, kiegészítő egység foglalta magában 
a telelinket, egy tartalék lézerfaxot, egy hologram adóés vevőegységet, valamint olyan hardvereket, melyeket 
fel sem ismert. 
A konzoltrió  személyes monitorokkal büszkélkedett,  melyek mindegyike hozzá volt  kötve a linkhez. 
A padlót csempe borította, a tompa  színű lapok 
úgy csillogtak, mint valami folyadék.  Az  egyszerű ablakon át ki lehetett látni a város fölé. A lemenő nap fénye ezerfelé tört meg az üvegen. 
Itt mintha még Roarke is visszafogottabban viselkedett volna. 
- Elég szépen  fel van szerelve - állapította meg 
Eve. 
- Nem olyan szépen, mint az irodám, de az alapokat azért ez  is tudja - lépett Roarke a központi konzol 
mögé, és az  azonosító üveglapjára simította a tenyerét. 
- Roarke. Kezdd meg a munkát. 
Csendes  zúgás  hallatszott, és a pult lámpái életre 
keltek. 
- Új  tenyér- és hangazonosítás - folytatta, és Eve 
felé intett. - Sárga  kód. 
Erre Eve is  odanyomta a kezét az üveghez. Enyhe 
melegséget érzett,  miközben a szkenner olvasta a tenyérlenyomatát. 
- Dallas. 
- Na  látod -  húzott elő  Roarke egy széket. 
A rendszer  máris  elfogadta a tenyérlenyomatod  és a 
hangmintád. 
- Mit jelent az, hogy sárga kód? 
- Eleget ahhoz, hogy megtudd mindazt, ami érdekel - mosolygott Roarke. - De ahhoz már kevés, hogy 
felülbírálhasd a parancsaimat. 
- Hmmm... - nézte végig Eve a  kezelőszerveket, a 
türelmesen  pislogó  lámpákat,  valamint a számtalan 
képernyőt és kijelzőt. - Utánkeresést kérek  Edward 
T. Simpsonra, a New York Városi Rendőrkapitányság 
és Biztonsági Szolgálat vezetőjére. A  keresés jellege: financiális. 
- Egyenesen a  közepébe - mormolta Roarke. 
- Nincs  vesztegetni való időm. Biztos, hogy ezt a 
terminált nem lehet bemérni? 
- Nem csak hogy nem lehet, de még a keresésről 
sem  marad  semmiféle feljegyzés a távoli adatbázisokban. 
- Simpson, Edward T. - figyelmeztette a számítógép lágy, női hangon. - Financiális adatok. Keresés indul. 
-Jobban szeretek kellemes hangokkal együtt dolgozni - vigyorodott el Roarke, amikor Eve kérdően felvonta a szemöldökét. 
- Azt szeretném kérdezni - tért vissza a témához hogy tudjuk lefolytatni a keresést anélkül, hogy riasztanánk a CyberŐrséget? 
- Nem  létezik  teljesen biztonságos vagy feltörhetetlen  rendszer... még  a  mindenütt jelen levő  CyberŐrségé sem  olyan.  Annak a rendszernek az elsődleges 
feladata, hogy elriassza a kezdő  hackert vagy adattolvajt. De megfelelő felszereléssel egyezségre lehet vele jutni. Nekem pedig a rendelkezésemre áll a megfelelő felszerelés. Itt jönnek az adatok. Az egyes képernyőn 
- mutatta Roarke. 
Eve felnézett, és látta, hogy egy pénzügyi jelentés 
jelenik meg  a  monitoron. Simpsoné. Alapvető pénzügyi lista: gépjárműkölcsönzések,  jelzálogok, hitelkártya-egyenlegek villantak fel,  valamint az összes automatikus elektronikus átutalás mérlege. 
-Vastag számlát vezet az AmEx-nél - ámult el 
Eve. - És  nem is tudtam, hogy  van egy háza Long 
Islanden. 
-Ezek közül még egyik sem ok a gyilkosságra. 
A besorolást kapott, ami azt jelenti, hogy kiegyenlíti 
a tartozásait, jó adós. Ó, már itt is  vannak a banki 
egyenlegek. Kettes képernyő. 
Eve elégedetten tanulmányozta a számokat. 
- Semmi különös, példásan átlagos betétek és kivétek... többnyire automatikus  átutalások, ami egybevág a hitelkártya-egyenlegekkel. Mi az a Jeremys? 
American Express 
- Férfiruhaüzlet - közölte Roarke halovány gúnynyal a hangjában. - Másodosztályú. 
- Pokolian sokat költ a ruhatárára - vakarta meg 
Eve az orrát. 
- Ellent kell  hogy mondjak, kedves. Ez csak a szegényebbek körében számít soknak. 
Eve  felvonta  az orrát, és barna nadrágjának a zsebébe akasztotta a hüvelykujját. 
- Itt a számlája,  amit a brókerénél vezet. Hármas 
képernyő.  Töketlen  -  tette hozzá  Roarke,  miután 
gyorsan átfutotta az adatokat. 
- Mit értesz ezen? 
- A  befektetései  pontosan olyanok, mint ő maga. 
Sehol  semmi kockázat.  Államkötvények,  néhány segélyalap, néhány stabil papír.  Minden itt  maradt  a 
bolygón. 
- És ebben mi a rossz? 
- Semmi, ha az ember azt akarja, hogy porosodjon 
a pénze - vetett rá Roarke egy  ferde oldalpillantást. 
Magának is vannak befektetései, hadnagy? 
- Persze,  hogyne lennének - felelt Eve,  miközben 
próbálta megfejteni a rövidítéseket és a százalékokat 
Napjában kétszer is átnézem a tőzsdei jelentéseket. 
- Nem szokványos számla - és Roarke  szinte remegett. 
- Hát aztán? 
- Ha ideadnád, hat hónapon belül megdupláznám. 
Eve ennek hallatán  összevonta a szemöldökét,  és 
folytatta a küzdelmét a jelentéssel. 
- Nem azért vagyok itt, hogy meggazdagodjak. 
- Kedvesem  - javította ki Roarke  dallamos,  ír 
hangján. - Mindannyian azért születtünk a világra. 
- És mi van az  adóval, a  politikával, az  adományokkal és az ehhez hasonlókkal? 
- Kérem az  adómegtakarításokat - rendelkezett 
Roarke -, a kettes képernyőre. 
Eve  türelmetlenül  dobolt  ujjaival  a  combján. 
A képernyőn végigfutottak az adatok. 
- Oda teszi a pénzét, ahol a szíve - mormolta, miközben a számoszlopokat nézte, amelyekből kiderült, 
mennyivel támogatta Simpson a konzervatív  párt, 
egész pontosan DeBlass választási kampányát. 
-Amúgy  nem túl bőkezű.  Hmm  -  húzta  fel 
Roarke a szemöldökét - Érdekes. Nagylelkűen  megajándékozta a Morális Értékeket. 
- Ugye ez egy szélsőséges szervezet? 
- Én így nevezném,  de a hívei  jobban szeretnek 
úgy gondolni rá,  mint olyan egyesülésre, amelyik arra 
hivatott,  hogy megmentse az emberiséget bűnös önmagától. DeBlass az egyik legnagyobb hatalommal bíró alapító tagja. 
De Eve már az emlékei között kutatott. 
- Azzal gyanúsították őket, hogy megzavarták néhány nagy, a születésszabályozással foglalkozó klinika 
adatbankját. 
-A nőknek joguk van ott  és  akkor  teherbe esni, 
ahol és amikor  akarnak,  és annyi gyereket vállalni, 
amennyi  jólesik nekik - csettintett a nyelvével Roarke. 
- Hová jut így a  világ? Világos, hogy valakinek  józan 
belátásra kellene téríteni őket. 
-Egyetértek -  dugta zsebre  Eve elégedetlenül a 
kezét. - És egy Simpson-félének ez nagyon is veszélyes 
kapcsolat. Az ilyenek mindig szeretnek középen maradni.  Mérsékeltnek  akarnak tűnni  a  közvélemény 
szemében. 
- Takargatja a konzervatív kötelékeit és a vonzalmát irántuk.  Az utóbbi néhány évben óvatosan  mozgatta a szálakat. Kormányzó akar lenni, és talán azt hiszi, hogy DeBlass ebben a segítségére lehet. A politika 
igazi barterszakma. 
- Politikusok. Sharon DeBlass diszkje, amin a zsaroló adatokat gyűjtötte, keményen  megmérte volna a 
politikusokat. Szex, gyilkosság, politika - dünnyögte 
Eve. - Ez sok mindent megváltoztat... 
- Igen, de sok mindent hagy a régiben. A házasulandók templomban esküsznek, az  emberek ölik egymást, a politikusok pedig gyerekeket csókolgatnak és 
hazudnak. 
Valami nem volt egészen rendben,  és Eve azt kívánta, bárcsak itt lenne vele Feeney. Véleménye szerint 
a huszadik századi gyilkosoknak a  motivációik  is  huszadik századiak.  De volt még valami, ami nem változott az elmúlt ezer évben. Az  adó. 
- Lekérhetjük az adóhivatal adatait? Az utolsó három évre vonatkozóan? 
- Ez egy kicsit bonyolultabb - és Roarke szinte elvigyorodott, annyira örült a kihívásnak. 
- Ez is szövetségi bűntény. Figyelj, Roarke... 
- Csak várj  egy pillanatra - nyomott le a férfi egy 
gombot, mire előcsúszott egy billentyűzet. Eve meglepetten figyelte, milyen könnyedén repülnek az  ujjai a 
billentyűk fölött. 
- Hát ezt meg  hol tanultad? - kérdezte,  mivel a 
szolgálatához nélkülözhetetlen gyakorlat ellenére  Eve 
alig értett valamicskét a számítógépek ilyetén  való vezérléséhez. 
- Itt is, ott  is - felelt Roarke szórakozottan. - Ifjúságom elpazarolt éveiben. Sokszor  meg kellett  kerülnöm a biztonsági rendszereket. De el fog tartani egy 
ideig. Nem töltesz még egy kis bort? 
- Roarke, erre nem lett volna szabad megkérjelek 
és Eve  hirtelen támadt lelkiismeret-furdalással  odalépett melléje. - Ebből még bajod lehet... 
- Pszt - intette csendre Roarke, miközben összevont szemöldökkel koncentrálva manőverezett keresztül a biztonsági labirintuson. 
-De... 
- Már kinyitottuk az ajtót,  Eve - kapta fel türelmetlenül a fejét Roarke. - Forduljunk vissza, vagy lépjünk rajta keresztül? 
Eve a három  halott nőre gondolt, akiket nem tudott megvétleni. Nem tudott eleget ahhoz, hogy megvédhesse őket. Bólintott és elfordult. Ismét felhangzott 
a billentyűzet kopogása. 
Kitöltötte a bort, a képernyők elé állt, és azon csodálkozott,  milyen csont  nélkül  érkeznek az adatok. 
A legmagasabb szintű  számlák, a tartozások kifizetése, 
konzervatív, és feltételezése szerint nem is túl nagy öszszegű  befektetések.  Az  biztos,  hogy Simpson több 
pénzt költ ruhákra, borra és ékszerekre, mint az átlag. 
De  a kifinomult ízlés önmagában véve még nem számít bűncselekménynek. Főleg, ha fizet érte.  Még egy 
második lakás sem büntetendő. 
Az adó egy részét átjátszotta egy bejegyzett, mérsékelt szervezetnek, de még ez sem bűn. 
Hallotta, hogy  Roarke  halkan átkozódik a háta 
mögött,  ezért megfordult, de a férfi még mindig a billentyűk  fölé görnyedt.  Mintha  Eve ott se lett volna. 
Aki egyáltalán nem feltételezett  róla ekkora technikai 
képzettséget, hogy manuálisan betörjön egy rendszerbe. Egyetértett Feeneyjel.  Ez a művészi tudás az idők 
folyamán csaknem kiveszett a világból, kivéve a  technohivatalnokokat és a hackereket. 
Mégis a gazdag, a kiváltságos, az elegáns pötyögte 
túl magát a problémán  egy alulfizetett, túlhajtott köztisztviselő helyett. 
Egy  pillanatra  mindent  elfelejtett,  és Roarke-ra 
mosolygott. 
- Tudod Roarke, te egy aranyos csirkefogó vagy. 
Eve rádöbbent, hogy tulajdonképpen most először 
tudta Roarke-ot meglepni. A férfi felkapta a fejét... és 
úgy  két  szívdobbanásnyi  ideig  meghökkenve  nézett 
Eve-re. Majd a szokásos ravasz  mosoly jelent meg a 
szemében, de ettől a mosolytól Eve-nek jócskán emelkedett a pulzusa. 
- Ennél azért több vagyok, hadnagy. Már be is jutottam. 
- Nem viccelsz? - viharzott vissza Eve a képernyők 
elé. - Mutassd. 
- Négyes, ötös és hatos képernyő. 
-Ez mindene  -  vonta  össze  a  szemöldökét  a 
végösszegnél. -  Hibátlan,  mondhatni a fizetéséből 
tartja el magát. 
- Egy-két  érdekeltség  és beruházás  - pörgette 
Roarke a képernyőoldalakat. -  Honoráriumok személyes megjelenések és beszédek után. Zárkózottan, de az 
anyagi forrásainak a keretein belül él, összhangban azzal,  amit az adatok mutatnak. 
- A pokolba - tolta félre Eve a poharát. - Miféle 
adatok vannak még itt? 
- Elképesztően naiv kérdés  egy olyan éles eszű nőtől, mint amilyen maga. Titkos  bankszámlák - magyarázta. - Könyveket lehetne megtölteni a kipróbált  és 
bevált, hagyományos módszerekkel, amik alkalmasak a 
tiltott bevételek elrejtésére. 
- Ha az embernek tiltott jövedelmei vannak, miért 
lenne olyan ostoba,  hogy nyilvántartja őket? 
- Ez a kérdés egyidős az  emberiséggel. Ennek ellenére az emberek már csak ilyenek. Ó, de még mennyire, hogy ilyenek. Igen - felelt a könyvelésére vonatkozó, ki nem mondott kérdésre. - Velem is ez a helyzet. 
- Erről tudni sem akarok - villantotta felé a tekintetét Eve. 
 
vagyok a módszerekkel - vont  vállat Roarke. - Ugye 
nem mondanád meg, hogy nem minden adat van ott 
előtted? - és néhány paranccsal  az adóhivatal jelentését 
is kiíratta a képernyő szélére. - Most pedig menjünk 
lejjebb  egy  szinttel.  Számítógép!   Kérem  Simpson 
Edward T. külföldi számláit. 
- Nincs ismert adat. 
- Adatokat mindig lehet szerezni - mormolta tántoríthatatlanul Roarke. Visszaült a billentyűzet  elé, és 
kisvártatva felzúgott egy berendezés. 
-Mi ez a zaj? 
- Csak  azt tudatja,  hogy falba  ütköztem - majd 
kigombolta  a mandzsettáját, és  föltűrte  az  ingujját, 
mint egy kubikos. Eve a mozdulatot látva elmosolyodott. - És ha van ott egy fal, akkor mögötte is lenni 
kell valaminek. 
Egy kézzel folytatta a gépelést,  míg a másikkal a 
borospohár után  nyúlt. Amikor megismételte  a  kérdést, már nem ugyanazt a választ kapta, mint az előbb. 
- Védett adat. 
- Ó, akkor megcsíptük. 
- Hogy voltál képes... 
- Sss - intette megint csendre  Roarke, mire Eve 
türelmetlenül  ugyan, de elhallgatott. - Számítógép! 
Futtasd végig a numerikus és alfabetikus jelek halmazát a kód megfejtéséhez! 
És  amikor elindult a folyamat, elégedetten  hátradőlt. 
- Ez eltart egy kis ideig. Miért nem jössz ide? 
-Nem mutatnád meg  nekem is... -  és rémülten 
elhallgatott, amikor Roarke az  ölébe ültette. - Hé, ez 
most fontos. 
- Akárcsak ez - csókolta meg Roarke, miközben 
kezével végigsimította a testét a csípőjétől  kezdve  egészén a melléig. - Egy óra is  beletelhet, de talán még 
több is, mire a gép megfejti a kódot - és azok az ügyes 
kezek már Eve pulóvere alatt matattak. - És ha jól emlékszem, nem szereted vesztegetni az idődet. 
- Azt valóban nem szeretem. 
Először fordult elő az életében, hogy valakinek az 
ölében üljön, és úgy találta, hogy egyáltalán nem kellemetlen érzés. Teljesen átadta magát az élvezetnek, de 
a következő gépi zúgásra felrezzent. Szótlanul bámulta 
a szemközti falból előcsúszott  ágyat. 
- A férfi, akinek mindene megvan - jegyezte meg. 
- Meglesz - csúsztatta Roarke a combjai  alá a kezét, majd felemelte. - Méghozzá rövidesen. 
- Roarke - és  Eve-nek be kellett vallania, élvezi, 
hogy ölben viszik. 
- Igen? 
- Mindig is úgy véltem, hogy a társadalom, a reklámok és a szórakoztatóipar túl nagy hangsúlyt fektet a 
szexre. 
- Valóban? 
- Valóban. 
Vigyorogva, egy ügyes mozdulattal Roarke fölébe 
kerekedett. 
- De meggondoltam magam - közölte Eve, amikor az ágyra zuhantak. 
Már megtanulta, hogy a szeretkezés mély, megsemmisítő, és veszélyesen izgató is lehet. De azt  még 
nem tudta, hogy szórakoztathat is. Valóságos meglepetésként érte, hogy úgy tud nevetni és hemperegni az 
ágyon, mint egy gyerek. 
Gyors csókokat váltottak, csiklandozva tapogatták 
egymást, miközben elakadó lélegzettel kuncogtak. 
Miközben lábaival a matrachoz szegezte Roarke-ot, 
azon gondolkodott, kuncogott-e  valaha az  életében. 
- Elkaptalak. 
- Elkaptál - és a férfi elragadtatva hagyta, hogy 
Eve az ágyhoz szorítsa, és csókokkal borítsa el az arcát. 
- És most, hogy elkaptál, mihez kezdesz velem? 
- Hát használatba veszlek  - harapott bele Eve a 
férfi  felsőajkába, nem is túl gyengéden. - Élvezlek - és 
szétrántotta Roarke ingét  a  mellkasán.  - Félelmetes 
tested van - és az élvezet kedvéért végig is simította. 
Mindig is azt gondoltam,  egyesek  túlértékelik az 
ilyesmit Hiszen akinek sok pénze  van,  vehet egyet 
magának. 
- Én nem vettem az enyémet -  tiltakozott meglepve Roarke. Nem gondolta volna, hogy meg kell védenie a saját testét  Eve-vei szemben. 
- Nem, de ugye van itt egy konditermed? - hajolt 
előre Eve, és  ajkával  megérintette  Roarke vállát. 
Egyszer majd meg kellene mutatnod nekem is. Szeretném látni, ahogy izzadsz. 
Roarke átfordította, így most ő került felülre. Érezte, hogy Eve teste megfeszül, majd megnyugodva elernyed a karjai között. Ez már haladás, gondolta a  férfi. 
A bizalom kezdete. 
- Kész vagyok együttműködni  veled, hadnagy, 
amikor csak akarod - húzta át Eve fején a pulóverét. 
Bármikor. 
Eleresztette Eve kezét,  mire a nő  feléje nyúlt, magához húzta, és szorosan átölelte. 
Olyan erősen, gondolta magában, hogy a szeretkezés  elvesztette  játékos  jellegét, gyengéd lett. Olyan 
lágy  volt.  Olyan nyugtalan. Lassan és nagyon gyengéden  magához emelte Eve testét, elnézte  a haját,  hallgatta halk nyögését, ahogy a teste magába  szívott 
minden édes, bársonyos érintést. 
Szüksége volt rá. Ez az érzés még mindig borzongással töltötte el. Roarke letérdelt és felemelte Eve-t, 
aki selymesen  a dereka köré  fonta a lábait, és kóstolgatni kezdte a  forró húsát,  miközben Roarke  lassan 
egyre mélyebbre hatolt bele. 
Mindig, amikor Eve megrázkódott, friss kéjhullám 
söpört végig a férfin. A nő nyaka olyan karcsú csábítás 
volt, aminek nem tudott ellenállni. Nyelvével cirógatta, csókolta, harapta, és a lágy húsban az ér úgy vert, 
mint egy szív. 
És Eve a nevét nyögte, ő pedig ezalatt a fejét a nő 
kezébe hajtotta, hozzászorította a testét, és csak  ringatóztak, ringatóztak, ringatóztak. 
Eve felfedezte, hogy a szeretkezés kellemesen ellazítja, 
ugyanakkor felforralja a vérét. A lassú szenvedély,  a 
hosszú,  lassú beteljesülés  erőt kölcsönzött neki. Nem 
érezte magát zavarban, amikor a férfi illatával behintve 
visszabújt a ruhájába. Ellenkezőleg: elégedett volt. 
-Jól érzem  magam, ha  veled vagyok  -  és még 
önmagát  is meglepte, hogy  ezt  hangosan ki  merte 
mondani.  Eddig még senkinek, egy férfinak sem adta 
meg ezt az előnyt. 
Roarke érezte az elsuttogott beismerés súlyát, ami 
Eve-nél olyan volt, mint más nőknél a hangos ima. 
- Boldog vagyok - simította végig ujjaival Eve arcát, és megállt egy pillanatra az állán lévő gödröcskénél. - És  nekem is tetszik az ötlet, hogy velem maradsz. 
Erre a kijelentésre Eve elfordult,  a konzolhoz lépett, és megnézte, hol tart a gép a dekódolásban. 
- Miért meséltél nekem a dublini  gyermekkorodról, az apádról, és arról, amiket elkövettél? 
- Mert nem maradnál együtt olyasvalakivel, akit 
nem ismersz - nézte Eve hátát Roarke,  miközben beletűrte ingét a nadrágjába. - Te is meséltél egy kicsit, én 
is meséltem egy  kicsit. És végül arra gondoltam,  el fogod mondani, ki bántott gyermekkorodban. 
- Mondtam már, hogy nem emlékszem - és gyűlölte magát, mert rémületet fedezet fel a saját hangjában. - És nincs is rá szükségem. 
- Lazíts - suttogta  Roarke, miközben Eve mögé 
lépett, és masszírozni kezdte a vállát. - Nem akarlak 
kényszeríteni. Pontosan  tudom, Eve, milyen érzés,  ha 
mindent  elölről kell kezdeni. Eltávolodni attól, ami 
volt az ember. 
Mi lenne abban a jó,  ha elárulná, hogy nem számít, 
hova fut,  milyen gyorsan menekül, a múlt mindig két 
lépéssel mögötte fog járni? 
Ehelyett  inkább átfogta a derekát,  és boldogság 
töltötte el, amikor érezte, hogy Eve szorosabbra fűzi  az 
ölelést. De azt is tudta, hogy közben a szoba végében 
lévő képernyőt figyeli. Azonnal tudta, amint  megpillantotta. 
- Az a gazember. Nézd  meg  ezeket a számokat: 
bevétel, kiadás. Túl közel állnak egymáshoz. Gyakorlatilag egyenlők. 
- Pontosan egyenlők - javította ki Roarke, és eleresztette Eve-t, mert tudta, hogy most rendőr, és nem 
akarta zavarni. - Az utolsó pennyig. 
- De ez lehetetlen - küzdött fejszámoló képességeivel Eve. - Senki sem költ pontosan annyit,  amenynyit keres...  legalábbis  papíron nem. Mindenki  tart 
magánál valamennyit. Amit elkölthet az alkalmi árusnál a járdaszélen, a Pepsi-automatánál vagy a pízzásfiúnál. Igaz, hogy többnyire  műanyag kártyával és átutalással fizetünk, de  azért némi készpénz is mozog az 
ember körül. 
Eve elhallgatott, és megfordult. 
- Már megnézted. Miért nem mondasz valamit? 
- Úgy véltem, sokkal érdekesebb lesz, ha kivárjuk, 
amíg rá nem bukkanunk a pénzére - nézett le  a keresést jelző, villogó  sárga lámpára, ami ebben  a pillanatban váltott zöldre. -  És  úgy tűnik,  már meg is van. 
Ó, micsoda hagyománytisztelő ember a mi Simpsonunk.  Ahogy vártam: a megbízható, jó hírű svájci 
bankokban bízik. Kérem az  adatokat az ötös képernyőre. 
- Jézusom - kapkodott levegő után Eve a lista láttán. 
-Svájci frankban  vannak megadva az összegek 
magyarázta  Roarke.  -  Kérem a  hatos  képernyőre 
ugyanazt a listát, de  dollárban. Nem gondolja, hadnagy, hogy nagyjából háromszor annyi pénzt tart  itt, 
mint a portfoliója, ami után adót fizet? 
Eve-nek felszökött a vérnyomása. 
-Tudtam,  hogy tejelt. Tudtam, a fenébe is. És 
nézze a múlt évi kivonatokat, Roarke. Negyedévenként huszonötezer,  és egy negyedév sem maradt ki. 
Összesen százezer - fordult vissza Roarke felé, és elmosolyodott. - Ez passzol Sharon listájához. Simpson 
ezer K. Az a nő szépen megfejte. 
- Talán utána kellene járnia. 
- Naná, hogy utána fogok járni - kezdett fel és alá 
járkálni a  szobában  Eve.  -  Sharonnak volt valami 
anyaga Simpsonról.  Talán szexuális, de az  is lehet, 
hogy korrupciós. Vagy egy csomó  apró, de mocskos 
ügy  összessége. Ezért aztán Simpson fizetett, mint a 
katonatiszt, csak hogy Sharon tartsa a száját. 
Eve zsebre vágta, majd ismét előhúzta a kezét. 
-Talán Sharon  emelte az összeget. Talán egyszerűen belefáradt, hogy évente egy százast pengessen ki a 
biztonságáért. Ezért aztán eltette láb alól. Valaki próbálja siettetni a nyomozást. Valaki, akinek a kezében a 
hatalom és a megfelelő információk, hogy összezavarja 
a nyomokat. Ez egyenesen rá vall. 
- És mi van a másik két áldozattal? 
Eve erősen gondolkodott. Nagyon erősen. 
 
hoz is. Sharon és  a harmadik áldozat  ismerték  egymást...  vagyis tudtak egymásról. Egyikőjük minden 
bizonnyal ismerte Lolát, és megemlítette neki, de  az is 
lehet, egyenesen javasolta, mint változatosságot. A pokolba, még az is lehet, hogy ő csak egy véletlenszerűen 
kiválasztott áldozat volt. Az  első gyilkosságnál megérezte az  ölés  ízét. Megijesztette, de ugyanakkor élvezte is. 
Eve egy pillanatra megállt, és Roarke-ra villantotta 
a tekintetét. A férfi elővett egy cigarettát, rágyújtott, 
és úgy figyelte. 
- DeBlass  a támogatói egyike - folytatta Eve. 
Simpson pozíciója nagyban függ DeBlass készülő  Erkölcstörvényétől. És arra gondolt, hogy nem emberekről  van szó,  csak prostituáltakról. Csak legális kurvák, 
és egyikük ráadásul meg is  zsarolta.  Mi jelenthetett 
volna neki nagyobb fenyegetést annál, hogy amikor 
már kormányzó, egyszer csak kitálal a nő? 
Eve ismét megállt, és megfordult. 
- És ez az egész  gondolatmenet szart sem ér. 
- Szerintem pedig egész ésszerűen hangzott. 
- Nem, ha alaposabban megvizsgáljuk magát az 
embert  - masszírozta  meg  lassú mozdulatokkal a 
szemöldökét. - Neki ehhez egyszerűen  nincs elég esze. 
Aha, szerintem is képes  lenne  gyilkolni. Isten tudja, 
nagy játékos, de hogy ilyen ügyesen végrehajtaná ezeket  a  gyilkosságokat? Ő egy igazi aktakukac... egy 
adminisztrátor, egy árnyék, nem pedig  zsaru. Segítség 
nélkül még a büntető törvénykönyvet  sem tudja felidézni. Panamázni könnyű, az  csak üzlet. És  felindulásból,  szórakozásból vagy dühből gyilkolni is. De tervezni, és a tervet lépésről lépésre végrehajtani? Nem. 
Még ahhoz sem elég okos, hogy ügyesen hazudjon egy 
sajtótájékoztatón. 
- Ezek szerint segítségre szorult. 
- Lehetséges. Talán ha nyomást tudnék gyakorolni 
rá, akkor kideríthetném. 
- Ebben  tudok  segíteni - szívott  egy  utolsót 
Roarke, mielőtt elnyomta volna a cigarettáját.  - Mit 
gondolsz, mit fog lépni a média, ha kapnak egy névtelenül feladott adatcsomagot, ami tartalmazza Simpson 
titkos pénzügyeit? 
Eve leejtette a kezét, amivel  a hajában turkált. 
- Kinyuvasztanák. Ha tud valamit, még egy falka 
ügyvéd sem tudná kihúzni a szmötyiből. 
- Pontosan. Használja a linket, hadnagy. 
Eve a szabályzatra gondolt,  és arra az értékrendre, 
amit mindig követni szokott, ha nyomoz. Majd eszébe 
jutott  a  három  halott  nő - hárommal több, mint 
amennyit képes volt megvédeni. 
- Ismerek egy riportert. A neve Nadine Furst. Adjuk oda neki az anyagot. 
Nem  maradt Roarke-kal. Eve  tudta, hogy  fel fogják 
hívni,  és úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha egyedül 
van,  és  a saját otthonában,  amikor  ez  megtörténik. 
Nem hitte volna,  hogy el tud aludni, mégis meglehetősen könnyen siklott át az álmok tengerére. 
Először a gyilkosságról álmodott.  Sharon, Lola, és 
Georgie  tűntek föl lehunyt szemhéja mögött, ahogy a 
kamerába mosolyognak. Majd a villanásnyi  rémület a 
szemükben, mielőtt hátrahanyatlottak volna a  szextől 
még meleg lepedőkre. 
Papa. Lola papának hívta. És Eve  átbukott  egy 
sokkal régebbi és  fájdalmasabb álomba. 
Jó kislány volt. Próbált jól  viselkedni, és nem keverni  semmi  zűrt. Ha az ember rossz, akkor elviszik a 
rendőrök, és bedugják  egy mély, sötét lyukba,  ahol 
bogarak rohangálnak és pókok szaladnak át az ember 
testén hangtalan, szőrös lábaikon. 
Nem voltak barátai. Ha lettek volna, akkor nekik 
meg  kellett volna magyarázni a sebeit és horzsolásait. 
Hogy ügyetlen, pedig nem is volt ügyetlen. Hogy elesett, pedig nem is esett el. Azonkívül egy helyen sem 
laktak sokáig. Ha így tettek volna, akkor azok a kibaszott szociális munkások máris  körülszaglászták volna 
a kérdéseikkel. És hívták volna  a rendőröket, akik belökték volna abba a sötét, bogarakkal teli lyukba. 
A papája figyelmeztette. 
Tehát  jó kislány volt,  barátok nélkül,  aki  egyik 
helyről a másikra költözött, amikor menniük kellett. 
De az sem tűnt másnak. 
Hallotta   a  férfit  közeledni.   Mindig  hallotta. 
Legmélyebb  álmából  is   fel tudta  verni  a padlón 
csosszanó meztelen  talp zaja. Olyan gyorsan pattant 
fel, mintha villám csapott volna belé. 
Ö, kérlek, ó, kérlek, ó,  kérlek.  Imádkozott, de kiabálni  sohasem kiabált. Ha  így tett volna, megverik, és 
mindenképpen megtette  volna azt  a  titkos dolgot. 
A fájdalmas és tikos dolgot,  amit már ötéves kora óta 
megtett vele. 
A férfi azt mondta, hogy jó kislány volt. Egész idő 
alatt,  amíg azt a titkos dolgot művelte vele, azt mondta,  hogy jó kislány volt. Ö viszont tudta,  hogy rossz 
volt, és ezért meg fogják büntetni. 
Néha összekötözte. Az  ajtónyitás hangjára halkan 
felzokogott, és azért imádkozott, hogy ezúttal a férfi ne 
kötözze össze.  Még akkor sem kiáltott volna, ha nem 
fogja be a száját a tenyerével. 
-Hol az én kislányom? Hol az én aranyos kislányom? 
Könnyek gyűltek a szeme  sarkában, miközben a 
férfi a takaró alá csúsztatta a kezét, és bökdöste, csipdeste,  tapogatta. Arcán  érezte a  leheletét, ami  édes 
volt, akár a cukor. 
Az ujjai belehatoltak, miközben a másik kezét keményen a szájára tapasztotta, nehogy felsikítson. 
-Maradj csöndben  - lihegte  a férfi émelyítően, 
amit soha nem tudott megérteni. Ujjait olyan erősen az 
arcába mélyesztette, hogy  még  reggel  is látszott a 
nyoma. - Legyél jó kislány. Ugye, jó kislány leszel? 
Olyan erősen sikított befelé, hogy nem hallotta a 
férfi morgását. Csak sikított, újra meg újra meg  újra. 
Papa, ne. Papa, ne. 
- Ne! - tört ki Eve torkán a  kiáltás, és  felült az 
ágyban. Reszketve húzta verejtékes, libabőrös testére a 
takarót. 
Nem emlékezett. Kényelmesebb volt nem emlékezni,  csak ülni, felhúzott térdeire hajtott fejjel. Csak 
egy álom volt, és már el is  halványult. El akarta kergetni magától -  amíg nem marad már semmi, csak valami enyhe émelygés. 
Még  mindig  remegve felállt, és felvette a köntösét, 
hogy ne fázzon. A zuhanyzóban addig engedte magára 
a vizet, amíg újra szabályosan nem lélegzett. Amikor 
megnyugodott, töltött magának egy Pepsit, visszabújt 
az ágyba, és bekapcsolt  egy, a nap huszonnégy órájában híreket sugárzó csatornát. 
Majd hátradőlt és csak várt. 
A reggel hatórás híreket  az általa szolgáltatott adatok vezették. A  főcímet  maga a macskaszemű Nadine 
konferálta fel. Már felöltözött, amikor befutott egy hívás, és berendelték a főkapitányságra. 
Tizenhetedik fejezet 
Bármekkora megelégedést érzett  is  Eve,  amikor  a 
Simpsonj kihallgató csoport tagjai között találta magát, ügyesen eltitkolta. A rendőrfőnökre való tekintettel a kihallgatás nem egy  kihallgatóhelyiségben,  hanem a Biztonsági Hivatal titkárságán zajlott. 
A tiszta ablakok és  a  fényes akrilasztal sem feledtették a tényt,  hogy Simpson nagy bajban van. Erről 
tanúskodtak  a  felső ajka fölött gyöngyöző verejtékcseppek is. 
- A  média megpróbálja befeketíteni a testületet 
kezdte Simpson,  de ezzel  csak azt  közölte, amit az 
ügyvédei tanácsoltak neki. - Mivel a három halott nő 
ügyében a nyomozás holtpontra jutott, boszorkányüldözésbe  kezdtek.  És mint rendőrfőnök, én vagyok az 
elsődleges  célpont. 
- Simpson rendőrfőnök úr  - és Whitney kapitány 
vigyázott,  nehogy valami  önkéntelen reakciójával  elárulja, mekkora örömet érez. A hangja higgadt,  tekintete nyugodt maradt. - Az okokra való  tekintet nélkül 
meg kell magyaráznia a könyvelésében  található  ellentmondásokat. 
Simpson kővé dermedten ült, miközben egyik ügyvédje valamit a fülébe súgott. 
-Én  nem tudok semmiféle  ellentmondásról. Ha 
van is ilyen, elkerülte a figyelmemet. 
- Simpson rendőrfőnök  úr.  Elkerülte a figyelmét 
több mint kétmillió dollár? 
- Már felvettem a kapcsolatot a számlavezető bankommal. Ha valaki hibát követett el, akkor ők voltak 
azok. Ez nyilvánvaló. 
- Elismeri vagy tagadja, hogy a hetvennyolc kilenc 
egy egy kettő hét négy kilencvenkilences számla a magáé? 
- Elismerem - bólintott Simpson, miután röviden 
tanácskozott az  ügyvédeivel. Ha hazudik,  azzal csak 
még jobban megszorítja a nyakára tekeredett kötelet. 
Whitney Eve-re pillantott. Mindketten egyetértettek  abban,  hogy a  számla az adóhivatalra tartozik. 
A beismerésen kívül nem is akartak Simpsontól többet. 
- Simpson rendőrfőnök úr.  Elmagyarázná ezt a 
százezer  dolláros átutalást,  ami a múlt  évben négy, 
egyenként huszonötezer dolláros részletben  történt? 
- Nem látom be, Dallas hadnagy, miért kellene elárulnom,  mire költöm a  pénzem  - igazította meg 
Simpson a nyakkendőjét. 
- Akkor talán azt magyarázza meg, miért szerepel 
Sharon DeBlass listáján az ön neve ugyanekkora összegekkel. 
- Nem tudom, miről beszél. 
- Bizonyítékaink vannak, hogy a múlt évben százezer dollárt fizetett  Sharon DeBlassnak  huszonötezer 
dolláros részletekben - és itt Eve kivárt egy szívdobbanásnyi időt. - Ez alkalmi ismerősök között meglehetősen nagy összegnek számít. 
- Erről nincs mit mondanom. 
- Sharon megzsarolta valamivel? 
- Nincs mit mondanom. 
- A bizonyítékok majd  beszélnek maga helyett 
állapította meg  Eve. - Sharon zsarolta magát. Maga 
pedig  fizetett,  mint a katonatiszt. És biztos  vagyok 
benne, Simpson rendőrfőnök úr, hogy tudta, csak két 
fizet többé. A másik... hogy elteszi láb alól a zsarolót. 
- Ez abszurd.  Nem én öltem meg Sharont. Óraműpontossággal fizettem neki. Én... 
- Simpson rendőrfőnök úr - szorította meg karját a 
legidősebb ügyvédje, majd barátságosan  Eve felé fordult. - Az ügyfelem ezzel a kijelentésével nem ismerte 
el,  hogy  bármiféle  köze lenne  Sharon  DeBlasshoz. 
Termesztésen mindenben segíteni fogjuk az adóhivatal  munkáját, hogy  kiderítsük, hol történt a tévedés. 
Habár jelenleg még nem  vádoltak meg minket semmivel. Csak udvariasságból vagyunk  jelen, és hogy kimutassuk a jó szándékunkat. 
- Ismer egy nőt,  aki Lola Startnak nevezi magát? 
vágott közbe  Eve. 
- Az ügyfelemnek nincs mondanivalója. 
- Ismer egy Georgie Castle nevű bárcást? 
-A  válasz  hasonló - mosolygott  türelmesen  az 
ügyvéd. 
- Maga kezdettől fogva mindent megtett, hogy 
akadályozza ezt a nyomozást. Miért? 
- Ez tény, Dallas hadnagy - kérdezett vissza  az 
ügyvéd -, vagy csak feltételezés? 
- Mindjárt bemutatom a  tényeket.  Maga nagyon 
közelről ismerte Sharon DeBlasst. Egy  százast  húzott 
ki magából évente.  A lány  halott, valaki pedig kiszivárogtatta a nyomozás bizalmas részleteit. Két másik nőt 
is meggyilkoltak. Mindhárom áldozat  törvényes  prostitúcióval kereste  a kenyerét...  valami  olyasmivel, amit 
maga elítél. 
- Politikai, morális és személyes okokból helyezkedem szembe a prostitúcióval - közölte Simpson kimérten.  - Teljes  mellszélességgel kiállók amellett,  hogy 
helyezzék  törvényen  kívül ezt az intézményt.  De  a 
problémát  nehéz  lenne  megszüntetnem úgy,  hogy 
egyenként megölöm azokat a nőket. 
- Maga gyűjti az antik fegyvereket - ütötte a vasat 
tovább Eve. 
-Valóban - ismerte el Simpson, figyelmen kívül 
hagyva az ügyvédeit. - Van egy apró, igencsak behatárolt kollekcióm. Minden fegyver regisztrált, biztosított, 
és leltárba vannak véve. Boldogan bocsátom Whitney 
kapitány rendelkezésére őket ellenőrzés céljából. 
- Ezt nagyra értékelem - felelt Whitney, sokkolva 
Simpsont a gyors beleegyezése. - Köszönöm az együttműködését. 
Simpson,  arcán valóságos érzelmi csatatérrel, felállt. 
- Amikor pontot teszünk ennek az ügynek a végére, nem fogom elfelejteni ezt a beszélgetést - villantotta Eve-re a tekintetét. Nem fogom elfelejteni, ki vádolta meg a Rendőri és a Biztonsági Hivatal vezetőjét. 
Whitney  kapitány megvárta, amíg Simpson, nyomában népes ügyvédsereggel, kivitorlázott az ajtón. 
- Mikorra ez az ügy véget ér,  mérföldekre lesz a 
Rendőri és Biztonsági Hivatal főnöki székétől. 
- Több időre van szükségem, hogy megdolgozzam. 
Miért engedte elmenni? 
- Nem az ő neve az egyetlen Sharon DeBlass listáján - emlékeztette Whitney. - És egyelőre nem találtunk még kapcsolatot közte és a másik két áldozat között. Amikor a végére értünk annak a listának, adj a 
kezembe  egy hurkot, a  nyakára  tekerem,  és  akkor 
adom át, amikor csak kívánja - állt meg, és ujjaival átpörgette az irodájába továbbított dokumentumokat. 
Dallas, nekem úgy tűnik, nagyon készült erre a kihallgatásra. Mintha előre várta volna. Ugye szükségtelen 
figyelmeztetnem, hogy a személyes iratok közti kutatást tiltja a törvény? 
- Szükségtelen, uram. 
- Én is így gondoltam. Leléphet. 
Az ajtó  felé mentében mintha  hallotta volna 
Whitney dünnyögését:  Jó munka, de  az  is lehet, 
hogy tévedett. 
Már felért a saját emeletére, amikor felcsipogott a 
kommunikátora. 
- Dallas. 
- Charles Monroe keresi. 
- Majd visszahívom. 
Egy csészényi löttyöt szorongatva a kezében, ami a 
hangzatos kávé  elnevezést  viselte,  és egy  darabka 
akármit, amit egyesek nem átallották fánknak csúfolni, 
vágott  át a  fogdafolyosón az irattár felé.  Közel húsz 
percébe került, mire követelésére végre kiadták a három gyilkosság felvételét tartalmazó diszket. 
Bezárkózott az irodájába, és újra végignézte a képsorokat. Közben áttekintette a  feljegyzéseit, és újakat 
is írt. 
Mindhárom  áldozatot  az ágyon találták meg. Az 
ágy minden alkalommal szét volt zilálva. Az áldozatok 
minden alkalommal meztelenek voltak. És a hajuk is 
minden alkalommal  összekuszálódott. 
Eve összevonta  a szemöldökét, és utasította a gépet, hogy merevítse ki, majd nagyítsa fel Lola Starr képét. 
- A bal farpofáján kivörösödött a bőr - motyogta. 
- Ez eddig  nem tűnt fel.  Elfenekelték?  Dominációs 
szerepjáték? De nem verték hurkásra. Ezzel Feeneynek 
kell foglalkoznia. Váltsunk a DeBlass-felvételre. 
Eve ismét végignézte a gyilkosságot. Sharon a kamerába nevetett, gúnyolódott,  miközben önmagát simogatta. 
- Merevítsd ki a  képet - utasította a számítógépet. 
- Kvadráns... a fenébe is. Próbáljuk kinagyítani a tizenhatost. Nincsenek nyomok - mondta. - Tovább. 
Gyerünk, Sharon, mutasd a jobb oldalad, ha netalán... 
Egy kicsit jobban. Kimerevítés. A tizenkettes kvadráns 
nagyítását kérem. Rajtad nincsenek nyomok. Talán te 
fenekelted  el  a vendéget,  mi? Futtassuk csak  le a 
Castle-diszket. Gyerünk, Georgie, mutasd magad. 
Nézte, ahogy a nő mosolyog,  flörtöl a kamerával, 
majd felemeli az egyik kezét, és végigsimít  kócos haján. Eve már kívülről megtanulta  a közben elhangzó 
beszélgetést: 
- Ez csodálatos. Félelmetes vagy. 
A nő térdelt, majd a sarkára ült, miközben barátságos szemekkel meredt a felvevőbe. Eve hang nélkül 
biztatni kezdte, hogy mozduljon  már  meg, csak  egy 
kicsit forduljon  oldalt. Majd Georgie finoman ásított, 
és oldalra dőlt a párnák közé. 
- Merevítsd ki a képet. Aha, megvan.  Téged is elnadrágoltak, mi? Néhány pasas arra indul be, ha apucit és rossz kislányt játszhat. 
Villámként  hasított  agyába a  gondolat.  Emlékek 
cikáztak át  rajta, az erős tenyér csattogása a fenekén, 
az ülés és a  lihegés. Meg kell, hogy büntesselek, kislány. De 
utána majd a papa megpuszilja, és sokkal jobb lesz. A papa 
puszijától minden sokkal jobb lesz. 
-Jézusom. Állj. El vele. El vele. 
A hideg kávéért nyúlt, de csak zaccot talált a csésze 
alján. A múlt az elmúlt, emlékeztette magát, és többé 
már semmit sem tud tenni vele. Nem keverheti bele az 
éppen folyamatban lévő ügybe. 
- A kettes és hármas  áldozat fenekén bántalmazásból származó nyomok találhatóak. Az egyesén viszont 
nem - fújta ki hosszan a levegőt, majd vett egy újabb, 
mély lélegzetet. Ettől kissé megnyugodott. Itt  az első 
ellentmondás a tettes által követett sablonban. Az elsőt 
 
ez elmaradt. 
A linkje csipogott, de figyelmen kívül hagyta a jelzést. 
- Feltételezés: az elkövető megnyugvást és élvezetet keresett a további gyilkosságokban. Megjegyzés: a 
második áldozat lakásában nem működött a biztonsági 
rendszer. A harmadik áldozat biztonsági kameráinak a 
felvételeiből harminchárom perc hiányzott, ez  az idő 
rövidebb, mint az első áldozatnál volt. Lehetséges következtetés: az  elkövető ügyesebbé,  magabiztosabbá 
vált, már kevésbé hajlik arra, hogy eljátsszon az áldozatával.  Gyorsabban le akarja tudni a gyilkosságot. 
Feltételezések, feltételezések, gondolta, de a számítógépe egy rövid hörgés  után kilencvenhat  százalékos 
valószínűséggel   megerősítette.  Valami   bekattant, 
ahogy egymás mellé kapcsolta a három diszket,  és öszszehangoltan futtatni kezdte a felvételeket. 
- Osztott képernyőt kérek - adta ki az utasítást. 
Kezdetnek az egyes és a kettes áldozatot. 
Feltűnt  Sharon cicás  mosolya,  és Lola lebiggyesztett ajka. Mindkét nő a kamera, a mögötte álló férfi felé nézett és beszélt. 
- Merevítsd ki a képet  - kérte Eve, de olyan halkan, hogy csak a számítógép éles fülei hallották meg. 
Ó, Istenem, mi van itt? 
Kicsi volt, vékony,  amit  könnyen szem elől lehetett 
téveszteni, főleg ha az ember önkéntelenül is a gyilkosság brutalitására összpontosított. De most Sharon szemében meglátta. Loláéban is. 
Lola valahová felfelé tekintett. 
Talán azért, mert alacsonyabb  az ágya,  gondolta 
Eve, miközben  Georgie képét  is hozzákeverte a látványhoz. Mindhárom nő felfelé  fordította a  fejét. Elvégre mindnyájan ültek, a férfi pedig valószínűleg föléjük magasodott. De az áldozatok látószöge, az a pont, 
ahová bámultak... Csak Sharon viselkedett másképp. 
Eve még mindig a képernyőt nézte, miközben hívta dr. Mirát. 
- Nem érdekel, mivel van elfoglalva - köpte magából a szavakat a lusta recepciós fülébe. -  Ez most 
fontos. 
Mialatt várnia kellett a kapcsolásra, és fülét megtöltötte valami idióta,  szirupos zene, tehetetlen dühében elvicsorodott. 
- Van egy kérdésem - mondta abban a pillanatban, amint dr. Mira feltűnt a képernyőn. 
- Hallgatom, hadnagy. 
- Lehetséges, hogy két gyilkossal  állunk szemben? 
- Egy utánzóval? Figyelembe véve, hogy a gyilkosság részleteit  nem hozták nyilvánosságra, ez  fölöttébb 
valószínűtlen, hadnagy. 
- Átkozott kiszivárgás. Találtam  egy ellentmondást a gyilkos által követett mintában. Apróság, de 
maga az eltérés határozott - és néhány  türelmetlen 
mondattal körvonalazta a felfedezését. - Van egy feltevésem, doktornő. Az első gyilkosságot olyasvalaki követte el, aki jól ismerte Sharont, és hirtelen felindulásból ölt, de megőrizte annyira az önuralmát, hogy eltüntesse  maga mögött a nyomokat.  A másik  kettő 
csak az első kifinomított változata, melyet olyasvalaki 
tervezett el lépésről lépesre, akinek semmi kapcsolata 
nem volt az áldozataival. És a fenébe is: magasabb. 
- Ez csak egy feltevés, hadnagy.  Már megbocsásson, de ennél az sem  kevésbé valószínű, hogy mindhárom gyilkosságot ugyanaz a valaki követte el, egyre finomítva a módszert.  A szakvéleményem szerint senki 
nem lett volna képes  ilyen sok hasonlósággal végrehajtani a második és a harmadik gyilkosságot, csak az, aki 
az elsőt is elkövette. 
 
tékelte ezt a lehetőséget. 
- Oké,  köszönöm - bontotta Eve  csalódottan  a 
kapcsolatot.  Ostobaság  ekkora csalódottságot érezni, 
vígasztala magát. Hiszen mennyivel rosszabb lenne, ha 
két férfit kellene üldöznie egy helyett? 
Ismét csipogni kezdett a linkje. Haragtól  vicsorogva fogadta a hívást. 
- Dallas. Mi az? 
- Hé, Cuki hadnagy. Itt az a fiú, aki csak magára 
gondol. 
- Most nincs időm játszadozni, Charles. 
- Azért le ne tegye. Találtam valamit magának. 
- Sem az ostoba célzásaira... 
- De nem, igazán. Egyszer-kétszer flörtölök a nőkkel, és már senki sem akar komolyan venni - és Eve leolvashatta a tökéletes arcról, hogy megbántotta. - Hát 
nem arra kért, hogy hívjam, ha valami az eszembe jut? 
- Pontosan - csak türelem, intette Eve önmagát. 
Ezek szerint eszébe jutott valami? 
- Az a  napló  gondolkodóba  ejtett.  Tudja, azt 
mondtam, hogy Sharon  mindig mindent feljegyzett. 
Amióta  csak megemlítette, hogy keresi,  azon töröm a 
fejem, hogy  hová dughatta a lakásban.  És  rájöttem, 
hogy egyáltalán nem a lakásában rejtette  el. 
- Magának detektívnek kellett volna mennie. 
- Kösz,  de szerettem a jelenlegi munkámat. De 
bárhogy is, azon kezdtem tűnődni, hova rejthette, ahol 
biztonságban tudhatta. És eszembe jutott a széf. 
- Már ellenőriztük. De azért köszönöm. 
- Ó. És hogy ellenőrizték nélkülem? Sharon halott. 
- Maga nélkül? - vágott közbe Eve. 
- Aha. Úgy három éve kért meg rá, hogy írjam alá 
helyette  a széfbérleti  szerződést,  mert  nem akarta, 
hogy szerepeljen a neve a feljegyzésekben. 
- Akkor hogy tudott hozzáférni a tartalmához? 
kezdett el hevesen verni Eve szíve. 
Charlie szégyenlősen, de mégis bájosan elmosolyodott. 
- Hát papíron úgy tüntettük fel, hogy ő a nővérem. Amúgy valóban van egy, de ő Kansasban él. Tehát Sharon helyett Annié Monoroe-t írtunk. Ő fizette a 
bérleti díjat, én meg már  teljesen megfeledkeztem az 
egészről. Még azt sem tudom biztosra mondani, hogy 
megtartotta, de úgy gondoltam, erről mindenképpen 
tudnia kell. 
- Hol a bank? 
- A Madisonon. A First Manhattan Bank. 
- Figyeljen ide, Charles. Ugye, most otthon van? 
- Pontosan. 
- Maradjon is ott. Azonnal indulok magához. Negyedóra múlva ott  vagyok. A bankba már együtt  fogunk menni, maga meg én. 
- Ha így tartja jónak, itthon maradok. Hé,  Cuki 
hadnagy, valami forrót sikerült megcsípnem? 
- Csak maradjon nyugton. 
Felugrott, és belebújt a dzsekijébe, amikor ismét 
csipogni kezdett a linkje. 
- Dallas. 
- Siessen,  Dallas. Várakoztatunk  egy hívást, ami 
magának szól. A képkapcsolatot blokkolták.  A  hívó 
megtagadta az azonosítást. 
- Mi van a nyomkövetéssel? 
- Most folyik. 
- Akkor igyekezzenek vele - dobta vállára a retiküljét, amikor bekapcsolt a hangszóró. - Itt Dallas. 
- Egyedül van? - kérdezte egy remegő női hang. 
- Igen. A segítségemre van szüksége? 
- Nem az én hibám volt. Tudnia kell, hogy nem az 
én hibám volt. 
 
latával kihallotta a nő hangjából  a félelmet és  a fájdalmat. - Csak mondja el, mi történt. 
- Megerőszakolt. Nem tudtam  megakadályozni. 
Megerőszakolt. És őt is megerőszakolta. Utána megölte. És még engem is megölhet. 
- Mondja el, hol van most - és a  képernyőt nézte, 
ahol fel kellett volna tűnnie a nyomkövetés eredményének. - Segíteni akarok, de ahhoz tudnom kell, hol 
van most. 
Eve suttogást hallott a háttérből. 
- Az a férfi azt mondta, hogy ez egyelőre maradjon 
titok. Nem mondhatom  meg. És ő sem árulhatja el, 
mert őt már megölte. És most itt vagyok én. Senki sem 
fog hinni nekem. 
- Én hiszek magának. És segíteni fogok. Mondja... 
- és elkáromkodta magát, mert a kapcsolat megszakadt. -  Honnan hívott? - kiáltotta, amikor átkapcsolt 
egy belső vonalra. 
- A  virginiai Front Royalból. A szám hét nulla öt 
öt öt harminckilenc nulla nyolc. A cím... 
- Szükségtelen. Kapcsolja Ryan Feeneyt, méghozzá 
sebesen. 
Két perc nem volt elég gyors.  Eve várakozás közben csaknem lyukat dörzsölt a halántékába. 
- Feeney, lenne egy nagy kérésem. 
- Micsoda? 
- Most nem tudok odamenni,  ezért neked kellene 
meglátogatnod Charles Monroe-t. 
- Krisztusom, Eve, hát elkaptuk? 
-Még nem. Monroe el fog vezetni Sharon  titkos 
széfjéhez.  Nagyon  vigyázz  vele, Feeney. Szükségünk 
lesz még arra az emberre. És bármit is találsz abban a 
széfben, arra is nagyon vigyázz. 
- És ezalatt te mire készülsz? 
- Szereznem kell egy repülőgépet - szakította meg 
vele  a kapcsolatot, és máris tárcsázta Roarke számát. 
Újabb három perc telt el értékes idejéből, mire kapcsolatba került vele. 
- Épp most akartalak hívni, Eve. Úgy néz ki, hogy 
Dublinba kell  repülnöm. Nem  volna kedved velem 
tartani? 
- Roarke,  szükségem volna  a  repülődre.  Most 
azonnal. Minél hamarabb Virginiába kell jutnom. Ha a 
nyilvános  csatornákon vagy a menetrendszerű járattal 
lehetne, akkor... 
- A gép a rendelkezésedre áll.  terminál, huszonkettes kapu. 
- Köszönöm. Az adósod vagyok - hunyta le Eve a 
szemét. 
A hálaérzet csak addig tartott,  amíg oda nem ért a kapuhoz, és meg nem látta a rá váró Roarke-ot. 
- Nincs most időm beszélgetni - vetette oda neki, 
és már rohant is tovább a lift felé. 
- Akkor majd beszélünk a gépen. 
- Te nem jöhetsz velem. Ez hivatalos... 
- Ez az én repülőm, hadnagy - szakította félbe udvariasan  Roarke, miközben  a  liftajtó rájuk  zárult, és 
lassan emelkedni kezdtek felfelé. 
- Semmit sem tudsz úgy csinálni, hogy közben ne 
szabj feltételeket? 
- De tudok. Viszont ez most nem olyan. 
Az  ajtószárnyak félrecsúsztak.  A légikísérő már 
várta őket. 
- Üdvözlöm a fedélzeten,  uram. Hadnagy. Óhajtanak valami frissítőt? 
- Nem, köszönjük. Csak induljunk, amilyen hamar 
csak tud biztosítani a torony egy szabad légifolyosót 
foglalt helyet Roarke, míg Eve csak állt füstölögve. 
Addig nem szállunk föl, amíg be nem kötöd a biztonsági övet. 
- Azt hittem, Írországba kell menned - pörölt Eve, 
miközben leült. 
- Nem  olyan fontos. Ez  viszont az. Eve, mielőtt 
elmondanád a mondanivalódat, hadd meséljek valamit. 
Neked nagyon gyorsan el kellett jutnod Virginiába. Ez 
a DeBlass-ügyre és újabb információkra mutat. Beth és 
Richardtpedig a  barátaim, méghozzá közeli barátaim. 
Sem én, sem te nem bővelkedünk a közeli barátokban. 
Nyakatekert szituáció.  Mit akarsz tenni? 
Miközben  a gép taxivá alakult, Eve türelmetlenül 
dobolt a széke karfáján. 
- Egy nyomozásból nem lehet személyes ügyet csinálni. 
- Neked nem is. Nekem viszont nagyon is személyes ez az eset. Beth éppen akkor hívott, amikor utasítást adtam,  hogy készítsék  fel a gépet az indulásra. 
Ő kért meg rá, hogy tartsak veled. 
- Miért? 
-Azt nem mondta. Nem  volt rá szükség... Egyszerűen csak megkért. 
A hűség valami olyasmi,  amivel  Eve nehezen tudott volna vitába szállni. 
- Nem akadályozhatlak meg benne, hogy elkísérj, 
de figyelmeztetlek, hogy ez egy hivatalos, rendőrségi 
ügy- A rendőrség pedig olyan  volt ma reggel, mint a 
felbolydult méhkas - méltatta Roarke -, mivel valahogy információk szivárogtak ki a média felé a nyomozásról. .. egy meg nem nevezett forrásból. 
Eve felszisszent. Gyűlölte, ha sarokba szorították. 
- Hálás vagyok a segítségért. 
- Elég hálás ahhoz, hogy velem is megoszd a végeredményt? 
- Úgy gondolom, a nagyfőnök már nem lesz a hivatalában, mire lemegy a nap - vont vállat  nyugtalanul Eve, miközben kifelé bámult az ablakon,  és figyelte 
az alattuk elsuhanó mérföldeket. - Simpson megpróbálja eltitkolni a bankszámlájával kapcsolatos tényeket. 
És nem hiszem, hogy magától szépen bevallana mindent. De az  adóhivatal nyakon fogja csípni adócsalás 
miatt. Szerintem  egy külső vizsgálat ki fogja deríteni, 
honnan származott az a pénz. Ha Simpson  elképzeléseire gondolok, lefogadom, hogy megvesztegetésből és 
kenőpénzek elfogadásából. 
- És a zsarolás? 
- Ó,  rendesen fizetett Sharonnak.  Ezt  beismerte, 
mielőtt az ügyvédjének sikerült őt elhallgattatnia. És 
ebbe bele is fog  kapaszkodni, ha rádöbben, hogy egy 
zsarolási ügy sokkal enyhébb, mint a gyilkosságokban 
való bűnrészesség - vette elő zsebéből a kommunikátorát, és Feeneyt kérte. 
- Vagyok, Dallas. 
- Megszerezted? 
Feeney a magasba tartott egy dobozt, hogy Eve a 
kommunikátor apró képernyőjén át is ki tudja venni. 
- Mind  fel van címkézve és megdátumozva.  Úgy 
húsz évre visszamenőleg. 
- Az utolsó bejegyzésnél kezdd,  és visszafele haladj. 
Kábé húsz perc múlva én  is célba érek. Amilyen hamar 
csak tudok, adok egy helyzetjelentést. 
- Hé, Cuki  hadnagy  -  hajolt Charles  a képernyő 
felé. - Hogy csináltam? 
- Nagyon jól. Köszönöm. És most, amíg mást nem 
mondok, felejtse el a széfet,  a naplót, és minden  egyebet. 
- Miféle naplót? - kacsintott rá Charles, és mielőtt 
Feeney  félre tudta volna lökni a vállával,  egy csókot 
dobott Eve felé. 
 
csolatot. 
-Vége  - kapcsolta  ki  Eve a kommunikátort, és 
visszasüllyesztette a zsebébe. 
Roarke várt egy pillanatig. 
- Cuki hadnagy? 
- Fogd  be, Roarke - és még a szemét is lehunyta, 
hogy ne is lássa, de még így sem tudta megállni, hogy 
ne vigyopgjon. 
Amikor leszálltak, tapasztalnia kellett,  hogy Roarke 
neve sokkal többet ér, mint a saját jelvénye. Pillanatokon belül egy nagy teljesítményű, bérelt kocsiban találták magukat, ami valósággal falta a mérföldeket, és 
gyorsan közeledtek Fort Royal felé. Az utasülésre ült, 
de Roarke vezetési stílusa ellen egy szava sem lehetett. 
- Indult már az Indyn? 
- Nem - vetett feléje Roarke egy kurta pillantást, 
mialatt a 95-ös úton száguldottak, mint egy golyó, alig 
valamivel száz alatt. - De már vezettem egypár Grand 
Prix-n. 
- Látszik - ragadta meg Eve a kapaszkodót, ahogy 
a kocsi elemelkedett az útról, és merészen, no meg teljes mértékben szabálytalanul,  a levegőben  tette túl 
magát  egy forgalmi dugón.  - Azt  mondta,  hogy 
Richárd jó barátja. Hogy tudná őt jellemezni? 
- Intelligens,  elszánt, csendes. Csak  akkor  beszél, 
ha van  is valami mondanivalója. Az apja gyakran elnyomja. 
- Hogy  mutatná be az apjával való kapcsolatát? 
Roarke ismét az útra tette  a járművet.  A kerekek 
alig csúsztak meg az aszfalton. 
- Néhány véletlen megjegyzése alapján, és azokból, 
amiket Beth ejtett el, azt mondanám,  hogy harcias és 
frusztrált. 
- És a lányával? 
- Sharon választása szöges ellentétben állt az életstílusával, és ha  úgy akarja mondani,  az  erkölcseivel. 
Richárd mélyen  hitt a választás és  az  önkifejezés szabadságában. Mégsem hinném, hogy akad olyan apa, 
aki ilyen életet kívánna a lányának, mint amilyet  az 
övé választott. 
- Nem ő felelt az apja személyi biztonságáért a legutóbbi szenátori választások idején? 
Roarke ismét felkapta a kocsit, és valami rövidebb 
útról dünnyögött a bajsza alatt. Ezúttal a fák és néhány 
lakóépület fölötti repülést értette alatta, majd egy külvárosi utcán értek ismét földet. És az egész ugrás alatt 
nem szólt egy szót sem. 
Eve eközben  felhagyott a számolással, hogy  hányszor sértették meg a közlekedési szabályokat. 
- A  családhoz  való hűség a politika fölött  áll. 
DeBlass szerint egy embert lehet vagy nagyon szeretni, 
vagy pedig gyűlölni, de  iszonyatosan.  Lehet,  hogy 
Richárd vitatkozott  az apjával, de aligha akarta, hogy 
merénylet áldozata legyen. És mivel a biztonsági jogra 
specializálódott, ebből egyenesen adódik, hogy segítette ebben az apját. 
A fiú védi az apát, gondolta Eve. 
- És DeBlass  milyen messzire menne el, hogy védje 
a fiát? 
-Mitől  kellene megvédeni? Richárd a mértéktartók legmértéktartóbbika. Csendesen szolgálja az apja 
ügyeit. Ő... - és csak ekkor értette  meg a kérdés fontosságát. - Eltévesztetted a házszámot - sziszegte a fogai között. - nagyon eltévesztetted. 
- Majd meglátjuk. 
A hegyoldalban  álló ház békésnek  látszott. Derűsen, 
melegen állt a  hideg,  kék ég  alatt,  körülötte néhány 
 
lé igyekezve. 
A látszat sokszor csal,  gondolta Eve. Tudta, hogy 
ez a ház nem a könnyen szerzett gazdagságé, a csendes 
boldogságé és a tiszta életé. Biztos volt benne, hogy 
tudja, mi folyt le a rózsás falak és  csillogó ablaktáblák 
mögött. 
Maga Elizabeth nyitott ajtót. Ha egyáltalán lehetséges, nég sokkal nyúzottabbnak és sápadtabbnak látszott, mint az elmúlt alkalommal. Szemei megduzzadtak a sírástól, és férfiruhát viselt. Ezzel próbálta titkolni, mennyire lefogyott az utóbbi időben. 
- Ó, Roarke - és ahogy  a férfi karjaiba omlott, Eve 
szinte hallotta a törékeny csontok koccanását. - Sajnálom, hogy iderángattalak. Nem akartam neked gondot 
okozni. 
-Ne beszélj  ostobaságot -  fordította maga felé 
Elizabeth arcát Roarke olyan gyengéden, hogy Eve-nek 
nagy erőfeszítésébe került,  hogy ne lépjen közelebb 
hozzájuk. - Beth, te egyáltalán nem törődsz magaddal. 
- Nem  hinném,  hogy érdemes erre  gondolnom 
vagy  ezzel törődnöm. Minden a  szemem előtt omlik 
össze, én pedig... - hallgatott el hirtelen, ahogy rádöbbent, hogy nincsenek egyedül. - Dallas hadnagy. 
Eve látta, hogy Elizabeth szeme milyen vádlón villan Roarke-ra. 
- Nem ő hozott magával, Ms. Barrister. Én hoztam őt. Ma reggel felhívtak ebből a házból. Maga volt 
az? 
- Nem - lépett hátra Elizabeth, és összefonta maga 
előtt a  kezét.  - Nem  én hívtam fel.  Biztos Catherine 
volt. Váratlanul érkezett ide a múlt éjjel. Hisztérikusan 
viselkedett,  és teljesen kimerült volt.  Az anyja kórházba került, és a diagnózis meglehetősen rossz. Csak arra 
tudok gondolni, hogy az elmúlt néhány hét  alatt  túl 
sok stressz érte, és már nem bírta elviselni a nyomást. 
Ezért is hívtalak fel, Roarke. Richárd is végére ért a józan eszének. Nem láttam más segítséget. Szükségünk 
volt valakire. 
- Miért nem megyünk beljebb és ülünk le? 
- A társalgóban vannak - kapta hátra egy nyugtalan mozdulattal a fejét Elizabeth, és benézett a hallba. 
- Nem akar nyugtatót, de nem is magyarázza el, mi ez 
az egész.  Nem engedett minket  tovább, csak addig, 
hogy felhívtuk a férjét  és  a fiát.  Elmondtuk nekik, 
hogy itt van, de ne jöjjenek  utána. Tombol, és az a fixa 
ideája,  hogy azok ketten nagy bajba kerülnének, ha eljönnének. Felteszem, a Sharonnal történtek miatt kezdett  el ennyire aggódni a saját gyermekéért. Rögeszmésen  meg akarja védeni, és csak az Isten tudja, mitől. 
- Ha valóban ő hívott - szúrta közbe Eve -, akkor 
talán velem hajlandó lesz beszélni. 
- Igen, hát persze, rendben. 
Elizabeth  a halion át  a tiszta,  a napsütéstől fényesen megvilágított társalgóba vezette őket.  Catherine 
DeBlass egy kanapén ült, és a bátyja karját szorongatta. Eve nem tudta eldönteni, hogy a férfi vajon jól érzi 
így magát, vagy inkább úgy, mint  akit lekötöztek. 
Richárd véreres szemét Roarke-ra emelte. 
-Jó,  hogy itt vagy. Nagy bajban vagyunk, Roarke 
- hangja  remegett, el-el csuklott. - Nagy bajban. 
- Elizabeth -  guggolt le Roarke  Catherine elé. 
Miért nem hozatsz egy kis kávét? 
- Ó, hát persze. Elnézést. 
- Catherine - és igyekezett,  hogy hangja, akárcsak 
a keze, nagyon gyengéd legyen. De amint megérintette Catherine karját, a nő zavaros szemekkel felugrott. 
- Ne. Mi... mit csinálsz te itt? 
-Jöttem meglátogatni Beth-t  és Richárdot. Sajnálom, hogy nem érzed jól magad. 
 
-Jól? - és nevetésre emlékeztető hangokat hallatott,  mielőtt újra magába fordult volna. - Egyikőnk 
sem fogja már magát jól érezni. Hogy  is tehetnénk? 
Bemocskolódtunk. Mindannyian vétkesek vagyunk. 
- Miért? 
- Képtelen vagyok ezt neked elmagyarázni - rázta 
meg a fejét,  és a kanapé távolabbi sarkába húzódott. 
- DeBlass képviselőassszony, én Dallas hadnagy 
vagyok. Nemrég felhívott. 
- Nem,  én nem hívtam fel - fűzte össze rémülten 
maga előtt a karját Catherine. - Nem hívtam. Én nem 
mondtam semmit. 
Ahogy Richárd feléje  akart hajolni, Eve egy figyelmeztető pillantást lövellt felé.  Szándékosan  közéjük 
ült, és megfogta Catherine jéghideg kezét. 
- A  segítségemet kérte.  Én pedig segíteni fogok 
magának. 
- Nem tud.  Rajtam senki sem segíthet. Hibáztam 
azzal a hívással.  A családban kell tartanunk az ügyet. 
Nekem férjem van meg egy kisfiam - és könnyezni 
kezdett. - Meg kell védenem őket. És csak úgy tudtam 
megvédeni őket, ha elmentem tőlük, mégpedig meszszire. 
- Meg fogjuk védeni őket - nyugtatta Eve csöndesen. - Magát is meg fogjuk védeni. De ahhoz már túl 
késő, hogy Sharont is megvédjük.  Ne  hibáztassa önmagát. 
- Meg sem próbáltam megállítani - sóhajtotta 
Catherine. - Talán még örültem is, hogy nincs többé. 
Nem én voltam. 
- Ms.  DeBlass, én  tudok magának  segíteni.  Meg 
tudom védeni, a családjával együtt.  Árulja el, hogy ki 
erőszakolta meg. 
Richárd döbbenten felszisszent. 
- Istenem, miket beszél? Mi... 
- Maradjon csöndben - fordult felé villámló tekintettel Eve. - Itt már nincs helye a titkolózásnak. 
-Titok -  remegett meg Catherine szája széle. 
Ennek titokban kell maradnia. 
- Nem, egyáltalán nem  kell. Ez a fajta titok csak 
fájdalmat okoz. Belülről égeti, és végül el fogja emészteni. Pánikba esik, és önmagát fogja okolni mindenért. 
Akik ezt titokban akarják tartani, ezt  használják fel 
maga ellen...  a bűnt, a félelmet és a  szégyent. Csak 
úgy fizethet vissza nekik, ha beszél. Mondja el, ki erőszakolta meg. 
Catherine remegve fújta ki a levegőt. Rémült szemekkel nézett a bátyjára. Eve visszafordította maga felé az arcát, és nem is engedte el. 
- Nézzen rám.  Csak rám, ne másra. És mondja 
meg, ki erőszakolta meg. Ki erőszakolta meg Sharont? 
- Az apám - bukott ki belőle kétségbeesett fájdalommal. - Az apám. Az apám. Az  apám - temette arcát zokogva a kezébe. 
- Ó, Istenem -  botlott bele a szoba távolabbi sarkában Elizabeth a pincérrobotba. A kínai porceláncsészék  leestek a  földre,  és szilánkokra  törtek. A kávé 
szétömlött  a drága  szőnyegen. - Ó, Istenem, kedves 
gyermekem. 
Richárd felugrott a heverőről, elkapta ingadozó feleségét, és erősen magához szorította. 
- Ezért megölöm.  Megölöm - majd arcát a felesége 
hajába fúrta. - Beth. Ó, Beth. 
- Segíts nekik - súgta Eve Roarke-nak, ahogy átölelte Catherine-t. 
- Arra gondoltál, hogy Richárd volt - mondta halkan Roarke. 
- Igen - emelte rá tompa tekintetét Eve. - Azt hittem, Sharon apja az elkövető. Talán nem akartam beismerni, hogy egy ilyen borzalom két generáción át is 
tarthat. 
Roarke előrehajolt. Arca merev volt, akár egy kőszikla. 
- így vagy úgy, de DeBlass halott ember. 
- Segíts a barátaidnak - tanácsolta Eve nyugodtan. 
- Nekem még van itt egy kis dolgom. 
Tizennyolcadik fejezet 
Hagyta Catherine-t, hadd sírja ki magát, habár tudta, 
hogy a könnyek nem mossák tisztára a sebet. Azzal is 
tisztában volt, hogy egyedül képtelen kezelni a kialakult helyzetet. Roarke nyugtatgatta  Elizabeth-t  és 
Richárdot, ő volt, aki megparancsolta a házirobotnak, 
hogy takarítsa fel a törött cserepeket, fogta a kezüket, 
és amikor úgy ítélte meg, hogy eljött a megfelelő pillanat, ő javasolta gyengéden, hogy vigyenek Catherinenek egy csésze teát. 
Elizabeth óvatosan becsukta maga mögött a társalgó  ajtaját,  és saját  kezűleg  töltötte  ki  az  italt a 
sógornőjének. 
- Tessék, drágám, igyál egy kicsit. 
- Elnézést - melengette Catherine remegő kezeit a 
csésze köré fonva. - Elnézést. Azt hittem, már vége. 
Máshogy képtelen lettem volna élni. 
- Minden rendben - felelt Elizabeth kifejezéstelen 
arccal, majd visszament a férjéhez. 
- Ms. DeBlass, el kell mondania mindent. DeBlass 
képviselőasszony? - és Eve megvárta, amíg Catherine 
újból csak rá figyelt. - Megértette, hogy a beszélgetésünkről felvétel készül? 
- Meg fogja állítani magát. 
- Nem, nem fog. Maga is pont azért hívott engem, 
mert tudja, hogy éppen ellenkezőleg: én fogom megállítani őt. 
- Fél  magától - suttogta Catherine. - Fél magától. 
Ezt bizton állíthatom.  Fél a  nőktől. Éppen ezért bán 
Megzavarta az elméjét. Az anyám tudott mindenről. 
- Az anyja tudta, hogy az apja megbecstelenítette 
magát? 
- Tudta. Úgy tett, mintha nem tudná, de én láttam a szemében az igazságot. Nem akart tudni róla... 
Csak annyit akart, hogy minden csendben és tökéletesen folyjék, hogy partikat adhasson és szenátorfeleségként élhessél - takarta el szemét a kezeivel. - Amikor 
az apám bejött esténként a szobámba, másnap láttam 
az anyám szemén, hogy tudja, mi történt. De amikor 
beszélni akartam erről vele, úgy tett, mintha nem értené, mit akarok mondani. Megkért, hogy hagyjam abba 
a fantáziálást. Hogy legyek jó, és tiszteljem a családomat. 
Ismét két kezébe fogta a csészét, de nem ivott. 
- Amikor kicsi voltam, hét-  vagy  nyolcéves,  az 
apám  éjszakánként bejött a szobámba, és simogatott. 
Azt mondta, ez így van rendjén, mert ő a Papa, nekem 
pedig úgy kell tennem, mintha én lennék a mami.  Azt 
mondta,  ez  csak játék, egy titkos játék. Azt mondta, 
meg kell tennem bizonyos dolgokat...  nekem is meg 
kellett érintenem őt... A... 
- Minden rendben  - suttogta Eve, ahogy Catherine remegni kezdett a felindulástól. - Nem kell ennyire részletesen. Csak annyit mondjon, amennyire képes. 
- Engedelmeskednem  kellett  neki.  Meg kellett 
tennem. Az ő kezében összpontosult minden hatalom  a 
házon belül. Richárd? 
- Igen -  ragadta meg Richárd a felesége kezét, és 
csak szorította, szorította. - Tudom. 
- Eddig azért nem  mondtam  el, mert szégyelltem 
magam, féltem, a mama meg csak félrenézett, ezért azt 
hittem,  úgy kell tennem, ahogy tettem - nyelt nagyot 
Catherine.  - A tizenkettedik  születésnapomon egy 

talmas tortával és a pónilovakkal. Emlékszel a pónikra, 
Richárd? 
- Emlékszem - csorogtak a könnyek lassan Richárd arcán. - Emlékszem. 
- Azon az éjjelen, a születésnapom éjjelén is bejött 
hozzám. Közölte, hogy  most már elég idős vagyok. 
Azt mondta, tartogat a számomra még egy ajándékot, 
egy különleges  ajándékot abból  az alkalomból, hogy 
felnőttem. Es akkor megerőszakolt - temette tenyerébe az arcát, és egész testében remegni kezdett. - Azt 
mondta,  ajándék.  Ó,  Istenem.  Könyörögtem  neki, 
hogy hagyja abba,  mert fájt. És már elég idős voltam 
ahhoz, hogy tudjam, rosszat csinál. És ezért magamat 
éreztem rossznak. De nem hagyta abba. És ettől fogva 
rendszeresen visszajárt hozzám. Éveken keresztül, amíg 
el nem  tudtam költözni hazulról. Messzire  menekültem, kollégiumba,  ahová már nem ért el a keze. És 
próbáltam meggyőzni magam, hogy mindez soha nem 
is történt meg. Soha, soha nem is történt meg. 
Próbáltam erős  lenni, és  elkezdeni végre a saját életemet. Férjhez mentem, mert azt hittem, akkor majd 
biztonságban leszek. Justin  olyan kedves, olyan  aranyos volt. Sohasem bántott. Én pedig nem  meséltem 
neki a gyermekkoromról. Úgy  gondoltam, ha megtudná, megvetne. Tehát továbbra is abban a hitben éltem, hogy ez az egész soha nem is történt meg. 
Leengedte a kezeit, és Eve szemébe  nézett. 
- Annyit mondogattam, hogy néha már  magam is 
elhittem. Sokszor elhittem.  A munkámhoz és a családomhoz menekültem.  De aztán  látnom kellett, hogy 
Sharonnal is ugyanazt műveli. Segíteni akartam rajta, 
csak azt nem tudtam, hogy fogjak hozzá. Ezért félrefordítottam a fejem, ahogy  annak idején  az anyám is 
félrefordította. Megölte. És most engem is meg fog 
ölni. 
- Miből gondolja, hogy az apja ölte meg Sharont? 
-Sharon  nem  volt olyan gyönge, mint  én. Az 
apám  ellen fordította a tetteit. Hallottam, ahogy veszekednek. Karácsonykor.  Amikor mindannyian összegyűltünk a házában, és úgy tettünk, mintha egy család 
lennénk. Láttam, hogy bemennek az apám irodájába, 
és követwm őket. Kinyitottam az ajtót, és hallgatóztam, leselkedtem. Dühös volt Sharonra,  mert nyilvánosan gúnyt űzött mindabból, amiben az apám hitt. Erre 
Sharon azt mondta: Miattad lettem az, aki vagyok, te 
szemét! Ezekre a szavakra melegség töltött  el. Legszívesebben hangosan ujjongtam volna. Sharon pontosan 
szemben állt vele.  Azzal fenyegette az  apámat, hogy 
mindent kitálal róla, ha nem fizet neki. Azt mondta, 
hogy mindent  feljegyzett a naplójába,  minden egyes 
mocskos részletet. Tehát ezentúl a saját szabályai szerint fogja játszani ezt a játékot. Vitatkoztak, mocskos 
szavakat vagdaltak egymás fejéhez.  Azután pedig... 
Catherine Elizabeth fölött a bátyjára nézett, majd 
félrefordította a fejét. 
- Levette a blúzát - és Catherine felnyögött, ahogy 
látta, hogy Elizabeth megremeg. - Azt  mondta neki, 
bármire hajlandó vele, mint bármelyik vendégével. De 
többet kell fizetnie. Sokkal többet. Az apám csak nézte. Tudtam, hogy üveges szemekkel, lefittyedt ajakkal 
bámulja Sharont. És megfogta a mellét. Sharon pedig 
rám nézett. Egyenesen  a szemembe. Tudta, hogy ott 
vagyok, és leplezetlen utálattal pillantott  felém. Talán 
még  gyűlölt  is,  mert tudta, hogy  nem tettem ellene 
semmit. Becsuktam az ajtót,  becsuktam és elrohantam. 
Émelygett a gyomrom. Ó, Elizabeth. 
- Nem a  te hibád. El kellett volna mondania nekünk. Sohasem láttam, sohasem  hallottam. Még  csak 
meg sem fordult a fejemben, hogy ilyesmi megtörténhet.  Én voltam az anyja, nekem kellett volna megvédenem. 
- Próbáltam beszélni vele - szorította meg Catherine  a kezét. - Amikor létrehoztuk azt az alapítványt, 
és emiatt New Yorkba kellett utaznom.  Azt mondta 
nekem, hogy  én más  utat  választottam magamnak, 
mint 6. És az övé jobb. Én homokba dugom a fejem és 
politikust játszom, ő pedig  nyitva tartja  a szemét, és 
hatalmat gyakorol az emberek fölött. 
Amikor hallottam, hogy meghalt, azonnal tudtam 
mindent. A temetésen egyre csak az apámat néztem, 
pedig  azt, hogy nem  tudom róla levenni  a  szemem. 
Mellettem állt,  átkarolta a derekamat, mintha csak a 
támogatására lenne szükségem. És azt súgta a fülembe, 
hogy vigyázzak magamra. Hogy jól véssem az emlékezetembe, mi  történik azokkal  a családtagokkal,  akik 
nem tudnak titkot tartani.  És  arról  áradozott, milyen 
jó fiú Franklin. Micsoda tervei vannak vele.  És hogy 
nagyon büszkének  kellene  lennem  rá.  És  mennyire 
óvatosnak kell lennem - hunyta le a szemét.  - Mit tehetnék? Franklin a gyermekem. 
- Senki sem fogja Franklint bántani - fogta meg 
Eve Catherine fagyos kezét. - Ezt megígérem. 
-Nem tudom,  meg tudtam volna  menteni Sharont? A te gyerekedet, Richárd. 
- Most már tudod, hogy mindent megtettél, amit 
csak tudtál - szinte anélkül, hogy ennek  tudatában lett 
volna, Eve megfogta Catherine kezét. Majd fokozta a 
szorítást, hogy ezzel is igyekezzen megnyugtatni. 
- Nagyon  nehéz  lehet  önnek,  Ms. DeBlass, hogy 
ismét fel kell idézni ezeket a régi dolgokat, de meg kell 
tennie. Szembe kell néznie a  nyilvánossággal. El kell 
jönnie tanúskodni a tárgyalásra. 
 
nak az események - jelentette ki Catherine fáradtan. 
- Nem  szándékszom választási lehetőséget  adni 
neki  -  talán nem gyilkosság  miatt fogják  bíróság elé 
állítani, gondolta Eve. Még nem. De szexuális zaklatásért mindenképpen. - Ms. Barrister, azt hiszem, a sógornőjére ráférne egy kis pihenés. Nem  kísérné fel az 
emeletre? 
-  igen, hogyne - állt fel Elizabeth, és Catherine 
mellé lépett, hogy őt is felsegítse. - Gyere, feküdj le 
egy cseppet, kedvesem. 
- Bocsássatok meg - mondta Catherine,  és miközben Elizabeth kivezette a szobából, a karjára támaszkodott. - Isten bocsássa  meg nekem. 
- A  testületnél pszichiátriai tanácsadó is dolgozik, 
Mr. DeBlass. Azt hiszem, jót tenne a húgának, ha felkeresné. 
- Igen - felelt távolian a férfi, miközben a csukott 
ajtót bámulta. - Szüksége van valakire. Valamire. 
Mint ahogy az egész családnak, gondolta magában 
Eve. 
- Készen áll, hogy megválaszoljon néhány kérdést? 
- Nem is tudom. Az apám nehéz eset, valóságos 
zsarnok.  És a hallottak tükrében valóságos szörnyeteg. 
Hogy lehet azt megemészteni, ha rájön az ember, hogy 
a saját apja egy vadállat? 
- A lánya halálának  az éjszakájára van  alibije 
mutatott rá Eve. - Nem emelhetek ellene vádat. 
- Alibije? 
- A felvételek  tanulsága szerint azon  az éjszakán, 
amikor a lányát megölték, a  kelet-washingtoni irodájában dolgozott Rockmannal, egészen hajnali kettőig. 
- Rockmann csak azt szajkózza, amit az apám utasítása szerint mondania kell. 
- Beleértve azt is, hogy fedezzen egy gyilkosságot? 
- Ez egyszerűen csak a legkönnyebb módja, hogy 
megússza. Miért hozná bárki is kapcsolatba az apámat 
a saját lánya halálával? - remegett meg, mintha csak 
jeges  fuvallat söpört volna végig a szobán. - Rockmann vallomása egyszerűen csak mentesíti a munkaadóját bármilyen gyanú alól. 
- Hogy tette meg oda és vissza az utat Kelet-Washingtonból New Yorkba, ha nem akarta, hogy ennek 
nyoma maradjon? 
-Nem tudom. Ha a siklója felszállt volna, akkor 
az belekerül a naplókba. 
- A naplókat viszont meg lehet hamisítani - szúrta 
közbe Roarke. 
- Igen - nézett fel Richárd, mint akinek csak most 
jut az eszébe, hogy a barátja is jelen van. - Erről te 
többet tudnál mondani, mint én. 
- Utalás  azokra az időkre,  amikor még csempészként kerestem  meg  a betevőt  -  magyarázta Roarke 
Eve-nek. - De már régen nem foglalkoztam ilyesmivel. 
Persze meg  lehet csinálni,  de  kell hozzá némi kenőpénz. Le kell fizetni a pilótát, talán még a szerelőt is, és 
persze a forgalomirányítót. 
- Most már tudom, milyen pontokra kell nyomást 
gyakorolni - és ha ezek alapján be tudná bizonyítani, 
hogy azon az éjszakán a szenátor siklója megjárta az 
utat, akkor talán vádat is tudna emelni. Ez elég lenne 
ahhoz, hogy meg tudja törni. - Mennyit tud az apja 
fegyvergyűjteményéről? 
-Többet, mintsem szeretném  - állt  föl Richárd, 
majd remegő lábakkal a bárszekrényhez sétált, és  töltött  magának egy italt.  Olyan gyorsan  hajtotta fel, 
mintha csak orvosságot inna. - Szereti a fegyvereit, és 
gyakran mutogatja őket. Amikor fiatalabb voltam, az 
én érdeklődésemet is megpróbálta felkelteni irántuk. 
Roarke a megmondhatója, mennyire nem sikerült. 
 
hatalom és az elnyomás veszélyes jelképei. És nyugodtan állíthatom, hogy DeBlass időnként még a feketepiacról is vásárolt. 
- Ezt eddig miért nem említetted? 
- Mert nem kérdezted. 
Eve úgy vélte, időlegesen jobb ejteni ezt a témát. 
- Az apja ért a biztonságtechnikához? A biztonsági 
szerkezetek technikai oldalához? 
- Természetesen. Mindig  is büszke volt rá, hogy 
tudja,  miként kell  megvédenie  önmagát. Ez  egyike 
volt azon kevés témáknak, melyekről vita nélkül tudtunk beszélgetni. 
- Szakértőnek nevezné? 
- Nem - gondolkodott el Richárd. - Inkább tehetséges amatőrnek. 
- Milyen kapcsolatban áll Simpson rendőrfőnökkel? Hogy tudná jellemezni? 
- Önkiszolgáló. Simpsont komplett hülyének tartja.  És  ő szereti felhasználni a hülyéket - zuhant bele 
hirtelen egy fotelbe. - Elnézést. Képtelen vagyok erre. 
Időre van szükségem.  És a feleségemre. 
- Rendben. Mr. DeBlass, megfigyelés alá vetetem 
az apját. Nem  találkozhat  vele anélkül, hogy ne tudnánk róla. És kérem, ezzel ne is próbálkozzon. 
- Azt hiszi,  az életére fogok törni? - engedett meg 
magának Richárd egy zord kacajt,  miközben a kezét 
nézte. - Meg akarom ölni. Azért, amit a lányommal,  a 
húgommal és az életemmel  tett. De nincs hozzá bátorságom. 
Amikor  kiléptek  a házból,  Eve  rá  sem  pillantott 
Roarke-ra,  hanem  egyenesen a  kocsi felé vette az 
irányt. 
- Sejtetted? 
- Hogy DeBlass is belekeveredett? Igen, sejtettem. 
- De nekem nem mondtad. 
- Nem - állt  elé Roarke, mielőtt Eve kinyithatta 
volna a  kocsi ajtaját. - Csak éreztem, Eve. Catherineről  sejtelmem sem volt. Az  égvilágon  semmi. Csak 
gyanítottam, hogy Sharonnak és DeBlassnak viszonya 
volt. 
- Ez azért egy kicsit enyhe kifejezés. 
- Gyanítottam - folytatta Roarke -, mivel érintőlegesen  elejtett róla pár szót, amikor együtt vacsoráztunk. De  ismétlem:  csak  gyanakodtam, nem pedig 
tudtam. Ez a gyanú semmivel sem mozdította volna 
előre a  nyomozást. És - tette hozzá, miközben maga 
felé fordította Eve arcát - amikor megismertelek, megtartottam magamnak ezt az érzést,  mert nem akartam 
fájdalmat okozni. 
Eve elrántotta a fejét, de Roarke türelmesen ismét 
maga felé fordította az ujjai hegyével. 
- Ugye senkid sincs, aki segíthetne? 
- Ez most nem rólam szól - de szavaival szöges ellentétben  állt a sóhaja.  -  Képtelen vagyok erre  gondolni, Roarke. Képtelen vagyok. Ha megteszem, akkor 
csak összekeverem a dolgokat,  és akkor az a gazember 
büntetlenül megússza. Pedig erőszakoskodott, gyilkolt, 
és megalázta a gyermekeit,  akiket pedig védenie kellett volna. Ezt nem engedhetem meg. 
- Hát nem éppen te mondtad Catherine-nek, hogy 
a visszavágás egyetlen lehetséges módja az, ha beszél? 
- Dolgom van. 
Roarke visszafojtotta a csalódottságát. 
- Felteszem,  New Yorkba akarsz  menni, a Washington repülőtérre, ahol DeBlass a siklóját tartja. 
- Pontosan - mászott be a kocsiba,  míg Roarke 
megkerülte a járművet, hogy elfoglalja a vezetőülést. 
A legközelebbi állomáson ki is tehetsz. 
- Veled tartok, Eve. 
- Rendben, ez nagyszerű. Be kell szólnom. 
Miközben lefelé  ereszkedtek  a szerpentinen,  Eve 
felhívta Feeneyt. 
- Valami forróra bukkantam - mondta, mielőtt a 
férfi meg tudott volna szólalni. - Most  úton vagyok 
Kelet-Washingtonba. 
- Valami forróra bukkantál? - és Feeney szinte dalolt. - Ehhej: nem kellett volna olyan messzire menned. 
Csak ellenőrizni, mikor nyitotta ki Sharon  utoljára a 
széfet.  A feljegyzések szerint a gyilkosság reggelén. Isten tudja, miért jött el a  bankba. Vakszerencse. Volt 
éjfélkor egy randevúja.  És nem fogod kitalálni, kivel. 
- A nagyapjával. 
- Baszd meg, Dallas, honnan a fenéből jöttél rá? 
fröcsögte kidülledő szemekkel Feeney. 
Eve egy pillanatra lehunyta a szemét. 
- Feeney. Mondd, hogy leírta.  Mondd, hogy leírta 
a nevét. 
- Csak szenátorként említette... a vén fütyi nagyapjaként. És akkurátusan feljegyezte minden egyes dugás után a tőle kapott  ötezret. Idézet: Már majdnem 
megéri engedni, hogy végignyalja az egész testemet 
nagyon energikus még a  vén nagyapó. A  gazember. 
Kéthetente ötezer nem is rossz üzlet. És biztos vagyok 
benne, hogy  meg is  kapja a pénze ellenértékét. Nem 
úgy, mint amikor még gyerek voltam, és csak kihasznált. Fordult a kocka.  Belőlem nem lett olyan száraz 
fapina, mint Cathrine nénikémből. Most már elboldogulok a múlt emlékével. Egy nap majd, amikor  már 
meguntam,  elküldöm a naplómat a médiának. Azt a 
gazembert egyszerűen megőrjíti, amikor ezzel fenyegetem. Ma éjjel egy kicsit tovább köszörülöm a kést. Ráijesztek kissé a szenátorra. Krisztusom, mekkora gyönyörűség, hogy azok után,  amit velem tett, most nekem van hatalmam fölötte. 
Feeney megrázta a fejét. 
- Ez már hosszú ideje ment így, Dallas. Rengeteg 
bejegyzést átfutottam. Szép bevételt könyvelt el a zsarolásból, valamint nevek és tettek is szerepelnek benne. 
Ezzel be lehet  bizonyítani, hogy a szenátor Sharonnál 
járt  a gyilkosság éjjelén.  És  megszorongathatjuk  a 
tökeit. 
- Tudsz kérni nekem egy elfogatóparancsot? 
- A parancsnok meghagyta,  hogy azonnal adjunk 
egyet, amint kéred. Meg azt is, hogy szóljunk neki is. 
Egyes számú Gyilkos, három áldozat. 
- Hol találom meg? - fújta ki lassan Eve a levegőt. 
- A Szenátusban  reklámozza az Erkölcstörvényét. 
- Kibaszottul tökéletes.  Úton vagyok - bontotta a 
kapcsolatot Eve, és máris Roarke felé fordult. - Mit bír 
a kocsi? 
- Mindjárt meglátjuk. 
Ha Whitney  a  letartóztatási parancsban nem  inti 
diszkrécióra, Eve beviharzott volna a Szenátusba, és a 
tagok előtt veri bilincsbe DeBlasst. De még így is nagy 
megelégedettséget érzett. 
Kivárta, amíg a szenátor befejezi túlfűtött beszédét 
az ország erkölcseinek a hanyatlásáról, az alattomosan 
előretörő korrupcióról, ami a fennálló zűrzavarból ered, 
a fogamzásgátlásról és a genetikus tervezésről. A fiatalok erkölcseinek a hiányáról magyarázott, a szervezett 
vallásgyakorlás  hiányáról az otthonokban,  az iskolákban és a munkahelyeken. Isten alatt az egyetlen nemzetünk istentelenné vált. A liberális baloldal elvette az 
emberektől azt  a törvény adta jogukat, hogy fegyvert 
viseljenek. Példákat hozott az erőszakos bűncselekményekre, a városok hanyatlására, a csempészett kábító 
hanyatlásnak, a bűnözőkkel szembeni gyengekezű fellépésnek, a  felelősség  nélküli  szexuális  szabadsággal 
szembeni elnéző magatartásnak. 
Eve-nek felfordult a gyomra, miközben hallgatta. 
-2016-ban - mondta Eve kedvesen - a  Városi 
Forradalom végén, mielőtt betiltották volna a fegyvereket,  csak a  manhattani  választókerületben évente 
több mint tízezer halált és sérülést okoztak lőfegyverrel. 
Tovább figyelte DeBlasst, hogy hinti szét a kígyómérget a hallgatóság között,  miközben Roarke a hátát 
simogatta. 
- Mielőtt legalizáltuk volna a prostitúciót, három 
másodpercenként történt egy nemi erőszak vagy  egy 
nemi erőszak kísérlete. Persze az erőszakot nem sikerült kiszorítanunk a világból, mert ez nem annyira a 
szexualitásról szól, mint  a hatalom gyakorlásáról, de a 
számuk jelentősen csökkent. A bárcásoknak nincsenek 
stricijeik,  tehát  nem  ütik,  verik, gyilkolják  őket.  És 
nem élnek drogokkal. Volt idő, amikor a nők mészárosokhoz jártak, hogy azok szakítsák meg a  nem kívánt 
terhességet. Amivel azt kockáztatták, hogy összeomlik 
egész eddigi életük. A genetikus tervezésnek hála, nem 
születnek vak, süket, torzult gyerekek, és a kutatások 
afelé tendálnak, hogy ezeket a hibákat  már ín vitro orvosolni tudják.  Igaz,  nem valami  tökéletes  világban 
élünk, ám DeBlasst hallgatva  rá kell hogy  döbbenjek, 
sokkal rosszabb is lehetne. 
- Tudod, mit fog tenni a média vele, ha eléri a célját? 
- Keresztre feszítik - mormolta Eve. - És imádkozom Istenhez, nehogy mártírt csináljanak belőle. 
- Olyasvalaki terjeszt be morális törvényjavaslatot, 
akit  vérfertőzéssel  gyanúsítanak, prostituáltakkal  hetyeg, és gyilkosságra ad megbízást. Nem hinném. Neki vége - biccentett Roarke. - így vagy úgy, de vége. 
Eve hallotta a karzatról felcsapó, dübörgő tapsorkánt. Valószínűleg DeBlass csapata paprikázta fel a nézőközönséget. 
A fenébe a diszkrécióval, gondolta Eve, amikor a 
kalapács lecsapott,  és  egy óra szünetet  rendeltek el. 
Átvágta magát a segítők,  asszisztensek és apródok 
nyüzsgő tömegén, amíg oda nem ért DeBlass elé. Éppen a szónoklatához gratuláltak, és a hátát veregették 
a támogatói. 
Eve kivárta, amíg a szenátor megpillantotta. Majd 
a  tekintete a háta  mögé  kalandozott,  és amikor 
Roarke-ot is észrevette, pengevékonyságúra keskenyedett a szája. 
- Hadnagy.  Ha beszélni akar  velem, visszavonulhatunk az irodámba. De csak mi ketten. Tíz percet tudok szánni magára. 
- Magának rengeteg ideje lesz rám. DeBlass szenátor,  letartóztatom  Sharon   DeBlass,  Lola  Starr  és 
Georgie Castle meggyilkolásáért - és  amikor a szenátor tiltakozva  elvörösödött,  és a háta mögött megindult  a  sugdolózás, felemelte a hangját. -  Továbbá 
azért, mert vérfertőző  viszonyt folytatott, és megerőszakolta Catherine DeBlasst, a lányát, valamint Sharon 
DeBlasst, az unokáját. 
DeBlass még akkor is döbbenettől dermedten állt, 
amikor Eve az egyik csuklójára kattintottá a bilincset, 
megfordította, és a háta  mögött összebilincselte a kezeit. 
- Jogában áll hallgatni. 
- Ez felháborító -  torkollta le a Mirandát mondó 
Eve-t. - Én az Egyesült Államok szenátora vagyok. És 
ez az épület szövetségi tulajdon. 
- Éppen ezért ez a két szövetségi ügynök fogja kikísérni - tette hozzá Eve. - Joga van ügyvédhez - és 
ahogy folytatta DeBlass jogainak a felsorolását, a szövetségi küldöttek és bámészkodók felé villantotta a tekintetét, mire azok  rémülten visszakoztak. - Megértette a jogait? 
- Bevonatom  a jelvényed,  te  kurva  -  zihálta 
DeBlass, miközben Eve kezdte kivezetni  a tömegen 
keresztüj. 
- Ezt igennek veszem. Kímélje az erejét, szenátor. 
Senki sem akarja,  hogy szívrohamot kapjon - hajolt 
közelebb Eve  a kocsijához. - És soha sem  fogja megkapni a jelvényemet, maga csirkefogó. Én viszont szét 
fogom rúgni a seggét - lódította a szövetségi ügynökök felé DeBlasst. - New Yorkban már várják - tette 
hozzá kurtán. 
Alig hallott valamit. DeBlass ordított, és követelte, 
hogy azonnal eresszék el. A szenátus tombolni kezdett. 
A tömegben kiszúrta Rockmannt. Arcára fagyott gyűlölettel közeledett felé. 
- Hibát követ el, hadnagy. 
- Nem, nem követek el semmiféle hibát. De maga 
már elkövetett egyet, amikor vallomást tett. És úgy látom, jó esélye van  a bűnrészességre. Amikor visszatérek New Yorkba, majd gondom lesz rá. 
- DeBlass  szenátor nagyszerű ember. Maga pedig 
nem más, mint a Liberális Párt eszköze, aminek feltett 
szándéka elsöpörni őt az útból. 
- DeBlass  szenátor egy vérfertőző gyermekmolesztáló. Erőszakos közösülő és gyilkos. Én pedig, haver, én 
vagyok az a zsaru, aki mindennek véget vet. Jobb, ha 
szerez magának  egy ügyvédet, hacsak nem akar vele 
bukni. 
Roarke kényszerítette magát, hogy ne  kapja  ölbe 
Eve-t, ahogy a nő  átsietett a felbolydult üléstermen. 
A média képviselői eléje ugrottak,  de Eve úgy vágott 
át közöttük, mintha ott sem lettek volna. 
- Tetszik a stílusa, Dallas hadnagy - mondta, miközben együtt küzdöttek magukat  a kocsi felé. - Nagyon tetszik. És  mellesleg  többé  már  nem hiszem, 
hogy magába szerettem. Már tudom. 
Eve nyelt egy nagyot, mert az undor kezdett a torkára menni. 
- Tűnjünk innen. Tűnjünk innen a pokolba. 
Csak erőnek  erejével tudott  nyugodt  maradni, 
amíg el nem érték a repülőgépet.  Kifejezéstelen hangon jelentést tett a felettesének. Majd megtántorodott, 
eltávolodott Roarke segítő kezeitől,  és berohant a mosdóba. 
Az ajtó másik oldalán Roarke tehetetlenül állt. Ha 
nem is értette, mi zajlik le Eve fejében, azt azért érezte, 
hogy ha nyugtatgatni próbálja, attól minden csak roszszabb lesz.  Parancsokat adott a légikísérőnek, és elfoglalta a helyét. Mialatt várt, unalmában a kifutópályát 
nézegette. 
Amikor nyílt  az  ajtó, felnézett. Eve falfehérre sápadtan,  tágra nyílt, sötét  szemekkel lépett be a gépbe. 
- Bocsánat. Nem bírtam tovább. 
- Igya meg - nyújtott felé Roarke egy bögrét, amikor Eve leült. - Jót fog tenni. 
- Mi ez? 
- Tea, egy kis whiskyvel megbolondítva. 
- Szolgálatban vagyok  - kezdte volna  Eve,  de 
Roarke gyors, dühös kitörése belefojtotta a szót. 
- Igya meg, a fenébe is, különben erővel töltöm le 
a torkán - majd felkattintott egy  kapcsolót, és utasította a pilótát, hogy szálljanak föl. 
Eve azzal áltatta magát, hogy  könnyebb meginni, 
mint vitatkozni. Felemelte a bögrét, de a kezei annyira 
 
egy kortyot is inni belőle, mielőtt félretette volna. 
Nem szűnt meg a reszketése. Amikor Roarke hozzáért, hátravetette magát. A rosszullét még mindig ott 
bujkált a gyomrában, ott lüktetett gonoszul a fejében. 
- Az apám megerőszakolt - hallotta  Eve a saját 
hangját. Szemében  ott tükröződött a döbbenet, hogy 
hallja magát beszélni. - Többször  is. És folyamatosan 
vert. Nefti  számított, hogy  ellenkeztem vagy hagytam 
magam. Folyamatosan erőszakoskodott velem. Folyamatosan vert. És semmit sem tehettem, amivel megakadályozhattam volna. Semmit sem lehet tenni, amikor az ember, akinek az lenne a feladata, hogy megvédjen, ehelyett megaláz.  Kihasznál. Megsebez. 
- Eve - fogta meg Roarke a kezét, és  akkor sem 
eresztette el,  amikor a nő próbálta elrántani. - Sajnálom. Szörnyen sajnálom. 
- Azt mondták, nyolcéves lehettem,  amikor  egy 
dallasi  sikátorban rám találtak. Véreztem, és  el volt 
törve az egyik karom. Biztos az apám dobott ki  ott. 
Nem tudom. Talán elmenekültem. Nem emlékszem. 
De sohasem  jött értem.  Soha senki sem  jött értem. 
- És az  anyád? 
- Nem  tudom.  Nem emlékszem  rá.  Talán meghalt. Talán olyan volt, mint Catherine anyja,  és úgy 
tett, mint  aki nem tud  semmiről. Csak villanásokra 
emlékszem. A legrosszabbak a rémálmok. Még a nevemre sem  emlékszem. Nem is tudtak azonosítani. 
- Most  már biztonságban vagy. 
- Te  sohasem  voltál  a  rendszer áldozata. Nincs 
olyan,  hogy biztonság. Csak tehetetlenség. Csupa jó 
szándékból meztelenre vetkőztetnek - sóhajtott Eve, és 
hagyta, hogy a feje  hátraessen. - Nem akartam letartóztatni DeBlasst, Roarke. Meg akartam ölni. A puszta 
kezemmel akartam széttépni azért, ami velem történt. 
Hagytam, hogy személyessé fajuljon az ügy. 
- Csak a munkádat végezted. 
- Aha. A munkámat végeztem.  És még most is 
végzem - de pillanatnyilag nem a feladatára gondolt. 
Hanem az életre. A saját és Roarke életére. - Roarke, 
tudnod kell, hogy bennem valami rossz lappang. Mint 
egy vírus, ami a szervezetben ólálkodik, de csak akkor 
mutatja meg magát,  amikor az  immunrendszer már 
meggyengült. Nem vagyok jó befektetés. 
-Szeretem  a hosszú távú befektetéseket - emelte 
fel Roarke Eve kezét, és megcsókolta. - De miért nem 
járunk a végére? Szerintem mindketten csak nyernénk 
rajta. 
- Még soha nem mondtam el senkinek. 
- És segített? 
-Nem tudom. Talán. Krisztusom, mennyire elfáradtam. 
- Támaszkodj rám - ölelte át Roarke,  és Eve a vállára hajtotta a fejét. 
- Csak egy kicsit  - motyogta. - Csak amíg meg 
nem érkezünk New Yorkba. 
- Akkor csak egy kicsit - csókolta meg Roarke a 
haját, és reménykedett, hogy Eve el fog aludni. 
Tizenkilencedik fejezet 
DeBlass nem beszélt.  Az ügyvédei hamar szájkosarat 
tettek rái és szorosan  rajta is tartották. A kihallgatás 
lassan,  és meglehetősem  unalmasan zajlott. Akadtak 
olyan pillanatok, amikor Eve  azt hitte, hogy a szenátor 
ki fog törni, mert a haragtól annyira kivörösödött az 
arca, hogy az már-már robbanással fenyegetett. 
Eve személyes okból hagyta abba a vitát. Egy porcikája sem kívánt valami trükkös, a média által felfújt 
tárgyalást. Csak vallomást. 
- Azzal vádolom, hogy vérfertőző kapcsolatot létesített az unokájával, Sharon DeBlass-szal. 
- Az ügyfelem nem erősítette meg ezt a feltételezést. 
Eve nem hallgatott az ügyvédre, csak  DeBlass arcát figyelte. 
- Itt a kezemben egy másolat Sharon DeBlass naplójáról. Nézzük a gyilkosság napját. 
Áttolta a lapot az asztalon. DeBlass ügyvédje, egy 
rendes kinézetű férfi homokszín szakállal és barátságos, 
kék  szemekkel, felkapta és belemélyedt. De bármit is 
reagált volna rá, azt hideg közöny mögé rejtette. 
- Ez semmit sem bizonyít, hadnagy, és biztos vagyok benne,  hogy  ezzel maga is  tisztában van. Csak 
egy halott nő  ártalmas fantáziálása,  semmi több. Egy 
kétes hírnevű nőé, aki már régen elhidegült a családjától. 
- Van itt egy motívum, DeBlass szenátor - és Eve 
makacsul ragaszkodott  ahhoz, hogy a szenátorhoz szóljon, ne  az ügyvédhez.  - Maga szexuálisan zaklatta a 
lányát, Catherine-t. 
- Ez nevetséges - csúszott ki DeBlass száján, mielőtt azt ügyvédje egy kézmozdulattal csendre inthette 
volna. 
- Itt van Catherine DeBlass  képviselőasszony tanúk előtt aláírt vallomása - mutatta Eve, és az ügyvéd 
már ki  is rántotta a kézéből, mielőtt még a szenátor 
megmoccanhatott volna. 
Átnézte, majd  gondosan manikűrözött kezével  letakarta az írást. 
- Talán nincs tisztában vele, hadnagy, hogy itt egy 
sajnálatos mentális zavar áll a háttérben. DeBlass szenátor  felesége egy idegösszeomlás miatt még mindig 
orvosi felügyelet alatt áll. 
- Ezzel mindnyájan tisztában vagyunk - és  nem is 
tekintett az ügyvédre. - Ki fogjuk vizsgálni az  állapotát, és azt is, hogy mi okozta. 
- DeBlass képviselőasszony is a depresszió, a paranoia  és  a stressz jeleit mutatja - folytatta az ügyvéd 
ugyanazon a semleges hangon. 
- Ha így van,  DeBlass szenátor, akkor  be  fogjuk 
bizonyítani, hogy mindez  abban a zaklatásban  gyökerezik, amit  gyermekkorában magától  szenvedett  el. 
Maga New Yorkban  volt azon  az éjszakán, amikor 
Sharon  DeBlasst meggyilkolták  - váltott témát minden előzetes figyelmeztetés nélkül.  - Nem pedig Kelet-Washingtonban,  ahogy azt korábban állította. 
Mielőtt az ügyvéd ebben megakadályozhatta volna, Eve előrehajolt, és mélyen DeBlass szemébe nézett. 
- Hadd mondjam el, mi történt azon az éjszakán. 
Felszállt a magánsiklójára, és megvesztegette a pilótát, 
valamint a repülőtisztet, hogy vegyék kezelésbe a naplót. Elment Sharon lakására, lefeküdt vele, és mivel így 
felelt  meg  a céljainak, az aktusról felvételt  készített. 
 
Smith  Wessont. És mivel Sharon kigúnyolta, fenyegette, és mert maga már unta, hogy a lelepleződés ott 
lebeg a feje felett,  egyszerűen lepuffantotta. Háromszor 
lőtt,  egyet a  fejébe, egyet a szívébe, és egyet a nemi 
szervébe. 
Eve  gyorsan beszélt,  miközben arcát  olyan  közel 
tolta  DeBlass arcához, hogy elégedetten érezte a férfi 
izzadtságsáfegát. 
- Az utolsó lövés nagyon okos volt. Mindent összezavart, nem lehetett megállapítani, hogy az  áldozat a 
halála előtt közösült-e valakivel. Szétroncsolta a lágyékát. Talán szimbolikus tett  volt, talán önfenntartási 
ösztönből cselekedett így. De miért nem vitte magával 
a gyilkos fegyvert? Már előre így tervezte?  Előre elgondolta, hogy most aztán egyszer  s mindenkorra véget vet a zsarolásnak? 
DeBlass tekintete jobbra-balra cikázott. Lélegzete 
felgyorsult. 
- Az ügyfelem  nem ismerte el,  hogy övé lenne a 
kérdéses fegyver. 
- A maga ügyfele egy szemétláda. 
- Dallas hadnagy, maga az Egyesült Államok szenátorával beszél - fújta fel magát az ügyvéd. 
- Ettől legfeljebb megválasztott szemétláda  lesz 
belőle.  Ugye megdöbbentette, szenátor? Az a sok vér, 
a dörej, és ahogy a fegyver visszarúgott a kezében. Talán addig a pillanatig el sem hitte, hogy valóban képes 
rá. Csak amikor meghúzta a ravaszt. De amikor már 
meghúzta, nem volt többé visszaút. El kellett kendőznie a tettét. Hiszen Sharon bármikor  tönkretehette 
volna, soha nem  hagyta volna békén. Ő nem  olyan 
volt, mint Catherine. Sharon nem húzódott a háttérbe, 
hogy ott szenvedjen a szégyentől, a bűntudattól és a félelemtől. Ő ezeket az érzéseket maga ellen fordította, 
és ezért meg kellett ölnie. Utána pedig el kellett tüntetni a gyilkosság nyomait. 
- Dallas hadnagy... 
Eve oda se bagózott az ügyvéd figyelmeztetésére. 
Le nem vette volna a tekintetét DeBlassról, és tovább 
verte a vasat. 
- Ugye, milyen izgalmas volt? Ráadásul ott volt a 
lehetőség, hogy megúszhatja szárazon. Hiszen az Egyesült Államok szenátora, ráadásul az áldozat nagyapja. 
Kinek  fordulna meg a fejében, hogy maga a  gyilkos? 
Tehát elrendezte Sharon testét az ágyon, mutatva saját 
egyéniségét. És ha már egyszer megtette, miért ne tehette volna meg újra? A gyilkosság felszabadított magában  valamit. Mi lenne jobb  álca annál, hogy egy 
mániákus sorozatgyilkos első áldozatának  tünteti fel? 
Megvárta, amíg DeBlass felveszi a keze ügyébe helyezett vizespoharat, és mohón belekortyol, majd folytatta. 
- Tehát kitalált  egy szabadlábon garázdálkodó 
őrültet. Legépelte a cetlit, és a test alá csúsztatta. Majd 
kissé megnyugodva, de  még mindig  elég  izgatottan 
felöltözött. Beállította a linket, hogy kettő ötvenötkor 
automatikusan értesítse a rendőrséget. Mert időre volt 
szüksége,  hogy lemenjen, és beletöröljön a biztonsági 
felvételekbe. Majd visszatért a siklójához, visszarepült 
Kelet-Washingtonba, és várta, hogy el játszhassa a gyászoló nagyapát. 
DeBlass az egész monológ alatt nem szólt egy szót 
sem. De  arcizma  vadul rángott, és szemei is vadul cikáztak jobbra-balra. 
- Elbűvölő mesét adott elő, hadnagy - mondta az 
ügyvéd. - De ez nem is lesz ennél több. Mese marad. 
Feltételezés. A rendőrség kétségbeesett próbálkozása, 
hogy tisztára mossa magát a média és New York polgárai előtt. És persze tökéletesen időzítette azt  a nevetMeztelenüla halálbc 
szenátor Erkölcstörvényének a beterjesztését. 
- Hogy választotta ki a másik két áldozatot? Hogy 
esett a választása pont Lola Starr-ra és Georgie Castlera? Vajon kiválasztotta már a negyediket, az ötödiket 
és a hatodikat is? És komolyan azt gondolta, hogy ezután meg tud állni? Amikor olyan erősnek, legyőzhetetlennek és igazságosnak érezte közben magát? 
DeBlass már nem volt vörös. Az arca elszürkült, és 
kapkodni kezdte a levegőt. Amikor megint a víz után 
nyúlt, megremegett a keze, és a pohár a földre esett. 
- A  kihallgatásnak vége - segítette fel az ügyvéd 
DeBlasst. - Az ügyfelem egészségi állapota bizonytalan. Azonnal orvosra van szüksége. 
- A maga ügyfele egy közönséges gyilkos. Rengeteg orvosi vizsgálatban  lehet még része élete hátralévő 
részében, egy büntetőtelepen - nyomott meg Eve egy 
gombot. A kihallgatóhelyiség ajtaja kinyílt, és belépett 
egy egyenruhás. - Hívja a mentőket - parancsolta Eve. 
- A szenátor kissé megerőltette magát. És az állapota 
egyre csak romlik - figyelmeztette, majd DeBlass felé 
fordult. - Valójában még el sem kezdtem. 
Két óra múlva, miután kitöltötte a megfelelő nyomtatványokat, és  beszélt a vizsgálóbíróval, Eve a forgalomban küzdötte magát hazafelé. Sharon DeBlass naplójának nagy részét már elolvasta. De tudta, hogy pillanatnyilag ki kell lakoltatnia az elferdült ember képét 
az agyából, és azt is, hogy hozzá hasonlóan kiegyensúlyozatlan felnőttet nevelt egy fiatal lányból. 
Mert tisztában volt vele,  hogy  a történet nagyon 
könnyen a sajátja lehet.  A  döntéseink meghatározzák 
egész életünket,  tűnődött.  Sharon döntése pedig a halálát okozta. 
Ki akart ereszteni egy kis gőzt, elmesélni valakinek 
a történteket lépésről lépésre, aki meghallgatja, megérti és támogatja.  Aki egy pillanatra közé,  és a közé a 
szörnyeteg közé  állna, ami a múlt volt. És ami a jövő 
lehetne. 
Roarke háza felé vette az irányt. 
Amikor  felcsipogott a kocsilink, azon  imádkozott, 
csak nehogy visszarendeljék a szolgálatba. 
- Dallas. 
- Hé, kölyök - tűnt föl Feeney nyúzott arca a képernyőn. - Épp most néztem végig a kihallgatásról készült felvételeket. Szép munka volt. 
- Nem jutottam el olyan messzire, mint szerettem 
volna, mert  azzal az átkozott ügyvéddel kellett küzdenem. Úgyis meg fogom törni, Feeney, erre esküszöm. 
- Arra akár fogadni is mernék. Ám el kell valamit 
mondanom, ami nem biztos, hogy feldobja a hangulatodat. DeBlass, hogy is mondjam, kapott egy enyhe 
szívrohamot. 
- Krisztusom, azért ugye nem veszélyes? 
- Nem.  Az orvosok már kezelésbe vették. De néhányan azt  rebesgették, hogy a jövő  héten kap majd 
egy másikat is. 
- Remek - sóhajtott fel Eve. - Azt akarom, hogy 
sokáig éljen... a rácsok mögött. 
- Nehéz ügy elé nézünk.  A vizsgálóbíró kész rá, 
hogy szentté avasson,  ugyanakkor mindent meg fog 
tenni, hogy  darabokra szedjen. 
Eve beletaposott a fékbe.  Mögötte izgatott kürtkoncert harsant  fel, áthajszolta a Tizedik sarkán, majd 
járműve beékelődött a lekanyarodó kocsik közé. 
- Mit értesz az  alatt, hogy darabokra akar szedni? 
Feeney megrázkódott, legalább annyira azért, hogy 
beleélte magár Eve helyzetébe, mint attól, hogy látta, 
mit csinált. 
 
nátoráról van szó, aki egész életét hazafias kötelességének szentelte, ő a föld sója, gyenge a szíve...  és a zsebében van az ítélet. 
- Bassza meg - húzta meg Eve a haját, amíg a fájdalom utol nem  érte a csalódottságát. - Háromszoros 
gyilkosságért kaptuk el. A bíró még óvadék ellenében 
sem bocsátja szabadlábra. 
- Eat felejtsd el. DeBlass ügyvédje olyan beszédet 
vágott le,  ami még egy kősziklából is könnyeket facsarna, és egy hulla is felkelne, hogy tisztelegjen a lobogónak. DeBlass mostanra talán már vissza is ért Kelet-Washingtonba azzal az orvosi utasítással, hogy pihennie kell. Harminchat órát nyert a következő kihallgatás előtt. 
- A francba - csapkodta Eve a kormánykereket. 
De ettől semmi sem fog változni - jelentette ki fenyegetően. - Játssza csak az öreg és beteg politikust, táncoljon  be a Lincoln  Memóriáiba, akkor  is  el  fogom 
kapni. 
-A kapitány  aggódik,  hogy  ez  az idő elég lesz 
DeBlassnak arra, hogy összeszedje az erejét, és ellentámadásba lendüljön. Azt akarja, hogy holnap reggel 
nyolcra gyere be, és a vizsgálóbíróval rágjátok át magatokat az egész ügyön. 
- Ott leszek. Feeney, a szenátor ebből a hurokból 
nem fogja kihúzni a nyakát. 
- Csak kösd egész  szorosra  azt a  csomót, kölyök. 
Viszlát nyolckor. 
- Aha -  sorolt  vissza dohogva a  forgalomba Eve. 
Arra gondolt, hogy ha hazaér, nekilát átnézni a  bizonyítékok láncolatát. De csak öt percre járt Roarke-tól. 
Eve úgy döntött, őt fogja próbababának használni. 
Számíthatott rá, hogy el  fogja játszani az ördög 
ügyvédjének  a szerepét, és rámutat a gondolatmenetének a hiányosságaira. És remélte, hogy megnyugtatná,  ha túlságosan úrrá lennének  rajta az indulatai. 
Nem engedhetett az  érzelmeinek, nem  engedhette 
meg, hogy állandóan Catherine arca  jelenjen meg a 
szeme előtt, ahogy eddig is újra meg újra,  mint a szégyen, a félelem és a bűntudat. 
Ezeket   szinte lehetetlennek  tűnt elválasztania 
egymástól.  Azt   akarta,  hogy DeBlass  megfizessen 
azért, amit Catherine-nel művelt  éppúgy,  mint a három  halott nőért. 
Felhajtott Roarke házának a kapujához vezető útra, 
és nagy sebességgel  felgurult  az  emelkedő felhajtón. 
A szíve hevesebben kezdett verni, ahogy  felszaladt a 
lépcsőkön. Idióta, szidta magát. Mint valami hormontúltengéses tinédzser. De amikor Summerset ajtót nyitott, már megint mosolygott. 
- Látnom kell Roarke-ot - sietett el mellette. 
- Elnézését kérem, hadnagy, de Roarke nem tartózkodik itthon. 
- Ó - és Eve hirtelen nevetségesnek érezte magát. 
- Akkor hát hol van? 
Summerset arca érzelemmentes maradt. 
- Azt hiszem, egy  tárgyaláson. Kénytelen volt elhalasztani egy európai utazást, ezért csúszott  a munkája. 
- Rendben. 
A macska lesietett  a lépcsőn, és azonnal Eve lábaihoz  kezdett dörgölőzni. Eve ölbe  vette, és simogatni 
kezdte a hasa alját. 
- Mikorra várható? 
- Roarke számára az idő kétszeresen is pénz, hadnagy. Nem is sejtem, hogy mikor fog hazajönni. 
- Nézd, haver, nem én rángattam Roarke-ot a karjánál fogva, hogy velem  töltse a  drága idejét. Miért 
nem húzza  ki a zabszemet  a  seggéből, és  mondja el, 
miért viselkedik velem úgy, mint egy undorító rágcsálóval, ahányszor csak meglát? 
- Kellemetlenül érint ez a nyers stílus, Dallas hadnagy - sápadt Summerset falfehérre a meglepetéstől de ez szemmel láthatóan magának a sajátja. 
- Úgy  illik  hozzám,  mint egy  régi,  megszokott 
házipapucs. 
- Valóban - húzta ki magát Summerset. - Roarke 
ízléses, stílusos, befolyásos ember. Megvan benne a királyok és elnökök minden előnyös tulajdonsága. Jól 
nevelt, nemes nőknek kellene udvarolnia. 
- Én  viszont rossz nevelést  kaptam, ráadásul a családfám is meglehetősen alacsony - és Eve legszívesebben elnevette volna magát, ha a megjegyzés nem szúrta volna szíven. - Úgy látszik, még az olyan finom úriemberek,  mint amilyen Roarke is,  kedvelik a hozzám 
hasonló korcsok társaságát. Mondja meg neki, hogy a 
macskát magammal vittem - tette még hozzá, és kisétált. 
Segített rajta, hogy Summerset szemébe mondta: kibírhatatlan sznobnak tartja. És a  macska érdeklődő 
szimatolása is megnyugtatta a hazafelé vezető úton. 
Nem volt  szüksége egy fapofa komornyik jóváhagyására. Az állat  egyetértése jeléül az ölébe ugrott, és dagasztani kezdte a combjait. 
Eve összerezzent, amikor a karmai átbökték a nadrágját, ennek ellenére nem lökte  le. 
- Remélem, hamar találunk neked egy nevet. Eddig még soha nem tartottam állatot - dünnyögte. 
Nem tudom, Georgie hogy hívott,  de majd keresünk 
valami vadonatújat. Ne aggódj,  nem foglak olyan közönségesen hívni, mint például Cirmi. 
Behajtott a garázsába, leállította  a kocsit, és látta, 
hogy előtte a falon villog  a sárga lámpa, ami arra figyelmeztette, hogy lassan  esedékes  lenne kifizetni a 
parkolási díjat.  Ha vörösre vált,  akkor egy  sorompó 
fogja gátolni a parkolást, és akkor biztosan becsavarodik. 
Elmorzsolt egy  szitkot  a fogai között, de inkább 
megszokásból, mintsem indulatból. A fenébe is, nem 
volt ideje befizetnie az esedékes bérleti díjat, és most 
azzal töltheti az estét, hogy a folyószámlájával és az átutalásokkal bűvészkedik. 
A hóna alá vette a macskát, és a lifthez sétált. 
- Talán lehetnél Fred - hajtotta le a fejét, és belenézett abba a kifürkészhetetlen, kétszínű szempárba. 
Nem, egyáltalán nem tűnsz  Frednek.  Jézusom, legalább húsz fontot nyomsz  - váltott kezet, miközben 
belépett a  kabinba.  - Valami meggondoltabb névre 
lenne szükséged. Mondjuk arra, hogy Tubbo. 
Amint  belépett  a  lakásba, és letette a  földre, a 
macska rögvest eliramodott a konyha felé. Eve  komolyan vette  az  állattartók felelősségét.  Utánament, és 
töltött neki egy tányér tejet, valamint mellé tette a kínai vacsora maradékát, ami, mi tagadás,  már kezdett 
szaglani. 
A  macska  látszólag megfeledkezett az  ízlésről, 
amikor ételről volt  szó. Elvezettel vetette magát a tányérra. 
Eve egy pillanatig figyelte a vacsorázó állatot, és 
közben hagyta,  hogy  meginduljanak a gondolatai. 
Maga mellett akarta tudni Roarke-ot. Szüksége  volt rá. 
De volt még más is, amit át kellett gondolnia. 
Nem tudta, mennyire vegye komolyan a tényt, miszerint  a férfi beleszeretett.  A szerelem  a különböző 
embereknek mást és mást jelent.  És az ő életében még 
sohasem kopogtatott. 
Bort töltött  magának,  de nem itta meg,  csak  meredten bámulta a félig teli poharat. 
Persze ő is érzett valamit Roarke-kal szemben. Valami újat, kényelmetlenül erősét. Mégis úgy gondolta, 
az lesz a legjobb, ha nem erőltet semmit, hanem hagyja a dolgokat a saját  akaratuk szerint haladni. A gyors 
döntéseket általában gyorsan megbánja az ember. 
De mi a fenéért nem volt otthon? 
Félretolta az érintetlen poharat,  és beletúrt a hajába. Ez a  legnagyobb gond azzal, ha valaki kötődik a 
másikheg. Egyedül érzi magát, amikor nincs mellette a 
társa. 
Dolgoznia kell, emlékeztette  magát. Le kell zárnia 
egy  ügyet, és hátravan még egy kis orosz rulett  is a 
számlaegyenlegével.  De talán megengedhet magának 
egy  hosszú,  forró  fürdőt, hogy csökkentse kissé a rá 
nehezedő  nyomást,  mielőtt elkezdi a felkészülést  a 
másnap reggeli találkozóra. 
Magára hagyta a tejet lefetyelő macskát, és a  fürdőszobába ment. Egy fárasztó nap után eltompulnak 
az ösztönök, és a kérdések is késleltették a reakcióidejét, melyeken rágódott. 
A keze már akkor a lézeréhez kapott,  amikor még 
nem  is tudatosult benne a mozdulat. De  lassan  le is 
eresztette, amint rádöbbent, hogy egyenesen egy fegyver csövébe bámul. 
Colt, gondolta magában. Negyvenötös. Olyan fajta, amely  az amerikai vadnyugat meghódítását segítette. A tárba hat golyó fér. 
-Ez  nem segíti  előbbre a főnöke ügyét, Rockmann. 
- Ezzel nem értek egyet - lépett elő a férfi az ajtó 
mögül, miközben a kezében tartott pisztolyt egyenesen 
Eve mellének szegezte. - Lassan vegye elő a fegyverét, 
és dobja a földre, hadnagy. 
Eve le nem vette volna róla a szemét. A lézer gyors 
ugyan, de nem gyorsabb egy feléje irányított .45-ösnél. 
És  ilyen közelről nagyon csúnya lyukat tudna ütni a 
testébe. Ezért eldobta a sajátját. 
- Rúgja  felém.  A!  - mosolyodott el kedvesen 
Rockmann, amikor észrevette, hogy Eve a zsebe  felé 
nyúl. - És  a kommunikátort is. Jobb szeretném,  ha 
mindaz, ami most történik, kettőnk között maradna. 
így már jó - közölte, amikor az egység követte a lézert 
a földre. 
- Sokan csodálnák, milyen hűséges a szenátorhoz, 
Rockmann. Én viszont őrültségnek tartom. Alibit  hazudni neki, az egy dolog. Egy rendőrtiszt fenyegetése 
viszont sokkal komolyabb. 
- Maga feltűnően okos, hadnagy.  Mégis feltűnően 
ostoba hibákat követett el. Itt szó sincs hűségről. Szeretném, ha levenné a dzsekijét. 
Eve lassan mozgott,  és folyamatosan Rockmannt 
figyelte. Amikor  egyik válláról lekerült  a  dzseki,  bekapcsolta a zsebében megbúvó tartalék felvevőt. 
- Ha nem a DeBlass szenátor iránti hűsége  miatt 
szegez rám fegyvert Rockman, akkor miért? 
- Mert működik bennem az önfenntartási ösztön. 
Na meg azért,  mert örömömet  lelem benne.  Reméltem, hogy lesz alkalmam  magát megölni, hadnagy, 
csak azt nem tudtam, hogy illesztem be a tervbe ezt a 
gyilkosságot. 
- Miféle tervbe? 
- Miért nem ül le? Az ágy szélére. Nyugodtan húzza le a cipőjét, és csevegünk egy kicsit. 
- A cipőmet? 
- Igen, ha megkérhetném. Ez lesz az első, és véleményem szerint az egyetlen alkalmam, hogy beszéljek 
arról, amit sikerült véghezvinnem. A cipői? 
Eve leült, de az ágynak azt a szélét választotta, ami 
a legközelebb esett a linkjéhez. 
- Ugye egész  végig együttműködött DeBlass-szal? 
- Maga meg akarja őt semmisíteni. Akár az Államok elnöke is lehetett volna belőle, végül pedig elfoglalhatta volna az Egyesült Világszövetség elnöki székét. 
Ahogy leng az inga,  belendítette volna az Ovális Irodába. 
- Magával az oldalán. 
-Természetesen.  És  mi ketten előbb az országot, 
majd a világot új útra terelhettük volna. A helyes útra. 
A sziláfd erkölcsök és a kemény önvédelem útjára. 
Eve húzta az időt. Az egyik cipőjét már ledobta, de 
a másikon még a pántot sem kapcsolta ki. 
- Önvédelem. Mint a régi barátai a SafeNetnél? 
Rockmann  mosolya kemény volt, de  a tekintete 
fénylett. 
- Túl régóta irányítják diplomaták ezt az országot. 
A tábornokaink pedig ahelyett, hogy  parancsokat osztogatnának, csak vitatkoznak és tárgyalnak. A segítségemmel DeBlass  képes lett  volna ezt megváltoztatni. 
De  maga  elhatározta, hogy elsöpri az  útból,  és vele 
együtt  engem is. Már nem maradt  esélye az elnökségre. 
- DeBlass gyilkos,  aki gyerekeket molesztál... 
- Egy politikus - vágott  közbe Rockmann. - Soha 
nem fogja bíróság elé állítani. 
- Bíróság  elé fogom állítani,  ahol el fogják ítélni. 
Azzal nem tudja megakadályozni, ha engem megöl. 
- Nem, de  a  maga  ellene felhozott vádjai megsemmisülnek, mindkét oldalról posztumusz.  Tudja, két 
órával ezelőtt, amikor elváltam tőle, az irodájában volt, 
Kelet-Washingtonban. Ott álltam mellette,  amikor kiválasztott egy negyvenötös Magnumot.  Nagyon hatékony fegyver. És végignéztem, ahogy a szájába vette a 
csövét, és szétloccsantotta a koponyáját, mint egy igaz 
hazafi. 
- Krisztusom - Eve-t valósággal sokkolták a hallottak. - Öngyilkos lett. 
- A  harcos a saját  kardjába dőlt - és Rockmann 
hangjából sugárzott a csodálat. -  Azt mondtam neki, 
hogy  ez az egyetlen lehetősége, ő  pedig  egyetértett. 
Soha  nem lett volna képes  elviselni a megaláztatást. 
Ha megtalálják a testét, majd a magáét, a szenátor neve újra a régi fényében fog ragyogni. Meg fogják állapítani, hogy hamarabb halt  meg, mint maga. Ő nem 
lehetett a gyilkosa, pedig a módszer pontosan meg fog 
egyezni a többi gyilkosságéval. És lesz még további 
kettő is, ezt garantálom. Ez minden gyanút  lemos 
majd róla. Siratni fogják. A sértett, dühös tömeget pedig én  fogom majd  vezetni...  és véres nyomdokaiba 
lépek. 
- Ez már régen nem a politikáról szól. Az isten verje meg  - és Eve felkészült az ütésre. Hálás volt, hogy 
Rockmann nem a fegyvert használta, de a visszakézből 
kapott  pofontól is hátrahanyatlott  az ágyon. Oldalt 
gördült, és  keményen nekiütközött az  éjjeliszekrénynek. A  pohár, amit rajta felejtett, a földre hullott. 
- Felállni. 
Eve halkan felnyögött. Arcában ott lüktetett a fájdalom,  a látása elhomályosult. Lassan feltornázta magát, de arra ügyelt, hogy testével eltakarja Rockmann 
elől a linket, amit manuálisan kapcsolt be. 
- Mi a jó abban, ha megöl, Rockmann? 
- Rengeteg  minden.  Maga vezette a nyomozást. 
Szexuális kapcsolatba bonyolódott egy férfival, aki a 
nyomozás kezdetén még a gyanúsítottak listáján szerepelt. A halála után kétségbe fogják vonni a hírnevét és 
az indítékait. Mindig hiba  hatalmat adni egy nő kezébe. 
- Maga nem szereti a nőket,  Rockmann? - törölte 
le a vért Eve a szája sarkából. 
 
egyik kurva. Talán nem adta el a testét Roarke-nak, 
mégis megvette magát. A maga halála tulajdonképpen 
nem is  fog olyan nagyon kilógni az általam megkezdett sorból. 
- A maga által megkezdett sorból? 
- Maga komolyan elhitte, hogy DeBlass képes lett 
volna ilyen aprólékosan megtervezni  és  végrehajtani 
egy ilyeíí gyilkosságsorozatot? - és várt, amíg Eve végre  megértette. -  Igen, Sharont  valóban  ő ölte meg. 
Hirtelen felindulásból. Nem hiszem, hogy előre eltervezte volna. Utána pánikba esett. 
- Maga is ott  volt. Együtt volt vele azon az  éjszakán, amikor megölte Sharont. 
- Lent  vártam a kocsiban. Mindig elkísértem, amikor vele találkozott. És  csak bennem  bízhatott, bennem, aki szintén belekeveredett az ügybe. 
- A saját unokája volt - de Eve nem mert megfordulni, hogy ellenőrizze, valóban sikerült-e bekapcsolnia 
a linket. - Ettől nem undorodott meg? 
- Sharontól undorodtam, hadnagy.  Kihasználta a 
szenátor gyengeségét. Minden férfinak joga volt hozzá, 
ő viszont kihasználta, kizsákmányolta, majd megfenyegette. Ki akarta várni, amíg elnök nem lesz belőle, 
hogy aztán a hátába vágja a kést. 
- Tehát segített neki eltüntetni a nyomokat. 
- Hát persze - vont vállat Rockmann.  - És boldog 
voltam, hogy adódott egy ilyen kedvező alkalom. Csalódtam volna magamban, ha nem tudom megoldani. 
Most pedig örülök,  hogy  megoszthatom  magával  a 
történetet. 
Önimádat,  emlékeztette magát Eve.   Nem  csak 
magas intelligencia, hanem önimádat és hiúság. 
- Gyorsan kellett döntenie - jegyezte  meg Eve. 
És így is tett. Gyorsan és remekül. 
- Valóban - terült szét a mosoly Rockmann arcán. 
- A  szenátor felhívott a kocsilinken, és megkért, hogy 
gyorsan menjek fel hozzá. Félig már megőrült  a félelemtől. Ha nem nyugtatom meg, még célt ért volna az 
a kurva. 
- Sharont hibáztatja? 
- Kurva volt. Egy halott kurva - intézte el a kérdést  egy vállrándítással, de a fegyver csöve még eközben  is  rendületlenül  Eve mellkasa  felé mutatott. 
Nyugtatót adtam a szenátornak, és  feltakarítottam a 
helyszínt. Közben elmagyaráztam neki, hogy úgy kell 
tennünk, mintha Sharon csak  egy sorozat része lenne. 
Hogy ki kell használnunk a halálát és a szánalmas foglalkozását. A biztonsági felvételeket igazán egyszerű 
volt  kezelésbe venni. Az adta a gyilkosságsorozat ötletét,  hogy láttam a szenátor hajlamait a felvételeken. 
- Igen - mondta Eve zsibbadt szájjal. - Ez nagyon 
okos döntés volt. 
- Mindent  letörölgettem, még a fegyvert is. Mivel 
elég okos  volt  ahhoz,  hogy  nem  egy  regisztrált 
példánnyal lövöldözött, otthagytam a helyszínen. Ezzel 
megint csak a sémát erősítettem. 
- Tehát kihasználta őket - mondta Eve csendesen. 
- Kihasználta a szenátort, és kihasználta Sharont is. 
- Csak az ostobák szalasztják el a kedvező lehetőséget. Amikor elhagytuk a lakást, a szenátor  kezdett 
magára találni - merengett Rockmann. - Ekkor tudtam csak körvonalazni neki a tervemet. Egy kis nyomást gyakoroltunk Simpsonra, hogy szivárogtassa ki a 
megfelelő  információkat.  Szerencsétlen  momentum 
volt, hogy a szenátor akkor elfelejtette megemlíteni 
nekem  Sharon naplóját. Meg  kellett kockáztatnom, 
hogy visszamenjek. De már tudjuk, elég okos volt ahhoz, hogy ne otthon tartsa. 
- Megölte Lola Starrt és Georgie Castle-t. Mégpedig azért, hogy ezzel leplezze az első gyilkosságot. 
- Igen. De a szenátorral ellentétben, én élveztem. 
Kezdettől fogva, egészen a végéig.  Nagyon egyszerű 
volt kiválasztani őket, kikeresni  a neveket és a lakcímeket. 
Eve-nek pillanatnyilag nehéz  lett volna örülnie annak, hogy neki volt  igaza,  és a  számítógép tévedett. 
Végül inem egy gyilkos volt, hanem kettő. 
- Nem ismerte  őket? Még  csak  nem  is ismerte 
őket? 
- Miből gondolja, hogy  ismernem  kellett  volna 
őket? - nevetett hangosan Rockmann. - Nem ez a lényeg. Hanem az, hogy egyszerűen sért a prostituáltak 
léte. Sért, hogy vannak olyan nők, akik szétteszik a lábukat  csak  azért, hogy  elgyengítsenek  egy  férfit. 
A maga léte is sért, hadnagy. 
- Mire voltak jók a diszkek? - hol a pokolban marad Feeney? Miért nem töri rájuk az ajtót egy rohamegység most azonnal? - Miért küldte el nekem a diszkeket? 
-Jó volt látni, ahogy rohangál körbe-körbe, mint 
egér a sajt után... Egy nő, aki azt hiszi magáról, hogy 
úgy tud gondolkodni,  mint  egy férfi. Ráuszítottam 
Roarke-ra, de hagyta,  hogy befolyásolja magát. Csalódtam magában. Túlságosan is az érzelmeire hagyatkozott, hadnagy, mind a gyilkosságok esetében, mind 
pedig annál a kislánynál, akit nem sikerült megmentenie. Viszont szerencséje volt. És paradox módon ez a 
szerencse okozta a mostani balszerencséjét. 
Rockmann oldalt lépett a ruhásszekrény felé, ahová 
a kameráját tette, és bekapcsolta a szerkezetet. 
- Vegye le a ruháit. 
- Megölhet - közölte Eve, és  összeszorult a gyomra. - De megerőszakolni nem fog. 
- Maga azt fogja tenni, amit akarok. Mindenki azt 
teszi - eresztette le a fegyvert, amíg a cső Eve gyomrára nem mutatott. - A többieket először fejbe lőttem. 
Azonnal beállt a halál, talán még fájdalmat  sem éreztek. El tudja képzelni, mekkora szenvedést okoz egy, a 
gyomrába csapódó negyvenötös  golyó? Könyörögni 
fog, hogy öljem meg. Vetkőzni - csillant fel Rockmann 
szeme. 
Eve a teste mellé ejtette a kezét. A fájdalommal 
kész volt  szembenézni, a rémálommal viszont  nem. 
Egyikük sem vette észre, hogy a macska besétált a szobába. 
- Maga döntött így, hadnagy - jelentette ki Rockmann, és megborzongott, amikor a macska  a lábához 
dörgölőzött. 
Eve leszegett fejjel előrelendült, és megpróbálta teljes testsúlyával a falhoz szegezni Rockmannt. 
Huszadik fejezet 
Feeney  egy félig megevett szójaburgerrel  a  kezéber 
megtorpant az étkezdéből az irodája felé vezető úton 
A kávéautomata előtt beszélgetésbe elegyedett a rablási alosztály néhány  ácsorgó munkatársával. Sztoriztak 
egy kicsit,  miközben Feeney úgy döntött, iszik  még 
egy kávét, mielőtt hazamegy. 
Csaknem elment az irodája mellett, fejében már a 
tévé és hideg sör járt. És ha szerencsés, akkor a felesége 
is hajlandó egy kis ölelkezésre. 
De a szokások rabja volt. Visszament az irodájába, 
hogy meggyőződjön róla, értékes számítógépe éjszakára biztonságban van. Ekkor hallotta meg Eve hangját. 
- Hé, Dallas, mi szél hozott...  - és elakadt  a szava, 
ahogy körülnézett az üres irodában. - Túl keményen 
dolgozom - állapította  meg morogva, amikor ismét 
meghallotta a társa hangját. 
- Maga is ott volt. Maga is  ott volt azon az éjszakán, amikor megölte Sharont. 
- Ó,  Jézusom. 
A képernyőn alig látott valamit: csak Eve hátát, és 
az ágy szélét tudta kivenni. Rockmann nem került a 
látóterébe, de a hangja  tisztán  szólt a hangszóróból. 
Feeney csaknem hangosan imádkozva rohant, és hívta 
a rohamosztagot. 
Eve hallotta a  macska bosszús nyávogását,  amikor a 
farkára lépett. De azt is hallotta, hogy  a fegyver a  földön koppan. Rockmann magasabb  is, súlyosabb is volt 
nála. És nagyon gyorsan kiheverte az ütést, amivel Eve 
a falhoz taszította. Látványos  tanúbizonyságát  adta, 
hogy annak idején katonai kiképzést is kapott. 
Eve  dühödten, foggal-körömmel  küzdött,  nem 
hagyta, hogy Rockmann lefogja. 
Egy rövid, mellkasára mért  ütéstől elakadt a lélegzete. Tudta, hogy a földre fog zuhanni, de azt is, hogy 
ha ez megtörténik, a férfit is magával rántja. Keményen a padlónak csapódtak,  és habár Eve azonnal oldalt gördült, Rockmann fölébe tudott kerekedni. 
Fényes csillagok lobbantak a  szeme előtt, ahogy 
beverte a fejét. 
Rockmann  a torkát szorongatta,  összenyomta  a 
légcsövét. Eve a szemét célozta meg, de elhibázta. Körmei a férfi arcát szántották végig, mire Rockmann sebzett vadként felüvöltött. Ha a másik kezével orrba vágta volna, akkor talán legyőzi Eve-t, de  túlságosan el 
volt  foglalva azzal, hogy elérje a fegyverét.  Amikor 
kézéllel a könyökére vágott, még a torkát is elengedte. 
Eve fájdalmasan kapkodott levegő után, miközben dulakodni kezdtek a fegyverért. 
Rockmann érte el elsőként. 
Roarke a hóna alá csapott  egy csomagot, és besétált 
Eve  házának az előcsarnokába. Tetszett neki, hogy a 
nő az este folyamán felkereste.  Jelleméből következően 
nem szerette volna összetörve látni. Úgy vélte, eddigre 
már lezárta az ügyet,  és ezért az  elkövetkező néhány 
napot  beszélgetéssel  tölthetik. Övé volt  a NyugatIndiák egyik szigete, és úgy vélte, Eve élvezni fogja. 
Lenyomta  az  interkom  kapcsolóját, és már  előre 
mosolygott, ahogy elképzelte, hogy együtt  úsznak 
meztelenül a csillogóan kék  tengerben, szeretkeznek a 
fehéren izzó napkorong alatt, amikor a pokol nyílt meg 
mögötte. 
- Takarodjon az útból - robogott  be az épületbe 
Feeney, akár egy gőzhenger, mögötte tucatnyi fegyveressel. - Ez rendőrségi ügy. 
- Eve! - kiáltott fel Roarke. Hirtelen meglódult a 
szíve, és ő is rohanni kezdett a lift felé. 
Feeney nem figyelt rá, helyette a kommunikátorába beszélt. 
- Biztosítsanak  minden  kijáratot. És azok a kibaszott meserlövészek is foglalják el a helyüket! 
- DeBlass?  - lóbálta ökölbe szorított kezét  maga 
mellett Roarke. 
- Rockmann -  javította ki Feeney,  miközben  a 
torkában érezte szívének minden dobbanását. - Elkapta Eve-t. Álljon félre az útból, Roarke. 
- Egy fenét állok. 
Feeney oldalt villantotta a tekintetét, és felmérte a 
helyzetet. Az nem lehet, hogy egy egész  osztagot pazaroljon egy civilre, egy olyan  civilre, aki a falnak is  nekimenne Eve-ért. 
- Akkor tegye, amit mondok. 
Abban a pillanatban hallották meg  a lövést, amikor  kinyílt a lift ajtaja. 
Roarke két lépéssel Feeney előtt rohant, és lendületből  szakította át Eve lakásának az ajtaját, majd káromkodva hátratántorodott. Pont egymás karjaiba  futottak. 
A fájdalom jeges tőrként hasított a testébe, majd az első fellángolás után  átadta a helyét valami dermedt 
zsibbadtságnak.  Eve  a férfi fegyvert tartó csukóját szorította, miközben rövid körmeit Rockmann húsába 
mélyesztette. Közel került  egymáshoz az arcuk, a férfi 
teste úgy szögezte a padlóhoz, hogy a gyanútlan szemlélő akár a szex obszcén paródiáját is kiolvashatta volna 
a mozdulatból. Rockmann csuklója iszamos volt az Eve 
körmei alatt kiserkent vértől. 
Eve káromkodott, amikor a férfi mosolyogva kicsúszott a kezei közül. 
-Úgy verekedsz, mint egy  nő - rázta ki Rockmann a szeméből  a  haját, és  az arcán esett  sebből a 
vért, ami végigfolyt a pofacsontján. - Meg foglak erőszakolni. Az utolsó, amit  megtudsz a  halálod  előtt, 
hogy te sem vagy jobb egy kurvánál. 
És győzedelmesen mosolyogva széttépte  Eve blúzát. 
Eve  ököllel törölte  le Rockmann vigyorát.  Forró 
záporként borította el a kifreccsent vér. Újra megütötte, és hallotta,  hogy megreccsen orrában a porc, miközben még több vér ömlött belőle. Eve kisiklott alóla, 
mint egy kígyó. 
És megint megütötte. Belekönyökölt az állkapcsába, az arcába vájta a körmeit,  miközben ordított és átkozódott, mintha szavakkal éppúgy oda tudna csapni, 
mint a kezével. 
Nem hallotta azt sem, hogy az ajtó nagy robajjal 
beszakad. Dühösen hanyatt taszította Rockmannt, ráült, és tovább csépelte az arcát. 
- Eve. Édes Istenem. 
Feeney és Roarke együtt fejtették le Rockmannról. 
Eve egészen addig küzdött vicsorogva, amíg Roarke a 
vállához nem szorította az arcát. 
- Állj le. Már vége. Vége. 
- Meg akart ölni. Mint ahogy  Lolát és Georgie-t is 
megölte. Meg akart ölni, de előbb  megerőszakolt volna 
- törölte le arcáról az izzadságot és a vért. - Itt követte 
el a hibát. 
- Ülj le - vezette Roarke az  ágyhoz remegő kézzel. 
- Megsebesültél. 
-Még nem.  De nem sok hiányzott hozzá - vett 
Eve egy mély levegőt, és lassan kifújta. A fenébe is, hiszen rendőr, emlékeztette önmagát.  Rendőr volt,  és 
úgy is  kellett viselkednie. - Tehát megkaptad az üzenetet - szólt Feeneyhez. 
- Aha - vett elő Feeney egy zsebkendőt, és megtörölte gyöngyöző homlokát. 
- Akkor mi a fene tartott ilyen sokáig? - engedett 
meg magának Eve egy gonosz mosolyt. - Kissé  zaklatottnak tűnsz, Feeney. 
- A francba. Hiszen egész nap dolgoztam - kattintottá fel a kommunikátorát. - Uraljuk a helyzetet. De 
szükségünk van egy MT-re. 
- Engem nem fogtok bedugni semmiféle egészségügyi központba. 
- Nem  neked, bajnok. Neki - pillantott Rockmannra, aki elhalóan nyögdécselt  a padlón. 
- Ha rendbe hoztátok, tartóztasd  le  Lola  Starr és 
Georgie Castle meggyilkolásáért. 
- Biztos vagy ebben? 
Eve  lába kissé még remegett, de felállt, és felemelte 
a dzsekijét. 
- Minden  rajta van  - vette  elő  a rögzítőjét. 
DeBlass ölte meg Sharont, de ez a fiú volt a tettestársa. 
És  megvádolom  még nemi erőszak és  egy rendőrtiszt 
sérelmére elkövetett gyilkosság kísérletével is.  Ismerd 
el, hogy  legyőztelek, te disznó. 
- Legyőzted - tette el Feeney a rögzítőt. - Krisztusom, Dallas, valódi  vadmacska vagy. 
- Azt hiszem, tényleg  az vagyok. Elvinnéd innen, 
Feeney? 
- Hát persze. 
- Hadd segítsek - hajolt le Roarke, és a  kabátja 
hajtókájánál  fogva  felemelte  Rockmannt. Megrázta, 
mint Krisztus a vargát, és ettől kissé lecsillapodott. 
- Nézz rám, Rockmann. Tisztán látsz? 
- Látlak - pislogta ki szeméből a vért Rockmann. 
- Remek - csapott le Roarke, mint a villám, egyenesen Rockmann már amúgy is összetört arcába. 
- Hoppá  - szólalt meg Feeney  szelíden,  amikor 
Rockmann visszazuhant a földre. - Azt hiszem, képtelen megállni a saját lábán - hajolt fölébe, és elővette a 
bilincseit. - Talán néhány fiú segíthetne kivinni. Tartsák vissza a mentőkocsit. Én is vele megyek. 
Elővett egy, a bizonyítékok tárolására szolgáló műanyag zacskót, és belecsúsztatta  a fegyvert. - Szép darab... elefántcsont markolat.  Lefogadom, hogy nagyot 
lehet vele ütni. 
- Beszélj  róla - fogta meg Eve automatikusan  a saját karját. 
Feeney abbahagyta a fegyver csodálatát, és Eve felé 
fordította a figyelmét. 
- A fenébe, Dallas. Meglőtt? 
- Nem tudom - felelt Eve  szinte félálomban, és 
meglepődött, amikor  Roarke  letépte az  amúgy is 
ronggyá szaggatott ingének az ujját. - Hé! 
- Csak súrolta - kongott a  hangja, mint  egy üres 
hordó. Tépett még egy csíkot az ing ujjából,  és bekötötte vele a sebet. - De meg kellene mutatni egy orvosnak. 
- Azt hiszem,  ezt nyugodtan magára bízhatom 
jegyezte meg Feeney.  - Lehet,  hogy  ma éjjel  nem itthon alszol, Dallas. Addig is engedj be egy csapatot, aki 
feltakarítja helyetted ezt a rendetlenséget. 
-Aha - mosolyodott el Eve, ahogy a macska az 
ölébe ugrott. - Talán. 
-Nehéz  nap  volt - szűrte fogai között a szót 
Feeney. 
- Lótás-futás - motyogta Eve, miközben a macskát 
simogatta. Galahad, gondolta magában. A fehér lovag. 
- Viszlát, kölyök. 
- Aha. Koszi, Feeney. 
Roarke leguggolt Eve  elé. Megvárta, amíg Feeney 
fütyülése elhalkult a távolban. 
- Eve, sokkot kaptál. 
- Valami olyasmi. De  már kezdem  érezni a sebeket. 
- Orvosra volna szükséged. 
- Bemehetek  egy fájdalomcsillapítót  - vont vállat 
Eve. - Különben is, fel kell takarítanom. 
Végignézett magán,  és gyorsleltárt csinált. A blúza 
rongyokban lógott róla  és vér pettyezte. Keze összepiszkolódott, tele volt zúzódásokkal, és ujjízületei megdagadtak - nem is  tudta ökölbe  szorítani. Ezernyi 
karcolás tudatta fájdalmasan a létét, és  karja is egyre 
jobban izzott ott, ahol horzsolta a golyó. 
- Nem hinném,  hogy olyan rossz, mint ahogy kinéz - állapította meg. - De valóban jobb lesz, ha megnéz valaki. 
Amikor fel akart állni, Roarke felemelte. 
- Nagyon szeretem, amikor ölbe veszel. Ettől odabent  úgy érzem, mintha  elbizonytalanodnék. Utána 
pedig arra gondolok, hogy mindez butaság.  A fürdőszobában van egy elsősegély doboz. 
Mivel Roarke a saját  szemével akarta látni Eve sebeit,  egyenesen  oda vitte,  és  leültette a vécére. Egy 
csaknem  üres gyógyszerszekrényben erős rendőrségi 
fájdalomcsillapítókat talált. Odaadott egyet  Eve-nek 
egy pohár víz kíséretében,  és csak utána látott hozzá, 
hogy megnedvesítsen egy ruhadarabot. 
Eve ép kezével a hajába  túrt. 
- Elfelejtettem mondani Feeneynek.  DeBlass halott.  Öngyilkos lett. Ráharapott  a pisztolyára, ahogy 
mondani szokták. Pokoli kifejezés. 
- Most ne ezen járjon az eszed - látott neki Roarke 
először a golyó hasította sebnek. Rondán nézett ki, de 
a vérzés már csaknem elállt. Minden képzett meditechnikus percek alatt el tudta volna látni. De ettől Roarke 
keze nem remegett kevésbé. 
- Két gyilkos volt - meredt Eve a falra. - Ez okozta  a  gondot. Egyszer felmerült ugyan bennem, de aztán elvetettem az ötletet. Az adatok alapján ennek alacsony volt a valószínűsége. Mekkora ökör voltam. 
Roarke kiöblítette a ruhát, és törölgetni kezdte Eve 
arcát. Boldogan vette észre, hogy a vér nagy része nem 
is Eve vére. A szája felhasadt, a bal szeme kezdett bedagadni. És arccsontja fölött a bőr lassan lilába váltott. 
Roarke ekkor megkönnyebbülten felsóhajtott. 
- Holnapra tele leszel kék foltokkal. 
- Már történt velem ilyesmi. 
A gyógyszer lassan hatni kezdett, a fájdalom elködösült. Eve  csak mosolygott, amikor  Roarke derékig 
levetkőztette, hogy a többi sebét is megvizsgálhassa. 
- Nagyszerű  kezeid  vannak.  Szeretem,   amikor 
megérintesz. Még senki sem ért így hozzám. Mondtam 
már? 
- Nem - és Roarke abban is kételkedett, hogy Eve 
emlékezni fog arra, hogy most mondta. De  abban biztos volt, hogy majd emlékezteti rá. 
- És olyan csinos vagy.  Olyan csinos- ismételgette, miközben véres kezével megsimogatta a férfi arcát. 
- Még mindig azon tűnődöm, mit keresel itt. 
- Már én is feltettem magamnak  ezt a kérdést 
kötözte be Roarke Eve kezét. 
Eve vigyorgott, mit a vadalma, és hagyta, hogy tudata elússzon a semmibe. Meg kell írnom a jelentésemet, gondolta ködösen. Majd. 
- Ugye te magad sem hiszed, hogy ez hosszan tarthat? Roarke és egy hekus? 
- Szerintem majd együtt kitaláljuk. 
Roarke rengeteg karcolást látott  Eve testén,  de a 
bordáin lévő kék folt aggasztotta leginkább. 
- Oké. Akkor talán le is fekhetnék.  Alhatnék nálad? Tudod, Feeney kiküld egy csoportot, hogy rögzítsék a helyszínt, meg ilyesmi. Ha szunyókálhatok egy 
kicsit, utána meg tudom majd írni a jelentésemet. 
- Te most a legközelebbi  kórházba mész. 
-Nem.  Ki nem állhatom őket. A kórházakat, a 
klinikákat és az orvosokat - mosolygott rá üveges szemekkel,  és  felemelte  a kezét.  -  Hadd aludjak az 
ágyadban, Roarke. Oké? Abban a  hatalmas, piedesztálra emelt ágyban az ég alatt. 
Mivel hiábavalónak tűnt a rábeszélés, Roarke fogta 
a dzsekijét, és belebújtatta a nőt.  Amikor ismét  ölbe 
vette, Eve a vállára hajtotta a  fejét. 
- Ne feledkezz el Galahadről. Az a macska mentette meg az életemet. Ki gondolta volna? 
- Akkor kaviárt fog enni mind  a kilenc életén keresztül - csettintett az ujjával Roarke,  és a macska boldogan csatlakozott hozzájuk. 
- Összetört az ajtó - kuncogott halkan Eve, amikor Roarke átbújt a  kereten. - A háziúr mérges  lesz. 
De  én tudom, hogy lehet megnyugtatni - nyomott 
csókot Roarke nyakára. - Boldog vagyok, hogy vége 
sóhajtott fel.  - Es boldog vagyok, hogy  itt vagy. Milyen szép lenne, ha örökre így maradna minden. 
- Számíthatsz rá - tette le Eve-t, és lehajolt a csomagért, amit a nagy rohanásban az ajtó mellé ejtett. 
Egy font friss kávé volt benne. Úgy gondolta, ezzel engeszteli majd ki Eve-t, amikor felébred, és egy kórteremben találja magát. 
- Ma éjjel nem akarok álmodni - motyogta Eve. 
Roarke, lába mellett a macskával, belépett  a liftbe. 
- Nem - csókolta meg Eve haját. - Ma éjjel nem 
fogsz álmodni. 
Ha élvezte a  című regényt, 
ne mulassza el  következő 
erotikus krimijét 
A 
Halál 
FényébenÁlljon itt egy izgató részlet, 
melyben folytatódnak Eve Dallas 
New York-i rendőr hadnagy kalandjai... 
Halottak vették körül. Velük élt, velük dolgozott, őket 
tanulmányozta. Velük  álmodott. És  mintha ez még 
nem lett volna elég, szíve legmélyén,  titokban meg is 
gyászolta őket. 
A rendőrként eltöltött tíz év megkeményítette,  hidegen, szigorúan objektíven, sokszor  cinikusan viszonyult a halálhoz és megannyi módozatához.  Ezáltal 
úgy nézett körül a helyszíneken, mint most ezen  is: 
egy esős éjszakán,  a sötét, szemetes utcasarkon állva. 
Majdhogynem túl  szokványos. De  legalább nyugodt, 
ezt érezte. 
A gyilkosság többé már nem rázta  meg, de továbbra is undorította. 
Csinos nő volt  az áldozat. Hosszú aranyhaja fénysugárként terült szét  a  sikátor mocskos aszfaltján. 
Szomorú tekintete üvegesen  meredt  a semmibe,  és 
szeme sötétkékje ellentétben állt arcának  sápadtságával, melyet egykedvűen áztatott az eső. 
Drága ruhát viselt, ugyanolyan színűt, mint amilyen a szeme volt. Dzsekije gondosan  be volt gombolva, ellentétben széttépett  szoknyájával,  ami  feltárta 
csinos combjait. Kezén és fülében ékszerek ragyogtak. 
Egy aranycsatos bőrszütyő hevert nem messze kificamodott ujjaitól. 
Torkát kegyetlenül átvágták. 
Eve Dallas hadnagy a test mellé guggolt, és figyelmesen megszemlélte.  A látvány és a szag már ismerős 
volt, mégis talált benne minden egyes alkalommal valami újat. Az elkövető és az áldozat is otthagyták saját 
lenyomatukat, stílusukat a helyszínen, ezzel személyessé téve a bűnügyet. 
A helyszínt már rögzítették a kamerák. A kíváncsi 
tömeget rendőrségi szenzorok tartották távol,  nehogy 
összetapossák a tetthelyet. A forgalmat  elterelték a 
környékről.  Ezen a kései órán a légi forgalom szerencsére olyan  ritka volt, hogy nem  okozott különösebb 
gondot a rendőröknek. Az utca túloldalán álló szexbárból kiáramló zene szorgalmasan lüktetett a levegőben, 
és csak néha törte meg  a bent ülő közönség ordítása. 
A forgó neoncégér villogó árnyakkal  festette meg a 
környéket, és rikító színekbe burkolta  a nő holttestét. 
Eve elrendelhette volna a zárórát, de nem akart felesleges vitába keveredni senkivel. 
Egy egyenruhás kezelte az audio- és videorögzítőt. 
Mögötte egy csapat törvényszéki szakértő bújt össze az 
esőben,  miközben  a   bevásárlásról   és  a  sportról 
beszélgettek. 
Eve, miközben a vérrel keveredő esőt nézte, arra 
gondolt, hogy vajon rosszabbul érezné-e magát, ha személyesen is ismerte volna az áldozatot? 
Eddig   csak  hivatalos kapcsolatban  állt  Cecília 
Towers vizsgálóbírónővel, de már ez is  elég volt ahhoz, 
hogy egy határozott asszony képe rajzolódjon ki előtte. 
Egy  sikeres asszonyé, gondolta Eve, egy harcosé, aki 
megszállottan hajszolta az igazságot. 
Vajon ezért jött erre a siralmas környékre is? 
Egy sóhaj kíséretében kinyitotta a nő bőrtáskáját, 
hogy ellenőrizze a személyi azonosítókártyáját. 
- Cecília Towers -  mondta ki hangosan a felvevő 
kedvéért. - 45 éves, nő,  elvált. A  Keleti 83- utcában 
lakik, a 2132. szám alatt a 61   lakásban. Nincs nyoma rablásnak. Az áldozat még mindig viseli az ékszereit. Nagyjából... - váltott át a pénztárcára - egy húszas volt nála bankjegyekben, egy ötvenes zsetonokban,  és  hat  hitelkártya is maradt a helyszínen. Nincs 
nyoma dulakodásnak vagy  szexuális  jellegű támadásnak. 
Visszanézett a járdaszélen heverő nőre. Mi a fenét 
csinálhatott  itt Towers, tűnődött. Itt, távol a  város 
központjától, távol az otthonától? 
És úgy kiöltözött,  mint aki üzleti tárgyalásra készül. Eve aagyon is jól ismerte Cecília Towers ruhatárát, volt már alkalma többször is megcsodálni a bíróságon és a City Hallban. Élénk színek  - mindig készen 
állt arra, hátha kamerák kereszttüzébe kerül -, gondosan kiválasztott  kiegészítők,  mellyel  folyamatosan 
hangsúlyozta a nőiességét. 
Eve  felállt,  és szórakozottan leveregette farmerja 
vizes térdét. 
- Gyilkosság - mondta kurtán. - Vihetik. 
Már tíz is elmúlt, mire visszaért a kapitányságra. Engedve üres gyomra sürgetésének, keresztülvergődött az 
étkezdén,  és csalódottan, noha minden  meglepődés 
nélkül konstatálta, hogy a jobb  ételek már legalább 
egy órája elfogytak. Végül egy szójakeksz mellett döntött, hozzá pedig azt a löttyöt itta,  amit itt kávénak 
csúfoltak. 
Az italt kortyolgatva és a kekszet  rágcsálva olvasta 
a robotkém végső jelentését a monitoron. 
A halál bekövetkeztének az ideje megegyezett  az 
előre feltételezett időponttal. Okaként a nyakon ejtett 
vágás miatt bekövetkező vér- és oxigénveszteséget jelölték meg. Az áldozat  a halála előtt nagyjából öt órával kagylót, zöldségköretet, bort, igazi kávét és tejszínes gyümölcsöt fogyasztott. 
Biztosan  hirtelen  hívták el. Cecília Towers mindössze tíz  perce hevert holtan az  utcán, mielőtt egy bátor taxisofőr, aki elég elszánt vagy reményvesztett volt 
ahhoz, hogy a szomszédságban dolgozzon, felfedezte, 
és jelentette volna. Az első járőr három perccel rá érkezett. 
A gyilkosának gyorsan kellett mozognia,  merengett Eve. Viszont a szomszédságban könnyű felszívódni akár úgy is, hogy becsusszan egy kocsiba, egy kapualjba vagy egy klubba. Talán összemocskolta magát az 
átvágott torokból minden bizonnyal bőven spriccelt a 
vér. De ebből a szempontból az eső csak előnyére vált, 
hiszen tisztára mosta a kezeit. 
Át kellene fésülnie a szomszédságot, kérdezősködni, de nagy valószínűséggel nem kapna értékelhető választ.  Viszont egy nyomozás során a kenőpénz általában meghozza a kívánt eredményt. Vagy a fenyegetés. 
Még mindig a Cecília Towersről készült rendőrségi 
felvételt és az asszony vérgyöngyökből öntött nyakláncát tanulmányozta, amikor felcsipogott a linkje. 
- Gyilkossági csoport, Dallas. 
Egy fiatal, sugárzó, és huncutul vigyorgó férfiarc 
tűnt föl előtte a képernyőn. 
- Mi a helyzet, hadnagy? 
Eve nem  káromkodott,  habár  nagyon  szeretett 
volna. Soha nem tartotta nagyra a riportereket, de C. 
J. Morse még az ő értékrendjében is legalul helyezkedett el. 
- Jobb,  ha nem akarja megtudni,  mit szeretnék 
mondani magának. 
Morse holdvilágképén vidám mosoly terült szét. 
- Gyerünk, Dallas. Tudja, a tömegeknek az információhoz való joga. Emlékszik? 
- Nincs mit mondanom magának. 
-Nincs? Semmi? Azt akarja, úgy menjek adásba, 
hogy azt  kelljen mondanom: Eve  Dallasnak, a New 
York-i rendőrség legeslegjobbikának semmi mondani 
legtöbbször látható közéleti személyiségének a halálával kapcsolatban?  Megtehetem, Dallas - csettintett a 
nyelvével. - Megtehetem,  de ez magának nem lesz kellemes. 
- És azt hiszi, hogy ez nekem fontos - válaszolt lézerpengeéles mosollyal Eve, miközben ujjával a kapcsolatbontó billentyű felé nyúlt. - Hát rosszul hiszi. 
- Tálén  nem is személyesen magának, de a testületre nézve mindenképp - rebegtette kislányosan hoszszú szempilláit Morse. - Elsősorban Whitney kapitány 
rángatja a maga pórázát. És ott van még az a régi história is Roarke-kal. 
- Cecília Towers meggyilkolása az első helyen áll a 
testület, Whitney kapitány és az én számomra is - szorította remegő kezét ökölbe Eve. 
- Ezt majd idézni fogom. 
Mocskos kis csirkefogó. 
- És a munkámnak   a testületnél  semmi  köze 
Roarke-hoz. 
- Hé, barna szemű! Minden, ami magával kapcsolatos, az Roarke-ot is érinti, és  vice versa. És tudja, a 
tény, hogy a barátja  üzleti kapcsolatban állt az elhunyttal, az exférjével és  a jelenlegi gavallérjával... 
Hát ez igazán izgalmassá teszi az ügyet. 
Eve tehetetlen dühében öklével a combjára csapott. 
- Roarke rengeteg emberrel áll üzleti kapcsolatban. 
Nem tudom, honnan vette ezt az aljas pletykát, C. J. 
Ezzel a kijelentésével  letörölte a riporter hízelgő 
mosolyát. C. J.- semmi sem bosszantotta jobban, mint 
az, ha emlékeztették, milyen forrásokból szerzi a társasági  híreit. Különösen most,  hogy  befúrta magát a 
rendőrség központjába is. 
- Vannak kapcsolataim, Dallas. 
- Aha.  És pattanás is  van  a homloka közepén. 
Majd odafigyelek - és Eve egy közönséges,  de annál 
hatásosabb mozdulattal bontotta az összeköttetést. 
Felállt. Járkálni kezdett fel és alá  az  irodájában, 
miközben ökölbe szorított kezét hol zsebre vágta, hol 
ismét előhúzta. A francba, hogy merülhetett fel Roarke 
neve ebben az ügyben? És milyen közeli kapcsolatban 
állt Towers üzleti ügyeivel és az üzlettársaival? 
Eve ledobta magát a székébe,  és mogorván az asztalon heverő  jelentésbe mélyedt. Valamit ki kell találnia, mégpedig a lehető leggyorsabban. 
Legalább ennél a gyilkosságnál biztos benne, hogy 
Roarke-nak van alibije. Amikor Cecília Towersnek árvágták a torkát,  éppen a lelket is kiszerette egy nyomozótisztből. 
jmmmtamu wmmmmwmm 
liSiNÉta,, 
 
Eve Dallas, a New York-i rendőrség hadnagya egy 
könyörtelen gyilkos után nyomoz. 
   Tíz év tapasztalatával a háta mögött tudja, 
nogy ha túl akarja élni, csak az ösztöneiben bízhat. 
És minden figyelmeztetés ellenére belehabarodik 
Roarké-ba, egy ír milliárdosba - aki egyben 
gyanúsított is abban az ügyben, amiben Eve 
         nyomoz. De a szenvedélynek 
és a csábításnak sajátosak a törvényei. 
Eve annak a férfinak a karjai között találja magát, 
s   akiről semmit sem tud - kivéve azt, hogy 
mindennél fontosabb számára 
MEZTELENÜL A  HAÚLBA 
 a szenzációs tollú, csodálatos 
E    NÓRA ROBERTS írói álneve. Most új oldaláról 
mutatkozik be, szélesebb  olvasóréteget célozva meg. 
A New York Times bestsellerírója MEZTELENÜL 
A HALÁLBA című regényében színre lép EVE DALLAS, 
aki a csábító szenvedély és egy botrányos gyilkosság közötti 
vékony peremen egyensúlyozik... 
GOLD BOO