Frederick Forsyth
Profi munka

Gondolat • Budapest, 1990
 
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
FREDERICK FORSYTH
No Comebacks
Corgi Books
Fordította
GY. HORVÁTH LÁSZLÓ, HERNÁDI MIKLÓS,
KÁDÁR TAMÁS, NEMES ÁGNES,
RÓNA GYÖRGY, ROSS KÁROLY,
SILLÁR BARBARA, SILLÁR EMŐKE

ISBN 963 282 372 9

Copyright  Frederick Forsyth 1972, 1973, 1979, 1982, C Gy. Horváth László, Hernádi Miklós, Kádár Tamás, Nemes Ágnes, Róna György, Ross Károly, Sillár Barbara, Sillár Emőke, 1990. Hungarian translation

Tartalom

Profi munka
Írországban nincsenek kígyók / 
A Császár
„Vannak napok..." / 
Veszélyes zsarolás
Bizonyítékként felhasználható / 
Mentesség / 
Kötelesség / 
Egy gondos ember
Játszma

 
Carrie-nek

 
Profi munka

Mark Sanderson szerette a nőket. Persze ugyanúgy szerette a félig átsütött Aberdeen Angus-bélszínt és a salátát is, és mindhármat egyforma, noha múló élvezettel fogyasztotta. Ha megéhezett, felhívta a megfelelő szolgáltatót, és házhoz szállíttatta az árut. Megtehette, hiszen többszörös milliomos volt, méghozzá fontban, ami még a mostani zavaros időkben is két USA-dollárt ér.
Mint a legtöbb sikeres és gazdag embernek, neki is három élete volt: az egyik, mint a londoni City kedvelt pénzemberének közélete, a nyilvánosság előtt zajlott; a másik a magánélete, amely nem feltétlenül jelent igazi magánéletet, mert vannak, akik ezt is a nyilvánosság előtt szeretik bonyolítani; és a harmadik: a titkos élete.
Az elsőt rendszeresen és részletesen ismertették a nagyobb újságok pénzügyi riporterei és a különböző tévéprogramok. A hatvanas évek közepén még egy West End-i ingatlanügynökségen dolgozott; képzettsége alig volt, de az esze vágott, akár a borotva. Két év alatt elsajátította a játékszabályokat, és ami még fontosabb, azt is megtanulta, hogyan lehet a törvényesség keretein belül felrúgni őket. Huszonhárom évesen kötötte meg az első önálló üzletét: huszonnégy órán belül tízezer fontos haszonnal szert tett egy St. John's Wood-i lakótömbre, és megalapította a Hamilton Holdings nevű vállalatot, ami tizenhat év múlva is vagyona, alapját képezte. A vállalat erről az első üzletről kapta a nevét, mivel a tömb a Hamilton Terrace-on állt. Ez volt az utolsó szentimentális cselekedete. A hetvenes évek elején, zsebében első milliójával hátat fordított a lakásiparnak, és az irodaépület fejlesztésbe vetette magát. A hetvenes évek közepére már ötmillióval jegyezték a nevét; ekkor úgy döntött, hogy kiszélesíti tevékenységi körét. A finanszírozásban, a bankszakmában, a vegyianyag-gyártás és a földközi-tengeri üdülőhelyek terén ugyanolyan szerencsés kezűnek bizonyult, mint az ingatlanüzletelésben. A hírességekről szóló rovatok mindezt megírták, az emberek elhitték, és a Hamilton Holdings nevű, immár tízágazatú konglomerátum egyre jobban virágzott.
Magánéletéről ugyanezen újságokban, néhány lappal előbbre lehetett olvasni. Az olyan ember, akinek drága tetőteraszháza van a Regent's Parkban, Erzsébet-kori kúriája Worcestershire-ben, kastélya a Loire-völgyben, villája Cap d'Antibes-ban, jachtja, Lamborghinije, Rolls-Royce-a, akinek fiatal és kisportolt testű filmcsillagocskák egész sorát fotózzák le a társaságában vagy képzelik bele négy méter átmérőjű, kör alakú ágyába, állandó témát szolgáltat a pletykarovatok hiénáinak. Az, hogy a neve időnként felmerült egy-egy milliódolláros színésznő válóperében, vagy hogy egy barna bőrű Világszépe gyerektartásért perelte, ötven évvel ezelőtt még tönkretette volna, ma azonban csak azt bizonyította, ha egyáltalán szükség volt bizonyítékra - és manapság nagy a keletje az efféle „bizonyítékoknak" -, hogy sok mindenre képes, ami a West End társasági köreiben inkább csodálatot kelt. Mark Sandersonról pedig sokat írtak.
Ami azonban a titkos életét illeti, az egy szóban összefoglalható - unatkozott. Mark Sanderson rettenetesen unta az egészet. Valahai jelmondata - „Ha Mark akar valamit, Mark megszerzi" - megkeseredett a szájában. Harminckilenc éves volt, a Brando-féle mogorva módon még jóképű is, remek kondícióban, csak éppen magányos volt. Tudta, hogy nem száz, hanem csupán egy nőre volna szüksége, aki gyereket szül neki, és egy vidéki házra, amit otthonnak nevezhetne. Azt is tudta, hogy valószínűleg nem fog ilyen nőt találni, mert nagyon is körülírta magában, hogy milyet szeretne, és egy egész évtized alatt nem lelt még hasonlóra sem. Mint a legtöbb gazdag szoknyavadászt, őt is csak olyan asszony hatotta volna meg, aki egyáltalán nem hatódik meg tőle, legalábbis a nyilvános énjétől, a gazdag, nagy hatalmú, híres embertől. A legtöbb gazdag szoknyavadásszal ellentétben még rendelkezett is annyi önismerettel, hogy ezt, ha csak magában is, de beismerje. Ha ugyanis a nyilvánosság előtt ismeri be, a divatos társaság halálra neveti magát.
Tehát biztos volt benne, hogy ilyen nővel nem fog találkozni, aztán nyár elején egyszer csak találkozott vele. Egy jótékonysági estélyen vett részt, olyanfajta összejövetelen, amelyen mindenki álmosra unja magát, s ami a bevételből megmarad, épp hogy elég egy bögre tejre a bangladesi éhezőknek. Az asszony a terem túlsó felében állt, egy kurta, kövér kis emberrel beszélgetett, akinek kompenzálásképpen hatalmas szivar lógott a szájában. Halvány mosollyal az arcán figyelt, amiből nem lehetett megállapítani, szórakoztatja-e az adoma vagy a kurta ember bohóckodása, aki mindenáron bele akarta dugni a fejét a dekoltázsába.
Sanderson odaballagott, és bemutattatta magát a kurta filmproducerrel, akivel épphogy biccentő viszonyban volt. A nőt Angéla Summersnek hívták, s a keze hűvös volt és hosszúkás, a körme hibátlan. A másik kezén, amelyben mintha gin-tonikos poharat tartott volna, de kiderült, hogy csupán tonik van benne, a középső ujján vékony aranygyűrűt viselt. Sandersont ez nem izgatta; a férjes asszonyokat éppolyan könnyű megkapni, mint a többit. Kiszorította a producert, és félrevonta az asszonyt, hogy nyugodtan beszélgethessenek. A külseje hatott rá, ami szokatlan volt, és fel is izgatta, ami viszont egyáltalán nem volt szokatlan.
Mrs. Summers magas volt, egyenes tartású, az arca nyugodt és vonzó, ha nem is divatszép. Az alakja pedig éppenséggel nem számított divatosnak a deszkakedvelő nyolcvanas években - a melle nagy volt, a dereka keskeny, a csípője széles, a lába hosszú. Csillogó, barnásvörös haja fel volt tűzve a tarkójára - inkább egészséges, mint költséges frizurának tűnt. Egyszerű fehér ruhát viselt, ami kiemelte aranybarnára sült bőrét, ékszert, semmit; festéknek is csak a szeme körül volt valami nyoma - már ez is messze föléje emelte a teremben lévő többi társasági hölgynek. Sanderson harmincra tartotta, később kiderült, hogy harminckét éves.
Feltételezte, hogy barnaságát áprilisba nyúló téli sítúrán vagy holmi tavaszi Karib-tengeri hajóúton szerezte, s ez azt jelentette volna, hogy neki vagy a férjének van annyi pénze, hogy az ilyesmit megengedhessék maguknak, és ennyiben nem is különbözött volna a teremben ácsorgó többi nőtől. Csakhogy tévedett. Később megtudta, hogy a spanyol tengerparton élnek, egy kis faházban, a férje madarakról ír könyveket, ebből a kevésből és az ő angoltanításának a díjából tartják fönn magukat.
Sanderson először azt hitte, a sötét haj és szem, a tartás és a bőrszín spanyol származásra utal, de kiderült, hogy az asszony éppannyira angol, mint ő. Elmondta, hogy Közép-Angliában lakó szüleit jött meglátogatni, és egy volt iskolatársnője javasolta, hogy mielőtt hazaindul, töltsön egy hetet Londonban. Jól lehetett beszélgetni vele. Nem hízelgett Sandersonnak, nem kacarászott vég nélkül, ha valami vicceset mondott.
- Mi a véleménye a West End-i társaságról? - kérdezte Sanderson, miközben a fal mellett állva figyelték a vendégsereget.
- Attól tartok, nem az, amit várna - felelte homlokát ráncolva az asszony.
- Kész majomcsorda - morogta Sanderson. Az asszony felvonta a szemöldökét.
- Én azt hittem, Mark Sanderson a társaság egyik oszlopa - ugratta szelíden, de határozottan.
- Spanyolországba is eljut a hírünk?
- A Daily Expresst mindenesetre a Costa Blancán is meg lehet vásárolni - felelte komoly arccal az asszony.
- Benne Mark Sanderson viselt dolgaival?
- Többek közt - mondta csendesen Mrs. Summers.
- És? Meg van hatva?
- Meg kellene hogy legyek?
- Nem.
- Akkor nem vagyok. Sanderson megkönnyebbült.
- Örülök neki - mondta. - Elárulná, hogy miért? Az asszony gondolkozott egy darabig.
- Felszínes az egész, azt hiszem.
- Én is?
Sanderson lenézett az egyszerű fehér anyag alatt hullámzó keblekre.
- Nem tudom - felelte elgondolkozva Mrs. Summers. -Gyanítom, hogy ha módja nyílna rá, egészen kedves ember lenne.
A válasz meglepte Sandersont.
- Szerintem, téved - vetette oda, de az asszony csak mosolygott rajta, akár egy csökönyös gyereken.
Hamarosan odajöttek érte a barátai, körülrajongták Sandersont, majd távozni készültek. Úton a hall felé suttogva megkérdezte, elvihetné-e másnap este vacsorázni. Évek óta nem tett ilyen ajánlatot senkinek. Az asszony nem viccelődött azon, hogy milyen veszélyekkel járna, ha a társaságában látnák. Úgy látszik, eleve feltételezte, hogy olyan helyre vinné, ahol nincsenek fényképészek. Elgondolkodott a kérdésen, és azt mondta:
- Szívesen.
Sanderson egész éjjel rá gondolt, és ügyet sem vetett arra a csontos, reménykedő manökenre, akit hajnaltájt az Annabelben csípett fel. Ébren hevert, a mennyezetet bámulta, és maga mellé képzelte a párnára azt a csillogó, vörösesbarna hajat s a keze alá azt a bársonyos, aranybarna bőrt. Lefogadta volna, hogy az asszony nyugodtan és békésen alszik, ahogy minden mást is csinál. Átnyúlt a sötétben, hogy megsimogassa a manöken mellét, de csak egy diétázástól összeaszott dudort talált, mire a lány tettetett kéjjel nyöszörögni kezdett. Sanderson kiment a konyhába, kávét főzött, és azt iszogatta a sötét nappaliban. Még akkor is ott ült, a park fáit bámulva az ablakon át, amikor messze, a wansteadi mocsár fölött felkelt a nap.
Egy hét rövid idő ahhoz, hogy viszonyt szüljön, de arra elég, hogy megváltoztasson egy életet vagy akár kettőt, hármat. Másnap este Sanderson felszólt érte, és az asszony lejött a kocsijához. A haját feltornyozva viselte, fehér, sonkaujjú, csipkés mandzsettájú blúz, széles öv és fekete maxiszoknya volt rajta. Ruházatának századfordulói levegője felizgatta Sandersont, mivel éles ellentétben állt éjszakai képzelgésével.
Az asszony egyszerűen, de értelmesen társalgott, és tudott hallgatni is, amikor Sanderson az üzletről beszélt, amit egyébként ritkán tett nők társaságában. Ahogy az este előrehaladt, egyre inkább rájött, hogy nem pusztán vonzódást vagy kéjvágyat érez. Csodálta az asszonyt. Belső békéje, derűje és kiegyensúlyozottsága pihentette és megnyugtatta.
Azon kapta magát, hogy egyre többet és egyre szabadabban beszél olyasmikről, amikről nem szokott - pénzügyeiről, arról, hogy mennyire unja az engedékeny társadalmat, amelyet megvet, de egyben ki is használ. Az asszony minderről szemlátomást keveset tudott, viszont megértette - ami sokkal fontosabb egy nőben, mint a tudás. Még akkor is a sarokasztalnál beszélgettek meghitten, amikor jóval éjfél után az étterem zárni akart. Az asszony a lehető legkedvesebben utasította vissza a meghívását, hogy menjenek fel a lakására egy utolsó pohár italra. Ez sem történt meg vele évek óta.
Hét közepére Sanderson leszögezhette magában, hogy olyan szerelmes, akár egy tizenhét éves kamasz. Megkérdezte az asszonytól, mi a kedvenc parfümje. Mrs. Summers közölte, hogy a Miss Dior, és néha, a repülőgépen megenged magának egy nagyon kicsi üveg vámmenteset. Sanderson elküldte valamelyik fullajtárját a Bond Streetre, és aznap este megajándékozta a Londonban kapható legnagyobb üveggel. Az asszony leplezetlen örömmel fogadta, de azonnal tiltakozni kezdett az üveg nagysága miatt.
- Ez már túlzás - mondta. Sanderson zavarba jött.
- Valami különlegeset akartam adni magának - felelte.
- Egy vagyonba kerülhetett - rótta meg az asszony.
- Megengedhetem magamnak, ha nem tudná.
- Az lehet, és igazán csodálatos is, nagyon örülök neki, de nem szabad ilyesmiket vásárolnia. Ez már túlzás - jelentette ki ellentmondást nem tűrően.
Sanderson telefonált a Worcestershire-i kúriába, hogy hétvégére fűtsék be az úszómedencét. Szombaton leautóztak, és úsztak egyet, a hideg májusi szél ellenére, ami arra kényszeríttette Sandersont, hogy háromfelől állítsa fel a mozgatható üvegfalakat. Az asszony egyrészes frottír fürdőruhában lépett ki az öltözőszobából, és Sandersonnak elakadt a lélegzete. Nagyszerű nő, gondolta. Minden tekintetben nagyszerű.
Utoljára az előtt való este találkoztak, hogy vissza kellett repülnie Spanyolországba. A Rollsot leparkolták egy mellékutcában, egysaroknyira attól a háztól, ahol az asszony lakott, és a kocsi félhomályában sokáig csókolóztak, de amikor Sanderson be akart nyúlni a ruhája alá, az asszony szelíden, de határozottan lefejtette a kezét, és visszatolta az ölébe.
Sanderson arra kérte, hagyja ott a férjét, váljon el tőle, és legyen az ő felesége. Mivel az ajánlatot szemlátomást komolynak szánta, az asszony is komolyan vette, és megrázta a fejét.
- Nem tehetem - felelte.
- Szeretlek. Teljesen és örökre beléd szerettem. Bármit megtennék érted.
Az asszony a sötét utcát nézte a szélvédőn át.
- Igen, elhiszem, Mark. Nem lett volna szabad ilyen messzire mennünk. Rá kellett volna jönnöm már előbb, hogy megszakítom veled a kapcsolatot.
- Szeretsz? Legalább egy kicsit?
- Még nem tudom. Korai. Engem nem lehet siettetni.
- De tudnál szeretni? Most vagy bármikor? Asszonyi tapintatával megint csak teljesen komolyan vette a kérdést.
- Azt hiszem, igen. Vagy inkább: tudtalak volna szeretni. Egyáltalán nem olyan vagy, amilyennek beállítod magad ezzel az örökös hírveréssel. A cinizmusod alatt igenis sebezhető vagy, és ez olyan kedves.
- Akkor hagyd ott a férjedet, és gyere hozzám.
- Nem tehetem. Archie felesége vagyok, nem hagyhatom el.
Sanderson dühödt haragot érzett az arctalan spanyolországi férfi iránt, aki az útjában állt.
- Mije van neki, amit én nem ajánlhatok föl? Az asszony szomorúan elmosolyodott.
- Ó semmije. Tulajdonképpen gyenge és szürke emberke.
- Akkor miért nem hagyod ott?
- Mert szüksége van rám - felelte egyszerűen az asszony.
- Nekem is szükségem van rád. Az asszony megrázta a fejét.
- Az nem ugyanaz. Akarsz, persze, de megleszel nélkülem is. Ő azonban elveszne nélkülem. Gyenge.
- Nemcsak arról van szó, hogy akarlak, Angéla. Jobban szeretlek, mint bármi mást. Csodállak és kívánlak.
- Nem értesz - mondta kisvártatva az asszony. - A nők imádják, ha szeretik, csodálják és kívánják őket, de a leginkább arra van szükségük, hogy valakinek szüksége legyen rájuk. És Archie-nak éppúgy szüksége van rám, mint a levegőre, amit beszív.
Sanderson elnyomta a Sobranieját a hamutartóban.
- Szóval, vele maradsz. „míg a halál el nem választ" -sziszegte.
A nő nem fogta fel a gúnyt, bólintott, és szembefordult a férfival.
- Igen. Míg a halál el nem választ bennünket. Sajnálom, Mark, de én ilyen vagyok. Máskor és máshol, s ha nem volnék Archie-hoz kötve, talán másként alakult volna. De Archie a férjem, és ezen nem lehet változtatni.
Másnap elutazott. Sanderson kivitette sofőrjével a repülőtérre a valenciai géphez.
A szerelem, a szükség, a vágy és a kéj közt sokszor árnyalatnyi csupán a különbség, és bármelyik mániájává válhat az embernek. Mark Sandersont mind a négy egyformán és egyre jobban nyomasztotta, hogy a május júniusba fordult. Eddig nem ismert lehetetlent, s mint a hatalommal rendelkező emberek legtöbbje, egy évtized alatt erkölcsi nyomorék lett belőle. Agyában logikus és pontosan kimért lépcsőfokok kötötték össze az elhatározást, a tervezést és a végrehajtást. A lépcsősor tetejére természetszerűleg a trófea került: a siker. Június elején elhatározta, hogy megszerzi magának Angéla Summerst, s miközben a tervezéssel foglalkozott, folyton az az imádságoskönyvből való félmondat járt a fejében. Míg a halál el nem választ. Ha Angéla más, ha elbűvöli a gazdagság, a luxus, a hatalom, a társadalmi pozíció, akkor nem lett volna semmi probléma. Éppenséggel elkápráztathatta volna a gazdagsága; éppenséggel lehetett volna silányabb teremtés is, és akkor nem szeret bele. Ördögi kör ez, amely előbb-utóbb az őrületbe torkoll. Csak egy módon lehet kitörni belőle.
Michael Johnson néven kibérelt egy kis lakást: telefonon lépett kapcsolatba az ügynökséggel, és postán küldte el az első kéthavi lakbért. Kora reggel érkezik Londonba, mondta, ezért kéri, hogy a kulcsot tegyék a lábtörlő alá.
A lakást használva bázisként, felhívott egy londoni nyomozóügynökséget, amely a törvényesség keretein belül sok mindenre hajlandó volt, és közölte velük, hogy mi a kívánsága. Amikor kiderült, hogy az ügyfél névtelen óhajt maradni, az iroda előleget kért. Sanderson küldött nekik ötszáz fontot egy kézbesítőcég révén.
Egy hét múlva levél érkezett Mr.Johnson címére: értesítették, hogy a feladatot végrehajtották, s a költségeket újabb kétszázötven fonttal kiegyenlítheti, Sanderson postázta az összeget, és három nap múlva megkapta a dossziét. Többé-kevésbé átfogó életrajzot tartalmazott - ezt épp csak átfutotta -, egy fényképet egy könyv borítójáról, amely a földközi-tengeri madárvilággal foglalkozott, és amelyből mindössze néhány tucat példány kelt el, amikor hosszú évekkel ezelőtt megjelent, és néhány teleobjektívvel készített fotót. A fotók alacsony, csapott vállú, fogkefebajszú, állatlan férfit ábrázoltak. Archibald Clarence Summers őrnagy - „Mert a rangjáról le nem mondott volna", vicsorgott magában Sanderson -, expatriált brit katonatiszt, egy kis villában lakik fél mérföldre a tengerparttól, Alicante tartomány egyik isten háta mögötti falujában, félúton Alicante és Valencia között. Több felvétel készült a villáról is. Az ügynökség rövid beszámolót mellékelt a villa napirendjéről, a reggeli kávékról a csöpp verandán, a feleség délelőtti távozásairól a kastélyba, ahol a grófnő három gyerekét tanítja angolra, rendszeres délutáni napozásáról és arról, hogy három és négy között mindig úszik egyet a parti vízben, miközben az őrnagy a Costa Blanca madárközösségéről készített jegyzeteivel bíbelődik.
A következő fázist azzal kezdte, hogy közölte a hivatali személyzetével: további értesítésig otthon tartózkodik, de naponta telefonkapcsolatba fog lépni velük. Azután elváltoztatta a külsejét.
Ebben nagy segítségére volt egy kis fodrász, aki a Homokos Hírmondóban ajánlotta szolgálatait az érdeklődőknek. „Bikás" kefefrizurává változtatta Sanderson hosszú haját, és természettől gesztenyebarna színét kiszőkítette. A művelet egy óráig tartott, de eredménye néhány hétig megmarad, biztosította dorombolva a kis fodrász.
Ettől kezdve Sanderson, ha hazament, egyenesen a ház föld alatti parkolójába hajtott, s onnan jutott fel közvetlen lifttel a tetőteraszházba, hogy megkerülje a portást. Felhívta egyik újságíró ismerősét, és elkérte tőle az egyik legnagyobb, nyilvános londoni archívum címét, amely modern dolgokra specializálódott. Az archívum bőséges kézikönyv- és újságkivágás-anyaggal rendelkezett. Három nap múlva kezében volt a Michael Johnson névre kiállított olvasójegy.
A „Zsoldosok" címszóval kezdte. A katalógusdoboz olyan alcímeket tartalmazott, mint: „Mike Hoare", „Robert Denard", „John Peters", „Jacques Schramme". Külön tárgymutatók jelezték Katangát, Kongót, Jement, Nigéria-Biafrát, Rhodesiát és Angolát. Mindenen átrágta magát, újsághíreken, folyóiratcikkeken, kommentárokon, recenziókon, interjúkon. Ha könyvről talált katalóguscédulát, átment az általános részlegbe, kikölcsönözte és elolvasta. Anthony Mockler: A zsoldosok története; Miké Hoare: Kongói zsoldos; A tüzérö című dokumentumkönyv, amely kizárólag Angolával foglalkozik - ilyesmiket olvasott.
Egy hét után ebből az információözönből kikristályosodott egy név. Tulajdonosa három hadjáratban is részt vett, s még a leghírhedtebb szerzők is óvatos tisztelettel emlegették. Interjút sohasem adott, fénykép sem készült róla. De angol volt. Sanderson abból a feltételezésből indult ki, hogy valahol Londonban kell laknia.
Évekkel ezelőtt, amikor átvett egy értékes részvényekkel rendelkező ingatlancéget, egyúttal szert tett egy sor, a céghez tartozó kisebb vállalatra is, többek közt egy szivarkereskedésre, egy filmelőhívó laborra és egy irodalmi ügynökségre. Akkoriban annyit sem törődött velük, hogy megszabaduljon tőlük. Most ez az irodalmi ügynökség kutatta fel neki az archívumban olvasott memoárkötet egyik szerzőjének a címét. A könyv kiadója nem gyanakodott semmire, és megadta a címet, amelyre annak idején a szűkös kis honoráriumot küldték.
Amikor az ingatlancsászár meglátogatta a zsoldos írót azzal az ürüggyel, hogy a könyve eredeti kiadójának az alkalmazottja, megkeseredett, iszákos, lezüllött embert talált, akit már csak az emlékei éltettek. Az egykori zsoldos azt remélte, hogy a látogatás új kiadást és új honoráriumot jelent. és nagyon kiábrándult, amikor megtudta, hogy nem ez a helyzet. De a kilátásba nevezett összeg hallatára felélénkült.
Sanderson, aki Mr. Johnsonként mutatkozott be, elmondta: a kiadó értesülései szerint valamelyik kollégája meg akarja írni a maga történetét. Ők természetesen nem szeretnék, ha más cég szerezné meg a kiadási jogot. Az egyetlen probléma, hogy nem tudják elérni a szóban forgó embert.
Az egykori zsoldos a név hallatán fölmordult.
- Nafene, hát végre ő is kinyitja a száját? Nem hittem volna.
De csak a hatodik nagy pohár whisky és a köteg bankjegy átadása után tanúsított némi szolgálatkészséget. Firkantott valamit egy darab papírra, és odalökte Sandersonnak.
- Ha a városban van az a rohadék, mindig itt szokott inni - mondta.
Sanderson még aznap este megkereste a helyet: csendes kis klub volt az Earl's Court mögött. Második este feltűnt a zsoldos is. Sandersonnak nem volt róla fényképe, de az egyik zsoldosmemoárban használható leírást olvasott; stimmelt az állán húzódó forradás és a keresztnév is, amelyen a csapos szólította. Magas, széles vállú, szemre kitűnő formában lévő férfi volt. A bártükörben Sanderson láthatta rosszkedvű szemét és mogorva száját a pint sör fölött. Követte a klubtól körülbelül négyszáz méterre eső otthonáig.
Tíz perc múlva, miután megfigyelte, melyik ablak világosodik ki a bérházban, bekopogtatott hozzá, és a zsoldos trikóban, fekete nadrágban nyitott ajtót. Sanderson észrevette, hogy mielőtt ajtót nyitott volna, az előszobában eloltotta a lámpát. Ő sötétben maradt, de a látogatót megvilágította a folyosóvillany.
- Mr. Hughes? - kérdezte Sanderson.
A férfi felvonta a szemöldökét:
- Ki akarja tudni?
- Johnson a nevem, Michael Johnson - felelte Sanderson.
- Lássam az igazolványát - vetette oda Hughes.
- Nem zsaru vagyok - mondta Sanderson. – Magánember. Bemehetek?
- Ki árulta el, hogy itt talál? - folytatta Hughes, ügyet sem vetve a kérdésre.
Sanderson megadta informátora nevét.
- Nem mintha huszonnégy óra múlva emlékezne rá -tette hozzá. - Olyan részeg, hogy a saját nevét is elfelejtette.
Halvány mosoly jelent meg Hughes szája sarkában, de nem sok jókedv bujkált benne.
- Stimmel - mondta -, ezt az egyet elhiszem. - Intett a fejével. Sanderson elhúzott mellette, és megindult a nappali felé. Kevés bútor volt benne, az is ütött-kopott, akárcsak ennek a londoni negyednek a legtöbb bérlakásában. A szoba közepén asztal állt. Hughes oda mutatott, hogy üljön le. Sanderson leült, Hughes pedig vele szemben foglalt helyet.
- Mit akar?
- Munkát szeretnék magára bízni. Szerződést ajánlok. Azt hiszem, likvidálásnak hívják az ilyesmit.
Hughes kifejezéstelen arccal bámult rá.
- Szereti a zenét? - kérdezte végül. Sanderson meglepődve bólintott.
- Akkor hallgassunk valamit - mondta Hughes. Felállt, odament a sarokágy melletti asztalhoz, és bekapcsolta a táskarádióját. Megigazította az ágyon a párnát, majd visszafordult, és Sanderson egy Colt 45-ös automata pisztollyal nézett farkasszemet. Nagyot nyelt, és mélyet lélegzett. Hughes teljes hangerőre csavarta a rádiót, és benyúlt az éjjeliszekrénybe, de a szemét nem vette le Sandersonról. Jegyzettömböt, ceruzát vett elő, és visszament az asztalhoz. Egyik kezében a pisztolyt tartotta, a másikkal egyetlen szót firkantott a tömbre: „Vetkőzzön!"
Sandersonnak felkavarodott a gyomra. Hallott már az efféle emberek hírhedt kegyetlenségéről. Hughes intett a pisztollyal, hogy menjen arrébb az asztaltól. Sanderson engedelmeskedett. Ledobta a zakóját, nyakkendőjét és ingét a padlóra. Mellényt nem viselt. A pisztolycső lejjebb mutatott; Sanderson lehúzta a sliccét, és lerúgta a nadrágját is. Hughes kifejezéstelen arccal figyelt.
- Rendben van, felöltözhet - mondta végül. A pisztoly csövét most már a padlóra irányítva odament a rádióhoz, és lehalkította. Aztán visszatért az.asztalhoz.
- Dobja ide a zakót - mondta. Sanderson felvette a nadrágját és az ingét, és az asztalra terítette a zakót. Hughes végigtapogatta.
- Vegye föl - mondta.  Sanderson engedelmeskedett, majd leült, mert kissé remegtek a lábai. Hughes is leült vele szemközt, az automatát a keze ügyébe helyezte, és rágyújtott egy francia cigarettára.
- Mire volt ez jó? - kérdezte Sanderson. - Azt hitte, fegyver van nálam?
Hughes lassan megrázta a fejét.
- Láttam, hogy nincs - mondta. - De ha magnót találok, a zsinórját a micsodájára tekertem volna, és a felvételt elküldtem volna a munkaadójának.
- Értem - mondta Sanderson. - Nincs se fegyverem, se magnóm, se munkaadóm. Inkább én adok munkát másoknak. Komoly szándékkal jöttem. El akarok végeztetni egy munkát, és hajlandó vagyok jól megfizetni érte. Azonkívül diszkrét vagyok. A saját érdekem is ezt diktálja.
- Ez nekem nem elég - mondja Hughes. - A pankhursti börtön tele van olyanokkal, akik mindenféle pasasokban megbíztak.
- Nem magára van szükségem -jegyezte meg nyugodtan Sanderson. Hughes megint felvonta a szemöldökét. - Senki olyat nem akarok, aki Angliában él vagy itt született. Én ugyanis itt élek. és ez bőven elég. Külföldi embert akarok, külföldi munkára. Csak egy nevet kérek. Hajlandó vagyok fizetni érte.
Belső zsebéből elővett ötven darab vadonatúj húszfontos bankjegyet, és az asztalra tette. Hughes rezzenéstelen arccal figyelte. Sanderson megfelezte a köteget, az egyik halmot Hughes elé tolta, a másikat gondosan kettétépte. Huszonöt darab fél bankjegyet visszadugott a zsebébe.
-Az első ötszázat azért kapja, hogy próbálkozzék -mondta -, a másodikat pedig azért, hogy sikerrel járjon. Ezen azt értem, hogy a „név" találkozzék velem, és vállalja a munkát. Ne aggódjon, egyszerű a feladat. A célpont nem valami híresség. Egy nagy nulla.
Hughes szemügyre vette az előtte heverő ötszáz fontot.
Nem vette fel.
- Éppenséggel tudok valakit - mondta. - Két éve együtt dolgoztunk. Nem tudom, hogy a szakmában van-e még. Utána kell néznem.
- Hívja fel - mondta Sanderson. Hughes a fejet rázta.
- Nem szeretem a nemzetközi vonalakat - mondta. - Rengeteget lehallgatnak. Főleg Európában, manapság. Át kell mennem, hogy beszéljek vele. Az plusz kétszáz font.
- Rendben - vágta rá Sanderson. - Amint szállítja a nevet.
- Honnan tudjam, hogy nem ver át? - kérdezte Hughes.
- Nem tudhatja - felelte Sanderson. - De ha átverném, gondolom, utána járna. És arra igazán nincs szükségem. Hétszáz font nem ér meg ennyit.
- És honnan tudja, hogy én nem verem át?
- Nem tudom - ismételte Sanderson. - De előbb-utóbb akkor is találnék egy igazi profit. És vagyok olyan gazdag, hogy ne egy, hanem mindjárt két munkát bízzak rá. Nem szeretem, ha átvernek. Ez nálam elvi kérdés.
A két férfi tíz másodpercig egymásra meredt. Sanderson már-már azt hitte, túl messzire ment. Aztán Hughes elmosolyodott, most már szélesen és őszinte tisztelettel. Felmarkolta az ötszáz fontot és a kettétépett bankjegyeket.
- Megszerzem a nevet - mondta -, és megrendezem a találkozót. Ha találkoztak és megegyeztek, elküldi nekem a köteg másik felét és a kétszáz font költségtérítést. Poste restante, Earl's Court-i postahivatal, Hargreaves névre. Jól lezárt borítékban, sima és nem ajánlott levélben. Ha a találkozójuk után egy héttel kapom meg, értesítem a cimborámat, hogy maga egy szélhámos, és ő lefújja az akciót. Rendben?
Sanderson bólintott.
- Mikor kapom meg a nevet?
- Egy hét múlva. Hogyan lépjek kapcsolatba magával?
- Sehogy - felelte Sanderson. - Majd én jelentkezem. Hughes nem sértődött meg.
- Hívja fel a klubot, ahol ma voltam - mondta. - Este tízkor.
Sanderson egy hét múlva a megadott időpontban felhívta a klubot. A csapos vette fel a telefont, és hamarosan odajött Hughes.
- Van Párizsban a rue Miollinen egy kávéház, ahol olyan emberek jönnek össze, amilyet maga keres - mondta. -Legyen ott jövő hétfőn délben. Az illető fel fogja ismerni. Olvassa az aznapi Figarót úgy, hogy a fejléc a terem felé álljon. Johnsonnak fogja szólítani magát. A többi a maga dolga. Ha hétfőn délre nem ér oda, az illető megjelenik kedden és szerdán is. Többször nem. Készpénzt vigyen magával!
- Mennyit? - kérdezte Sanderson.
- Mondjuk ötezer fontot, hogy ne kerüljön kényelmetlen helyzetbe.
- Honnan tudjam, hogy nem akar egész egyszerűen kirabolni?
- Nem tudhatja - felelte a hang -, de az illető sem fogja tudni, nem tartózkodik-e a bárban a testőre, mondjuk. -Kattanás. A vonal megsüketült.
A következő hétfőn még mindig a Figaro utolsó oldalát olvasta a rue Miollinen álló kávéházban, háttal a falnak, amikor tizenkettő után öt perccel elhúzták a vele szemben lévő széket, és egy férfi helyet foglalt az asztalánál. Egyike volt azoknak, akik már legalább egy órája a teremben tartózkodtak.
- Monsieur Johnson?
Leeresztette az újságot, összehajtogatta és letette. A férfi magas volt és sovány: fekete hajú, fekete szemű, széles állkapcsú korzikai. Félóra hosszat beszélgettek. A korzikai közölte, hogy a neve Calvi, holott valójában a szülővárosát hívták így. Húsz perc után Sanderson odatolt eléje két fotót. Az egyiken egy ember arca látszott, a hátuljára ezt írták: Archie Summers őrnagy, San Crispin-villa, Pálya Caldera, Ondara, Alicante. A másik egy kis fehérre meszelt, kanárisárga zsalus villát ábrázolt. A korzikai lassan bólintott.
- Délután három és négy között kell végrehajtani -jelentette ki Sanderson. A korzikai bólintott.
- Semmi probléma.
További tíz percig beszélgettek a dolog pénzügyi oldaláról, és Sanderson átnyújtott öt, egyenként ötszáz fontot tartalmazó bankjegyköteget. A külföldi munka általában drágább, magyarázta a korzikai, azonkívül a spanyol rendőrség rendkívül barátságtalan tud lenni bizonyos turistákkal. Végül Sanderson felállt, hogy távozzék.
- Meddig kell várnom? - kérdezte. A korzikai felnézett, és vállat vont.
- Egy hét, kettő, esetleg három.
- Amint végzett, azonnal értesítsen.
- Hogyan lépjek kapcsolatba magával? - kérdezte az orgyilkos. Az angol lejegyzett egy számot egy darab papírra.
- Egy hét múlva és attól kezdve három héten át mindennap reggel fél nyolc és nyolc között felhívhat ezen a londoni számon. Ne próbálja kinyomozni, és ne valljon kudarcot.
A korzikai halványan elmosolyodott.
- Nem vallok kudarcot, mert szükségem van a pénz másik felére is.
- Még valami - mondta a kliens -, nem akarok nyomot, semmit, ami hozzám vezethetne. Helyi jellegű betöréses rablásnak kell beállítani, ami rosszul sült el.
A korzikai még mindig mosolygott.
- Magának a jó híre forog kockán, Monsieur Johnson. Nekem az életem vagy legalábbis harminc évem a toledói fegyenctelepen. Nem hagyok nyomot, ne féljen. Profi munkát végzek.
Amikor az angol elment, Calvi is otthagyta a kávéházat, ellenőrizte, nem követik-e, és két órát töltött egy másik, belvárosi kávéház teraszán: gondolatokba merülve üldögélt a kora júliusi napsütésben, és a feladatán töprengett. Maga a végrehajtás nem jelentett problémát: egyszerűen le kell lőni egy gyanútlan polgárt. A gondot az okozta, hogyan csempéssze be a fegyvert Spanyolországba. Vihetne a párizs-barcelonai vonaton, kockáztatva a vámvizsgálatot, csakhogy ha lebukna, nem a francia, hanem a spanyol rendőrség venné kezelésbe, amely igen konzervatív szemmel néz a profi orgyilkosokra. Repülőgépről szó sem lehet - a nemzetközi terrorizmusnak hála, az Orlyból induló összes járatot szigorúan ellenőrzik és átkutatják. Voltak kapcsolatai Spanyolországban még a régi OAS-időkből, férfiak, akik inkább választották az Alicante és Valencia közti tengerpartot, mint a hazatéréssel járó kockázatot. Bármelyiktől kérhetne kölcsön fegyvert, de mégis úgy döntött, hogy elkerüli őket. Aki száműzetésben lustálkodik, annak hamar eljár a szája.
Végül a korzikai felállt, fizetett, és elment vásárolni. Félórát töltött a spanyol turistairoda információs ablakánál és tíz percet az Ibériai légitársaság hivatalában. A vásárlást egy könyvesboltban, majd egy papír- és írószerboltban fejezte be, és hazament kertvárosi otthonába.
Este felhívta a Metropolt, a legjobb valenciai szállodát, és lefoglalt két egyágyas szobát két héttel későbbre és egyetlen éjszakára, az egyiket Calvi névre, a másikat arra, amely az útlevélben állt. A telefonban Calviként mutatkozott be, és megígérte, hogy írásban is meg fogja erősíteni a szobafoglalásokat. Ezután retúrjegyet rendelt arra a párizs-valenciai repülőgépre, amely aznap este fog megérkezni, amelyikre a szobákat foglalta, és másnap indul vissza Párizsba.
Miközben a valenciai hívásra várt, már meg is írta a szobafoglalásokat megerősítő levelet. Rövid, lényegre törő levél volt. Megerősítette a szobafoglalásokat, és közölte, hogy mivel Valenciába való megérkezéséig állandóan úton lesz, előreküldet magának a Metropol Szállodába egy Spanyolország történetével foglalkozó könyvet, s arra kéri a szállodát, őrizze meg, amíg át nem veszi.
Calvi úgy okoskodott, hogy ha a könyvet netán felbontanák, a recepciós arckifejezése elárulja, hogy baj van, amikor át akarja venni, és lesz elég ideje a menekülésre. Bár ha elkapják, azt is mondhatja, hogy ő ártatlan az egészben, a barátjának tett szívességet, aki nem tudott eljönni, és nem is sejtette, hogy valami nincs rendben a csomag körül.
Bal kézzel, Calvi néven aláírta a levelet, leragasztotta, és kezelésbe vette a könyvet, amit aznap délután vásárolt. A drága és nehéz kötet valóban Spanyolország történetével foglalkozott, finom papírra nyomták, s a rengeteg fénykép csak még jobban megnövelte a súlyát.
Az első és a hátsó kötéstáblát hátrahajtogatta, és gumiszalaggal összefogta. A négyszáz belső oldalt egyetlen tömör blokként satukkal az asztal széléhez szorította.
Ezen a papírblokkon látott munkához a szintén délután szerzett vékony, borotvaéles orvosi szikével. Egy órán át dolgozott, míg a lapszélektől mindenütt négy centivel beljebb ki nem alakított egy tizennyolc centi hosszú, tizenhat centi széles, hét centi mély üreget. Az üreg belsejét vastagon bekente finom minőségű ragasztóval, és elszívott két cigarettát, miközben várta, hogy a ragasztó megszilárduljon. Amikor megkötött, a négyszáz oldalt senki sem tudta volna szétválasztani.
Az üregbe, a hetvenöt deka papír helyébe - lemérte a konyhai mérlegen - pontosan formára vágott habszivacs párna került. Szétszedte a karcsú, 9 milliméteres browning automatát, amelyet két hónappal ezelőtt, belgiumi útja során szerzett be. Amikor használat után az Albert-csatornába dobta előző fegyverét, a 38-as coltot. Óvatos ember volt, sohasem használta kétszer ugyanazt a fegyvert. A browning csővégéből egy körülbelül másfél centiméternyi rész kiállt, erre lehetett ráerősiteni a hangtompítót.
Automata pisztolyon a hangtompító sohasem eredményez teljes zajtalanságot, hiába mesterkednek ezen a tévékrimik hangtechnikusai. Az.automata pisztolyoknak ugyanis, a revolverekkel ellentétben, nyitott a zárszerkezete. Amint a golyó kirepül a csőből, az automata szánja hátracsúszik, hogy kivesse az elhasznált hüvelyt, s a szán előresiklása közben a zártömb a töltényűrbe tolja a következő töltényt. Ezért nevezik automatának. De a másodpercek abban a törtrészében, amikor a zárszerkezet kinyílik, hogy kivesse a hüvelyt, a robbanás zajának a fele is kijut a nyíláson, így a cső végére szerelt hangtompító hatásfoka csupán ötvenszázalékos. Calvi jobb szeretett volna egy revolvert, amelynek lövés közben nem nyílik meg a zárszerkezete, de az üregbe csak lapos fegyver fért bele.
A hangtompító, amelyet a browning alkatrészei mellé helyezett, a leghosszabb darabja volt a kollekciónak: tizenöt centiméter. Calvi, szakértő lévén, tudta, hogy a tévében gyakran látható, parafa dugó nagyságú hangtompítók körülbelül annyit érnek, mint egy poroltó készülék, ha az Etnát rohamozzák meg vele.
A habszivacs párnán egymás mellé rakott öt alkatrész, köztük a hangtompítóval és a tárral, nem fért volna bele az üregbe, ezért a tárat belelökte a pisztoly agyába, hogy ezzel is helyet takarítson meg. Körülrajzolta az alkatrészek ágyát egy filctollal, fogott egy új szikét, és belevágott a habszivacsba. Éjfélre a pisztoly alkatrészei békésen feküdtek habszivacs ágyukban, a hosszú hangtompító függőlegesen, a könyv gerincével párhuzamosan, a cső, az agy és a zárszerkezet pedig vízszintesen, egymás alatt.
A kollekciót vékony habszivacs réteggel takarta le, az első és a hátsó borítótábla belső oldalát jól bekente ragasztóval, és becsukta a könyvet. Egyórai préselés után a padló és egy felfordított asztal között a könyv olyan szilárd blokkot képezett, hogy legföljebb késsel lehetett volna szétfeszegetni. Újra lemérte. Alig néhány grammal volt nehezebb, mint eredeti állapotában.
Végül egy nyitott szájú, erős műanyag zacskóba csúsztatta Spanyolország történetét, olyanba, amilyet kiadók használnak, nehogy a finom minőségű könyvek borítója bepiszkolódjék vagy megkarcolódjék. A zacskó száját láng fölött tüzesített késpengével összeolvasztotta. Ha a csomagot kinyitják, gondolta, az illető remélhetőleg megnyugodva szögezi le, hogy ártalmatlan könyvről van szó csupán.
Ezután vastag, puha kartonborítékba csúsztatta a könyvet, olyanba, amelyet csupán egy hajlítható fémkapocs zár le, s ha fel akarja nyitni az ember, nem kell mást tennie, mint átbújtatnia a kapcsot a boríték végébe fúrt lyukon. Egy játék nyomdakészlettel ragasztható címkét gyártott egy ismert könyvesbolt nevéből, és megcímezte: Monsieur Alfred Calvinak, Hotel Metropol, Calle de Jativa, Valencia, Espagne. Ugyanazzal a nyomdakészlettel feliratot készített, és rányomtatta a borítékra: LIBROS - IMPRESOS - LIVRES.
Másnap reggel a levelet a légi-, a csomagot vonatpostára adta - az utóbbi tíz nap múlva fog megérkezni rendeltetési helyére.
Az Ibéria Légitársaság Caravelle-je besiklott Campo de Manisesbe, és épp akkor ért földet, amikor a nap is leszállt. Változatlanul tombolt a hőség, s a harminc utas - többnyire a szokásos másfél havi vakációra érkező párizsi villatulajdonosok - morogva várta a késlekedő csomagokat.
Calvi kézipoggyásza egy közepes nagyságú bőröndből állt. A vámosok természetesen felnyittatták, és apróra megvizsgálták, s Calvi már kinn is volt a repülőtér épületéből. A repülőtér parkolójához ballagott, és örömmel látta, hogy nagy részét fák takarják el az épületektől. A kocsik sorokban vártak gazdájukra a fák alatt. Úgy döntött, hogy másnap reggel visszajön, és itt szerzi be a szükséges járművet. Beült egy taxiba, és a városba hajtatott.
A szálló recepciósa nagyon segítőkésznek bizonyult. Amikor a korzikai bemutatta útlevelét, a recepciósnak azonnal eszébe jutott a szobafoglalás és az Mr. Calvi névre küldött levél. Bement az irodába, és hamarosan a könyvcsomaggal tért vissza. A korzikai elmagyarázta, hogy a barátja sajnálatos módon nem tudott eljönni, ő azonban természetesen mindkettejük számláját kiegyenlíti másnap reggel, távozás előtt. Felmutatott egy Calvi aláírású meghatalmazást, amely feljogosította, hogy a távollévő könyvét átvegye. A recepciós épphogy belepillantott a levélbe, köszönetet mondott a korzikainak, amiért hajlandó mindkét számla kiegyenlítésére, és átadta a csomagot.
Szobájába érve Calvi ellenőrizte a vastag borítékot. Felbontották: a fémkapcson látszott, hogy felhajtották, átbújtatták a lyukon, majd visszadugták, és újra lehajtották. A ragasztócsepp, amelyet a két szára közé nyomott, nem volt ott. Belül a műanyag zacskóhoz azonban nem nyúltak, ezt ugyanis lehetetlenség lett volna úgy kinyitni, hogy közben ne tépjék el.
Calvi felnyitotta, tollkésével szétfeszítette a borítófedelet, és előszedte a pisztolyalkatrészeket. Összerakta a fegyvert, (felcsavarta a hangtompítót, és ellenőrizte a töltényeket a tárban. Megvolt mind - különleges töltények voltak, mivel a lőpor felét kiszedte belőlük, hogy a dörrenést alig hallható csattanásra redukálja. Egy 9 milliméteres golyó még fele lőporral is átfúrja az ember fejét tízlábnyi távolságból, és Calvi az ilyen akciókban sosem lőtt tíz lábnál messzebbről.
A pisztolyt bezárta a szekrénybe, zsebre vágta a kulcsot, és elszívott egy cigarettát az erkélyen, miközben a szálló előtti arénát nézte, és a következő napon töprengett. Kilenckor lement sötétszürke öltönyében (Párizs legdrágább szabója varrta), amely tökéletesen illett a régi és exkluzív hotel állott légköréhez. A Terrassa del Rialtóban megvacsorázott, és éjfélkor lefeküdt aludni. A portástól megtudta, hogy reggel nyolckor indul egy gép Madridba, és hatra kért ébresztést.
Másnap reggel hétkor kijelentkezett, és taxival a repülőtérre hajtatott. A bejáratnál állva megfigyelt egy tucat érkező autót, márkájukat, rendszámukat és a tulajdonos külsejét. Hét olyan autót jegyzett meg, amelyben nem ült utas, csak a szemlátomást üzleti ügyben elutazó tulajdonos. Az emeleti kilátóról szemmel kísérte a madridi géphez indulókat, és négy ismerős autótulajdonost fedezett fel köztük. A jegyzetpapírnak használt borítékra nézett, és megállapította, hogy négy autó között választhat: egy Simca, egy Mercedes, egy Jaguar és egy kis spanyol Seat (a Fiat 600-as helyi változata) között.
Miután a repülőgép felszállt, bement a férfivécébe, és öltönyét krémszínű farmerre, világoskék vászoningre és elöl cipzáras kék nejlonzubbonyra cserélte. A pisztolyt törülközőbe csavarva bedugta egy puha turistaszatyorba, amelyet a bőröndjéből vett elő. A bőröndöt beadta a poggyászmegőrzőbe, megerősítette a helyfoglalását az aznap esti párizsi járatra, és kiballagott a parkolóba.
A Seat mellett döntött, mivel az a legelterjedtebb kocsi Spanyolországban, és az ajtókilincse könnyű préda az autótolvajoknak. Két férfi hajtott be a parkolóba; amikor kiszálltak és elmentek, becserkészte a kis piros, bogárhátú kocsit. Zubbonyujjából fémcsövet húzott elő, rácsúsztatta a kilincsre, és lerántotta. A zár halk reccsenéssel engedett. Belülről felnyitotta a motorháztetőt, és a záróvezetéket a pozitív akkumulátorcsatlakozóról az indítómotorra kapcsolta. A motor egy gombnyomásra indult, és Calvi kihajtott a parkolóból a valenciai útra, az új, N332-es, tengerparti közlekedési főútvonalra.
Valencia és Ondara közt kilencvenkét kilométer a távolság, és Calvi nyugodtan, két óra alatt tette meg a Gandia és Olíva narancstermelő központokon át vezető utat. A tengerpart szinte füstölgött a tűző reggeli napon, a hosszú, aranysárga homokszalagot barna testek és fröcskölve csapkodó úszók tarkították. Szellő alig libbent, a tenger fölött, a látóhatáron ritkás ködfátyol ült.
Ondarában elhajtott a Hotel Palmera mellett, ahol, tudta, Raoul Salán tábornok, a hajdani OAS-vezér egykori titkára borong az emlékein. A városközpontban segítőkész polgárok megmutatták neki az utat a Playa Calderához, amely, magyarázták, két mérfölddel a város határán kívül található. Nem sokkal déli tizenkettő előtt hajtott be a többnyire külföldiek lakta villanegyedbe, és lassan araszolva kereste a rég megsemmisített fényképről ismert San Crispin-villát. A strandövezethez vezető út iránt veszélytelen volt érdeklődni, ha azonban magáról a villáról kérdezősködik, azt könnyen megjegyezhette volna valaki.
Nem sokkal egy óra előtt találta meg a sárga zsalus, fehér terrakottavillát, ellenőrizte a nevet a kapuoszlopba illesztett csempén, és kétszáz méterrel odébb leparkolt. Turistaszatyrát a vállára vetve, ráérősen visszaballagott, mint aki a strandra igyekszik, és szemügyre vette a hátsó bejáratot. Könnyű dolga lesz, szögezte le magában. A földútból, amely mellett a villa állt, keskeny gyalogösvény ágazott el a házsor mögötti narancsfák felé. A fák fedezékéből azt is látta, hogy a narancsliget vörös földjét csupán egy alacsony kerítés választja el a villa hátsó kertjétől és a verandától, és felfedezte az emberét is, amint a kertben járkált föl-alá egy öntözőkannával. A földszinti nappaliból franciaablak nyílt a hátsó kertre, és ki is volt tárva, ámbár a levegő alig moccant, a szoba nem sokat szellőzött. Megnézte az óráját - ideje ebédelni. Visszahajtott Ondarába.
Háromig a Calle Doctor Flemingen levő Bar Valenciában üldögélt, jókora tányér sült rákot evett, és két pohár könnyű, helyi fehérbort ivott hozzá. Azután fizetett és távozott.
Mire visszahajtott a strandhoz, az esőfelhők kisodródtak a szárazföld fölé, és az olajsima víz felől tompa mennydörgés hallatszott, ami július közepén nagyon szokatlan jelenség a Costa Blancán. A narancsligetbe vezető ösvény közelében parkolt le, övébe dugta a hangtompítóval felszerelt Browningot, a zubbony cipzárját felhúzta a nyakáig, és belépett a fák közé. Teljes volt a csend, amint kibukkant a liget túlsó oldalán és átmászott a kert alacsony kerítésén. A helybeliek kivétel nélkül sziesztáztak a hőségben. Esőcseppek koppantak a narancsleveleken; néhány jókora csepp a vállára hullott, miközben áthaladt a macskaköves kerti úton; amint a franciaablakhoz ért, végre eleredt a zápor, és dobolni kezdett a rózsaszín tetőcserepeken. Calvi örült: senki nem fog hallani egy hangot sem.
A nappalitól balra eső szobából írógépkattogást hallott. Előhúzta a pisztolyt, és a nappali közepén mozdulatlanná meredve kibiztosította. Aztán elindult a gyékénnyel fedett padlón a nyitott ajtajú dolgozószoba felé.
Archie Summers őrnagy sosem tudta meg, mi történt, és miért. Hirtelen egy férfit pillantott meg a dolgozószoba ajtajában, s félig felemelkedve a székről meg akarta kérdezni kit keres. Aztán észrevette, mi van a kezében, és eltátotta a száját. Két halk pukkanás, de a zajt elfojtotta az eső. Mindkét golyó a mellébe fúródott. A harmadikat kétlábnyi magasságból, függőlegesen lőtték a halántékába, de ezt mar nem érezte. A korzikai letérdelt a hulla mellé, hogy ellenőrizze a pulzusát. Majd görnyedt testtartásban megperdült, és a nappali kinyíló ajtaja felé fordult.
A két férfi, a gyilkos és a kliens másnap este találkozott a rue Miollin bárjában. Calvi aznap reggel telefonálta meg a hírt miután éjfélkor akadály nélkül visszarepült Valenciából, és Sanderson azonnal átment Párizsba. A kliens kissé idegesnek látszott, miközben átnyújtotta az ötezer font másik felét.
- Simán ment? - kérdezte újra. A korzikai mosolyogva bólintott.
- Simán. Az őrnagy százszázalékos hulla. Két golyó van a szívében és egy a fejében.
- Senki se látta meg? - kérdezte az angol. - Nincs tanú?
- Nincs. - A korzikai felállt, a mellényzsebébe dugta a bankjegyköteget. - De a végén megleptek. Zuhogott az eső, valaki bejött, és ott talált a halott mellett.
Az angol elborzadva meredt rá.
- Ki volt az?
- Egy nő.
- Magas, sötét hajú?
- Az. Szép tyúk volt.
Lenézett a kliens rémült arcába, és vállon veregette,
- Nyugalom, monsieur - mondta csitítólag -, elvégre profi vagyok. Őt is agyonlőttem.

Gy. Horváth László fordítása

Írországban nincsenek kígyók

McQueen bizalmatlanul méregette íróasztala mögül a munkára jelentkező fiatalembert. Soha nem fordult meg nála hasonló szerzet azelőtt. De jóindulatú ember volt, s ha valaki munkát akart, mert pénzre volt szüksége, és dolgozni sem rest, McQueen nem tagadta meg tőle a lehetőséget.
- Rohadt kemény egy meló ez, tudja, ugye? - Vaskos belfasti kiejtéssel beszélt.
- Igen, uram - felelte a fiatalember.
- Tudja, itt jön-megy a melós. Nem szokásunk kérdezősködni. Aki kíváncsi, könnyen megütheti a bokáját. Svarcban fog dolgozni. Tudja, mit jelent ez?
- Nem, Mr. McQueen.
- Hát azt, hogy szép pénzt leakaszthat, de nem kap róla papírt, zsebből fizetünk. Pedzi már?
McQueen arra célzott, hogy nincs levonás jövedelemadó és társadalombiztosítás címén. Hozzátehette volna azt is, hogy nincs balesetbiztosítás sem, és hogy a munkavédelmi előírásoknak egyszerűen fittyet hánynak. Egy dolog hajtotta őket csupán, a pénz, s McQueen a vállalkozó jogán alaposan lefölözte a hasznot. A munkát kereső fiatalember bólintott, hogy - úgymond - pedzi már a dolgot, bár valójában ez nem így volt. McQueen tűnődve nézte.
- Szóval utolsó éves orvostanhallgató a Royal Victorián? - A fiú ismét bólintott. - Most nyári szünet van?
Újabb bólintás. A fiatalember, számos diáktársához hasonlóan, ösztöndíja mellett dolgozni kényszerült, hogy elvégezhesse az egyetemet. McQueen ütött-kopott bangori irodájában egy bontási munkákra szerződő, kétes hírű vállalkozást tartott fenn. Tőkéje egy viharvert teherautóból és egy halom ócska kőtörő kalapácsból állt.
Büszke volt, arra hogy önerejéből jutott ennyire, és protestáns ír lévén őszintén hitt a fegyelmezett, kemény munka és a takarékosság erejében. Éppen ezért, ha valaki hajlandó volt megdolgozni a béréért, nála megtehette, akárhonnan szalajtották is az illetőt.
- Akkor rendben is volnánk - szólalt meg újra -, de azt ajánlom, hogy itt Bangorban keressen szállást. Belfastból folyton elkésne nekem, és csak éjszaka keveredne haza. Reggel héttől sötétedésig megy a munka. Órabérben fog dolgozni, nem lesz könnyű, de megfizetjük. Ha viszont eljár a szája a hatóságoknak, úgy kivágom innen, hogy a küszöböt nyalja a segge. Világos?
- Igen uram. Kérem szépen, hol és mikor kezdhetek?
- A teherautó a főpályaudvarnál szedi fel a munkásokat fél hétkor. Legyen ott hétfő reggel. A főnök Billie Cameron, a Bivaly. Szólok neki, hogy számítson magára.
- Igenis. Mr. McQueen. - A fiatalember menni készült.
- Még valami - szólt utána McQueen, ceruzáját egyensúlyozva tenyerén. - A neve?
- Harkishan Ram Lal - felelte a diák.
McQueen a ceruzát, majd az előtte heverő névsort mustrálta, míg végül a szeme megpihent a diákon.
- Nálunk Ram lesz a neve - mondta, és ezt vezette rá a listára is.
A diák nekivágott a júliusi verőfényben úszó Bangornak, az ír-sziget északi partján fekvő, Down megyei városnak.
Szombat estére sikerült is olcsó szálláshoz jutnia a város panziónegyedének szívében, a Railway View utcában. A szobát mocskosnak találta ugyan, de legalább közel volt a főpályaudvarhoz, ahonnan a teherautó kora reggel munkába indul velük. A maszatos ablak a töltésre nézett, ahol az állomás felé tartó belfasti vonatok elhaladtak.
Jó néhány helyre becsöngetett, amíg sikerült szobát találnia. Amikor meglátták, egyszeriben egyetlen kiadó szoba sem volt sehol, bár az ablakokban ott virítottak a szállást és reggelit hirdető cédulák. Igaz, így nyár derekán sok alkalmi munkás vetődött a városba. És az is igaz, hogy a katolikus Mrs. McGurknek tényleg volt még kiadó szobája.
A vasárnap azzal telt, hogy a diák áthozta főleg orvosi tankönyvekből álló holmiját Belfastból. Délután az ágyán hevert, és gondolatai szülőföldje, Pandzsáb napfényben fürdő barna hegyeinél kalandoztak. Még egy év, és diplomás orvos lesz, aztán egyévi szigorló gyakorlat után hazatér, hogy szembeszálljon a népét sújtó betegségekkel. Erről álmodozott. Úgy számolt, a nyáron elég pénzt gyűjthet, hogy befejezze tanulmányait, aztán pedig már önálló keresete lesz.
Hétfőn háromnegyed hatkor az óra csengése verte fel álmából. Hideg vízben megmosakodott, és néhány perccel hat után már kint is volt a pályaudvaron. Volt még egy kis ideje. Talált egy korán nyitó kávézót, és rendelt két csésze fekete teát. Ez egész napra szólt. A rozoga teherautó, amelyet az egyik munkás vezetett, negyed hétre ért az állomásra, ahol tucatnyi ember sorakozott köréje. Harkisham Ram Lal nem tudta, hogy odamenjen-e hozzájuk és bemutatkozzon, vagy várakozzon néhány lépéssel odébb. Várt.
Fél előtt öt perccel befutott a művezető, leparkolt egy mellékutcában, és hatalmas léptekkel odament a teherautóhoz. A McQueentől kapott névsorral a kezében végignézett a tucatnyi emberen, és jóváhagyólag bólintott. Az indiai közelebb lépett. A főnök rámeredt.
- Te vonal az a fekete fickó, akit McQueen felvett hozzánk? - förmedt a fiúra.
Ram Lal megtorpant.
- Harkishan Ram Lal vagyok - felelte. - Igen, én. Egyértelmű volt, hogy Billie Cameron honnan kapta a Bivaly nevet. Jó kétméteres, tagbaszakadt férfi volt, különösen hatalmas szegecselt, vasalt orrú csizmájában. Karjai mint egy-egy fatuskó nőttek ki óriási vállából, és a fejét vörösesszőke bozont koronázta. Fakó pillájú malacszeme fenyegetően meredt az apró, vézna indiaira. Nem is próbálta titkolni ellenszenvét. Köpött egyet.
- Na, nyomás fel arra a kurva tragacsra.
A munkahely felé vezető úton Cameron a sofőrülés mellett utazott, amelynek nem volt külön válaszfala a teherautó rakfelületétől. Itt kétoldalt helyezkedett el a tucatnyi munkás. Ram Lal a pad végébe, egy zömök, keménykötésű, fényes kék szemű férfi mellé ült le, akit Tommy Burnsnek hívtak. Barátságosnak látszott.
- Honnét jössz? - Hangja őszinte kíváncsiságról árulkodott.
- Indiából - felelte Ram Lal -, Pandzsábból.
- A meg mi? - tátotta el száját Tommy Burns. Ram Lal elmosolyodott.
- Pandzsáb India egyik állama. Burns emésztette ezt egy darabig.
- Aztán protestáns volnál vagy katolikus? - kérdezte nagy sokára.
- Egyik sem - mondta Ram Lal türelmesen. - Hindu vagyok.
- És egyáltalán nem vagy keresztény? - csodálkozott Burns.
- Nem. Hindu vagyok.
- Hé, fiúk! - kiáltotta oda Burns a többieknek. - A pofa nem is keresztény! - Nem volt felháborodás a hangjában, egyszerűen csak egy kíváncsi kisfiú módjára viselkedett, aki új, érdekes játékszert fedezett fel.
Cameron hátrafordult a vezetőfülkéből.
- Nem hát - mondta acsarkodva -, pogány a gyalázatos.
Ram Lal arcáról lehervadt a mosoly. A teherautó szemközti ponyvafalát bámulta mereven. Addigra már jócskán délre jártak Bangortól, Newtownards felé döcögve az autópályán. Egy idő után Burns bemutatta neki a többieket. Volt köztük Craig, Munroe, Patterson, Boyd és két Brown. Ram Lal elég régen élt már Belfastban ahhoz, hogy tudja, a nevek mind skót eredetűek. Ez is azt bizonyította, hogy
a hat északír megye protestáns többségének gerincét a kemény, skót származású presbiteriánusok alkotják. A férfiak mind barátságosan biccentettek neki.
- Hát ételdobozt nem hoztál, fiú? - kérdezte egy Patterson nevű idősebb férfi.
- Nem - felelte Ram Lal. - Korán volt még, hogy megkérjem a háziasszonyomat, készítsen össze valami ennivalót.
- Ebéd pedig kell - jegyezte meg Burns -, kell hát. Meg reggeli is. Teát is szoktunk főzni magunknak.
- Feltétlenül gondolok majd rá, hogy vegyek egy dobozt, és hozzak valami harapnivalót holnap - mondta Ram Lal.
Burns az indiai gumitalpú csizmájára nézett.
- Soha nem voltál még ilyen melón? Ram Lal megrázta a fejét.
- Kell majd egy pár jó erős bakancs is. Különben könnyen rámehet a lábad.
Ram Lal megígérte, hogy vesz egy pár jó nehéz katonai bakancsot is, ha talál valahol egy késő estig nyitva tartó üzletet. Már elhagyták Newtownardst, és tovább haladtak az A21-es úton egy Comber nevű kisváros felé. Craig odaszólt neki a túloldalról.
- Amúgy mivel foglalkozol?
- Orvostanhallgató vagyok Belfastban, a Royal Victorián. Jövőre végzek, ha minden igaz.
Tommy Burnsnek felcsillant a szeme.
- Hiszen akkor te kész orvos vagy! - lelkendezett. - Hé, Bivaly, ha egyikünket kupán vágja egy tégla, Ram Lal elsősegélyt nyújthat.
Bivaly felhorkant.
- Nem ajánlom, hogy akár csak egy ujjal is hozzám nyúljon.
Ez az út hátralévő részére elvette kedvüket a beszélgetéstől. Combért északnyugati irányban, a Dundonald felé vivő úton hagyták el, majd három kilométerrel odébb jobbra kanyarodtak, s egy fákkal szegélyezett dűlőúton zötykölődtek tovább, amíg a folyóparti tisztáson elő nem bukkant egy lebontásra váró épület. Megálltak.
Hatalmas, elhagyatott szeszfőzde meredezett előttük. Két üzem is működött valaha a környéken, ahonnan jó minőségű ír whisky került ki, de mindez már a múlté volt. A szeszfőzde a Comber folyó partjára települt, amely Dundonald irányából a tengerbe tartva vízikerekét forgatta. A maláta a dűlőút felől, lovas kocsin érkezett, s ugyanitt indult útjára a hordókba töltött whisky. A gépek meghajtásán kívül az erjesztéshez is a folyó édesvizét használták.
A környékbeli gyerekek persze hamarosan birtokba vették a magányos, régóta üresen álló épületet, amely ideális játszóhelynek tűnt számukra. Mindaddig, amíg az egyik meg nem csúszott, és eltörte a lábát. A helyszíni szemle után a megyei tanács életveszélyesnek nyilvánította az épületet, és gazdáját rövid úton lebontásra kötelezték.
A tulajdonos, egy valaha jobb napokat látott földbirtokos család sarja, igyekezett a lehető legolcsóbban megúszni az ügyet. Itt lépett színre McQueen. Egy csomó nehézgéppel bizonyára gyorsabb, de egyszersmind drágább is lett volna a bontás, míg Bivaly Billie csapatának ehhez néhány kőtörő kalapács és vasrúd is elegendő. Még vevője is akadt McQueennek egy építési vállalkozó személyében a bontásból kikerülő ép gerendákra és az irdatlan mennyiségű avítt téglára. A vagyonos népek szeretik ugyanis, ha újonnan épült házuknak „stílusa" van, vagyis réginek látszik. A vezető állású üzletemberek hajlandók felárat is fizetni az öreg, napszítta téglákért és a valódi gerendákért, csak hogy az „olyan-mintha-régi-volna udvarházukat" patinássá varázsolják. Kész aranybánya volt ez McQueennek.
- Na, fiúk - szólalt meg Bivaly Billie, amikor a teherautó eldübörgött Bangor felé -, hát ez volna az. A tetőcserepekkel kezdünk. Mindenki tudja a dolgát.
Halomban állt mellettük a rengeteg szerszám. Volt ott minden: négy-öt kilós kőtörő kalapács, ujjnyi széles, kétméteres vasrúd, görbe, hasított végű, méteres nyelű szöghúzó rövid, nehéz cölöpverő kalapács és különféle fűrészek egész sora. A munkások biztonságát azonban csak néhány csatos heveder és vagy száz méter hosszú kötél szolgálta. Ram Lal felpillantott a négyemeletes épületre, és nyelt egyet. Tériszonya volt. De hát az állványozás költséges mulatság.
Egyikük kapta magát, odament a házhoz, lefeszített egy ajtót, puszta kézzel összeaprította a korhadt deszkákat, és tüzet rakott. A folyóból mert víz hamarosan felforrt a tábori kannában, és elkészült a tea. Mindannyiuknak volt zománcos bögréje, csak Ram Lal volt kivétel. Eszébe véste, hogy azt is vennie kell. Tikkasztó, poros munkának néztek elébe. Tommy Burns kiitta teáját, újratöltötte, és odakínálta a bögrét Ramnak.
- Isznak teát Indiában? - kérdezte.
Ram Lal elfogadta a feléje nyújtott bögrét. Belekortyolt az édes, keverék teából készült, zavaros löttybe. Forgott tőle a gyomra.
Egész délelőtt fenn dolgoztak a tetőn. A cserepek épségére nem kellett ügyelniük, szedték, ahogy jött, és hajigálták lefelé a négy emelet mélységbe az épület folyóval átellenes oldalán a környéket benövő fű, gaz és bozót közé. Csak arra kellett vigyázniuk, hogy a lehulló törmelékkel el ne torlaszolják a folyót. Egymáshoz kötözve dolgoztak, hogy ha valamelyikük elveszítené egyensúlyát és megcsúszna a tetőn, a másik megtarthassa a kötelet. Ahogy fogytak a cserepek, lábuk alatt a szarufák között tátongó nyílások tűntek fel, és előbukkant a legfelső szint, a malátatároló padozata.
Tízkor lejöttek a roskatag belső lépcsőn, és letelepedtek a fűbe reggelizni. Megittak még egy nagy kanna teát. Ram Lal nem evett semmit. Kettőkor ismét leálltak, hogy megebédeljenek. A többiek nekiestek kiadós, vastag szendvicseiknek. Ram Lal a kezét mustrálta, mely sok helyen felhasadt és vérzett. Izmai sajogtak, és szörnyen éhes volt. Újabb dolgot vésett az eszébe - vennie kell egy pár vastag védőkesztyűt is.
Tommy Burns elöhalászott egy szendvicset.
- Nem korog a gyomrod, Ram? - kérdezte. - Vedd csak el, futja neked is.
- Hogy képzeled ezt? - förmedt rá Bivaly Billie, aki szemben ült vele.
Burns megszeppent.
- Csak megkínáltam a fiút.
- Tedd el azt a kurva szendvicset, a fekete pedig majd eszik, ha hoz magának valamit! - tört ki Cameron. - Törődj a magad dolgával!
A munkások lesunyt fejjel, némán ettek tovább. Egyikük sem akart ujjat húzni Bivaly Billie-vel.
- Köszönöm, nem vagyok éhes - mondta Ram Lal Burnsnek. Odébb sétált, leült a parton, és sajgó kezeit a vízbe lógatta.
Mire napnyugtakor értük jött a teherautó, a hatalmas tetőről félig már eltűntek a cserepek. Még egy nap, és a szarufáknak esnek neki fűrésszel, szöghúzóval.
Egész héten át folyt a munka, s a hajdan büszke épületet fokozatosan megfosztották szarufáitól, deszkáitól, gerendáitól; ott állt kopáran, lemeztelenítve, s az ablakok helyén tátongó nyílások a közeli halálra várva meredtek a semmibe. Ram Lal nem volt szokva a kemény, kétkezi munkához. Pokolian sajogtak az izmai, a keze felhólyagosodott, de húzta az igát, mert égető szüksége volt a pénzre.
Szerzett egy bádog ételdobozt, egy zománcos bögrét és egy pár nehéz csizmát. Vett egy vastag kesztyűt is. Erre csak neki volt szüksége, a többiek keze már megedződött a sokévi kemény munka során. Billie Cameron, a Bivaly, egész héten megállás nélkül piszkálta Ram Lalt, vele végeztette a legnehezebb munkákat, és amikor rájött, hogy tériszonya van, mindig őt küldte a legmagasabbra. A pandzsáb azonban lenyelte dühét, mert kellett a pénz.
A bomba szombaton csapott be. A gerendákkal is végeztek már, most a falbontás következett. A legegyszerűbb eljárás az lett volna, ha robbanótölteteket helyeznek az épület tisztás felőli sarkaiba. Dinamit azonban szóba sem jöhetett. Ehhez mindenütt engedélyre van szükség, Észak-Írországban aztán különösen. Nyomban megjelentek volna az adóügyisek, és jókora jövedelemadót sóztak volna rájuk, nem is beszélve a McQueent terhelő társadalombiztosítási hozzájárulásról, így aztán lépésről lépésre haladva bontogatták a falat, pedig vészesen roskadozott alattuk a padozat, mert a támfalak behasadtak és megroppantak a kalapácsütések súlya alatt.
Ebédidő alatt Cameron körüljárta néhányszor az épületet, majd visszatért a tűz körül gubbasztó munkásokhoz. Magyarázni kezdte, hogyan fognak lebontani egy jókora külső falszakaszt a harmadik szinten. Ram Lalhoz fordult.
- Felmászol a legtetejére, és ha érzed, hogy dől, rúgd kifelé. Értetted?
Ram Lal felpillantott a szóban forgó falszakaszra. Hosszú repedés futott a tövében.
- Az a téglafal bármely percben leomolhat -jegyezte meg higgadtan. - Aki pedig rajta ül, jön le vele együtt.
Cameron a dühtől lila arccal, vérbe borult szemmel meredt rá.
- Ne pofázz vissza, te rohadt, kurva nigger! Azt teszed, amit mondok! - s azzal megfordult és otthagyta.
Ram Lal talpra ugrott. Metsző, éles hang tört elő a torkából.
- Miszter Cameron!
Cameron döbbenten fordult vissza. A többiek meredten figyelték, ahogy Ram Lal szép lassan odamegy a behemót főnökhöz.
- Tisztázzunk valamit - szólalt meg tagoltan. Szavait a legtávolabb ülők is jól hallották. - Észak-Indiából, Pandzsábból jöttem. A ksatriják nemesi-katonai kasztjához tartozom. Lehet, hogy most nincs elég pénzem orvosi tanulmányaimra, de őseim harcosok, hercegek, uralkodók és tudósok voltak már kétezer évvel ezelőtt is, amikor a maga ősei még épp, hogy lemásztak a fáról. Nem tűröm, kérem, hogy tovább sértegessen.
Bivaly Billie Cameron vérben forgó szemmel meredt az indiai diákra. A többiek elnémultak a döbbenettől.
- Úgy, szóval ez az ábra? - kérdezte Cameron fojtottan. - Ma már azért egy kicsit másképp állnak a dolgok. Te fekete pokolfajzat, hát ehhez mit szólsz? - s már lódult is a keze, nyitott tenyérrel Ram Lal arcába csapott. A fiatalember nagy ívben repült a földre. Zúgott a feje. Egyszer csak Tommy Burns hangját hallotta:
- Maradj, ahol vagy! Bivaly Billie kikészít, ha fölkelsz. Ram Lal kinyitotta a szemét. A vakító napfényben ott tornyosult felette az óriás összeszorított ököllel. Megértette, hogy nincs esélye a bivalyerős írrel szemben. Elöntötte a szégyen és a megalázottság érzése. Ősei, karddal és lándzsával kezükben, százszorta nagyobb terepeken vágtáztak, mint ez a hat északír megye együttvéve, és mindent leigáztak, ami az útjukba került.
Lehunyta a szemét, nem mozdult. Néhány pillanat múlva hallotta, hogy az óriás elmegy. A többiek halkan beszélgetni kezdtek. Görcsösen igyekezett visszatartani szégyentől égő könnyeit. A ráboruló sötétségben újra megjelentek előtte a Pandzsáb perzselt mezein vágtató büszke, fekete szemű, horgas orrú, szakállas, turbános férfiak, az Öt folyó földjének vad harcosai.
E földön egykoron, az emberiség történelmének hajnalán a makedón Iszkander vágtatott, szeme a hódítás tüzében égett; később pedig Nagy Sándor, az ifjú isten, aki huszonöt évesen azt siratta, hogy nincs már mit meghódítania. Az ő hadvezéreinek leszármazottai voltak Harkishan Ram Lal ősei, az Öt folyó földjének harcosai.
Száguldásuk közben lepillantottak rá, a porban fekvőre. Egyetlen szót formált az ajkuk, ahogy elvágtattak mellette: bosszú!
Ram Lal csendben feltápászkodott. A látomás véget ért, s már tudta, mit kell tennie. Ismerte népe törvényeit. Hang nélkül újra dolgozni kezdett. Nem szólt senkihez, és hozzá sem szólt senki.
Még az éjszaka beállta előtt megkezdte az előkészületeket szobájában. Mindent lerámolt rozoga öltözőasztaláról, a kefét, fésűt, a szutykos térítőt, még a tükröt is leemelte állványáról. Fogta hindu vallási könyvét, és kivágta belőle az erő és igazság hatalmas „saktijának", Devi istennőnek oldalas képmását. Öltözőasztala fölé tűzte, amelyet oltárrá készült átalakítani.
Füzért font a pályaudvarnál vásárolt virágcsokorból. Az istennő képmásának egyik oldalánál egy homokkal félig töltött lapos tálba gyertyát szúrt, amelyet meggyújtott. Előhalászott bőröndjéből vagy fél tucat, rongyba csavart tömjénrudat. Leemelt a könyvespolcról egy filléres, szűk nyakú vázát, beleállította a rudakat, és meggyújtotta. Bódító, édes tömjénillat lengte be a szobát. Odakinn viharfelhők tornyosultak a tenger felett.
Amikor az oltár elkészült, megállt előtte, és lehajtott fejjel, kezében a virágfüzérrel segítségért fohászkodott. Bangor felett megdördült az ég. Nem a modern pandzsábi, hanem az ősi szanszkrit nyelven imádkozott:
- Devi Sakti... Maa... Devi Sakti... Hatalmas Anyám... Újra megdördült az ég, és eleredt az eső. Leszakította a füzérről az első virágot, és a sakti képmása elé tette.
- Mélységesen megaláztak. A bűnös elleni bosszúért fohászkodom.  - Letépett egy újabb virágot, és az első mellé helyezte így ment ez egy órán át, s közben egyre ömlött az eső. Ott dobolt a feje felett a cserepeken, és lefolyt mögötte az ablakon. Tudnia kellett, milyen formát öltsön bosszúja. Kellett egy jel az istennőtől.
A szoba levegője sűrű volt az elégett tömjénrudak illatától. A gyertya is alig pislákolt már. Valamennyi virág a lakkozott öltözőasztalon hevert a képmás előtt. A sakti tekintete közömbös maradt.
Megfordult, és kinézett az ablakon. Az eső elállt, de odakinn minden csöpögött a víztől. Ahogy így nézelődött, egyszer csak egy esőcsepp hullott alá az ereszről, és girbegurba barázdát szántva végigfutott a maszatos üvegen. Ram tekintetével egészen az ablak szögletéig követte az esőcsepp tekervényes útját, majd pillantása a köntösére siklott, amely a szoba sarkában lógott egy szögön.
A vihar alatt a köntös öve a földre csúszott, és most ott hevert összetekeredve. Egyik csomózott vége rejtve maradt, a másik azonban jól kivehető volt a szőnyegen. Tucatnyi rojtja közül kettő villás nyelvként meredt előre. A sarokban heverő öv a megszólalásig hasonlított egy összetekeredett kígyóhoz. Erre a jelre várt.
Másnap vonatra szállt, és Belfastban felkereste szikh honfitársát.
Randzsit Szingh is orvostanhallgató volt, de jóval szerencsésebb nála. Gazdag szüleitől tekintélyes apanázst kapott. Ram Lalt szépen berendezett szobájában fogadta a diákszállón.
- Üzenetet kaptam hazulról - mondta Ram Lal. - Haldoklik az apám.
- Együttérzek veled - felelte Randzsi Szingh -, fogadd részvétemet.
- Látni szeretne. Eb vagyok az elsőszülött fia. Haza kell térnem.
- Ez természetes. Az elsőszülött fiúnak ott kell lennie ilyenkor.
- Csak a repülőjegy árával van baj. Találtam munkát, és jól keresek, de nem elég a pénzem. Ha kölcsönadnád a hiányzó összeget, visszatérésem után, ha újból munkába álltam, megadom a tartozásomat.
A szikhek szívesen adnak kölcsönt jó kamatra, ha biztosak lehetnek abban, hogy viszontlátják pénzüket. Randzsit Szingh megígérte, hogy hétfőn kiveszi a szükséges összeget a bankból.
Vasárnap este fölkereste McQueent groomsporti otthonában. A vállalkozó a televízió előtt üldögélt egy doboz sör társaságában, így szerette tölteni a vasárnap estét. Amikor azonban a felesége bevezette Ram Lalt, levette a hangot a tévéről.
- Haldoklik az apám - kezdte a mondókáját Ram Lal.
- Igazán sajnálom, fiacskám - felelte McQueen.
- Haza kell utaznom. Az elsőszülött fiúnak az apja mellett kell lennie ilyenkor. Ez nálunk így szokás.
McQueen már hét éve nem látta Kanadában élő fiát.
- Hát igen, ez így van jól - mondta.
- Kaptam pénzt repülőjegyre - folytatta Ram Lal. - Ha holnap indulok, a hét végére vissza is érek. Az az igazság, Mr. McQueen, hogy most nagyobb szükségem van a pénzre, mint valaha, hogy a tartozásomat is megadhassam, és az egyetemet is befejezhessem. Fenntartaná-e a helyemet, ha megjövök hétfőig?
- Nem bánom - felelte a vállalkozó -, de amíg oda vagy, nem jár fizetés. És egy újabb hetet sem várhatok. Ha viszont a hét végére megjössz, visszamehetsz dolgozni. A feltételeket ismered.
- Köszönöm a jóságát, uram - búcsúzott a diák.
Nem mondta le szállását a Railway View utcában, de aznap már Belfastban aludt. Hétfőn elment Randzsit Szinghgel a bankba, ahol megkapta a szükséges pénzt. Fogott egy taxit, kivitette magát az Aldergrove repülőtérre, és a közvetlen géppel Londonba utazott. Ott jegyet váltott a következő indiai járat turistaosztályára, és huszonnégy óra múlva már le is szállt a perzselő forróságú Bombayben.
Szerdán, a Grant Road hídnál lévő nyüzsgő bazárban megtalálta, amit keresett. Mr. Csatterdzsi Trópusihal- és Hüllö-árudája - hirdette a cégtábla a kis üzlet fölött, ahova a diák, hóna alatt hüllőkről szóló tankönyvével besétált. Az idős tulajdonos a szinte kihalt üzlet félhomályos hátsó traktusában üldögélt, körülötte akváriumok tele hallal, és üvegajtajú ládák, amelyekben kígyók és gyíkok hűsöltek naphosszat.
Csatterdzsi úr sajátos volt a tudományos dolgokban. Számos intézményt látott el különféle példányokkal kísérleti és boncolási célra, és néhanapján igen jövedelmező megrendeléseket kapott külföldről. Amikor a diák elmagyarázta, hogy mit keres, az ősz, szakállas férfi hozzáértőén bólintott. r
- Ó, igen, hogyne ismerném - szólalt meg az öreg gudzsa-ráti kereskedő. - Szerencséje van. Épp most kaptam egyet Rádzsputánából.
Bevezette Ram Lalt külön szentélyébe, ahol az üvegen át szótlanul lesték a kígyó új otthonát.
„Echis carinatus" - írta a tankönyv, melynek tudós szerzője természetesen a latin elnevezést használta. A mérges kígyók e legkisebb és halálos marású fajtáját hétköznapi nyelven homoki zizegő viperának hívják.
„Sokfelé elterjedt, Nyugat-Afrikától keletre és északra, Iránon át Indiáig és Pakisztánig mindenütt megtalálható. Hamar megszokja környezetét, alkalmazkodóképessége kiváló, egyformán jól tűri Nyugat-Afrika trópusi őserdeinek klímáját, az iráni hegyvidék zord telét vagy az indiai hegyek perzselő forróságát."
Valami megzizzent a ládában a levelek között.
„Hossza 20-30 centiméter között váltakozik. Karcsú, olajbarna törzsét világos, helyenként alig kivehető foltok tarkítják, és mindkét oldalán, barnán szegélyezett hullámos vonal szalad. Száraz, forró éghajlaton éjszakai életmódot folytat, nappal védelmet keres a hőség elől."
A ládában újra megzörrentek a levelek, és egy apró fej bukkant elő.
„Fokozott elővigyázatossággal bánjunk vele, több áldozatot szed még a nála jóval ismertebb kobránál is, főleg mivel apró teste miatt könnyen rálép vagy hozzáér az ember." A szerző lábjegyzetben még azt is hozzáfűzte, hogy a Kipling Riki-Tiki-Téviről szóló csodálatos írásában szereplő apró testű, de annál halálosabb mérgű kígyó feltehetőleg nem bungarusz volt, amely egyébkentje 60 centiméter hosszúra is megnő, hanem minden bizonnyal homoki zizegő vipera lehetett. A tankönyvszerző szemmel láthatóan örült, hogy pontatlanságon kapta a nagy Kiplinget.
A láda üvegén át apró, fekete villás nyelv sziszegett a két indiaira.
„Igen élénk és ingerlékeny állat - zárta az Echis carinatus-ról szóló fejezetét a rég elhunyt angol természettudós. Hirtelen, figyelmeztetés nélkül támad. Két apró méregfoga tüskeszúráshoz hasonló, szinte észrevehetetlen nyomot hagy. Nincs fájdalom, a halál azonban, az áldozat testsúlyától és a kígyómarás időpontjában végzett, illetve az azt követő fizikai erőkifejtéstől függően 2-4 órán belül szinte bizonyosan beáll. A halál oka minden esetben agyvérzés."
- Mennyit kér érte?
Az öreg gudzsaráti mentegetőzve tárta szét karját.
-Olyan remek példány, és olyan nehéz hozzájutni -mondta sajnálkozó hangon. - Ötszáz rúpia.
Ram Lalnak sikerült lealkudnia a vételárat 350 rúpiára, majd fogta az üvegbe zárt kígyót, és elment.
Gondos haditervet eszelt ki a visszautazásra. Szerzett egy szivardobozt, kibélelte falevelekkel, aprólékosan kilyuggatta a fedelét, és beleköltöztette a kígyót. Tudta, hogy az apró vipera akár napokig elvan étlen-szomjan, és sok levegőre sincs szüksége. A dobozt, miután visszaügyeskedte rá az eredeti pecsétet, vastag törölközőkbe bugyolálta, ahol még a bőrönd mélyén is elegendő levegő reked meg a bolyhok között.
Csak egy kézitáskát hozott magával, vett hát egy olcsó koffert, amit megpakolt a bazárban összevásárolt ruhaneművel, és ide rejtette a kígyót. Csak az utolsó pillanatban, mielőtt elindult volna a bombayi repülőtérre, zárta le a bőröndöt, amely a Boeing poggyászterében tette meg az utat Londonig. A vámvizsgálat során átkutatták kézitáskáját, de nem találtak benne semmi érdemlegeset.
A sugárhajtású indiai gép péntek reggel szállt le Londonban, a Heathrow repülőtéren. Hosszú sorban rostokoltak ott bevándorolni szándékozó honfitársai, Ram Lalnak azonban nem kellett soká várakoznia, mert igazolni tudta, hogy csak orvosi tanulmányainak befejezésére érkezett Nagy-Britanniába. Éppen akkor ért a poggyászátvevő helyre, amikor a futószalagon feltűntek az első bőröndök. Hamarosan felfedezte saját csomagját, és a mosdóban átcsempészte belőle a szivardobozt kézitáskájába.
A vámvizsgálatnál a zöld folyosót választotta, megállították ugyan, de ezúttal a bőröndöt kutatták át. Kézitáskájába épp csak belepillantottak, és már mehetett is tovább. A belső buszjárattal átvágott a repülőtéren, és elcsípte a déli közvetlen gépet Belfastba. Uzsonnára már Bangorban volt, és végre szemügyre vehette útitársát.
Résnyire felnyitotta a doboz fedelét, és óvatosan alácsúsztatta az éjjeliszekrény üveglapját, amely megvédte a kígyómarástól. A vipera dühödten rótta a köröket odabenn, majd megállt, és fekete szemét a fiúra meresztette. Ram Lal lehajtotta a fedelet, és gyorsan kihúzta alóla az üveglapot.
- Aludj csak, kiskomám - mondta -, ha szoktak egyáltalán a kígyók aludni. Holnap végrehajtod a harci feladatot, amit Sakti kirótt rád.
Elment, és vett egy üveg neszkávét, tartalmát egy porcelánkannába ürítette, és másnap reggel vastag védőkesztyűjével átköltöztette bele a viperát. A megbolygatott kígyó dühösen belemart a kesztyűbe. Sebaj - gondolta Ram -, délig úgyis megtelnek a méregmirigyeid." Mielőtt betette volna az üveget az ételdobozba, még egy utolsó pillantást vetett a görcsösen összetekeredett kígyóra. Szorosabbra húzta a zárókupakot, s már indult is a teherautóhoz.
Ram Lal megfigyelte, hogy mihelyt megérkeznek, Cameron rögtön leveti zubbonyát, és az első, keze ügyébe eső szögre vagy gallyra akasztja. Ebéd után előkotorja jobb zsebéből a pipáját és dohányzacskóját. Ez már beidegződés volt nála. Komótosan elfüstöl egy pipát, kiveri a szutykot, és kiadja a jelszót:
- Na fiúk, nyomás vissza dolgozni.
Mire a pipa visszakerül a zubbony zsebébe, mindenkinek talpon kell lennie.
Ram Lal terve egyszerű volt, de annál biztosabb. Reggel becsempészi a kígyót a pipa mellé. A behemót Cameron, miután elpucolta szendvicseit, feláll a tűz mellől, zubbonyához lép, s amikor benyúl a zsebbe, a kígyó teljesíti küldetését, amiért Sakti iderendelte a világ túlsó végéből. Ő végzi el a hóhérmunkát Ram Lal helyett.
Cameron szitkozódva rántja elő kezét és vele együtt a méregfogait ujjába mélyesztő viperát. Ram Lal ott terem, megragadja a mérgét vesztett, ártalmatlan kígyót, a földre dobja, és rátipor. A döglött viperát utálkozva, tüntetőleg a Comber folyóba veti, amely az egyetlen bizonyítékot messze viszi, egészen a tengerig. Ha gyanakodnának is, nem jutnának vele sokra.
Tizenegy óra körül, azzal az ürüggyel, hogy szerszámért megy, Harkishan Ram Lal elővette az üveget az ételdobozból, és lakóját belerázta a felakasztott zubbony jobb zsebébe. Egy perc múlva már újra a helyén volt, mintha mi sem történt volna.
Mire eljött az ebédidő, egy falat sem ment le a torkán. Szokásukhoz híven letelepedtek a tűz köré, a kannában a víz vidáman zümmögött a korhadt gerendák pattogó tüzén. Folyt a heccelődés, Bivaly Billie azonban ügyet sem vetve rájuk, hamar befalta kazalnyi, kétszemélyes szendvicsét. Ram úgy intézte, hogy a zubbony közelében üljön. Torkában dobogott a szíve, és majd szétvetette a feszültség, de kényszeríttette magát, hogy egyen.
Bivaly Billie összegyűrte és a tűzbe dobta a papírt, amelybe felesége az ebédet pakolta, és megeresztett egy böfögést. Nagyot nyögve felállt, és odaballagott a zubbonyához. Ram Lal lopva rásandított, és lélegzet - visszafojtva figyelte, ahogy Cameron benyúl jobb zsebébe. A többiek nem sejtettek semmit. Az ír kotorászott egy darabig, majd előhalászta a pipát és a dohányzacskót. Ráérősen tömködte a pipát, s közben észrevette, hogy Ram Lal megkövültén figyeli.
- Mit bámulsz, mint a féltökű kutya? - förmedt rá ingerülten.
- Semmit - felelte a fiú, és a tűz felé fordult. Nem bírt azonban ülve maradni. Felállt, és úgy tett, mintha nyújtózna, de szeme sarkából Cameront figyelte, ahogy visszateszi a dohányzacskót, és előhúz egy doboz gyufát. A főnök meggyújtotta pipáját, és jót szívott rajta. Visszatelepedett a tűz mellé.
Ram Lal is leült, hitetlenül bámulva maga elé. „Miért tette ezt velem a hatalmas Sakti? Az ő parancsára hoztam ide a kígyót, ő mutatta meg, hogyan álljak bosszút, és most mégis cserbenhagyott." Újból a zubbonyra tévedt a szeme, Mélyen lenn a kabát bal csücskében megmoccant valami a bélés alatt. Alig hitt a szemének. Egy lyuk, egyetlen apró lyuk a zsebben elég volt, hogy terve dugába dőljön. A nap hátralévő részét kétségektől gyötörtén dolgozta végig.
Hazafelé Bivaly Billie Cameron szokott helyén, a sofőr mellett utazott. A hőség miatt összehajtotta, és térdére fektette zubbonyát. A pályaudvarnál kocsija hátsó ülésére dobta a kabátot, és elhajtott. Ram Lal odament a buszra várakozó Tommy Burnshöz.
- Mondd csak, Mr. Cameronnak van családja?
- Persze - válaszolta az apró emberke mit sem sejtve -, felesége és két gyereke van.
- Messze lakik innen, hogy autón jár?
- Nem messze, itt a Kilcooley lakótelepen. Ganaway fasor vagy mi az utca neve. Csak nem látogatóba készülsz?
- Á dehogy - felelte Ram Lal. - Na jó, hétfőn találkozunk.
Otthon a szobájában megállt az igazság istennőjének rideg képmása előtt.
- Nem így gondoltam a dolgot. Az asszony és a két gyerek nem ártottak nekem, én pedig rájuk küldöm a halált.
Az istennő rezzenetlen arccal, némán bámult le rá. A hétvége merő kínszenvedésben telt. Szombat este kigyalogolt a város széli lakótelepre, és az Owenroe fasor mellett, a Woburn sétánnyal szemközt megtalálta az utcát, amelyet keresett. Volt egy telefonfülke a sarkon, itt téblábolt egy órán át, mintha telefonálni akarna, és közben szemmel tartotta a kis utcát. Egyszer Bivaly Billie-t vélte felfedezni az egyik ablakban. Megjegyezte a házat.
Találkára igyekvő fiatal lány jött ki a kapun. Ram játszott egy pillanatig a gondolattal, hogy megszólítja, és figyelmezteti, miféle démon lakozik apja zubbonya zsebében, de nem volt hozzá mersze.
Szürkülettájt egy asszony lépett ki a házból, kezében bevásárlókosár. Sarkába szegődött, és követte egészen a Clandeboye üzletközpontig, ahol a feltételezett Mrs. Cameron belépett a Stewarts élelmiszer-áruházba. A bevásárlóközpont késő estig nyitva tartott azok kedvéért, akik szombaton kapják meg bérüket. Az indiai a polcok körül ténfergett, próbálta összeszedni magát, hogy odamenjen a nőhöz, és figyelmeztesse a házukban leselkedő veszedelemre. Idegei azonban ismét felmondták a szolgálatot. Mi van, ha ez nem Cameron felesége, és ha a házat is eltévesztette. Be is zárnák a bolondokházába, ha előrukkolna a mesével.
Aznap éjjel nem jött álom a szemére, egyre csak a viperát látta maga előtt, ahogy nesztelenül elősurran rejtekhelyéről, és vérszomjasán végigsiklik az alvó házon.
Vasárnap addig őgyelgett a Kilcooley lakótelepen, amíg sikerült biztosan azonosítania a Cameron-házat. Meglátta Bivaly Billie-t a hátsó kertben. Délutánra már kezdtek felfigyelni rá a környékbeliek, és tudta, vagy összeszedi magát és becsenget, hogy elmondja tettét, vagy sürgősen eltűnik onnan, és az istennőre bízza a dolgot. Kiverte a veríték a puszta gondolatra is, hogy odaálljon a szörnyeteg elé, és elújságolja, milyen veszélybe sodorta családját. Hazabaktatott a Railway View utcába.
Hétfőn szép, verőfényes augusztusi reggelre ébredt a Cameron család. Hatkor már mind a reggelinél ültek a ház végében levő szűk kis konyhában. Bivaly Billie munkaruhában, fia, lánya és az asszony még fürdőköpenyben. A zubbony kint lógott az előszobában, egy faliszekrényben azonmód, ahogy a hétvégére felakasztották.
Jenny hamarosan felpattant, és egy darab lekváros pirítóst tömött a szájába.
- Megyek mosdani - jelentette be.
- Mielőtt eltűnsz, te lány, hozd elő a zubbonyomat a ruhásszekrényből - szólt utána az apa, aki épp egy tányér kukoricapelyhet lapátolt magába. Jenny már hozta is a zubbonyt, és gallérjánál fogva odatartotta az apjának. Az fel sem nézett a tányérjából.
- Akaszd az ajtó mögé - mondta. A lány úgy is tett, de a zubbonyon nem volt akasztó, s így a sima, krómozott kampóról szép lassan lecsúszott a linóleumpadlóra. Erre bezzeg felnézett Cameron.
- Jenny, az anyád - üvöltött a lány után -, veszed fel rögtön!
Cameronéknál senki sem mert ujjat húzni a családfővel. Jenny engedelmesen felvette a zubbonyt, és újra felakasztotta. Karcsú, sötét test siklott elő a ráncok közül a linóleumra, és száraz zizegéssel a sarokba kígyózott. A lány szeme elkerekedett a rémülettől.
- Apa, mi van a zubbonyodban?
Bivaly Billie kezében megállt a kanál. Az asszony hátrafordult a tűzhely mellől. A tizennégy éves Bobby meglepetésében félbehagyta pirítósa vajazását. Az apró jószág összetekeredve, feszült, védekező testtartásban, de elszántan sziszegett rájuk a kredenc melletti sarokból.
- Uramisten, egy kígyó! - förmedt rá Cameron. - Írországban nincsenek kígyók, ezt minden tökkelütött tudja. -Letette a kanalat. - Bobby, szerinted mi ez?
Bivaly Billie. bár mindenkivel zsarnok módjára bánt, irigységgel vegyes tiszteletet érzett kamasz fia iránt, aki jó tanuló volt, és mindenféle fura dolgot hallott az iskolában. A fiú pápaszemén keresztül vizsgáló pillantást vetett a kígyóra.
- Ez egy gyík lesz - mondta az apjának -, nemrég boncoltunk ilyet biológiaórán. Valahol a folyón túl fogtak egypárat.
- Én ezt nem gyíknak nézem - felelte az apja.
- Nem közönséges fajta. Lábatlan gyíknak hívják.
- Miféle gyík már az, aminek még lába sincs?
- Tudom is én - felelte Bobby. - Ez a neve.
- Mi a fenének taníttatlak, ha még ezt sem tudod?
- Nem harap? - rémüldözött az asszony.
- Á, teljesen ártalmatlan - nyugtatta meg Bobby,
- Csapd agyon - utasította fiát az idősebb Cameron -, aztán takarítsd el innen.
A fiú felállt, levette egyik papucsát, és légycsapóként tartva maga előtt, csupasz lábbal elindult a sarok felé. Cameron hirtelen meggondolta magát. Kárörvendő vigyor terült el a képén, ahogy felnézett tányérjából.
- Álljon meg a menet, Bobby, várj egy percet! Támadt egy ötletem. Asszony, hozz egy üveget!
- Miféle üveget?
- Én tudjam? Legyen rajta fedél.
Mrs. Cameron felsóhajtott, és nagy ívben kikerülve a kígyót, terepszemlét tartott az üvegei között a kredencben.
- Egy lekvárosüveg jó lesz? Sárgaborsó van benne - tette hozzá.
- Öntsd ki a borsót, és ide vele - adta ki Cameron az ukázt. A nő odanyújtotta az üveget.
- Mit főztél ki, apa? - kérdezte Bobby.
- Dogozik a brigádban egy pogány fekete fickó. Hemzsegnek náluk a kígyók odahaza. Kieszeltem egy jó kis heccet. Amolyan picurka tréfát. Jenny, add ide a fogókesztyűt!
- Minek a kesztyű, nem tud harapni - szólalt meg Bobby.
- Fogdossa a mocskos dögjét, aki akarja - fortyant fel Cameron.
- Nem mocskos az - szállt vitába Bobby -, a hüllő nagyon tiszta állat.
- Tiszta a nyavalyát, édes fiam, nem tudom, mire tanítanak téged az iskolában. Nem azt monda az Úristen a kígyónak: .....hasadon járj, és port egyél életed minden napjaiban?" Eszik az minden szart, nemcsak port, nekem elhiheted. Hozzá nem nyúlnék a világ minden kincséért sem.
Jenny odaadta neki a fogókesztyűt. Bal kezében a lekvárosüveggel, jobbján a kesztyűvel Bivaly Billie Cameron a vipera fölé hajolt. Lassan leeresztette jobb kezét, és lecsapott. A kígyó azonban gyorsabb volt nála, apró méregfogait belemélyesztette a vastag, bélelt kesztyűbe, amely felfogta a harapást. Cameron nem vett észre semmit, mert a keze éppen eltakarta a tenyerébe szorított kígyót. A vipera a következő pillanatban már az üveg foglya volt. Dühödten vonaglott odabenn.
- Ocsmány egy állat, ha harap, ha nem - nézte utálkozva Mrs. Cameron. - Szeretném mielőbb kint tudni a házból.
- Viszem már, mit vagy oda - mondta a férje. - Úgyis késésben vagyok.
Bedugta az üveget iszákjába az elemózsia mellé, zsebre vágta a pipát meg a dohányzacskót, és kocsiba szállt. Öt perc késéssel érkezett a pályaudvarra. Csodálkozva látta, hogy a fiú le nem veszi róla a szemét.
Remélem, nem lát a vesémbe - töprengett Bivaly Billie, miközben a teherautó a szokott úton dél felé vitte őket.
Hamarosan az egész bandát beavatta tervébe, és alapos verést helyezett kilátásba, ha valakinek eljárna a szája. Ettől azonban nem kellett tartania. Hallva, hogy a lábatlan gyík teljesen ártalmatlan, mindenkinek tetszett a móka. Csak Ram Lal nem vette észre, mi készül, annyira lekötötték saját gondjai.
Az ebédnél már a vak is láthatta, hogy valami történni fog. Feszült volt a levegő a várakozástól. Letelepedtek a tűz köré, mint máskor, de a társalgás erőltetetten folyt, és ha Ram Lal nincs annyira elfoglalva magával, bizonyára észrevette volna a félig elfojtott vigyorokat és kárörvendő pillantásokat. Ő azonban nem vett észre semmit. Ölébe vette az ételdobozt, és kinyitotta. A szendvicsek és az alma közt összetekeredve ott volt ugrásra készen a vipera.
Visszhangzóit a tisztás az indiai sikolyától, hangját azonban hamarosan elnyomta a többiekből kipukkadó röhögés. A fiú úgy dobta el a dobozt, mintha tüzes vasat érintett volna, és tartalma szanaszét záporozott a hosszú fű, gaz és bozót közé.
Ram Lal csak állt, és egyre kiáltozott. A többiek, Bivaly Billie-vel az élen, fetrengtek a röhögéstől. Ilyen jól már régen nem mulattak.
- Ez egy kígyó! - sikoltotta Ram Lal. - Mérges kígyó! Menjenek innen, ha kedves az életük!
Ez csak olaj volt a tűzre, a nézőközönség alig bírt magával. Jobban beütött a tréfa, mint várták volna.
- Kérem, higgyenek nekem! Ez kígyó, halálos mérgű kígyó!
Bivaly Billie képe lila volt, úgy rázta a nevetés. Kitörölte szeméből a könnyet, s a tisztás túlsó oldaláról figyelte, ahogy a halálra vált Ram Lal a kígyót keresi szemével.
- Te ostoba fickó - zihálta. - Hát nem tudod, hogy Írországban nincsenek kígyók? Érted? Nincsenek!
Fájt az oldala a nevetéstől, kezére támaszkodva hátradőlt a fűben. Nem vette észre a két apró tűszúrást, amely jobb csuklóján a vénájába hatolt.
A tréfa véget ért, elült a jókedv is, s az éhes munkások belefeledkeztek az evésbe. Harkishan Ram Lal vonakodva bár, de leült. Állandóan maga köré pillantott a fűbe, kezében bevetésre készen egy bögre gőzölgő tea. A világért sem lépett volna a fűbe. Ebéd után ismét munkának láttak. Már csak a romok emlékeztettek a hajdani szeszfőzdére, az augusztusi verőfényben, hegyekben állt a törmelék és a sok értékesítésre váró poros gerenda.
Úgy fél három körül lehetett, amikor Bivaly Billie rátámaszkodott a csákányára, és megtapogatta homlokát. Csuklója belső oldalán apró duzzanatot vett észre, megnyálazta, majd ismét dolgozni kezdett. Öt perc múlva megint felegyenesedett.
Nem érzem jól magam - mondta a hozzá legközelebb állő Pattersonnak. - Ledőlök egy percre az árnyékba.
Leült egy fa alá és tenyerébe temette az arcát. Negyed ötkor még mindig hasogató fejét fogta, teste egyszer csak görcsbe rándult, és eldőlt a fűben. Beletelt egy kis időbe, amíg Tommy Burns észrevette.
- Bivaly Billie-vel van valami. Hiába szólongatom.
Leállt a munka, és valamennyien a fa köré gyülekeztek. Ott feküdt a főnök, szeme üvegesen meredt előre. Patterson fölé hajolt. Elég balesetet látott ahhoz, hogy tudja, itt már nincs mit tenni.
Ram - szólalt meg-, te orvosnak készülsz. Mi a véleményed'?
Ram Lal pontosan tudta, mi történt, mégis megvizsgálta a halottat. Akkor felegyenesedett, egy szót sem szólt, de Patterson megértette, mit mond a hallgatása.
Mindenki maradjon itt - vette át a parancsnokságot. –Megyek. hívom a mentőket és McQueent. - Nekivágott az oldalútnak a főútvonal irányába.
Félóra múlva ott volt a mentőautó. Megfordult, és ketten hordágyra emelték Cameront. A newtownardsi állami kórházba szállították, itt volt a legközelebbi baleseti osztály. A naplóba azonban már csak azt vezethették be, hogy a beteg a helyszínre érkezéskor már exitált, azaz halott volt. Újabb harminc perc múlva befutott a rémült McQueen is.
Mivel a halál oka ismeretlen volt, boncolást rendeltek el, és a holttestet átszállították a városi hullaházba. Ez kedden történt. A körzeti kórboncnok jelentése este már úton volt az illetékes halottkémhez Belfastba.
A boncolási jegyzőkönyv nem tartalmazott semmi rendkívülit. Az elhunyt 41 éves, rendkívül erős testalkatú férfin. Kezén és csuklóján számos apró vágást és horzsolást találtak, de ezt munkája természetes velejárójának tartották - nem hozták összefüggésbe a halállal, amely minden kétséget kizáróan heveny agyvérzés következtében, a rendkívüli megerőltetés és a hőség hatására állt be.
A jegyzőkönyv alapján a halottkém nem rendelt el halottszemlét, hiszen a bangori anyakönyvi hivatal számára minden további nélkül kiállíthatta volna a halotti bizonyítványt. Volt azonban valami, amit Harkishan Ram Lal nem tudott.
Bivaly Bulié Cameron vezető szerepet töltött be egy betiltott félkatonai, protestáns szervezet, az ír Önkéntesek helyi tanácsában. A haláleseteket nyilvántartó központban, Lurganban a számítógép kidobta ezt az adatot, és valaki feltárcsázta onnan a Királyi Tartományi Rendőrség castlereagh-i számát.
Ők értesítették a belfasti halottkémet, aki elrendelte a hivatalos halottszemlét. Nem volt elég, hogy a boncolási jegyzőkönyv nem állapított meg erőszakosságot, Észak-Írországban bizonyos esetekben a hivatalos eljárást is le kell folytatni. A halottszemlére szerdán a bangori tanácsházán került sor. McQueen alaposan benne volt a bajban, mert az adóhivatalban megszimatoltak valamit, és kivonultak a tárgyalásra. Jött az ír Önkéntesektől is két elvakultan lojalista férfi, akik hallgatagon ülték végig az eljárást az utolsó sorban. A halott volt munkatársai elöl telepedtek le, nem messze Mrs. Camerontól.
Csak Pattersonnak kellett tanúskodnia. A halottkém kérdései alapján felidézte a hétfői eseményeket, s mivel minden tisztázottnak látszott, nem hallgatták ki a többieket, még Ram Lalt sem. A halottkém felolvasta a boncolóorvos jelentését, amely teljesen egyértelmű volt. Amikor ezzel végzett, összegezte a tényállást, és meghozta döntését.
- Az orvosszakértő jelentése egybevág az elhangzottakkal. Hallottuk Mr. Pattersontól, mi történt az ebédszünet során, és tudjuk, milyen meglehetősen ostoba tréfát talált ki az elhunyt az indiai diák rovására. Mr. Cameront a féktelen nevetés minden bizonnyal az agyvérzés határára sodorta, a rákövetkező kemény fizikai munka és a tűző napsütés pedig bevégezte a többit. Megpattant egy ér az agyban, vagy ahogy az orvosszakértő fogalmazott, apoplexia cerebri következett be. A bíróság részvétét fejezi ki a gyászoló családnak, és megállapítja, hogy Mr. Cameron halálát a körülmények kedvezőtlen alakulása okozta.
McQueen kupaktanácsot tartott embereivel az épület előtti tisztáson.
- Állom a szavam, fiúk. Aki akar, mehet vissza dolgozni, de kénytelen leszek a jövőben levonni a bérből adóra meg miegyebekre, mert nyakamon az adóhivatal. Holnap lesz a temetés, szabadnapot kaptok. Aki folytatni akarja a munkát, jelentkezzen nálam pénteken.
Harkishan Ram Lal nem ment el a temetésre. Taxiba szállt, és Comberbe vitette magát. Megkérte a sofőrt, várjon kinn a főúton, amíg lesétál a szeszfőzdéhez. A férfi bangori volt, és hallotta, mi történt Cameronnal.
- A helyszínen szeretnéd leróni kegyeletedet?
- Úgy is lehet mondani.
- Ez nálatok így szokás? - érdeklődött tovább az ír.
- Valahogy úgy.
- Hát szerintem ez is van olyan, mint a mi gyászszertartásunk - mondta a taxis, és kényelmesen elhelyezkedett az újság olvasáshoz.
Harkishan Ram Lal elsétált a tisztásra, és megállt a tábortűz hamvai mellett. Végigpásztázta szemével a homokos talajon tenyésző elvadult növényzetet.
- Visha serp - szólította a rejtőzködő kígyót. - Hallod, amit mondok, te méregkeverő? Megtetted, amiért elhoztalak ide Rádzsputána hegyeiből. Küldetésed véget ért, de úgy terveztem, hogy neked is pusztulnod kell. Én magam akartalak megölni és tetemedet a folyóba, vetni.
Figyelsz rám, gyilkos jószág? Hát halld, amit mondok. Elélhetsz még egy darabig, de aztán a te időd is lejár. Nem találsz nőstényt, magányosan fogsz elpusztulni, ahogy éltél, mert Írországban nincsenek kígyók.
Ha hallotta is őt a vipera, nem adta semmi tanújelét figyelmének. Mélyen lenn a forró homokban tette a dolgát, a természet parancsa szerint.
Farkát magasba tartotta, s teste az ősi ritmusban lüktetett. A kloákanyílást záró harántmetszetű páros pikkely szétvált, s átlátszó burokban szép sorban világra jött egy tucat hüvelyknyi, születésétől fogva halálos marású kígyópalánta.

Nemes Ágnes fordítása

A Császár

- S aztán itt van még ez is - mondta Mrs. Murgatroyd.
Mellette, a taxi hátsó ülésén, a férje elfojtott egy sóhajtást. Mrs. Murgatroyd sosem fogyott ki az itt-van-még-ez-isek-böl. Mehettek bármily kiválóan a dolgok, Edna Murgatroyd élete panaszok végtelenül áradó folyamából állt, az örökös elégedetlenség litániái ömlöttek belőle. Röviden szólva, egyfolytában zsémbelt.
A sofőr melletti ülésen, némán hallgatta őt Higgins, a cég központi bankjának ifjú gyakornoka, akit a vállalat a saját költségén küldött erre az egyhetes útra, miután „az év legígéretesebb ifjú dolgozójának" választották. A mindenki által lelkes fiatalemberként ismert Higgins a valutaosztályon dolgozott, ám létezéséről a Murgatroyd házaspár csak tizenkét órája szerzett tudomást, amikor összetalálkoztak a Heathrow-n, és Higgins természetes lelkesedése azóta egyre apadt, miközben Mrs. Murgatroyd kirohanásait hallgatta.
A kreol sofőr pár perce még hálás vigyorral és sűrű hajbókolással köszönte meg, hogy az ő járgányát szemelték ki a hotelhoz vezető útra, de most mintha rá is átragadt volna a hátul ülő hölgyutas hangulata, s mély hallgatásba merült. Noha anyanyelve a kreol-francia volt, tökéletesen értette az angol. Mauritius végül is százötven éven át volt brit gyarmat.
Edna Murgatroyd tovább locsogott, mint egy kiapadhatatlan szökőkút, melyből hol önsajnálat, hol sértődöttség bugyog. Murgatroyd kibámult az ablakon, miközben maguk mögött hagyták a Plaisance repteret, és az út Mahébourg a sziget régi francia fővárosa felé szaladt, és azok felé a romokban heverő erődítmények felé, melyekkel 1810-ben próbálták megvédeni a várost a brit flottával szemben.
Murgatroyd egyre csak a tájat nézte, s el volt bűvölve mindattól, amit látott. Eltökélte magában, hogy fenékig ki fogja élvezni ezt az egyhetes vakációt a szigeten, mely egyben életének első igazi kalandja is. Indulás előtt átböngészett két vastag, Mauritiusról szóló útikönyvet, s alaposan áttanulmányozta a sziget részletes térképét.
A cukornád vidék első településeként egy falun hajtottak keresztül. Az utat szegélyező házak tornácain indiaiakat, kínaiakat és négereket látott együtt a metis kreolokkal, egymás szomszédságában. Hindu templomok és buddhista szentélyek álltak kicsit távolabb, alig néhány lépésnyire egy katolikus kápolnától. A könyvekből tudta azt is, hogy Mauritiust legalább fél tucat etnikai csoport lakja, az uralkodó vallások száma négy, ám ő eddig ilyesmit még sohasem látott, azt meg pláne nem gondolta volna, hogy ilyen békésen megférnek egymással.
Több falun is áthajtottak, melyek nem voltak gazdagok, takarosnak meg egyáltalán nem mondhatók, de a falusiak rájuk mosolyogtak és integettek. Murgatroyd visszaintegetett. Négy ványadt csirke rebbent el a taxi elől, centiméterekkel kerülve el a halált, s amikor Murgatroyd visszanézett, már az úton voltak megint, s csipkedték a porból a nagy semmit. A kocsi lassított egy kanyarban. Aprócska fiú jött elő az egyik kunyhóból, kiállt a járdaszélre, s hosszú alsóingének alját felhúzta a derekáig. Alatta teljesen meztelen volt. Épp akkor bocsátotta az első sugarat az útra, amikor a taxi elhaladt előtte. Egyik kezével az ingét tartotta, a másikkal integetett. Mrs. Murgatroyd felhorkant.
- Visszataszító - mondta. Előrehajolt, s megkocogtatta a sofőr vállát.
- Miért nem a vécén végzi a dolgát? - kérdezte.
A sofőr hátravetette a fejét és nevetett. Majd feléje fordult, hogy válaszoljon. A kocsi közben távvezérléssel jutott túl két kanyaron.
-  Pas de toilette, madame - mondta.
- Mit mond? - kérdezte Mrs. Murgatroyd.
- Úgy tűnik, maga az út a vécé - magyarázta Higgins. Mrs. Murgatroyd a fejét rázta.
- Hohó! - kiáltott fel ekkor Higgins. - Nézzék csak, a tenger!
Jobbra, amint rövid ideig a partmeredély mentén haladtak, az Indiai-óceán tiszta azúrkék fátyla nyúlt el a horizonton a reggeli napsütésben. Félmérföldnyire a parttól megtört hullámok fehéres vonulata látszott, jelezve a zátonyt, ami elválasztotta Mauritiust a vadabb vizektől. A zátony innenső oldalán láthatták a korallszigetöblöt, melynek zöldes vize olyan tiszta volt, hogy a korallképződményeket még húsz láb mélységben is ki lehetett venni. Aztán a taxi ismét cukornádültetvények között robogott.
Alig egy óra múlva átvágtak Trou d'Eau Douce halászfalun. A sofőr előremutatott.
-  Hotel  mondta. - Dix minutes.
- Hála az égnek - fújt egyet Mrs. Murgatroyd. - Nem sokáig bírtam volna már ebben a tragacsban.
Ráfordultak egy pázsittal és pálmafákkal szegélyezett útra. Higgins vigyorogva fordult hátra.
- Nem egy Ponder's End, igaz? - mondta. Murgatroyd visszamosolygott. - Tényleg nem - felelte.
Nem mintha becsmérlőén kellett volna szólnia London Ponder's End külvárosáról, ahol a bank egyik fiókjának igazgatója volt. Egy könnyűipari üzem települt a környékükre úgy hat hónappal ezelőtt, s ő egy hirtelen inspirációtól vezérelve, azzal az ötlettel fordult az üzem igazgatóságához, valamint a dolgozókhoz, hogy úgy tudnák minimalizálni munkabérük esetleges elrablásának lehetőségét, ha abban a formában fizetnék ki nekik, ahogy a hivatalokban szokás: csekken. Nem kis meglepetésére az üzem dolgozóinak jó része hallgatott a tanácsára, s így több száz új számla nyílt a fiókjában. Erre a húzásra a központi bankban is felfigyeltek, s valakinek ott támadt az az ötlete, hogy ösztönözni kéne a fiókokban dolgozó fiatal munkaerőt. Mindjárt az első évben elnyerte ezt a díjat, s a jutalom egy egyhetes üdülés volt Mauritiuson, aminek összes költségét a bank fedezte.
A taxi végül lefékezett a Hotel St. Geran magas, boltíves bejárata előtt, s máris két londiner szaladt elő, hogy kicibálják a bőröndöket a kocsiból s a tetőtartóból. Mrs. Murgatroyd elsőként szállt ki a taxiból. Noha életében csak kétszer merészkedett keletebbre a Temze torkolatánál - rendszerint nővérénél, Bognorban töltötték a vakációjukat -, rögtön lehordta a londinereket, mintha bizony a hajdani brit uralom idején legalábbis alkirályné lett volna.
A csomagokat cipelő londinerekkel a nyomukban átvonultak a boltíves bejárat alatt, s beléptek az árkádos előcsarnok szellős hűvösébe. Az élen Mrs. Murgatroyd haladt virágmintás kartonruhájában, mely igencsak meggyűrődött a repülőn, majd az autóúton; őt követte Higgins, fess világos csíkos trópusi vászonöltönyében, legvégül pedig Murgatroyd ballagott egyszerű szürkében. Balra volt a porta, s a pult mögött álló indiai portás megeresztett feléjük egy mosolyt.
Higgins vette át az irányítást. - Mr. és Mrs. Murgatroyd - mondta -, valamint jómagam, Mr. Higgins.
A portás végigböngészte a helyfoglalási listát. - Igen, megvan - mondta.
Murgatroyd ez alatt körbehordozta a tekintetét. Az előcsarnok helyi, durva fejtésű kőből épült, s igen méltóságteljesen festett. Magasan a feje fölött sötét gerendák tartották a tetőt. A csarnok túlsó végében oszlopsor húzódott, s pillérek alkották az oldalfalakat is, így hűs szellőáramlat járta be a helyiséget. Egy távoli szegletben megcsillant a trópusi napfény, s hallotta a bizonyára zsúfolt úszómedencéből érkező vidám lubickolást, kiáltozást. Baloldalt, a csarnok közepe táján kőlépcső vezetett felfelé, ahol valószínűleg az emeleti hálószobák voltak. A földszinti részen egy másik boltív vezetett a lenti hálószobákhoz.
A porta mögötti helyiségből egy ropogósra vasalt inget és pasztellszínű, bő nadrágot viselő fiatal, szőke angol bukkant elő.
- Jó napot - mondta mosolyogva. - Paul Jones vagyok, az igazgató.
- Higgins - mondta Higgins. - És Mr. és Mrs. Murgatroyd.
- Hozta isten önöket - mondta Jones. - Nos, akkor hát lássuk a szobákat.
A csarnok végéből egy ösztövér alak közeledett feléjük. Sovány combja pipaszárként bújt elő vászonsortja szárából, virágmintás strandinge valósággal körbelengte. Cipőt nem viselt, de üdvözült mosoly terült szét az arcán, s nagy, csontos kezében egy doboz sört szorongatott. Pár lépésnyire megállt Murgatroydtól, és lenézett rá.
- Hello, új lakók? - kérdezte jól felismerhető ausztrál akcentussal.
Murgatroyd meglepődött. - Khm, igen - mondta.
- Mi a neve? - kérdezte különösebb ceremónia nélkül az ausztrál.
- Murgatroyd - válaszolta a bankigazgató. - Roger Murgatroyd.
Az ausztrál egy fejbólintással nyugtázta az információt. - Honnan? - szegezte neki ismét a kérdést. Murgatroyd félreértette.
- A Midlandtől - válaszolta.
Az ausztrál megdöntötte a sörösdobozt, és legurította a tartalmát. - És ez ki? - kérdezte.
- Higgins - válaszolta Murgatroyd. - A központból. Az ausztrál megelégedetten vigyorgott. Sűrű pislogással sikerült egyenesbe hoznia a tekintetét. - Ez már döfi -mondta. - Murgatroyd a Midlandtől és Higgins a központból.
Ekkor már Paul Jones figyelmét is felkeltette az ausztrál, s előjött a pult mögül. Megfogta a magas férfi könyökét, s visszakísérte a csarnok túloldalára. - Kérem, kérem, Mr. Foster, ha maga most szépen visszasétál a bárba, akkor én szép nyugodtan elszállásolhatom új vendégeinket.
Foster hagyta, hogy finom, de határozott mozdulatokkal visszairányítsák oda, ahonnan jött. Mielőtt végleg eltűnt volna, meglengette karját a pult felé. - Ez már döfi, Murgatroyd - kiáltotta.
Paul Jones visszaért hozzájuk.
- Az a férfi - szólalt meg Mrs. Murgatroyd jeges szemrehányással - részeg volt.
- Elvégre szabadságon van, drágám - mondta Murgatroyd.
- Az nem kifogás - válaszolta Mrs. Murgatroyd. - Ki ez az alak?
- Harry Foster - válaszolta Jones. - Perthből.
- Nem úgy vettem ki a beszédjéből, mintha skót lenne -mondta Mrs. Murgatroyd.
- Az ausztráliai Perthből - mondta Jones. - Engedjék meg, hogy a szobáikba kísérjem önöket.
Murgatroyd elragadtatással tekintett körbe az emeleti kétágyas szoba erkélyéről. Alatta egy nem túl széles pázsitsáv futott le a vakítóan fehér homokhoz, melyen elszórtan pálmafák álltak, ide-oda táncoló lombjuk árnyékot vetett, a jó egytucatnyi zsúptetős kunyhó azonban megbízhatóbb védelmet nyújtott a nap ellen. Az öböl vize szelíden nyaldosta a partot, s tejszínűvé változott ott, ahol felkavarta a homokot. Kijjebb áttetsző zöld, még kijjebb kék volt. Ötszáz yardnyira látni lehetett a habtól pezsgő zátonyt.
Egy fiatalember szörfözött vagy százyardnyira a parttól, szalmaszőke haja alatt csillogott mahagónibarna teste. Az apró kis deszkán egyensúlyozva elkapta a szelet, ellenfeszült az oldalra dőlő vitorlának, s a legkisebb erőlködés nélkül szánkázott a vízen. Két kis barna bőrű kölyök, fekete hajúak és szeműek, egymást fröcskölte a sekély vízben, miközben nagyokat sikítoztak. Egy középkorú európai, akinek kerek pocakján csillámlóan gurultak le a vízcseppek, nehézkesen kepesztetett ki a vízből békauszonyában, maga után vonszolva arcmaszkját és a légzőcsövet.
- Úristen - kiáltott oda dél-afrikai akcentussal egy nőnek, aki az árnyékban hevert -, annyi a hal odalent, hogy az már szinte hihetetlen.
Murgatroydtól jobbra, fent a főépületnél magukra csavart parenban nők és férfiak igyekeztek a medencebár felé, hogy igyanak valami hideget ebéd előtt.
- Ússzunk egyet! -javasolta Murgatroyd.
- Előbb segíts kipakolni! - válaszolta a felesége.
- Hagyd már! Egyelőre elég csak az úszóholmikat előszedni.
- Hogyisne - méltatlankodott Mrs. Murgatroyd. - Nem tűröm, hogy úgy jelenj meg az ebédnél, mint egy bennszülött. Itt a sortod és az inged.
Két nap alatt Murgatroyd, már amennyire hagyták, felvette a trópusokon nyaralók életritmusát. Korán kelt, mint mindig, de ahelyett hogy az esőtől csillogó járdát bámulná az ablakból, kiült az erkélyre, és nézte az Indiai-óceánon felkelő napot túl a zátonyon, amitől a sötét, csendes víz hirtelen ragyogni kezdett, mint egy darabjaira tört üvegtábla. Hétkor úszni ment, otthagyva a felpárnázott derékkal fekvő Edna Murgatroydot a hajcsavaróival, aki egyfolytában a reggeli felszolgálás lassúsága miatt elégedetlenkedett, ami, mellesleg, mintaszerűen gyors volt.
Egy órát lubickolt a meleg vízben, egyszer csaknem kétszáz yardnyira kiúszott, és meg is lepődött saját merészségén. Nem volt valami jó úszó, de most a legjobb úton volt afelé, hogy azzá váljon. Szerencse, hogy a felesége nem látta a próbálkozásait, Edna ugyanis meg volt győződve róla, hogy cápák és barrakudák hemzsegnek az öbölben; nem hitte el, hogy ezek a ragadozók képtelenek áthatolni a zátonyon, s hogy az öböl éppoly biztonságos, mint az úszómedence.
Reggelijét Murgatroyd a medence melletti teraszon költötte el csatlakozva a többi szállóvendéghez, s válogatva a dinnye, a mangó és a papája között a zabpehely mellé, lemondva a szalonnás tojásról, noha az is szerepelt az étlapon. Ilyentájt a legtöbb férfi úszónadrágot és strandinget viselt, a nők pedig könnyű vászoninget, vagy pedig csak egy lepelt csavartak bikinijük fölé. Murgatroyd kissé kirítt közülük Angliából való, térdig érő, pamutsávoly szövetből készült sortjával és teniszingével. Felesége csak tíz körül csatlakozott hozzá a parton a „privát" zsúpfedelük alatt, hogy belekezdjen az egész napot felölelő követelőzésbe: hol frissítőkért szalajtotta, hol napolajjal kellett bekenni, noha szinte sosem feküdt ki a napra.
Néha-néha alámerítette testének rózsaszín tömegét a hotel medencéjében, melynek közepén szigetként terült el a bár; tartóshullámát fodros úszósapkával védte, s alig tempózott néhányat, már mászott is ki a vízből.
Higgins, egyedül lévén, hamarosan társaságra lelt egy fiatal angolokból álló csoportban, így alig látták. A világfi szerepében tetszelgett, s a hotel ajándékboltjából felszerelkezett egy széles karimájú szalmakalappal, olyannal, amilyent Hemingway viselt egy fényképen. Ő is fürdőnadrágban és ingben járkált naphosszat, vacsorára viszont, ahogy a többiek is, pasztellszínű bő nadrágban és szivarzsebes, vállpántos szafáriingben jelent meg. Vacsora után gyakran látogatott el a kaszinóba vagy a diszkóba. Murgatroydot furdalta a kíváncsiság, milyenek lehetnek ezek a helyek.
Harry Foster, sajnos, nem tartotta meg magának a humorát. A dél-afrikaiak, az ausztrálok és az angolok, akik a vendégsereg legnagyobb részét képezték, nemsokára mind ismerték már „Murgatroydot a Midlandtől", míg a könnyebben elvegyülő Higgins mihamar lepöckölte magáról a „Higgins a központból" címkét. Szándéka ellenére Murgatroyd meglehetős népszerűségre tett szert. Amint hosszú szárú sortjában és fürdőpapucsában felporoszkált a reggelizőteraszra, jó néhány mosolyt és harsány „Jó reggelt, Murgatroyd !"-ot zsebelhetett be.
Alkalmanként összefutott népszerűsége kovácsával. Harry Foster többször is eldülöngélt mellette, beburkolózva vakációjának sajátos ködfátylába; jobb kezén csakis azért mozgatta meg az ujjakat, hogy letegyen egy üres és megmarkoljon egy tele doboz sört. Az ausztrál szívélyesen vigyorgott, szabad kezét üdvözlésre emelte, s odakiáltott: „Ez már döfi, Murgatroyd!"
A harmadik reggel Murgatroyd kilábalt a vízből reggelit követő tempózása után, elfeküdt a zsúptető alatt, hátát nekidöntötte a középső cölöpnek, és szemügyre vette magát. A nap ekkor már magasan járt, s iszonyú volt a hőség, noha az óra még csak fél tízet mutatott. Végignézett a testén, ami - minden óvintézkedése, valamint felesége figyelmeztetései ellenére - kezdte felölteni egy rák külsejét. Irigyelt mindenkit, aki alig pár nap alatt egészséges színre tett szert. Jól tudta, a megoldás az volna, ha megőrizné az egyszer már megszerzett színt, s nem vedlene vissza márványfehérré két nyaralás között. Bognorban persze semmi esély erre, gondolta. A legutóbbi három vakációjuk alatt csak esőben és borús égben volt részük.
Szőrös pipaszárlába úgy kandikált elő skót kockás úszónadrágjából, mint egy hosszúkás eper, följebb pedig kerek pocakja és megereszkedett melle domborodott. Az íróasztalnál töltött hosszú évek alatt ülepe ellaposodott, mint egy rétes, haja megritkult. Műfoga viszont nem volt, s csak olvasáshoz használt szemüveget. Olvasmányai nagy részét cégjelentések és bankszámlák tették ki.
Ekkor motorbőgés zúgott végig a vízen, s amint felpillantott, egy vadul száguldó motorcsónakot látott. A kötél végén, melyet maga után húzott, egy fej bukkant elő, majd süllyedt le váltakozva. A kötél hirtelen megfeszült, s a vízsugárt fröcskölő, gesztenyebarna bőrű vízisíző - egy fiatal szállóvendég - elhúzott a part mentén. Egydeszkás sítalpon állt, egyik lába a másik előtt, s legyezőszerű habtajték keletkezett a nyomában. A kormányos fordított egyet a keréken, mire a síző körívet írt le, Murgatroydhoz egészen közel. A térti, aki feszes izomzattal s dagadó combbal lovagolta meg a csónak keltette hullámokat, úgy nézett ki, mint egy tölgyfából faragott szobor. Diadalkiáltásának visszhangja, amikor másodszor is elsuhant előtte, végigszánkázott az egész öblön. Murgatroydon, miközben figyelte, irigység vett erőt.
Bezzeg ő, nézett végig ismét magán: ötvenéves, alacsony, kövérkés alak, a kondíciója pocsék, még a teniszklubban töltött nyári délutánok ellenére is. Vasárnapig már csak négy nap van hátra, akkor fel fog szállni egy gépre, elrepül innen, és soha nem tér vissza. Valószínűleg még vagy tíz évig Ponder's Endben marad, aztán nyugdíjba vonul, minden valószínűség szerint Bognorba.
Megfordult, s egy fiatal lányt látott, amint végigment a strandon. Az illemszabályok megkövetelték volna, hogy ne meressze rá a szemét, de ezúttal fütyült az illemre. A lány mezítláb volt, s a helybéli nőkhöz hasonlóan egyenes derékkal, kecses mozdulatokkal lépkedett. Bőre mindenféle olaj és krém nélkül is aranybarna volt. Bal hónalja alatt megcsomózott fehér parent viselt, skarlátvörös mintázattal. A ruha alig valamivel ért csak a csípőjénél lejjebb. Murgatroyd elmélázott, vajon visel-e alatta valamit. Ekkor egy fuvallat a lány testére tapasztotta a lepelt, s egy pillanatra láttatni engedte kemény, fiatal mellét és karcsú derekát. Majd a fuvallat elült, s a ruha elvált a testtől.
Murgatroyd figyelte világos kreol arcát, távol ülő fekete szemét, magas arccsontját és csillogó sötét hajzuhatagát, mely hullámokban omlott a hátára. Amint közelebb ért hozzá, feléje fordult, és széles, barátságos mosolyt villantott valakire. Murgatroyd nem tudott róla, hogy még valaki lenne a közelében. Torkában dobogó szívvel nézett körül, vajon kire mosolyog a lány, de senki mást nem látott. Amikor visszafordult, a lány ismét mosolygott, fehér fogsora ragyogott a reggeli napban. Murgatroyd biztosra vette, hogy nem mutatták be őket egymásnak. Vagyis a mosoly csakis spontán lehet. Rámosolyog egy idegenre. Murgatroyd lekapta a napszemüvegét, és visszamosolygott.
- Jó reggelt - mondta.
- Bonjour, m'sieu - felelte a lány, és továbbment. Murgatroyd figyelte távolodó hátát. Sötét haja egészen a derekáig ért, csípője átsejlett a fehér vásznon.
- Verd csak ki szépen a fejedből az ilyesmit - szólalt meg egy hang a háta mögött. Mrs. Murgatroyd volt az, aki épp e pillanatban érkezett. Ő is a távolodó lány után meredt.
- Ringyó - mondta, majd elhelyezkedett az árnyékban. Tíz perc múlva Murgatroyd a felesége felé fordult. Egy népszerű írónő legújabb történelmi románca kötötte le a figyelmét, amiből egész készletet hozott magával. Murgatroyd kinézett az öbölre, és eltűnődött, mint már annyiszor, hogy falhatja a felesége olyan mohón a romantikus regényeket, miközben a valóságot a lelke mélyéből gyűlöli. Házasságuk sosem volt kölcsönös vonzalomra épülő szerelem, még az elején sem, amikor Edna még nem közölte vele, hogy nem helyesli az „olyasmit", és hogy nagyon téved, ha azt hiszi, hogy ebből rendszert csinálnak. Azóta, s ennek húsz éve már, Murgatroyd szerelem nélküli házasságban raboskodik, melynek fullasztó unalmát csak néha-néha színezték a gyűlölködés időszakai.
Egyszer, a teniszklub öltözőjében, véletlenül kihallgatott egy beszélgetést, melyben az egyik klubtag azt találta mondani a partnerének, hogy „már évekkel ezelőtt el kellett volna tángálnia azt a hárpiát". Akkor méregbe gurult a kijelentésen, s már majdnem előlépett a szekrény mögül, hogy kikérje magának. De maradt a helyén, önmagában elismerve, hogy a pasasnak talán igaza van. A baj csak az, hogy nem olyan ember ő, aki csak úgy eltángál valakit, s azt is kétségbe vonta, hogy Ednát az ilyesmi jobb belátásra bírná. Murgatroyd mindig szelíd természetű volt, még fiatalabb korában is, s noha egy bankot el tudott igazgatni, galamblelkűsége odahaza passzivitásba váltott, aminek oly sokszor lett megaláztatás a vége. Privát gondolatainak súlya egy sóhajt préselt ki belőle.
Edna Murgatroyd szemüvege fölött ránézett.
- Ha bántanak a szelek, menj és vegyél be egy tablettát - tanácsolta.
Péntek este történt, hogy Higgins, miközben ő a mellékhelyiségben tartózkodó Ednára várt az előcsarnokban, odasettenkedett hozzá.
- Beszélnem kell magával, négyszemközt - suttogta olyan titokzatos hanghordozással, hogy valamennyi jelenlévő vendég figyelmét felkeltette.
- Jó - mondta Murgatroyd. - Beszéljen.
- Nem - sziszegte Higgins, miközben álcázásként végigmustrált egy páfrányt. - A felesége bármikor visszajöhet. Kövessen.
Feltűnő hanyagsággal kitáncolt a kertbe, ahol egy fának dőlve várta be Murgatroydot. Murgatroyd utána poroszkált.
- Mi a baj? - kérdezte, mikor beérte a bokrok közt. Higgins visszapillantott a kivilágított előcsarnok felé, hogy megbizonyosodjék, a Murgatroyd család női ága nem követi őket.
- Tengeri hal - mondta aztán. - Halászott már tengeri halra?
- Nem, természetesen sohasem - válaszolta Murgatroyd.
- Én sem. De szívesen benne lennék. Csak egyetlenegyszer. Miért ne próbálnánk ki? Figyeljen. Három johannesburgi üzletember hajót bérelt holnap reggelre. De visszamondták. Tehát a hajó szabad, és fél áron kapható, mert a letétet nem adják vissza. Na, mit szól? Kivegyük?
Murgatroyd azon lepődött meg, hogy épp őneki teszi fel ezt a kérdést.
- Miért nem a saját társaságából keres valakit? - kérdezte.
Higgins vállat vont. - A barátnőikkel szeretnék tölteni az utolsó napot, a lányoknak viszont semmi kedvük a pecázáshoz. Ne tétovázzon, Murgatroyd, vágjon bele.
- Mennyibe kerül? - kérdezte Murgatroyd.
Rendesen száz amerikai dollárba fejenként - válaszolta Higgins -, de így, fél áron csak ötvenbe.
Arra a pár órára? Hisz az huszonöt font!
- Huszonhat font hetvenöt penny -javította ki Higgins gépiesen. Végül is a devizaosztályon dolgozott.
Murgatroyd kalkulált. Ha beleszámolja a taxiköltséget a reptérre s azt a nem kevés plusz kiadást, amíg hazajutnak Ponder's Endbe, alig marad több huszonöt fontnál. S akkor még Mrs. Murgatroyd is be akar vásárolni a vámmentes boltban a bognori nővére számára. Megrázta a fejét.
- Edna sosem egyezne bele - mondta.
- Ne mondja meg neki.
- Ne mondjam meg neki? - Murgatroyd megdöbbent az ötleten.
Naná hogy ne - unszolta Higgins. Közelebb hajolt, és Murgatroydot a helyi puncs illata csapta meg. – Ne tétovázzon! Később kap majd érte, de ennélkül is kap épp eleget. Gondolja csak el! Valószínűleg soha az életben nem jövünk ide vissza. Valószínűleg sosem látjuk többé az Indiai óceánt. Akkor meg mit totojázunk?
- Hát, nem is tudom.
- Kora reggel a nyílt tengeren, egy hajón, ember! Fütyül a szél miközben a csalira bonito, tonhal vagy holdhal harap. Még talán fognánk is valamit, így vagy úgy, a kalandra mindenképp szívesen emlékezünk majd vissza Londonban.
Murgatroyd megmerevedett. A vízisíző fiatalember jutott eszébe, amint végigszántotta az öböl vizét.
- Rendben van - mondta. - Meggyőzött. Mikor indulunk?
Elővette a pénztárcáját, letépett három darab tízfontos csekket - csak kettő maradt a füzetben -, alul aláírta őket, és átnyújtotta Higginsnek.
- Nagyon korán - suttogta Higgins, miközben elrakta a csekkeket. - Kelés négykor. Indulás innen autóval négy harminckor. Ötkor a kikötőben kell lennünk. Háromnegyed hatkor kifut a hajó, hogy jóval hét előtt a halászterületen legyünk. Ez a legmegfelelőbb időpont: hajnaltájt. A hotel programfelelőse kísérőként velünk jön, ő profi az ilyesmiben. Tehát négy harminckor találkozunk az előcsarnokban.
Ezzel visszaszökellt az előcsarnokba, majd eltűnt a bár irányába. Murgatroyd követte, megdöbbenve saját merészségén, s ott találta toporzékoló feleségét. Bementek vacsorázni.
Murgatroyd szemernyit sem aludt aznap éjjel. Noha volt egy kis ébresztőórája, nem merte felhúzni, mert attól félt, csörgése felébreszti a feleségét is. Viszont azt sem kockáztathatta meg, hogy elalszik, s Higgins kopogtatására ébred fel ötkor. Félálomban vergődött egészen addig, amíg a világító óramutató négyhez nem közeledett. A függöny mögött koromsötét éjszaka honolt.
Csendben lecsúszott az ágyról, közben Mrs.Murgatroyd-ra pillantott, aki a hátán feküdt, mint rendesen, és harsányan horkolt, hajcsavaróinak arzenálját háló tartotta egybe. Óvatosan az ágyra dobta pizsamáját, s belebújt alsónadrágjába. Fogta a rövidnadrágját, ingét és fürdőpapucsát, hangtalanul kiment, becsukta az ajtót maga után, s a félhomályos folyosón rángatta magára őket, megborzongva a nem várt hidegtől.
Az előcsarnokban már várta Higgins és a vezetőjük, egy magas, szikár dél-afrikai, Andre Kilián, aki a vendégek sportprogramjait szervezte. Kilián végignézett rajta.
- Pirkadat előtt hideg van kinn a vízen - mondta -, utána meg istentelen hőség. Hamar leég az ember. Nincs hosszú szárú nadrágja és hosszú ujjú széldzsekije.
- Nem is gondoltam rá - mondta Murgatroyd. - Nincs, azt hiszem, nincs. - Most már nem mert visszamenni a szobába.
- Nem baj, nálam van fölösleg - mondta Kilián, és feléje nyújtott egy pulóvert. - Induljunk.
Negyedórát autóztak a sötét vidéken, helyenként kunyhók között; kiszűrődő halvány fény jelezte, hogy valaki ébren van már lakóik közül. Végül lekanyarodtak a főútról Trou d'Eau Douce - Édesvíz-tengeröböl - kis kikötője irányába, amit valami régen itt járt francia kapitány nevezhetett el, amikor tiszta vizű forrásra bukkant a tájon. A kikötőben Murgatroyd ki tudta venni a lehorgonyzott hajót, s az alakokat is, akik a fedélzeten szorgoskodtak zseblámpák fényénél. Közvetlenül a famóló mellett álltak meg, majd Kilián elővett egy termoszt a kesztyűtartóból, és körbekínálta a forró kávét. Igen jólesett.
A dél-afrikai kiszállt a kocsiból, s a mólón a hajó felé indult. A kreol-francia nyelven folytatott halk beszélgetésből csak foszlányok jutottak el a kocsiig. Különös, hogy a pirkadat előtti sötétségben az ember hogy visszafogja a hangját.
Tíz perc múlva visszajött. Kelet felé, a horizonton ekkorra már egy halvány sáv jelent meg, mely alatt néhány alacsonyan úszó, bordázott felhő csillant meg halványan. A csillogó víztükör is láthatóvá vált, s a móló, a hajó s az emberek körvonalai is jobban kirajzolódtak.
- Na, pakoljunk be - mondta Kilián.
A kombi hátuljából előcibált egy hűtőtáskát, amely a sör hidegen tartására szolgált, s Higginsszel felvitték a hajóra. Murgatroyd az ebédcsomagokat vitte, s két kávés termoszt.
A hajó nem az új, üveggyapotból készült luxushajók közül való volt, ellenkezőleg: törzse hajópadlóból, fedélzete rétegezett deszkából készült, öreg volt és öblös. Az elülső részén egy kis kabin állt, mely mintha zsúfolásig lett volna pakolva mindenféle felszereléssel. A hajó kormányzásához egy párnázott szék állt egy magas emelvényen, a kerék és a kontrollműszerek előtt. Ez a rész fedett volt. A hátsó rész viszont, ahol masszív padok voltak felállítva mindkét oldalon, nyitott. A taton egy szék árválkodott, forgószék, amilyet hivatalokban lát az ember, azzal a kis eltéréssel, hogy erről szíjak lógtak, alul pedig rögzítve volt a fedélzethez.
A hátsó fedélzet mindkét sarkából két hosszú bot nyúlt ki átlós irányban a víz fölé, mint egy darázs csápjai. Murgatroyd először azt hitte, horgászbotok, de később megtudta, arra szolgálnak, hogy a külső zsinórokat távol tartsák a belül lévőktől, s azok össze ne gubancolódjanak.
Egy öregember ült a hajóskapitányi székben, egyik kezét a kormánykeréken tartva, s csendben figyelte az előkészületeket. Kilián betolta a sörösládát az egyik pad alá, s intett a többieknek, hogy üljenek le. Egy alig tizenéves hajósinas kiakasztotta a hátsó hajókötelet, és a fedélzetre dobta. Egy falubéli a móló elején oldotta el a kötelet, és ellökte a hajót a parttól. Az öregember beindította a motort, mire a talpuk alatt tompa dübörgés támadt. A hajóorr lassan az öböl felé fordult.
A nap most már gyorsan emelkedett, csaknem elérte a horizontot, s fénye nyugat felé terjedt a víz felszínén. Murgatroyd tisztán ki tudta venni az öböl partján fekvő falu házait s a felszálló füstcsíkokat, melyek alatt az asszonyok a reggeli kávét főzték. Alig pár perc múlva az utolsó csillag is elhalványult, az ég kék lett, mint egy vörösbegytojás, és reszketve csillogó fénykardok döftek a vízbe. Hirtelen enyhe fuvallat - melyről nem lehetett tudni, honnan jön, hova megy - fodrozta meg a víz színét, és a fény ezüstcseréppé tört szét. Aztán vége lett. A mozdulatlanság tért vissza, melyet csak a hajó nyomában keletkezett tölcsér tört meg, mely a tattól a távolodó mólóig ért. Murgatroyd lenézett a korláton, s már most ki tudta venni a korallképződményeket jó nyolc méter mélységben.
- Apropó - szólalt meg Kilián -, hadd mutassak be mindenkit. - A növekvő világossággal a hangja is felerősödött. - A hajót Avantnak hívják, ez franciául annyit tesz, mint „Előre". Öreg, de kemény, akár a szikla, s fogott már néhány halat útjai során. A kapitány Monsieur Patient, ez pedig az unokája, Jean-Paul.
Az öreg hátrafordult, s üdvözlésül biccentett egyet. Szólni nem szólt semmit. Elnyűhetetlen kék vászoningben és nadrágban volt, mely utóbbiból két bütykös, csupasz lábfej lógott alá. Arca sötét volt és redős, mint egy megfeketedett dió, fején elnyűtt szalmakalap. Szeme körül koszorúba fonódtak a ráncok, melyeket a csillogó vízfelszín húzhatott, amit egy életen át nézett.
- Monsieur Patient legalább hatvan éve halászik ezeken a vizeken, egész kisgyerek korától fogva - mondta Kilián. - Ő maga sem emlékszik pontosan, mióta, s más sem a faluban. Ismeri a vizet, ismeri a halakat: szakértelmének ez a titka.
Higgins előhalászott egy fényképezőgépet a válltáskájából. - Szeretnék egy felvételt csinálni - mondta.
- Várjon vele néhány percig - javasolta Kilián. - És kapaszkodjanak. Hamarosan átvágunk a zátonyon.
Murgatroyd előremeredt a közelgő zátony felé. A hotelerkélyről valami lágy képződménynek tűnt, melyen úgy permetez át a víz, ahogy a kifutott tej csordul át a lábos szélén. Közelebbről azonban hallotta a hullámok aljának zúgását, amint nekivágódnak a koraléleknek és szétmorzsolódnak az éles késeken, alig valamivel a felszín alatt. Sehol sem látott átjárót a zátonyon.
Nem sokkal a tajték előtt az öreg Patient élesen jobbra tekerte a kormányt, és az Avant párhuzamos irányba fordult a húszméternyire örvénylő tajtékkal. Ekkor pillantotta meg az átjárót. Két, egymással párhuzamos korall-lánc között bukkant elő a keskeny nyílás. A következő percben már benne is voltak, hatalmas hullámok emelkedtek mindkét oldalon s rohantak tova párhuzamosan a parttal, mely jó félmérföldnyivel keletre volt már. Amikor egy hullám elkapta őket, az Avant hátrahőkölt és megingott.
Murgatroyd lenézett. Mindkét oldalon hatalmas hullámok táncoltak, de ahogy a tajték visszavonult, láthatta alig tízlábnyira a korallt, mely szemre törékenyen lágy, érintésre viszont borotvaéles volt. Egy rossz mozdulat, s hajót, embert kettéhasít. A kapitány mintha oda sem figyelt volna. Csak ült ott, egyik keze a kormánykeréken, a másik a szelepfogantyún, keresztülbámult a szélvédőn, mint aki jeleket kap valami jelzőtűztől melyet csak ő képes észrevenni az üres horizonton. Néha tekert egyet a keréken és gázt adott, és az Avant máris biztonsággal gyűrt le valami újabb akadályt. Murgatroyd már csak akkor látta ezeket a veszedelmeket, amikor elsuhantak a szeme előtt.
Hatvan másodperc múlva, mely egy emberöltőnek tűnt, vége volt. Jobbra még nem ért véget a zátony, de a másik oldalon már csak víz volt - túljutottak az átjárón. A kapitány megint tekert egyet a kormányon, mire az Avant a nyílt tenger felé fordult, s máris a félelmetes Indiai-óceán hullámverésén lovagoltak. Murgatroyd rádöbbent, hogy az effajta hajókázást nem a kényes gyomrúaknak találták ki, s őszintén remélte, hogy nem hoz szégyent magára.
- Hé, Murgatroyd, látta azt az istenverte korallt? - kiáltotta Higgins.
Kilián elvigyorodott.
- Ez már azért valami, nem? Kávét?
- Az előzmények után nekem valami erősebb jobban esne - mondta Higgins.
- Mi mindenre gondolunk - mondta Kilián. - Ebben itt brandy van. - Azzal lecsavarta a második flaska kupakját.
A hajósinas azonnal nekilátott felszerelni a botokat. Négy darabot hozott ki a kabinból, erős üveggyapot botok voltak, körülbelül két és félméternyit parafával vonták be, hogy könnyebb legyen rajta a fogás. Mindegyiken hatalmas orsó volt, egyenként nyolcszáz méternyi műlószőr nejlondamillal. Maga a nyél vörösrézből készült, melyet alul bevágtak, hogy beleilleszthető legyen a hajópalánkon kialakított csapba, ily módon biztosítva a fix rögzítést. A fiú mindegyiket elhelyezte egy-egy csapban, s feszítőkötéllel és kapoccsal biztosította őket, nehogy kibukjanak a túloldalon.
A napkorong felső íve már előbújt odakint az óceánon, s elárasztotta sugaraival a hullámzó vizet. Percek alatt a sötétes víz mély indigókékké változott, s mind világosabb és áttetszőbb lett, amint a nap feljebb emelkedett.
Murgatroyd átkarolta a hajókorlátot, s miközben a kávéját szürcsölgette, elbűvölten nézte a hajósinas szorgoskodását. Egy hatalmas dobozból különböző hosszúságú acélhuzalokat vett elő, melyeket cserkének neveznek, valamint eltérő nagyságú és fajtájú műcsalikat. Egyik-másik úgy nézett ki, mint egy gumiba csomagolt élénk rózsaszín vagy zöld tintahal, aztán voltak még ott vörös és fehér kakastollak, csillogó kanálvillantók, melyeket úgy terveztek meg, hogy vibráljanak a vízben, s felkeltsék a vadászó ragadozók figyelmét. Vastag, szivar alakú vezérsúlyok is voltak, kapoccsal az orrukban, amihez a zsineget lehetett rögzíteni. A fiú kérdezett valamit kreol nyelven a nagyapjától, az öreg morrantott egyet válaszként. A fiú erre kiválasztott két tintahalcsalit, egy toll és egy kanál alakút. Egyik végükön tízhüvelyknyi acélcserke, a másikon egy- vagy háromágú kampó volt. A fiú hozzáerősítette a műcsalin lévő kapcsot az egyik hosszabb cserkéhez, aminek másik végét a damil-hoz rögzítette. Mindegyikre rákötött még egy vezérsúlyt is, mely a csalit a felszín alatt tartja. Kilián megjegyzést fűzött a felhasznált csalikhoz.
- Arra a villantóra - magyarázta - a magányosan cserkésző barrakuda harap. A tintahal és a toll a bonito és a dorado kedvenc csemegéje, de a tonhal sem veti meg.
Monsieur Patient hirtelen irányt változtatott, s valamennyien kinyújtott nyakkal figyelték, vajon miért. A horizont kihalt volt előttük. Tíz másodperccel később vették csak észre azt, amit az öreg jóval előbb meglátott. A messzeségben egy csapat tengeri madár siklott és bukott le a vízre, de ekkora távolságból csak pettyeknek látszottak.
- Halászkamadarak - mondta Kilián. - Megpillantottak egy apróhal falkát, azért merülnek alá.
- Apró halakra fogunk vadászni? - kérdezte Higgins.
- Nem - válaszolta Kilián. - Viszont a nagy halak igen. A madarak mintegy jelként szolgálnak a számunkra. A bonito kedveli a sprotnit, és a tonhal is.
A kapitány hátrafordult, és biccentett a fiúnak, aki máris nekilátott, hogy az előkészített zsinegeket a nyomdokvízbe vesse. Miközben föl-alá bukdácsoltak a tajtékon, kiengedett egy fogat az orsón, s az orsódob máris szabadon pörgött. A szívóörvény lerántotta a csalit, a vezetőt és a cserkét a nyomvonalba, végül teljesen eltűntek. A fiú addig engedte a zsineget, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy a vége jó százlábnyira van már a hajótól. Ekkor megint rögzítette az orsót. A bot vége enyhén meghajlott, megfeszült, majd vontatni kezdte a műcsalit. Valahol messze kint a zöld vízen a csali s a horog biztosan és kitartóan futott a felszín alatt, mint egy sebesen úszó hal.
Két botot erősített a fiú a hajó farához, egyet a bal, egyet a jobb sarokba. A másik kettőt feljebb rögzítette a hátsó fedélzet két oldalához. Zsinegjeiket hatalmas csipeszek tartották, a csipeszeket pedig ahhoz a zsinórhoz erősítette, amelyik a külvillán futott föl. A fiú kivetette a csalikat ezekről a botokról is, majd felfuttatta a csipeszeket a villa csúcsához. A külvillák közti táv lehetővé tette, hogy a kívül elhelyezkedő zsinegek ne keveredjenek össze a belül lévőkkel, s hogy azokkal párhuzamosan fussanak. Ha kapás van, a hal kirántja a csipeszből a zsineget, amely így közvetlenül az orsó és a hal között fog feszülni.
- Horgászott már valamelyikük? - kérdezte Kilián. Murgatroyd és Higgins tagadólag rázta a fejét. - Akkor, azt hiszem, jobb lesz, ha megmutatom, mi a teendő, ha kapás van. Utána már egy kicsit késő lenne. Jöjjenek, és figyeljenek rám.
A dél-afrikai beült a horgászszékbe, és megragadta az egyik botot. - Amikor tehát kapás van, a zsineg hirtelen megindul az orsón, ami egyre élesebb sikító hangot hallat. Innen tudni, hogy ráharapott. Ekkor az illető, aki épp soron van, beül ide, és Jean-Paul vagy én a kezébe adjuk a botot. Eddig oké?
Az angolok bólintottak.
- Megfogják a botot, s a nyelét belehelyezik ebbe a lábuk között lévő foglalatba. Aztán rákapcsolják ezt a kapcsot itt, aminek a kötele a székvázhoz van rögzítve. Ha a hal netán kitépné az ember markából, így nem veszítjük el a drága botot az egész felszereléssel együtt. Nézzék meg ezt itt.
Kilián egy küllős rézkerékre mutatott, ami az orsódob oldalára volt szerelve. Murgatroyd és Higgins bólintott.
- Ez a csúszótengely-kapcsoló - mondta Kilián. - Mihelyt beállítjuk egy kisebb súlyra, mondjuk öt fontra - hogy amikor a hal bekapja a csalit, a zsineg szabadon futhasson -, az orsó forogni kezd, s a pörgő orsó kattogása valóságos sikításnak hallatszik. Amint elhelyezkedtek - és ne sokat tétovázzanak, mert minél lassabban készülnek neki, annál hosszabb zsineget kell majd később behúzniuk -, lassan előretolják a tengelykapcsoló-kontrollt, így ni. Ez rögzíti az orsót, úgyhogy végül a pörgés megáll. A halat attól fogva a hajó vontatja, ahelyett hogy ő tekerné le a maguk zsinegét. Ezután kezdődik a feltekerés. Itt kell erősen megmarkolni a botot bal kézzel, s tekerni az orsót a jobbal. Ha tekintélyes példánnyal van dolgunk, mindkét kézzel megfogjuk a botot, és addig húzzuk hátrafelé, amíg függőleges helyzetbe nem kerül. Aztán jobb kézzel megragadjuk az orsót, s kezdünk tekerni, közben a botot engedjük lefelé, így ugyanis könnyebb feltekerni a zsineget. Aztán ugyanezt elölről. Dupla fogás, hátrahúzás, majd finom előrehajlás, közben szüntelenül pörögjön az orsó. Végül látni fogják majd jutalmukat, amint előbukkan a tajtékból, a tat alatt. Végszóként a hajósinas megszigonyozza, és fedélzetre emeli.
- Mik azok a jelek a csúszótengely-kapcsolón és a dob rézburkolatán? - érdeklődött Higgins.
- Azok jelzik a maximálisan engedélyezett húzóerőt -válaszolta Kilián. - Ezek a zsinegek százharminc fontos szakítószilárdsággal bírnak. Átázott zsineg esetében ez tíz százalékkal kevesebb. Hogy még biztosabb legyen, azt az orsót úgy jelölték be, hogy amikor ezek a jelek itt szembekerülnek egymással, a csúszótengely-kapcsoló akkor ad zsineget, ha legalább százfontnyi súly húzza a damilt. De ekkora súlyt tartani hosszabb ideig, pláne betekerni, alaposan megdolgoztatja az izmokat, úgyhogy ezzel ne foglalkozzunk.
- De mi van, ha mégis nagy hal akad a horogra? - aggályoskodott Higgins.
- Az esetben - folytatta Kilián - egyedül a kifárasztás segít. Az aztán az igazi csata. Hagyni kell, hogy elegendő zsinege legyen, aztán tekerni kell rajta, majd fárasztani megint, újból feltekerni és így tovább, amíg csak annyira ki nem fárad, hogy kikészül az erejével. De ezzel ráérünk akkor foglalkozni, ha már a horgon van.
Miközben beszélt, az Avant már a halászkamadarak között járt, harminc perc alatt téve meg a három mérföldet. Monsieur Patient visszavett a sebességből, s elkezdtek cirkálni az alattuk örvénylő hatalmas halraj fölött. Az apró madarak valami egészen könnyed kecsességgel röpködtek vagy öt-hatméternyire a víz felett, lefelé bukó fejjel, merev szárnnyal, amíg csak éles szemük észre nem vett valami csillogót átsuhanni egyik hullámból a másikba. Ekkor lecsaptak, szárnyukat hátrafeszítették, és tűhegyes csőrüket előredöfték, bele a hullám közepébe. Egy másodperc múlva felemelkedtek, csőrükben ezüstös gyufaszál, mely máris lefele szánkázott a keskeny nyelőcsövön. Kitartásuk éppoly végtelen volt, mint az étvágyuk.
- Figyeljen, Murgatroyd - mondta Higgins -, jobb, ha már most eldöntjük, kié az első fogás. Dobjunk föl valamit.
Előkotort egy mauritiusi rúpiát a zsebéből. Földobta, ő nyert. Pár másodperc múlva az egyik belső bot megrándult, s a zsineg megindult. A pörgő orsó éles sikításba kezdett.
- Az enyém! - üvöltötte Higgins nagy boldogan, s máris a forgószékben termett. Jean-Paul átnyújtotta neki a botot, melyen még ekkor is futott a damil, de már lassabban, és Higgins beillesztette a nyelet a foglalatba. Bekapcsolta a kapcsot és a rögzítőkötelet, s lezárta a csúszótengely-kapcsolót. A pörgő zsineg rögtön megállt. A bot vége meghajlott. Bal kezével tartva a botot jobbjával tekerni kezdett. A bot még tovább hajlott, de a tekercselés folytatódott.
- Érzem, ahogy rángatja a végét - zihálta Higgins. Tovább tekercselt. A zsineg ellenállás nélkül lett egyre rövidebb, és Jean-Paul áthajolt a korláton. Megragadta a zsineget, és felrántott egy kicsi, merev, ezüstös halat a hajóra.
-  Bonito, négy font körüli - mondta Kilián.
A hajósinas egy laposfogóval kiszedte a horgot a bonito szájából. Murgatroyd megfigyelte, hogy ezüstös hasa fölött kék-feketés csíkozású, akárcsak a makréla. Higgins csalódottnak látszott. A halászkamadarak raja lassan eltűnt a hátuk mögött, s ez azt jelentette, hogy áthajóztak a halraj felett. Valamivel elmúlt nyolc óra, s egyre melegebb lett a fedélzeten, noha kellemesen meleg. Monsieur Patient ráérősen megfordította az Avantot, hogy ismét ráússzanak a rajra, a halászkamadarak le-lebukó serege közé, miközben unokája behajította a horgot a tintahal csalival a tengerbe.
- Esetleg kikerekedne belőle egy vacsora - mondta Higgins. Kilián sajnálkozva rázta meg a fejét.
- A bonito csalihal - mondta. - A helybéliek legfeljebb levest főznek belőle, de az se valami elsőrendű.
Másodszor mentek át a halrajon, s megint volt fogás. Murgatroyd megragadta a botot, izgatottságában megborzongott kissé. Életében először volt ilyen élményben része, s nyilván utoljára is. Amint ujjai rákulcsolódtak a parafára, olyan érzése támadt, mintha a hetven méter mélységben, a zsineg végén vergődő hal közvetlenül mellette lenne. Lassan előretolta a tengelykapcsolót, mire a pörgő zsineg megállt. A bot vége meghajlott. Bal karjával feszíteni kezdett, s meglepődött micsoda erőt kellett a hátradőléshez kifejtenie.
Megfeszítette bal karizmát, jobbjával pedig módszeresen tekerni kezdte az orsó csévélőjét. Egész alkarja belefeszült. A zsineg végén jelentkező húzóerő meglepte. Lehet, hogy egészen nagy, gondolta, talán éppen egy óriás. Ez az izgalmas az egészben, döbbent rá. Hogy az ember sosem tudhatja, miféle óriás küzd odalent a mélyben, a nyomdok vízben. És ha csak valami apró hal is, mint Higgins bonitója, nos, a következő akár egy szörnyeteg is lehet. Lassan továbbtekerte az orsót, s érezte, ahogy emelkedik és süllyed a melle az erőlködéstől. Amikor a hal már csak hatméternyire lehetett a hajótól, úgy tűnt, hogy feladta a küzdelmet, mert a zsineg engedelmesen tekeredett tovább. Először azt hitte, megszökött, de ott volt. Még egy utolsót rántott a zsinegen, ahogy a tat alá került, s ezzel vége volt. Jean-Paul megszigonyozta s beemelte. Ez is bonito volt, de nagyobb, úgy tíz font körüli.
- Ez már valami, nem igaz? - kiáltotta Higgins izgatottan. Murgatroyd bólintott és mosolygott. Lesz miről mesélnie Ponder's Endben. Elöl, a kormánykeréknél, az öreg Patient arrafelé kormányzott, ahol a mélykék vízben egy sötét foltot vett észre jó pár mérfölddel arrébb. Figyelte, amint unokája kiemeli a horgot a bonito szájából, majd morrantott valamit. A fiú lekapcsolta a cserkét és a műcsalit, s visszarakta őket a dobozba. A botot visszatette a foglalatba, a zsineg végén a kis acél forgókapocs szabadon lengett.  Aztán előrement, s átvette a kormánykereket. A nagyapja mondott neki valamit, majd előremutatott a szélvédőn keresztül. A fiú bólintott.
- Ez a bot már nem kell? - kérdezte Higgins.
- Monsieur Patientnek valószínűleg jobb ötlete támadt - válaszolta Kilián. - Várjunk türelemmel. Ő aztán tudja, mit csinál.
Az öreg könnyed járással odament hozzájuk az imbolygó fedélzeten, majd szó nélkül törökülésbe ereszkedett a vízlefolyóban, kezébe vette a kisebbik bonitót, s nekilátott, hogy csalit készítsen belőle. A kis hal úgy feküdt, mint egy deszka, sarló alakú farokuszonyai kimeredtek, a szája félig nyitva volt, apró fekete szeme a semmibe meredt.
Monsieur Patient elővett a dobozból egy egyszakállú horgot, amelynek kampójához hatméternyi acélzsineg volt erősen rögzítve, valamint egy huszonöt centi hosszú hegyes acélpálca, mely leginkább kötőtűhöz hasonlított. Belenyomta a végét a hal végbélnyílásába, s addig préselte előre, amíg a véres hegye ki nem bukkant a száján. A pálca másik végéhez az acélcserkét kötötte, majd laposfogóval a pálcát és a cserkét keresztülhúzta a bonito testén, amíg a cserke ki nem lógott a szájnyíláson.
Ezután belenyomta a horog szárát mélyen a bonito hasába, hogy csak a kampós vége Játszódjék ki, valamint a tűhegyes szakáll. Ez utóbbi az uszony tövéből meredt előre és lefelé. A cserke többi részét kihúzta a hal szájából, amíg csak feszes nem lett.
Elővett egy sokkal kisebb tűt, semmivel sem nagyobbat, mint amilyennel a feleség stoppolja a férj zokniját, és egy méter kendercérnát. A bonito háti és két mellső uszonya lelapult. Az öreg átfűzte a kendercérnát a hátuszony elején többször egymás után, majd átszúrta a tűt egy izomredőn a fej mögött. Amikor feszesre húzta a cérnát, felemelkedett a hátuszony, mely tulajdonosa függőleges stabilitását biztosítja a vízben. Ugyanezt tette a két hasi uszonnyal is, végül összevarrta a szájat pontos, apró öltésekkel.
Amikor végzett, a bonito valósággal életre kelt. Három testuszonya tökéletes szimmetriában állt, megakadályozva a testet az oldalra fordulásban. Függőleges farokuszonya tartani fogja az irányt sebes mozgás közben. Lezárt szája megakadályozza, hogy felpuffadjon, és buborékokat bocsásson ki. Csak az összeszorított ajkak közötti acélhuzal s a farktőből kilógó félelmetes horog árulta el, hogy csalihal. Utolsó mozzanatként az öreg halász a bonito szájában lévő cserkét összekötötte a másik cserkével, ami egy kis forgón függött a bot végén, majd bevetette az új csalit az óceánba. Még mindig meredt, tágra nyitott szemmel a bonito kétszer is megbucskázott a habon, mielőtt az ólomszivar végleg lehúzta, hogy utolsó útjára induljon a mélyben. Hatvan méterben szabta meg a távolságot, túl a többi csalin, majd ismét biztosította a botot, és visszament a parancsnoki székhez. A hajó két oldalán elterülő víztömeg kékesszürkéből kékeszöldre változott.
Tíz perc múlva Higginsnek kapása volt, ezúttal a kanál-villantós csalin. Fárasztotta és tekerte teljes tíz percen át. Bármi akadt is a horogra, őrült elszántsággal küzdött a szabadságáért. Húzóerejéből mindannyian arra számítottak, hogy szép tonhal lesz, de amikor a fedélzetre emelték, kiderült, hogy egy méter hosszú, keskeny, kígyószerű hal, melynek felső testét és uszonyait aranyos szín borította.
- Dorado - állapította meg Kilián. – Remekül csinálta, Higgins. Ez a fajta nem adja olcsón az életét. Azon felül elsőrendű eledel. Megkérjük majd a St. Geran séfjét, hogy készítse el nekünk vacsorára.
Higgins elpirult, s odavolt a boldogságtól.
- Mintha egy százhússzal száguldó kamiont kellett volna visszafognom - zihálta.
A hajósinas megigazította a csalit, és visszahajította a habokba.
A hullámok magasabbra csaptak. Murgatroyd az egyik támasztékba kapaszkodott, ami a fedelet tartotta a fedélzet elülső része felett. Az Avant ide-oda hányódott a hatalmas, görgő hullámok között. A teknőkben magas vízfüggönyök fogták körül őket, rohanó meredélyek, melyeknek napsütötte lankája nem is sejtette az alant sodró szörnyű erőt. A hullámok gerincén látták a pár mérfölddel odébb lévő, még nagyobb hullámok fehér csíkos sapkáját, nyugatra pedig Mauritius homályos körvonalát.
Az igazi nagy hullámok kelet felől jöttek, vállvetve, a sziget ellen masírozó hatalmas, zöld ruhás katonák tömött soraként, melyet azonban szétzilált a zátony tüzérsége. Meglepődött, hogy nem érez semmiféle émelygést, hisz egyszer a Doverből Boulogne-ba tartó kompon rosszul lett. De ez nagyobb hajó volt, nekifeszült a víznek, s a hullámzás okozta gyötrelmeken túl az utasok még kénytelenek voltak belélegezni az olaj, a főzőzsír, a gyorsételek, valamint egymás szagát s a bárban gomolygó cigarettafüstöt is. A jóval törékenyebb Avant meg sem kísérelte, hogy ellene szegüljön a tengernek: lovagolt rajta, megadta magát, hogy ismét felemelkedhessen.
Murgatroyd a vizet nézte, s rettentő bámulat fogta el, az a fajta félelem, amit az ember a kisebb hajókon érez. Egy forgalmasabb kikötő háborítatlan vizén minden hajó lehet büszke, fenséges, elegáns és erős, melyet mint dúsgazdag tulajdonosának kiállított darabját, megcsodál az arra elhaladó előkelő népség. De ugyanez a hajó kint az óceánon semmivel sem ér többet, mint egy bűzlő halászhajó vagy egy csupa rozsda uszály, nem más, mint egy hegesztett lemezekből és szegecselt eresztékekből álló ócska vasdarab, mint egy hártyavékony selyemgubó, mely óriásokkal áll ki küzdelemre, s törékeny játékszerré válik azok tenyerében. Még így is, hogy négyen voltak körülötte, Murgatroyd megérezte önmaga jelentéktelenségét s a hajó már-már arcátlanul parányi voltát, valamint azt az elhagyatottság érzetet is, amit a tenger ébreszt az emberben. Csak azok tudják igazán, miféle érzés ez, akik utaztak már nagy vizeken, a levegőben, végeláthatatlan hó- és homokmezőkön. Valamennyi hatalmas és könyörtelen, de mind közül legfélelmetesebb a tenger, mert az mozog.
Alig valamivel kilenc után Monsieur Patient morrantott egyet, csak úgy a szakállába.
- Ya quelque chose ~ mondta. - Nous suit.
- Mit mond? - kérdezte Higgins.
- Azt mondja, lát valamit arrafelé - válaszolta Kilián. -Valami követ bennünket.
Murgatroyd a körülötte tajtékzó vízre meredt. Semmi mást nem látott, csak vizet.
- Honnan az ördögből veszi ezt? - kérdezte. Kilián megrándította a vállát.
- Maga is kiszúrja a rosszul összeadott számoszlopot. Ösztön.
Az öreg valamivel visszavette a sebességet, mire az Avant lelassított, s már-már úgy tűnt, meg is áll. Most mintha még jobban dobálta volna a víz, s Higgins többször is nagyokat nyelt, mert a szája tele volt felböfögött nyállal. Negyedtízkor az egyik bot erősen meghajlott, s a zsineg peregni kezdett, nem túl sebesen, de azért élénk tempóban, az orsó sikítása pedig hasonlított a futballpályákon használt kereplők hangjához.
- A magáé - mondta Kilián Murgatroydnak, kirántotta a botot a keresztfában lévő foglalatból, és elhelyezte a horgászszéknél. Murgatroyd előbújt az árnyékból, s beült a székbe. A bot nyelét a vályúba rögzítette, a bal kezével erősen megmarkolta a parafa nyelet. Az orsó, egy kisebb söröshordó nagyságú Penn Senator, még mindig erősen pörgött. Murgatroyd zárás felé tolta a tengelykapcsolót.
Karja megfeszült, a bot körívbe hajlott. A zsineg tovább futott.
- Zárjon - kiáltotta Kilián -, mert elviszi az összes damilt!
A bankigazgató megfeszítette karizmát, s továbbtolta a tengelykapcsolót. A bot hegye egyre lejjebb hajolt, amíg csak szemének síkjába nem ért. A leszaladó zsineg mozgása lassult, megállt, majd ismét meglódult. Kilián lehajolt, hogy szemügyre vegye a tengelykapcsolót. A belső és külső gyűrűn lévő jelek csaknem szembekerültek egymással.
- Ez a gazfickó nyolcvan fonttal húz - állapította meg. - Még erősebben kéne zárnia.
Murgatroyd karja fájni kezdett, ujjai megmerevedtek a parafán. Addig tolta a tengelykapcsoló kontrollját, amíg az ikerjelek pontosan szembe nem kerültek egymással.
- Tovább ne - figyelmeztette Kilián. - Ez már így is száz font. A felső határ. Mindkét kezével fogja a botot, és tartson ki.
Murgatroyd megkönnyebbült sóhajjal fogta meg másik kezével is a botot, keményen markolva mindkettővel, gumicipőjének talpát nekifeszítette a keresztfának, s megfeszülő combbal és lábikrával dőlt hátra. Semmi sem történt. A bot nyele függőlegesen állt a combja közt, hegye pedig a tajtékra hajlott. A zsineg egyre csak fogyott, lassan, de biztosan. A dobon lévő tartalék a szeme láttára vált mind kisebbé.
- Krisztusra mondom - szólalt meg Kilián -, szép kis példány. Úgy húzza száz fölött, ahogy-a papír zsebkendőt húzzuk ki a tasakból. Tartson ki, ember.
Dél-afrikai akcentusa még inkább érezhetővé vált izgatottságában. Murgatroyd megint megfeszítette a lábát, és kitartott. Azelőtt sosem kérték olyasmire, hogy százfontnyi súlyokat húzogasson. Úgy három perc elteltével az orsó végre megállt. Akármit vonszolt is odalent, már hatszáz méternyi zsinegét elvitte.
- Azt hiszem, beköthetné a szíjakat - mondta Kilián. Óvatosan, egyszerre csak egy kart emelve fel, átcsúsztatta a szíjakat Murgatroyd válla fölött. Két pánt került még a derekára, egy másik pedig, egy szélesebb, a lába közé. Mind az öt egy csatban végződött valahol a hasán. Kilián feszesre húzta a szíjakat. Ez némileg könnyített a láb merevségén, viszont az egyik szíj vágott hónaljban. Most érezte csak Murgatroyd igazán, mennyire forrón tűz a nap. Csupasz felső combja máris égni kezdett.
Az öreg Patient hátrafordult, közben fél kézzel kormányzott. Már többször is odanézett, mint fogy a zsineg. Most flegmán közölte:
- Marlin.
- Maga aztán szerencsés alak! - kiáltott fel Kilián. Úgy látszik, egy marlint csípett meg.
-  És az jó ? - kérdezte Higgins, aki ekkorra már meglehetősen sápadt volt.
- A nagy halak királya - válaszolta Kilián. - Gazdag emberek járnak le ide évről évre, és költenek ezreket erre a sportra, de marlint sosem sikerült még fogniuk. S ez itt küzdeni fog, készüljön fel rá, hogy még az életében nem akadt ilyen kemény ellenfele.
Noha a zsineg már nem pörgött tovább - a hal együtt úszott a hajóval -, azért feszes maradt. A bot vége még most is a tajték fölé hajlott. A hal hetven és nyolcvan font közötti súllyal húzott.
A négy férfi némán figyelte, hogyan küzd Murgatroyd. Öt perc óta valósággal hozzánőtt a bothoz, izzadság gyöngyözött a homlokán s az arcán, és cseppekben öntötte el az állat. A bot lassan kiegyenesedett, mivel a hal növelte a sebességet, hogy enyhítsen a száját feszítő húzáson. Kilián lehajolt Murgatroyd mellé, és instrukciókat adott, mint egy ejtőernyős-kiképző a tanítványainak, amikor először ugranak szólóban.
- Most tekerjen rajta - mondta -, lassan, de magabiztosan. Rakja vissza a tengelykapcsolót nyolcvan fontra, a saját érdekében, nem az övében. Ha kitörni készül, és erre sort is fog keríteni, hagyja, és állítsa vissza a kapcsolót százra. Sose tekerjen akkor, mikor harcol: úgy tépi szét a zsineget, mint valami cérnát. S ha a hajó felé közeledik, tekerjen, mint az őrült. Ne adjon neki laza zsineget, mert akkor kiköpi a horgot.
Murgatroyd úgy tett, ahogy utasították. Sikerült ötvenméternyit feltekernie, még mielőtt a hal kitört. Ekkor viszont úgy érezte, mintha ki akarná tépni a botot a kezéből. Épp annyi ideje maradt csak, hogy a másik kezével is megragadja a nyelet, s most már mindkét kezével tartsa. A hal újabb száz métert vitt el, mielőtt befejezte a száguldást, s ismét követte a hajót.
- Már hat ötvenet elvitt - állapította meg Kilián. -Nyolcszáz méter maradt.
- Vagyis mi most a teendő? - kérdezte Murgatroyd a foga között. A bot kiegyenesedett, mire ő ismét tekerni kezdett.
- Imádkozzon - válaszolta Kilián. - Száz font fölött nem tudja tartani. Ha letekeri a dobon lévő összes zsineget, akkor egyszerűen elszakítja.
- Kezd igazán meleg lenni - mondta Murgatroyd. Kilián végignézett Murgatroyd sortján és ingén.
- Pecsenyére fog sülni - mondta. - Várjon egy percet. Levetette saját melegítőnadrágját, s fölhúzta Murgatroyd lábára, először az egyikre, aztán a másikra. Aztán följebb cibálta, ameddig csak tudta. A szíjak nem engedték fel a derekáig, de legalább a combját és a lába szárát betakarta.
Micsoda megkönnyebbülés volt! Kilián elővett egy hosszú ujjú pulóvert a kabinból. Hal- és izzadságszag áradt belőle.
- Ezt meg átbújtatom a fején - mondta Murgatroydnak -, de csak úgy tudom rendesen feladni, ha pár másodpercre kibújik a szíjakból. Bízzunk benne, hogy a marlin nem ezalatt fog kitörni.
Szerencséjük volt. Kilián kibújtatott két vállszíjat, s lecibálta a pulóvert Murgatroyd derekáig, majd visszacsatolta a szíjakat. A hal együtt haladt a hajóval, a zsineg feszes volt, de nem merev. A pulóver alatt már nem érezte annyira a karját égető fájdalmat. Kilián hátrafordult. Az öreg kapitány feléje nyújtotta széles karimájú szalmakalapját. Kilián Murgatroyd fejébe nyomta. Karimájának árnyéka védelmet nyújtott a szemének, s ez sem volt akármi, de az arcán a bőr már vörös volt, megégett. A vízről visszaverődő fény jobban éget, mint maga a nap.
Murgatroyd kihasználta a hal passzivitását, s feltekercselt vagy százméternyit, de minden egyes centiméterért sajgó ujjal fizetett, s még így is vagy negyven font volt a zsinegen, mikor a hal újra kitört. Harminc másodperc alatt vette vissza az imént elveszített hosszúságot, a százfontnyi súllyal húzta ismét a tengelykapcsolót. Murgatroyd felpúposította a hátát, és kitartott. A szíjak, ahol csak hozzáértek, belevágtak a húsába. Tíz óra volt.
De ezután kezdte még csak megismerni az igazi fájdalmat. Ujjai elmerevedtek és lüktettek. Csuklója nyilallt, alkarjából görcsök indultak meg a válla felé. Bicepszei lebénultak, a válla sajgott. Még a melegítőn s a pulóveren keresztül is érezte, hogy perzsel a könyörtelen nap. Egy óra leforgása alatt háromszor sikerült száz métert elcsennie a haltól; a hal háromszor tört ki, és szerezte vissza a zsineget.
- Alig hiszem, hogy valaha is közelebb tudom húzni -sziszegte csikorgó fogakkal.
Kilián hozzálépett, kezében egy hűtött doboz sört tartott felbontva. Az ő lába szára csupasz volt most, de a napon eltöltött hosszú évek barnára cserzették. Semmiféle égés nem látszott rajta.
- Tartson ki, ember. Ezen áll vagy bukik a dolog. Az erő az ő oldalán van, a technika és a fortély a magáén. Most a kérdés az, melyikük bírja tovább.
Alig valamivel tizenegy után történt, hogy a marlin először mutatta meg magát, mégpedig a farkán szökellve. Murgatroydnak sikerült ötszáz méteren belülre hoznia. A hajó egy pillanatig egy hatalmas hullámtaréjon lovagolt, lent pedig a tajtékban, a hal kivágódott a zöld vízfalból, mire Murgatroyd szája tátva maradt. A hal felső állkapcsából kiálló tűhegyes orr az égnek meredt, rövidebb alsó állkapcsa lebiggyedt. A szem fölött hátrafelé a tarajos hátuszony mint valami kakastaréj mereven szétállt. Ezután bukkant csak elő testének csillogó tömege, s miután a hullám lecsurgott róla, úgy tűnt, mintha a marlin sarló alakú farkán sétálna. Megerősítette a képzetet vonagló teste is. Egyetlen másodpercig lehetett csak látni, hogy rájuk mered a fehér taréjú hullámok fölött. Aztán nekivágódott egy másik mozgó vízfalnak, és eltűnt hideg, sötét világának mélységes fenekén. Elsőnek az öreg Patient törte meg a csendet.
- C'est L'Empereur - mondta. Kilián megpördült.
- Vous étes sur? - kérdezte. Az öregember csak bólintott.
- Mit mondott? - kérdezte Higgins.
Murgatroyd még most is arra a pontra meredt, ahol a hal eltűnt. Majd lassan és kitartóan ismét tekerni kezdte az orsót.
- Jól ismerik errefelé azt a halat - válaszolta Kilián. - Ha ő az - és én még sohasem hallottam, hogy az öreg tévedett volna -, akkor nem más, mint az a kék marlin, mely becslések szerint jóval meghaladja a világrekordot, ami jelenleg ezeregyszáz font, s ez egyben azt is jelenti, hogy öreg és agyafúrt. Császárnak hívják a környéken. A halászok szemében legendás állat.
- Hogy lehet különbséget tenni hal és hal között? - kérdezte Higgins. - Hisz mind ugyanúgy néz ki.
- A Császár már kétszer is horogra akadt - mondta Kilián. - De mind a kétszer eltépte a zsineget. Másodszorra már csak néhány méter választotta el a hajótól, ez nem messze a Kiviére Noirtól történt. A halászok jól látták a szájából kilógó első horgot. Aztán az utolsó másodpercben ezt a zsineget is elszakította, s ez a horog is a szájában maradt. Alaposan megnézhették, mert többször is sétált a farkán. Valaki le is fényképezte, szóval épp eléggé ismerik. Ötszáz méter távolságból én magam nem ismertem fel, de Patientnek hajlott kora ellenére olyan a szeme, mint egy tengeri szuláé.
Délre Murgatroyd megtört, beteg ember lett. Púpos tartásban ült botja felett, magányába roskadva, egyes-egyedül a fájdalmával és valamiféle belső elszántsággal, amilyet azelőtt sohasem érzett. Mindkét tenyere úszott a kidörzsölt hólyagokból származó vízben, az izzadságtól nedves szíjak kegyetlenül vágták napégette vállát. Feje előrebillent, s felcsévélt némi zsineget.
Néha egészen könnyen ment, mintha a hal is pihenőket tartana. Amikor nem húzott, olyan megkönnyebbülést érzett, amit később szavakban nem is tudott megfogalmazni. Amikor a bot megint meghajlott, és sajgó izmai ismét megfeszültek a hal elleni küzdelemben, a fájdalom olyan mértékű volt, amilyet még csak elképzelni sem tudott eddig.
Alig valamivel dél után Kilián hozzáhajolt, s újból megkínálta sörrel.
- Nézze, ember, maga igazán rossz bőrben van. Már három órája húzza, s eléggé kifáradhatott. Semmi értelme, hogy belepusztuljon. Ha segítségre van szüksége, vagy rövid pihenőre, csak szóljon.
Murgatroyd megrázta a fejét. Szája szélét kicserzette a nap, sót nyalt le róla.
- Az én halam - mondta. - Hagyjanak.
A küzdelem tovább folyt, miközben a napsugarak a legnagyobb szögben érték a fedélzetet. Az öreg Patient ott ült magas székén, mint egy bölcs, barna kormorán, egyik kezét a kormányon tartva, fejét a tajtékos hab felé fordítva kutatta a Császárt. A motorok éppen hogy duruzsoltak. Jean-Paul a ponyvatető árnyékában guggolt Murgatroyd utolsó küzdelme óta, és leszerelte a másik három botot. Senki sem akart már bonitót fogni, s a sok zsineg csak összekeveredne. Higgins megadta magát a hullámoknak, és szerencsétlenül üldögélt, fejét lehorgasztva egy vödör fölött, melyben már elhelyezte a villásreggelire bekapott szendvicseket és legalább kétüvegnyi sört. Kilián szemben ült vele, és ötödik jéghideg sörét szopogatta. Néha a púpos, madárijesztőszerű alakra néztek, amint a széles karimájú kalapban üldögél a forgószékben, és hallgatták a feltekeredő zsineg tik-tikjét s a lepergő zsineg szívbemarkoló ziiiijét.
A marlin háromszáz méternyire közelítette meg a hajót, amikor ismét sétált. Ezúttal a hajó hullámteknőben volt éppen; s a Császár úgy bukkant elő a vízből, hogy egyenest rájuk meredt. Mászólépést tett, miközben permetezve fröcskölte le a vizet a hátáról. Aztán belevetette magát a lent kavargó örvénybe, mire a zsineg meglazult. Kilián talpra ugrott.
- Tekerje! - ordította. - Kiköpi a horgot!
Murgatroyd fáradt ujjai öntudatlanul markolták meg a dob karját, hogy megfeszítsék a zsineget. Épp idejében. A zsineg akkor feszült meg, mikor a marlin alábukott a vízbe, s Murgatroyd ötven métert nyert. Ám a hal mindet visszavette. Odalent a néma, sötét mélységben, messze a hullámok és a nap alatt, a nagy mélytengeri vadász ösztöneitől hajtva - melyeket az evolúció millió éve során fejlesztett ki magában - nekifeszült ellenfele húzásának, csontos szája sarkába fogta a zsineget, és még tovább merült.
Székében az apró termetű bankigazgató ismét felpúpozta a hátát, rátapasztotta fájó ujjait a parafa nyélre, és érezte lüktető, égett sebeit a vállán, melyet mintha vékony zsinegek szabnának ketté, és kitartott. Nézte, amint a szeme láttára egyre több, még most is nedves zsineg tekeredik le az orsóról. Ötven méter máris leszaladt, s a hal még mindig húzott.
- Meg kell, hogy forduljon, és megint feljöjjön - mondta Kilián Murgatroyd válla fölött. - Akkor megint lehet orsózni.
Előrébb hajolt, és a téglavörös, hámló arcba meredt. Két könnycsepp préselődött ki Murgatroyd félig lezárt szeméből, s végigpörgött megereszkedett arcán. A dél-afrikai gyengéden a vállára tette a kezét.
- Nézze, ember - mondta. - Elkészült az erejével. Nem bírja tovább. Ideülök maga helyett, csak egy órára, oké? Aztán majd a végén újra átveszi, amikor itt lesz közel, és nem bírja már a küzdelmet.
Murgatroyd a lelassult zsineget nézte. Kinyitotta a száját, hogy megszólaljon. Egy heg a szája szélén felrepedt, mire vékony vérpatak indult meg az álla felé. A nyél síkos lett a tenyeréből szivárgó vértől.
- Az én halam - hörögte. - Az én halam. Kilián felegyenesedett.
- Hát persze, Engelsman, a magáé - mondta. Délután két óra volt. A nap úgy tűzött a hátsó fedélzetre, hogy majd kigyulladt. A Császár nem merült alább, húzóereje nem volt több negyven fontnál. Murgatroyd tekerni kezdte az orsót.
Egy órával később a marlin utoljára bukkant ki a vízből. Alig százméternyire lehetett a hajótól. Ugrása odacsalta Kiliánt és a hajóinast. Két másodpercig lebegett a tajték felett, jobbra-balra csapkodva a fejével, mint egy ideges terrier, hogy megszabaduljon a horogtól, ami könyörtelenül vonszolta mind közelebb ellenfeléhez. Szájának egyik szögleténél egy acélzsineg laza szála vibrált a napfényben. Majd hatalmas csobbanással belecsapódott a vízbe, és alámerült.
- Ő az - mondta Kilián megrendültén - a Császár. Ha ezerkétszáz font nincs, akkor egy sem, hat méter hosszú orrától a farkáig, s hegyes orra huszonöt centi vastag pallót keresztüldöf, ha mind a negyven csomójával száguld. Micsoda állat! Hátraszólt Monsieur Patient-nek.
- Vous avez vu? Az öreg bólintott.
- Que pensez-vous? II va venir vite?
- Deux heures encore - mondta az öreg. - Mais ü est fatigue.
Kilián Murgatroydhoz hajolt.
- Az öreg azt mondja, kezd fáradni a hal. De két óráig még bizonyára küzdeni fog. Akarja folytatni?
Murgatroyd arrafelé bámult, ahol a hal eltűnt. Már a szemét is elöntötte a fáradtság homálya, az egész teste egyetlen kiégett fájdalom volt. Főleg a jobb válla sajgott, melyben elszakadt egy izomszalag. Soha életében nem volt szüksége rá, hogy végső elszántságának utolsó tartalékát is bevesse, így válaszolni sem tudott Kilián kérdésére, csak bólintott. A zsineg megfeszült, a bot meghajlott. A Császár egyre húzta, de már nem százfontnyi súllyal. A bankár ült a székében, és kitartott.
Így folyt ez másfél órán át a Ponder's End-i ember s a nagy marlin között. Négyszer ment át támadásba a hal, és nyert némi zsineget, de kitörései mind rövidebb ideig tartottak, mert az az erő, ami a száz font húzásához kellett volna a tengelykapcsoló fékezése ellenében, már nem volt meg benne. Négyszer tekert fel Murgatroyd, már-már agonizálva, s mindahányszor nyert egypár méternyit. Kimerültsége lassan delíriumba csapott át. Lábikrájában és combjában az izmok őrült reszketésbe kezdtek, mint a villanykörte szála közvetlenül kisülés előtt. Szeme előtt egyre gyakrabban jelentek meg ködös foltok. Fél ötkor már hét és fél órája küzdött egyfolytában, amire még jó erőben lévő ember is ritkán képes. Idő kérdése az egész, s ez az idő nem lehet már hosszú. Egyikőjüknek fel kell adnia.
Húsz perccel öt előtt a zsineg megereszkedett. Murgatroydot váratlanul érte a dolog. Aztán tekerni kezdte az orsót.
A zsineg sokkal könnyebben pörgött. A súly még rajta volt, de semmiféle ellenállást nem mutatott. A rángatásnak vége szakadt. Kilián is felfigyelt a feltekeredő orsó tik-tikjére, mely ezúttal sokkal folyamatosabb volt, s előbújt az árnyékból. Lenézett a hajó faránál.
- Jön! - kiáltotta. - Közeledik a Császár!
Az est beköszöntével a tenger elnyugodott. A fehéres tájtékhegyeket csendes, könnyű hullámok váltották fel. Jean-Paul és Higgins, aki még mindig émelygett, de már nem hányt, odamentek figyelni. Monsieur Patient leállította a motorokat, és kikötötte a kormányt, majd leszállt a forgószékről, és csatlakozott hozzájuk. A beállt csendben valamennyien a vizet nézték a hajó faránál.
Ekkor valami darabokra törte a vízfelszínt, valami, ami ide-oda billegett, de egyenest a hajó felé közelített a nejlonzsineg parancsára. A tarajos uszony kibukkant egy másodpercre, azután féloldalra billent. A hosszú csőr felfelé meredt, majd alámerült.
Húszméternyi távolságból már tisztán ki lehetett venni a Császár hatalmas tömegét. Hacsak valami végső elszántság nem maradt a csontjaiban és az izmaiban, sosem fog többé kitörni. Megadta magát. Hat méternél az acélcserke vége felfutott a bot hegyéhez. Kilián felhúzott egy vastag bőrkesztyűt, és megragadta. Húzta befelé. Senki sem törődött most Murgatroyddal, aki a székébe süppedve ült.
A nyolc óra alatt most fordult elő először, hogy eleresztette a botot, mire az előreesett. Lassan, óriási fájdalmak közepette kikapcsolta a szíjakat, a hám szétnyílt rajta. Maga alá húzta a lábát, s megpróbált felemelkedni. Lábikrája és combja azonban túl gyengének bizonyult, így aztán lehuppant a vízkieresztőbe, a döglött dorado mellé. A többiek a korláton áthajolva figyelték azt a valamit, ami föl-fölbukkant a tat alatt. Miközben Kilián lassan felfelé húzta a cserkét kesztyűs kezével, Jean-Paul fellépett a keresztgerendára, s feje fölé emelt egy hatalmas szigonyt. Murgatroyd felnézett, s megpillantotta a fölötte egyensúlyozó fiút, kezében a hegyes, kampós végű szigonnyal.
Hangja inkább hallatszott rekedtes hörgésnek, mintsem kiáltásnak.
-Ne!
A fiú megdermedt, és lenézett. Murgatroyd négykézláb állt a felszerelést tartalmazó doboz fölött, melyben legfelül egy drótvágó olló hevert. Bal kezének hüvelyk- és mutatóujja közé vette, majd jobb tenyerének péppé foszlott húsához tartotta. Az ujjak lassan bezárultak rajta. Szabad kezével felhúzta magát, és áthajolt a taton.
A Császár ott volt, éppen alatta, a végsőkig kimerülve. A hatalmas test oldalra dőlve hevert a tajtékban, félig nyitott szája egyik szegletében a korábbi harc emlékeként ott lifegett az acélkampó, még mindig fényesen csillogva. Az alsó állkapcsából egy másik horog meredt ki, amely rég megrozsdásodott már. A Kilián kezében lévő acélzsineg a harmadik kampóhoz vezetett, az övéhez, Murgatroydéhoz, amely mélyen ült a felsőajak porcogójában, csak a horognyél egy darabját lehetett látni.
Egymást kergető hullámok csaptak át a marlin kékes-feketés teste fölött. A mindössze kétméternyi távolságból a hal rámeredt Murgatroydra nagy márványszemével. Élt, de nem maradt már ereje küzdeni. Az acélzsineg megfeszült Kilián marka és a hal szája között. Murgatroyd óvatosan lehajolt, jobb kezét a hal szája felé közelítette.
- Később is megcirógathatja, ember - mondta Kilián. -Előbb vigyük haza.
Murgatroyd lassan összezárta a fogót az acélcserkén, ahol az hozzá volt erősítve a horog szárához. Aztán megnyomta a nyelét. Vér buggyant ki a tenyeréből, belecsöpögött a sós vízbe a marlin feje körül. Ismét megnyomta a nyelet, s az acélzsineg elpattant.
-  Mit csinál? Megszökik! - ordította Higgins.
A Császár Murgatroydra meredt, miközben egy újabb hullám bukott át rajta. Megrázta fáradt, öreg fejét, és orra hegyét belemerítette a hideg vízbe. A következő hullám visszalendítette a hasára, mire még mélyebbre buktatta a fejét. Kicsivel arrébb, balra nagy, félhold alakú farka felemelkedett, majd lesüllyedt, ernyedten kormányozva a testet. Amint érezni kezdte a vizet, kettőt csapott, aztán előrelendítette a testét, és alábukott. A farkát látták utoljára, ami a kimerültségtől nehézkesen mozgott, visszavezetve a marlint a hullámok alá, otthona hideg sötétjébe.
- Az istenfáját - mondta Kilián.                                          
 Murgatroyd megpróbált felemelkedni, de a vér a fejébe tolult. Arra még emlékezett, hogy az ég egy nagy körívet írt le a feje fölött, aztán homályos sötétség zuhant rá. A fedélzet megemelkedett, s először a térdét, aztán az arcát verte bele. Elájult. A nap a mauritiusi hegyek fölött függött, nyugaton.
S már egy órája le is nyugodott, mikor az Avant hazafelé tartott az öbölben, és Murgatroyd magához tért. Kilián visszavette a nadrágot és a szvettert, így az esti hűvös levegő vígan játszadozhatott megégett végtagjain. Három doboz sört ivott meg egymás után, miközben összegörnyedve, felhúzott vállal az egyik padon üldögélt, kezét egy sós vízzel teli vödörbe lógatva. Észre sem vette, mikor a hajó kikötött a deszkamólónál, és Jean-Paul elszaladt a falu felé.
Az öreg Monsieur Patient lezárta a motorházat, és megnézte, hogy a hajókötelek biztosan tartanak-e. Kihajította a bonitót és a doradót a mólóra, majd elrakta a felszerelést és a műcsalikat. Kilián kicipelte a hűtőtáskát a mólóra, és visszaugrott a fedélzetre.
- Ideje mennünk - mondta.
Murgatroyd talpra kecmergett, Kilián kisegítette a rakpartra. Sortjának alja jóval a térde alatt lógott, inge szétnyílt a mellén, feketén a rászáradt izzadságtól. Papucsa cuppogott. A falusiak időközben ellepték a keskeny mólót, így csak libasorban haladhattak, Higginsszel az élen.
Monsieur Patient legelöl állt. Murgatroyd kezet szorított volna vele, de a tenyere iszonyúan sajgott. Ezért csak biccentett a hajós felé, és mosolygott.
- Merd - mondta.
Az öregember, aki közben visszakapta szalmakalapját, lekapta a fejéről.
- Salut, Mailre - válaszolta.
Murgatroyd lassan ment végig a mólón. Valamennyi falusi fejet hajtott, és azt mondta; „Salut, Maitre". Végül leléptek a pallókról az utca homokjára. Jó néhány falusi vette körül a kocsijukat. „Salut, salut, salut, Maitre", mondták csendesen.
Higgins a tartalék ruhákat s a kiürült élelmiszeres dobozt pakolta be. Kilián fellendítette a hűtőtáskát a hátsó csomagtartóba, majd becsapta az ajtót. Aztán odament a hátulsó ajtóhoz, ahol Murgatroyd álldogált.
- Mit mondanak ezek az emberek? - kérdezte suttogva, Murgatroyd.
- Magát köszöntik - válaszolta Kilián. - Halászmesternek szólítják.
- A Császár miatt?
- A legenda miatt, amit a hal jelent nekik.
- Mert kifogtam a Császárt? Kilián halkan nevetett.
- Nem, Engelsman, ellenkezőleg. Mert visszaadta az életét.
Beszálltak az autóba. Murgatroyd hátra, ahol ernyedten süppedt a párnák közé, égő tenyerét combjai közé dugta. Kilián ült a volán mögé, Higgins melléje.
- Idehallgasson, Murgatroyd - mondta Higgins -, ezek a falusiak istennek nézik magát.
Murgatroyd kibámult az ablakon a mosolygó barna arcokra és az integető gyerekekre.
- Mielőtt a hotelba mennénk, nem ártana megállnunk a flacqi kórháznál, hogy egy orvos megvizsgálja - mondta Kilián.
A fiatal indiai orvos megkérte Murgatroydot, hogy vetkőzzön le, majd a látványtól, ami a szeme elé tárult, csettintett egyet a nyelvével. Murgatroyd ülepe telis-tele volt kidörzsölt hólyagokkal a horgászszékben való csúszkálástól. Sötétvörös hurkák barázdálták a vállát és a hátát ott, ahol a szíjak belevágtak. Karja, combja és lábikrája vörös volt, és hámlott róla a bőr, arcát tarjagosra égette a nap. Mindkét tenyere, mint a szín nyers hús.
- Szent egek - mondta az orvos -, ez nem lesz meg egyhamar.
- Visszaküldhetek valakit érte, mondjuk, két óra múlva? - kérdezte Kilián.
- Nem szükséges - válaszolta az orvos. Az Hotel St. Geran útba esik nekem hazafelé. Majd én elviszem.
Tíz óra volt, amikor Murgatroyd áthaladt a St. Geran főbejáratán, és belépett az előcsarnok világosságába. Az orvos mellette lépkedett. Az egyik vendég rögtön észrevette őket, s berohant az ebédlőbe, hogy elmondja a hírt a későn érkezőknek, ami aztán egykettőre átterjedt a bárra is. Székcsikorgás, kanálcsörömpölés hallatszott, majd vendégek tömege jelent meg a csarnok túloldalán, hogy láthassa őt. Bizonyos távolságban megálltak.
Különös látványt nyújtott. Karja és lába vastagon be volt kenve valami kenőccsel, ami közben krétafehérré száradt. Mindkét kézfejét fehér pólya borította. Arca téglavörös volt, s fénylett a rákent krémtől. Haja összegubancolva, khaki sortja még most is a térde alá lógott. Éppúgy nézett ki, mint egy fénykép negatívja. Lassan elindult a tömeg felé, mely kettévált előtte.
- Bravó, öregfiú! - kiáltotta valaki.
- Bravó, bravó! - kiáltozták többen is. Kézfogások szóba se jöhettek. Néhányan meg akarták veregetni a vállát, amint elhaladt közöttük, de az orvos elhessegette őket. Mások poharat emeltek a tiszteletére. Murgatroyd megérkezett a fenti szobákhoz vezető kőlépcső aljához, s elkezdett felfelé kapaszkodni.
E pillanatban Mrs. Murgatroyd bukkant elő a fodrász-szalonból; a férje visszatérése okozta lárma csalta ki. Azzal töltötte a napot, hogy minél jobban felhergelje magát, mivel kora délelőtt nem találta a férjét szokásos helyükön, a strandon, s hosszas kutatás után kiderítette, hova ment. Arca szinte lángolt, nem a naptól, hanem a méregtől. A hazaútra szánt dauerja nem volt még teljesen kész, s a hajcsavarók úgy álltak ki a fejéből, mint egy katyusa csövei.
- Murgatroyd! - harsogta. Mindig a vezetéknevén szólította, ha mérges volt rá. - Hol az ördögben kóboroltál egész nap?
A lépcsőpihenőn Murgatroyd megfordult, s lenézett a tömegre és a feleségére. Kilián később úgy mesélte kollégáinak, hogy valami egészen különös volt a nézésében. A tömeg elnémult.
- És hogy nézel ki?! - folytatta Edna Murgatroyd tajtékozva.
Ekkor a bankigazgató olyasmit tett, amit a hosszú évek során egyetlenegyszer sem. Rákiáltott a feleségére.
- Csönd!
Edna Murgatroyd szája tátva maradt, éppolyan szélesen, bár kevésbé fenségesen, mint a halé.
- Huszonöt éve, Edna - folytatta Murgatroyd, most már csendesebben -, egyre azzal fenyegetsz, hogy elköltözöl a nővéredhez Bognorba, s vele maradsz. Minden bizonnyal örömmel fogadod a hírt, hogy nem marasztallak többé. Nem megyek vissza veled holnap. Itt maradok, ezen a szigeten.
A tömeg döbbenten meredt rá.
- Nélkülözni nem fogsz - folytatta Murgatroyd. - Rád ruházom a házunkat és a bankszámlámat. Enyém viszont a felgyülemlett nyugdíj-visszatérítés, valamint a meglévő készpénz az életbiztosítási kötvényekből.
Harry Foster nagyot kortyolt a söréből, majd böffentett egyet. Ekkor Higgins aggódó hangja szólalt meg.
- Nem hagyhatja ott Londont, öregfiú. Itt nincs miből megélnie.
- De van - válaszolta a bankigazgató. - Döntöttem, s nem fogom megmásítani az elhatározásomat. Mindent kigondoltam a kórházban, ahol Monsieur Patient meglátogatott. Egyezséget kötöttünk. El fogja adni nekem a hajóját, azon felül marad még annyim, hogy egy kunyhót vásároljak a parton. Ő lesz továbbra is a kapitány, s főiskolára küldheti az unokáját. Én leszek a hajósinas, és két év alatt kitanít engem a tengerre és a halakra. Azután én viszem majd a turistákat horgászni, s így keresem meg a kenyeremet.
A szállóvendégek nem vették le róla döbbent tekintetüket. Higgins törte meg újra a csendet.
- De Murgatroyd, öregfiú, és mi lesz a bankkal? Mi lesz Ponder's Enddel?
- És mi lesz velem? - jajveszékelt Edna Murgatroyd.
Murgatroyd megfontolta mind a három kérdést. - A pokolba a bankkal - felelte. - A pokolba Ponder's Enddel. És, asszonyom, a pokolba önnel is.
Ezzel megfordult, és megmászta az utolsó néhány lépcsőfokot. Mögötte harsány éljenzés tört ki. Amint végigment a folyosón a szobája felé, részeg búcsúkiáltás szállt utána:
- Ez már döfi, Murgatroyd!

Ross Károly fordítása

„Vannak napok..."

A Le Havre felől érkező Szent Kilián komphajó belefúrta orrát egy újabb szembejövő hullámba, és nehézkes testét közelebb tolta Írország partjaihoz. Valahol az A fedélzeten Liam Clarké kamionsofőr kihajolt a korláton, és a távolba meredt; Wexford megye párás hegyvonulatait fürkészte.
Még húsz perc, és az Irish Continental Line kompja kiköt Rosslare kicsiny kikötőjében, s ezzel véget ér egy újabb európai út. Clarké az órájára pillantott - húsz perc múlva kettő -, és arra gondolt, milyen jó, hogy vacsoraidőre már otthon lehet a családjánál Dublinban.
A komp szokás szerint pontosan érkezett. Clarké ellépett a korláttól, visszament a társalgóba, és magához vette kézitáskáját. Nem volt értelme, hogy tovább várakozzék, lement három szinttel lejjebb, az autótárolóba, ahol a kamionja állt a többi kocsival együtt. Az autók vezetőit még vagy tíz percig nem fogják szólítani, de úgy gondolta, ő azért beülhet a sofőrfülkébe. Már régen nem nyújtott számára újdonságot a kikötés, jobban érdekelte a lóversenyrovat abban az újságban, amit a kompon vett.
Felkapaszkodott fülkéje meleg kényelmébe, és elhelyezkedett, hogy kivárja, amíg a hajó orrán feltárulnak a hatalmas ajtók, hogy kieresszék Rosslare rakpartjára.
A napellenző mögött ott volt az autópapírok gondosan összerakott kötege, készen arra, hogy a vámkezelésnél bemutassa őket.
A Szent Kilián öt perccel kettő előtt elhaladt a kikötőmóló csücske mellett, és pontosan kettőkor kinyíltak az ajtók. Az alsó, autós fedélzetet betöltötte a motorzúgás; a türelmetlen turisták szokás szerint a szükségesnél jóval előbb beindították kocsijukat. Száz kipufogó okádta a füstöt; a nehéz teherautók álltak elöl, és azok gördültek ki elsőnek. Elvégre az idő pénz.
Clarké megnyomta az indítógombot, és a nagy pótkocsis Volvo motorjában lüktetni kezdett az élet. Harmadik volt a sorban, és amikor az irányító intett, hogy mehetnek, a két előtte lévő teherautó nagy kipufogófüstben nekiveselkedett a rakpartra vezető csörömpölő acélrámpának. Clarké követte őket. A vezetőfülke csöndjében hallotta a sziszegést, ahogy a hidraulikus fékek kiengedtek, és már alatta is volt az acélpalló.
A többi motor visszhangzó dübörgése és a kerekek alatt csörömpölő acéllemezek zaja elnyelte az éles csattanás hangját, amely valahonnan a saját kocsija alól vagy mögül jött. Clarké kigördült a Szent Kilián gyomrából, végig a kétszáz méternyi macskaköves rakparton, majd vissza a homályba, ezúttal a hatalmas, boltíves vámépületbe. A szélvédőn keresztül látta, amint egy vámtiszt éles mozdulatokkal oldalra tereli, az előtte lévő teherautó mellé, és engedelmeskedett. Amikor a kijelölt helyre ért, leállította a motort, elővette az iratcsomót a napellenző mögül, és lemászott a betonpadlóra. A legtöbb vámtisztet ismerte, hiszen „törzsvendég" volt, ezt azonban még sosem látta. A tisztviselő kinyújtotta kezét az iratokért, és fürgén lapozgatni kezdett bennük.
Nem tartott tovább tíz percnél, hogy a tiszt megbizonyosodjék, minden megvan, és minden rendben van - a jogosítvány, a biztosítás, az árunyilatkozat, a vámpapírok, engedélyek és a többi. Vagyis az előírt okmányok teljes skálája, ami ahhoz kell, hogy az árut egyik országból a másikba szállítsák, még a Közös Piacon belül is. Már éppen vissza akarta adni a papírokat, amikor valamint megakadt a szeme.
- Hé, hát ez meg mi a fene? - kérdezte.
Clarké követte a pillantását, és észrevette a teherautó vezetőfülkéje alatt gyorsan terjedő sötét tócsát. Valahonnan a fülke hátsó tengelye tájáról csöpögött az olaj.
- Jesszusom - mondta elkeseredetten -, ez a differenciálmű-ház fedele lesz.
A vámtiszt odaintette egy idősebb kollégáját, akit Clarké is ismert, és a két férfi lehajolt, hogy megnézzék, honnan csordogál az olajpatak. Már több mint egyliternyi volt az épület padlóján, és még három literre lehetett számítani. Az idősebb vámtiszt fölegyenesedett.
- Ezzel nem jut messzire - mondta, és fiatalabb kollégájához fordulva hozzátette: - Meg kell kerültetni a többiekkel.
Clarké bemászott a vezetőfülke alá, hogy közelebbről szemügyre vegye, mi is történt. Fentről a motor elejéről egy vastag, erős tengely fut le egészen az óriási öntöttacél dobozig, a differenciálmű-házig. A differenciálmű-házon belül forgó kardántengely hátsó féltengelyre áttevődő nyomatéka hajtja előre a kamiont. Ez a bonyolult rendszer működik a differenciálmű-ház belsejében, és a fogaskerekeknek állandó kenőolajfürdőben kell forogniuk. Kenőolaj nélkül a fogak igen rövid idő alatt berágódnak, és most ez a kenőolaj csordogált kifelé. Az acél differenciálműház-fedél eltörött.
Clarké előmászott.
- Ennek lőttek - mondta. - Fel kell hívnom az irodát. Használhatom a telefont?
Az idősebb vámtiszt az üvegfalú iroda felé bökött a fejével, és folytatta a többi teherautó ellenőrzését. Néhány sofőr, fülkéjéből kihajolva, trágár megjegyzéseket eresztett meg a telefonálni induló Clarké után.
A dublini irodában nem volt senki. Mindenki ebédelt. Clarké mogorván lézengett a vámépület körül, miközben az utolsó turisták is elhagyták az épületet, és elhajtottak a szárazföld belseje felé. Végre sikerült elérnie a TARA Transportation ügyvezető igazgatóját, és elmagyarázta, mi a problémája. A pasas káromkodott.
- Nem valószínű, hogy van raktáron - mondta Clarkenak -, a Volvo Trucks vezérképviselőjéhez kell fordulnom. Hívjon vissza egy óra múlva.
Négykor még mindig nem volt semmi hír; ötkor a vámosok be akartak zárni, mivel az aznapi utolsó komp is megérkezett Fishguardból. Clarké újra telefonált, hogy megmondja: Rosslare-ben tölti az éjszakát, és egy óra múlva még egyszer jelentkezik. Az egyik vámtiszt nagyon szívélyes volt, bevitte a városba, és ajánlott neki egy szerény vendégfogadót. Clarké kivett egy szobát éjszakára.
Este hatkor a központi iroda közölte vele, hogy másnap reggel kilencre megvan az új differenciálműház-fedél, és egy furgonon küldik neki az egyik vállalati szerelővel. Körülbelül délre lesz ott. Clarké hazatelefonált a feleségének, hogy egy napot késik, megette a vacsoráját, és elment egy kocsmába. Három mérfölddel arrébb a vámépületben ott állt a TARA Transportation zöld-fehér kamionja, némán és magányosan az olajtócsa felett.
Másnap reggel Clarké engedélyezett magának egy kis lustálkodást, és csak kilenckor kelt fel. Tízkor felhívta a központi irodát, ahol közölték vele, hogy a pótalkatrész már a furgonban van, és öt perc múlva indul. Tizenegykor autóstoppal visszament a kikötőbe. A cég állta a szavát, és a szerelő vezette kis furgon tizenkettőkor végigzörömbölt a rakparton, be a vámépületbe.
A vidám szerelő fürgén bemászott a kamion alá. Clarké hallotta a kopácsolását. Amikor kijött, merő olaj volt.
- A differenciálműház-fedél keresztben eltörött - közölte teljesen fölöslegesen.
- Mennyi idő? - kérdezte Clarké.
- Ha segít, másfél óra alatt kijavítom.
Ennél azért egy kicsit tovább tartott. Először fel kellett itatni az olajfoltot, négy liter olaj pedig elég nagy tócsát csinál. Aztán a szerelő fogott egy súlyos csavarkulcsot, és gondosan kiszedegette a hatalmas csavarokat, amelyek a fedelet a differenciálmű-házhoz rögzítették. Amikor ezzel megvolt, széthúzta a két féltengelyt, hogy meglazíthassa a kardánt. Clarké a földön ülve figyelte, néha odanyújtott egy-egy szerszámot, amit a szerelő kért. A vámtisztek őket nézték. Két hajóérkezés között nem sok minden történik egy vámépületben.
A törött diíferenciálműház-fedél darabokban jött le, éppen két órakor. Clarké akkorra megéhezett, és szeretett volna felmenni az út menti kávézóba, hogy bekapjon valamit, de a szerelő sietett. Messze kint a nyílt tengeren a Szent Patrick, a Szent Kilián kistestvére úszott a horizonton hazafelé, Rosslare-be.
A szerelő újrakezdte az egész műveletet, csak fordított sorrendben. Feltette az új differenciálműház-fedelet, rögzítette a kardántengelyt, és helyére illesztette a két féltengelyt. Ekkor fél háromra járt, és a Szent Patrick már bárki számára, aki figyelte, jól látható volt kint a tengeren.
És Murphy figyelte. Hason feküdt a száraz fűben a kikötő felett enyhén emelkedő domb tetején. Száz méternél messzebbről senki nem láthatta, és nem is járt arra senki. Szeméhez emelte látcsövét, és a közeledő hajót kémlelte.
- Itt van - mondta. - Teljesen pontos.
A magas fűben elnyúló erős férfi, Bemard mordult egyet.
- Mit gondolsz, Murphy, menni fog?
- Persze. Olyan pontosan terveztem meg, akár egy hadműveletet - válaszolta Murphy. - Nem sülhet el rosszul.
Egy profi bűnöző megmondhatta volna Murphynek, aki mellesleg ócskavas-kereskedő volt, de „roncs"-autókkal is foglalkozott, hogy talán kicsit túllőtt a célon, de Murphy több ezer fontot költött saját pénzéből a szervezésre, és nem lehetett elvenni a kedvét. Mereven nézte a közeledő kompot.
A vámépületben a szerelő az utolsó csavart is megszorította az új fedélen, kimászott a kamion alól, felállt, és kinyújtóztatta a tagjait.
- Rendben van - mondta. - Most beletöltünk négy liter olajat, és mehet.
Kicsavarozott egy kis perselyes anyát a differenciálmű-ház oldalán, Clarké pedig hozott a kannában egy gallon olajat és egy tölcsért a furgonból. A Szent Patrick nagy óvatosan már bedugta az orrát a kikötőbe, és megkezdődött a kikötés. A hajó orrán kinyíltak az ajtók, és a rámpa leereszkedett.
Murphy görcsösen tartotta a messzelátót, és a sötét nyílásra meredt a Szent Patrick orrán. Az első teherautó, amely feltűnt, sötétbarna volt, francia felirattal. A második, amelyik kigördült a délutáni napsütésbe, fehér és smaragdzöld színekben csillogott. A pótkocsi oldalára nagy zöld betűkkel a TARA szót festették. Murphy lassan kifújta a levegőt.
- Itt van - szuszogta. - Ez a mi kisbabánk.
- Indulunk? - kérdezte Brendan, aki távcső nélkül csak nagyon keveset látott, és kezdte unni a dolgot.
- Csak semmi kapkodás - válaszolta Murphy. - Előbb megvárjuk, amíg kijön a vámépületből.
A szerelő meghúzta az olajbetöltő csavarját, és Clarke-hoz fordult.
- Újra a magáé - mondta. - Készen áll az indulásra. Ami engem illet, megmosakszom. Lehet, hogy a dublini úton még találkozunk.
Visszarakta az olajoskannát és a szerszámokat a furgonjába, fogott egy üveg mosószert, és a mosdó felé indult. A TARA Transportation kamionja bedübörgött a bejáraton a rakpartról a vámépületbe. Egy vámtiszt a testvérautó melletti parkolóhelyre irányította, és a vezető lemászott.
- Mi a fene történt veled? - kérdezte.
Clarké elmagyarázta. Egy vámtiszt lépett hozzájuk, hogy megvizsgálja az újonnan jött papírjait.
- Én rendben vagyok? - kérdezte Clarké.
- Tűnjön el - mondta a tiszt. - Már úgyis túl sokáig rontotta itt a levegőt.
Huszonnégy órán belül másodszor kapaszkodott fel Clarké a vezetőfülkébe, életet lehelt a motorba, és benyomta a kuplungot. Miután a kollégájának búcsút intett, sebességbe kapcsolt, és a kamion kigördült a vámépületből a napsütésre.
Murphy élesre állította a messzelátót, ahogy a kamion fölbukkant a vámépület szárazföldi kijáratánál.
- Már át is jutott - mondta Brendannak. - Semmi komplikáció. Látod?
Átadta a távcsövet Brendannak, aki felkúszott a domb tetejére, és lenézett. Ötszáz méterre tőlük a kamion a kikötőből Rosslare-be vezető út kanyarjait vette.
- Látom - válaszolta.
- Hatszázötven láda különleges francia konyak van a hasában - mondta Murphy. - Az annyi, mint kilencezer üveg. A kiskereskedői ára több mint tíz font üvegenként, és én négyet kapok érte. Ehhez mit szólsz?
- Rengeteg pia - mondta Brendan sóváran.
- Rengeteg pénz, te hülye - mondta Murphy. - Hát akkor induljunk.
A két férfi lekúszott a horizontról, és meggörnyedve lerohant a domb aljába, ahol a kocsijuk állt egy kis homokos ösvényen. Alig néhány másodperc alatt visszaértek az elágazáshoz, ahol az ösvény betorkollott a dokkoktól a városba vezető útba. Clarké elrobogott mellettük. Murphy a fekete luxus Ford Granadával, amit két nappal azelőtt lopott, és ami most hamis rendszámtáblát viselt, kifordult a kamion mögé, és követni kezdte.
Clarké egyszer sem állt meg, igyekezett haza. Amikor átértek a Slaneyn átvezető hídon, és a dublini úton északnak fordultak, kifelé Wexfordból, Murphy elérkezettnek látta az időt, hogy megálljon telefonálni.
Már korábban kiszemelt egy telefonfülkét, és hogy senki se használhassa abban a pillanatban, amikor ő odaért, kivette a membránt a kagylóból. És tényleg, senki nem használta. De valaki, akit felbőszített a használhatatlan készülék, kitépte a zsinórt a helyéről. Murphy káromkodott egyet, és továbbindult. Enniscorthytől északra egy posta mellett talált egy másik fülkét. Ahogy lefékezett, az előtte dübörgő kamion eltűnt a láthatáron.
Egy másik telefonfülkét hívott Goreytól északra az út mentén, ahol a banda másik két tagja várakozott.
- Hol a francban voltatok? - kérdezte Brady. - Már több mint egy órája várunk itt Keoghgal.
- Nyugi - mondta Murphy. - Már útban van és pontos. Ti csak helyezkedjetek el a bokrok mögött a parkolóban, és várjátok meg, amíg megáll a fickó, és kiszáll.
Letette a kagylót, és továbbhajtott teljes sebességgel. Még Ferns előtt utolérte a kamiont, és újból követni kezdte, ki a nyílt útra. Camolin előtt Brendanhoz fordult.
- Itt az idő, hogy átváltozzunk a törvény és rend őreivé - mondta. Újból lekanyarodott az útról, egy keskeny ösvényre, amit már az előzetes terepszemlén kinézett magának. Sehol egy lélek.
A két férfi kiugrott, és a hátsó ülésről egy utazótáskát húzott elő. Levették cipzáras széldzsekijüket, és kiszedtek két zakót a táskából. Mindketten fekete cipőt, zoknit és nadrágot viseltek, s a széldzseki alatt előírás szerinti rendőring és fekete nyakkendő volt rajtuk. A zakó, amibe belebújtak, teljessé tette a szemfényvesztést. Murphyét az őrmesterek három csíkja díszítette, Brendanén nem volt rangjelzés. Mindkettőn ott virított viszont a GÁRDA címke, az ír rendőrség jelzése. Ugyanabból a táskából még két ellenzős sapka is került a fejükre.
A táska tartalmának utolsó darabja egypár öntapadós matrica volt. Murphy széttekerte őket, lehúzta a hátlapjukat, és kezével óvatosan elsimított egyet-egyet a Granada két első ajtaján. A fekete matrica egybeolvadt az autó fekete dukkójával. Mindkettőn a GÁRDA szó állt fehér betűkkel. Amikor az autót ellopta, Murphy szándékosan választott egy fekete Granadát, mert ilyen volt a rendőrségi járőrautó.
A zárt csomagtartóból Brendan elővette az utolsó kelléket, egy fél méter hosszú, háromszög alakú táblát. A háromszög alsó lapján levő erős mágnesek szilárdan a kocsi tetejéhez rögzítették a táblát. Az előre- és hátranéző két másik üveglapra a GÁRDA szót festették. Izzó nem volt benne, hogy kivilágítsák, de ki veszi ezt észre fényes nappal?
Amikor a két férfi visszaszállt az autóba, és kitolatott az ösvényről, a felületes szemlélő teljesen szabályos országúti rendőrjárőrnek nézte volna őket. Most Brendan vezetett, Murphy „őrmesterrel" az oldalán. A kamiont Gorey városában érték utol, amint egy piros lámpánál várakozott.
Goreytól északra, a régi vásárváros és Arklow között az autóút kétpályássá szélesedik. Az északnak tartó sáv mellett félúton van egy parkoló, és ezt a pontot választotta ki Murphy rejtekhelynek. Abban a pillanatban, ahogy a kamion mögött feltorlódott kocsisor rátért a kétpályás útra, a többi autós boldogan elhúzott mellette, a kamion pedig ott maradt egyedül Murphynek. Murphy letekerte az ablakot, és Brendanhoz fordult.
- Most.
A Granada simán odagördült a kamion vezetőfülkéje mellé, és tartotta a sebességet. Clarké lenézett, és megpillantotta maga mellett a rendőrautót és az első ülésről integető őrmestert. Letekerte az ablakot.
- Kilyukadt az egyik hátsója - üvöltötte túl a szelet Murphy. - Húzódjon le a parkolóba.
Clarké előrenézett, meglátta egy útmenti táblán a nagy „P" betűt, ami a parkolót jelölte, bólintott, és lassítani kezdett. A rendőrautó előrement, a kijelölt helyen befordult a parkolóba, és megállt. A kamion követte, és odaállt a Granada mögé. Clarké lemászott.
- Itt van hátul - mondta Murphy. - Jöjjön utánam.
Clarké engedelmesen követte, megkerülve a kamion orrát, végig a zöld-fehér tömeg mellett, egészen hátra. Egyetlen lapos kerék sem látszott, de nem is nagyon volt alkalma körülnézni. Szétnyíltak a bokrok, és Brady és Keogh ugrott elő overallban és álarcban. Egy kesztyűs kéz tapadt Clarké szájára, egy erős kar szorította le a mellét, másik két kar a lábát kulcsolta össze. Ledöntötték a lábáról, mint egy zsákot, és már el is tűnt a bokorban. Egy perc alatt lehúzták róla a vállalati overallt, zsebén a TARA emblémával, ragtapasszal összeragasztották a csuklóját, beragasztották a szemét és száját, és saját kamionja takarásában, az arra haladó autósok pillantásától védve, betuszkolták a „rendőrautó" hátsó ülésére. Bent egy goromba hang rámordult, hogy feküdjön a földre, és maradjon nyugton. Szót fogadott.
Két perc múlva előjött a bokrok közül Keogh a TARA-overallban, és csatlakozott Murphyhez, aki a vezetőfülke ajtajánál a szerencsétlen Clarké jogosítványát tanulmányozta.
- Minden oké - mondta Murphy. - A neved Liam Clarké, és ennek a köteg iratnak rendben kell lennie. Vagy nem éppen két órával ezelőtt vizsgálták át őket Rosslare-nél?
Keogh, aki teherautó-sofőr volt, mielőtt a köztársaság vendégszeretetét élvezve Mountjoyban, letöltötte az idejét, morgott valamit, és felmászott a fülkébe. Megvizsgálta az ellenőrző műszereket.
- Nincs itt semmi gond - mondta, és visszatette az irat-csomót a napellenző mögé.
- Akkor egy óra múlva a farmon - utasította Murphy. Tekintetével követte, ahogy az elrabolt kamion kigördül a parkolóból, és a dublini úton csatlakozik az északnak tartó kocsisorhoz.
A bandavezér visszament a rendőrautóhoz. Brady hátul ült, lába a földön heverő Clarke-on. Az overall és álarc helyett már tweedzakót viselt. Clarké talán látta Murphy arcát, de csak néhány másodpercre, és akkor is rendőrsapkával a fején. A másik három férfi arcát nem láthatta, így hát, ha valaha is feljelentené Murphyt, a másik három megdönthetetlen alibivel tud szolgálni.
Murphy előre-, majd hátrapillantott az úton. Éppen teljesen üres volt. Ránézett Brendanra, és bólintott. Együttes erővel letépték a GÁRDA felíratott az ajtókról, összesodorták, és behajították hátra az autóba. Még egy pillantás körbe. Egy autó húzott el mellettük közönyösen. Murphy leráncigálta a járőrjelzést a tetőről, és odadobta Bradynek. Újabb pillantás körbe. Semmi forgalom. Lekerültek az uniformisok, és Bradyhez repültek hátra. Újból felvették a széldzsekit. Mikor a Granada kihajtott a parkolóból, már csak egy közönséges luxusautó volt, amelyben három civil ült.
Rögtön Arklow után megelőzték a kamiont. Murphy, aki most megint a volánnál ült, diszkréten dudált egyet. Ahogy a Granada elhajtott mellette, Keogh felemelte az egyik kezét, és hüvelykujját felfelé tartva mutatta, hogy minden O. K.
Murphy egészen Kilmacanogue-ig északnak tartott, ott befordult a Rocky Valley nevű mellékútra, Calary Bog felé. Nem sok minden akadt arrafelé, de Murphy kinézett egy elhagyatott farmot, mélyen bent a mocsárban, aminek megvolt az a nagy előnye, hogy hatalmas csűr állt az udvarán, elég nagy ahhoz, hogy néhány órára láthatatlanná tegye a kamiont. Másra nem is volt szükség. A farmhoz sáros dűlőút vezetett, és az épületeket facsoport takarta.
Éppen alkonyat előtt értek oda, ötven perccel a kamion és két órával a találkozó előtt, amit a négy furgonnal érkező északi vevőkkel beszéltek meg.
Murphy úgy vélte, jogosan lehet büszke az üzletre. Délen nem lett volna könnyű túladni ezen a kilencezer üveg konyakon. A vámzár szigorú volt, minden ládát és üveget megszámoztak, és előbb vagy utóbb feltétlenül kiszúrták volna a csempészárut. De fent Ulsterben, a háborút viselő Északon minden másképpen volt. Ott bőségben voltak zugkocsmák, illegális ivóklubok, amelyek engedély nélkül és minden szempontból törvénytelen módon működtek.
A zugkocsmák élesen elkülönültek protestánsokra és katolikusokra, de ezeket is, azokat is az alvilág tartotta kezében, amely maga is már réges-rég az ottani nagyra becsült honfiak kezében volt. Murphy ugyanolyan jól tudta, mint mindenki más, hogy az „Írország dicsőségéért" elkövetett szektás gyilkosságok nagy részének jóval több köze van a gengszterizmushoz, mint a hazaszeretethez.
Az üzletet tehát Észak egyik legnagyobb hősével kötötte, egy ismert árubeszerzővel, aki egész sor zugkocsmát látott el, amelyekbe a konyakot el lehetett juttatni anélkül, hogy bárki egyetlen kérdést is feltenne. Úgy volt, hogy a férfival és a sofőrjeivel a farmon találkoznak, átrakják a konyakot a négy furgonba, azok pedig helyben fizetnek, készpénzzel, és már hajnalban Északra kerül a szajré, vidéki dűlőutak labirintusán át, amelyek a Fermanagh-Monaghan vonalon húzódó tavak között vezetnek a határon keresztül.
Szólt Brendannak és Bradynek, hogy a sofőrt vigyék a farmra; a szerencsétlen Clarke-ot rádobták egy halom zsákra az elhagyott konyha egyik sarkába. A három rabló leült és várt. Hétkor a zöld-fehér kamion feldübörgött a dűlőúton a leszálló sötétségben, a lámpái kikapcsolva, és a három férfi kiszaladt a fogadására. Lefojtott lámpafénynél kitárták az öreg csűr ajtaját, és Keogh begurult a kamionnal. Az ajtók becsukódtak; Keogh lemászott.
- Azt hiszem, kiérdemeltem a részemet - mondta -, na meg egy italt is.
- Jól csináltad - mondta Murphy. - Már nem kell többet vezetned kamiont. Éjfélre kipakoljuk, és én magam viszem el egy helyre, innen 10 mérföldnyire, és ott hagyom. Mit kérsz inni?
- Mit szólnál egy korty konyakhoz? - javasolta Brady-és mindnyájan nevettek. Jó vicc volt.
- Nem fogok feltörni egy ládát néhány kupica miatt -mondta Murphy -, és ami engem illet, én egyébként is inkább whiskypárti vagyok. Az is megfelel?
Lapos üveg került elő a zsebéből, és mindannyian egyetértettek abban, hogy nagyon is megfelel. Háromnegyed nyolcra teljesen besötétedett, és Murphy kiment a dűlőút végére egy zseblámpával, hogy az északiakat bekalauzolja. Előzőleg pontos utasításokkal látta el őket, de még így is eltévesztették a dűlőutat. Nyolc óra tízkor jött vissza, mögötte a négy furgonból álló konvoj. Amikor megálltak az udvarban, az első furgon utasüléséről egy magas, teveszőr kabátos férfi szállt ki. Aktatáskát tartott a kezében, és szemmel láthatólag nem volt jó kedvében.
- Murphy? - kérdezte. Murphy bólintott.
- Megvan a szajré?
- Frissen a hajóról, Franciaországból - válaszolta Murphy. - Még a kamionban van, bent a csűrben.
- Ha felnyitotta a kamiont, minden ládát egyenként akarok megvizsgálni - jelentette ki a férfi.
Murphy nagyot nyelt. Örült, hogy ellenállt a kísértésnek, hogy megnézze a zsákmányt.
- A francia vámpecsétek érintetlenek - válaszolta. - Meggyőződhet róla, személyesen.
Az északi mordult egyet, és odabiccentett társainak, akik nekiláttak, hogy kitárják a csűr ajtaját. Zseblámpájuk fénye rávetődött a hátsó ajtón lévő kettős lakatra, amely a rakományt őrizte. Az érintetlen lakaton ott volt a vámpecsét. A férfi megint mordult egyet, és elégedetten bólintott. Emberei közül az egyik fogott egy feszítővasat, és odament a zárhoz. Az északi elfordította a fejét.
- Menjünk be - mondta.
Murphy zseblámpával a kezében mutatta az utat a szobába, amely valaha az öreg farm nappalija lehetett. Az északi felkattintotta az aktatáska zárját, rátette a táskát az asztalra, és felnyitotta a fedelét. Sorba rakott fontkötegekre tapadt Murphy pillantása. Soha életében nem látott még ennyi pénzt.
- Kilencezer üveg, darabja négy font - mondta. - Az annyi, mint harminchatezer font, ugyebár?
- Harmincöt - morogta az északi. - Szeretem a kerek számokat.
Murphy nem tiltakozott. Az volt a benyomása, hogy ezzel a férfival nem volna bölcs dolog vitába szállni. Egyébként is elégedett volt. Ha háromezer fontot ad minden emberének, és leszámítja a költségeket, az ő része még mindig jóval húszezer font fölött lesz, tisztán.
- Rendben - mondta.
Az ulsteri egyik embere jelent meg a kitörött ablaknál.
- Jó lenne, ha kijönne, és megnézné - szólt a főnökének. Ez volt minden, amit mondott.
A magas férfi becsapta a táskát, megragadta a fogantyúját, és méltóságteljesen kisétált. A négy ulsteri Keogh, Brady és Brendan társaságában a kamion nyitott ajtaja körül állt a csűrben. Hat zseblámpa fénye világította meg a kamion belsejét. A szépen oszlopba rakott ládák helyett, amelyen a világszerte híres konyakgyártó nevének kellett volna állnia, valami egészen mást láttak.
Sorban felhalmozott műanyag zsákokat, egy virágkertészeket ellátó híres cég nevével, és a név alatt evvel a szóval: „Rózsatrágya". Az északi férfi változatlan arckifejezéssel meredt a rakományra.
- Mi a franc ez? - sziszegte fenyegetően. Murphynek iszonyú erőfeszítésbe került, hogy térdig leesett állát visszahúzza.
- Nem tudom - hebegte. - Esküszöm, nem tudom. Igazat mondott. Az információja teljesen megbízható volt, és igen drága. Megtalálta a megadott hajót és a megadott szállítócéget. Biztosan tudta, hogy csak egyetlen ilyen kamion érkezett délután a Szent Patrickkal.
- Hol a sofőr? - vicsorgott a magas férfi.
- Bent - válaszolta Murphy.
- Gyerünk - mondta az ulsteri.
Murphy előrement. A szerencsétlen Liam Clarké még mindig úgy hevert a zsákokon, mint egy kötözött sonka.
- Mi a fene a maga szállítmánya? - kérdezte a magas férfi gorombán.
Clarké dühösen morgott valamit a ragtapaszok mögött. A férfi intett egyik társának, aki előlépett, és minden ceremónia nélkül letépte Clarké szájáról az orvosi ragtapaszt. A szemén még mindig maradt egy tapasz.
- Azt kérdeztem, hogy mi a fene a maga szállítmánya? -ismételte meg a férfi.
Clarké nagyot nyelt.
- Rózsatrágya - mondta. - Biztos. Ott áll a szállítólevélben.
A magas férfi sorra rávilágított az iratokra, amit Murphy odaadott neki. A szállítólevélnél megállt, és Murphy orra alá nyomta.
- Ezt meg se nézted, te barom?
Murphy, akit egyre jobban hatalmába kerített a pánik, félelemmel vegyes dühét a sofőrre zúdította.
- Hát ezt meg miért nem mondtad meg nekem? - üvöltötte.
- Mert rajta volt az a kibaszott ragtapasz a számon -ordította vissza Clarké.
- Igaza van - jegyezte meg tárgyilagosan Brendan.
- Pofa be - förmedt rá Murphy elkeseredetten. Közelebb hajolt Clarke-hoz:
- Nincs alatta konyak? - kérdezte. Clarké arcán teljes értetlenség tükröződött.
- Konyak? - ismételte. - Hogy kerülne oda konyak? Belgiumban nem gyártanak konyakot.
- Belgiumban? - üvöltötte Murphy. - Te a franciaországi Cognacból mentél, La Havre-ba.
- Soha életemben nem voltam Cognacban - ordított Clarké. – Rózsatrágya szállítmányom volt. Tőzegmohából és szárított tehéntrágyából készül. Írországból exportáljuk Belgiumba. A múlt héten vittem át ezt a szállítmányt. Antwerpenben kinyitották, megvizsgálták, azt mondták, hogy rossz minőségű, és nem vették át. A dublini főnökeim utasítottak, hogy hozzam vissza. Három napomba került, míg elintéztem a papírokat Antwerpenben. Erre mérget vehet, ott van minden az iratokban.
Az északi zseblámpája fényénél átfutotta a papírokat; igazolták Clarké történetét. Undorodó horkantással az egész paksamétát a földre hajította.
- Gyere velem - mondta Murphynek, és elindult kifelé. Murphy reszketve követte, lázasan bizonygatva ártatlanságát.
Az udvar sötétjében a magas férfi röviden véget vetett Murphy magyarázkodásának. Ledobta az aktatáskáját, megfordult, viharkabátjánál fogva megragadta Murphyt, fölemelte, és nekivágta a csűr ajtajának.
- de figyelj, te kis rohadt katolikus fattyú! Murphy már régen kíváncsi volt, hogy az ulsteri gengszterek melyik csoportjával akadt össze. Most már tudta.
- Te - sziszegte a magas férfi, olyan hangon, hogy Murphy ereiben megfagyott a vér. - Elloptál egy rakomány szart - szószerint! Ezenkívül elvesztegetted egy csomó időmet és az embereim idejét, na meg a pénzemet...
- Esküszöm magának - hörögte Murphy, aki alig kapott levegőt. - Az anyám sírjára esküszöm. Ott kell lennie a következő hajón, ami holnap délután kettőkor érkezik. Elintézhetném újra.
- De nem velem - sziszegte a magas férfi. - Az üzletnek vége. És még valami! Ha még egyszer belerángatsz valami ilyesmibe, leküldöm két emberemet, és átrendeztetem a csontjaidat. Megértetted?
Édes Jézusom, gondolta Murphy, ezek az északiak vadállatok. Hozzájuk képest az angolok valóságos kisangyalok. De tudta, hogy drágább az élete, semhogy kimondja, amit gondol. Bólintott. Öt perc múlva az északi és a négy üres furgonja elhajtott.
A házban a zseblámpa fényénél Murphy és koszos bandája befejezte az üveg whiskyt.
- Most mit csinálunk? - kérdezte Brady.
- Hát - mondta Murphy -, eltüntetjük a nyomokat. Nem nyertünk, de nem is veszítettünk semmit. Mármint rajtam kívül;
- És a mi háromezer fontunk? - kérdezte Keogh.Murphy gondolkodott. Nem akart még egy menetet a saját embereivel is, az után az ijedség után, amit az ulsteri okozott neki.
- Fiúk ezerötszáz lesz fejenként - ígérte. - De ki kell várnotok, amíg megszerzem. Az utolsó vasam is ráment erre
Úgy tűnt, hogy megnyugodtak, ha nem is örültek túlságosan.
Te Brendan, Brady és Keogh itt fogtok kitakarítani. A legapróbb nyomot is, minden egyes lábnyomot vagy keréknyomot el kell tüntetni. Ha készen vagytok, vigyétek el a kocsit és dobjátok ki a sofőrt egy szál gatyában valahol innen délre az út mentén. Tapasszal a száján, szemen és csuklóján jó kis időbe telik majd, míg segítséget szerez. Aztán forduljatok északnak, és menjetek haza.
- Állom a neked adott szavamat, Keogh. Én viszem el a kamiont, és ott hagyom Kippre környékén a hegyekben. Aztán visszasétálok, és talán az autóúton, stoppal, visszamegyek Dublinba. Rendben?
Mindenki egyetértett. Nem volt más választásuk. Az északiak alapos munkát végeztek: jól szétverték a lakatokat a kamionon, úgyhogy a bandatagok nekiálltak fapeckekre vadászni, hogy rögzíteni tudják a két vaspántot. Aztán rácsukták az ajtókat az elkeserítő rakományra. A kamion, Murphyvel a kormánynál, kidübörgött a farmról a dűlőúton, és balra fordult a djouce-i erdő és a wicklow-i dombok irányába.                                                              ,,.
Fél tíz múlt, amikor Murphy, elhagyva az erdői a Roundwood úlon a traktorral találkozott. Ki gondolná, hogy van olyan farmer, aki ebben a kései órában kimerészkedik a traktorjával, aminek csak az egyik lámpája ég, a másikon pedig vastagon áll a sár, és ráadásul tíztonnányi szalmabála zsúfolódik a pótkocsiján? De ez, istenuccse, megtette.
Murphy két kőfal között robogott éppen, amikor észrevette a szemből közeledő pótkocsis traktor fenyegető árnyait. Keményen beletaposott a fékbe.
Köztudomású a kamionokról, hogy míg a kanyarokat az azonos hosszúságú teherautóknál is sokkal ügyesebben veszik be, amikor fékezésre kerül a sor, egyenesen ördögivé válnak. Ha a nyerges vontató és a vontatmány, amelyen a rakomány van, nincsenek majdnem egy vonalban, nagy az esély rá, hogy összecsukódnak, mint a bicska. A súlyos vontatmány megpróbálja megelőzni a vontatót, miközben az oldalra taszítja, és kifordulásra kényszeríti. Ez történt Murphyvel is.
Csak a wicklow-i dombvidéken olyannyira elterjedt kőfalak akadályozták meg, hogy felboruljon. A farmer traktorával áthajtott egy útba eső tanya kapuján, és hagyta, hogy a pótkocsin lévő szalmabálák felfogják az ütközést. Murphy nyerges vontatója csúszkálni kezdett, amikor a rakomány rászaladt. Miután a fékek blokkoltak, a trágyarakomány oldalról beletaszította a vontatót a bálákba, amelyek könnyedén ráhullottak a vezetőfülkére, és szinte teljesen betemették. Mögötte a kamion hátulja nekicsapódott az egyik kőfalnak, ami visszadobta az útra, ahonnan azután a szemben lévő falnak vágódott.
Amikor a fém és a kő csikorgása abbamaradt, a traktor pótkocsija még mindig állt, csak öt méterrel arrébb, miután leszakította a traktorról a vonóhorgot. Az ütközéstől a farmer kirepült az ülésről, bele egy halom silótakarmányba. Miközben hangos, szívnek szóló szavakat intézett Teremtőjéhez, Murphy ott ült a szalmabálákkal borított vezetőfülke félhomályában.
A kőfallal való ütközéskor kiestek a kamion ajtaját biztosító peckek, és mindkét ajtó kitárult. A rózsatrágya egy része kiszóródott a kamion mögött az útra. Murphy kinyitotta a fülke ajtaját, és a szalmabálákon keresztül utat tört magának. Egyetlen vágya volt csak; a lehető legmesszebb kerülni innen, és a lehető leggyorsabban. A farmer soha nem ismerné fel a sötétben. Amint mászott lefelé, még az eszébe jutott, hogy nem volt ideje letörölni az ujjlenyomatait a fülke belsejében.
A farmer közben kiverekedte magát a silótakarmányból, és most ott állt az úton Murphy vezetőfülkéje mellett, olyan szagot árasztva, amely soha nem fog bekerülni az arcszeszgyártás illatválasztékába. Nyilvánvaló volt, hogy számot tart néhány percre Murphy idejéből. Murphy gyorsan végiggondolta a dolgot. Lecsillapítja a farmert, és felajánlja, hogy segít visszapakolni a szalmabálákat a pótkocsira. Az első adandó alkalommal letörli az ujjlenyomatait, a következőkben pedig eltűnik a sötétségben.
Ebben a pillanatban érkezett a rendőrautó. Furcsa dolog ez a rendőrautókkal: ha szükséged volna rájuk, olyanok, mint a fehér holló. Viszont súrolj csak le néhány hüvelyknyi dukkót valakinek a kocsijáról, a föld alól is előbújnak. Ez egy minisztert kísért haza éppen Dublinből Annamoe melletti vidéki otthonába, és most visszafelé tartott a fővárosba. Mikor Murphy meglátta a lámpákat, azt hitte, csak egy másik autós, de ahogy a fényei kialudtak, látta, hogy ez bizony nem tréfadolog. Ott volt a GARDA jelzés a tetején, és ez a tábla világított is. Az őrmester és a tiszt lassan elsétáltak a mozdulatlan traktorpótkocsi mellett, a lehullott bálákat nézegetve. Murphy belátta, hogy nincs más választása; ki kell magát magyaráznia. A sötétben tán még mindig megúszhatja.                                                   .
- A magáé? - kérdezte az őrmester a kamion fele biccentve.
- Igen - válaszolta Murphy.
- Jó messze van a főúttól - jegyezte meg az őrmester.
- Hát ez az, és ráadásul késő is van - válaszolta Murphy. - Ma délután kitett a komp Rosslare-ben, és még ki akartam szállítani ezt a rakományt, csak azután hazamenni a picinyke ágyikómba.
- A papírjait - mondta az őrmester.
Murphy benyúlt a vezetőfülkébe, és átnyújtotta Liam Clarké iratcsomóját.
- Liam Clarké? - kérdezte az őrmester.
Murphy bólintott. A papírok tökéletesen rendben voltak. A tiszt a traktort vizsgálgatta, aztán visszajött az őrmesterhez
- Az emberünk egyik lámpája nem ég - mondta, és a farmer felé bökött -, a másikon pedig vastagon áll a sár. Ezt a járgányt még tíz méterről is lehetetlen észrevenni.
Az őrmester visszaadta Murphynek a papírjait, és figyelmét a farmerre fordította. Az utóbbi, aki néhány pillanattal azelőtt még a maga igazát bizonygatta, most védekező álláspontra helyezkedett. Murphy kezdett jókedvre derülni.
- Nem akarnék nagy ügyet csinálni belőle - mondta -, de a kollégájának igaza van. A traktor és a pótkocsi teljesen észrevehetetlen volt.
- Megvan a jogosítványa? - kérdezte az őrmester a farmertól.
- Otthon van - válaszolta a farmer.
- Gondolom, a biztosítással együtt - jegyezte meg az őrmester. - Remélem, mindkettő rendben van. Egy perc, és meggyőződünk róla. Rossz lámpákkal azonban nem szabad tovább közlekednie. Húzza le a pótkocsit a mezőre, és takarítsa el a bálákat az útról. Holnap, világosban összeszedheti. Hazavisszük magát, és egyúttal meg is nézzük a papírjait.
Murphynek egyre jobb lett a kedve. Pár percen belül elmennek. A tiszt a kamion lámpáit nézegette. Tökéletesen rendben voltak. Hátrament, hogy megnézze a hátsó lámpákat is.
- Mit szállít? - kérdezte az őrmester.
- Trágyát - válaszolta Murphy. - Egy rész tőzegmoha, egy rész tehéntrágya. Jó a rózsáknak.
Az őrmesterből kitört a nevetés. Odafordult a farmerhez, aki már lehúzta az útról a pótkocsit a mezőre, és most éppen a bálákat dobálta utána. Az út már majdnem teljesen tiszta volt.
- Ez itt, aki a trágyát szállítja - mondta -, de maga az, aki nyakig ül benne.
Élvezte a saját szellemességét. A tiszt visszajött hátulról.
- Az ajtók kinyíltak - mondta. - Néhány zsák kiesett az útra, és szétrepedt. Azt hiszem, őrmester, jó lenne, ha megnézné.
A három férfi hátrasétált a kamion mellett.
Vagy egy tucat zsák hullott ki a széttárult ajtókon, és négy belőlük szét is hasadt.
A holdfény ráesett a szakadt műanyag között barnálló kupacokra. A tiszt elővette a zseblámpáját, és végigpásztázta a földet. Ahogy később Murphy a cellatársának elmondta, vannak napok, amikor semmi, de semmi nem sikerül.
A hold- és zseblámpafénynél világosan kirajzolódott a páncélöklök begye és a tépett zsákokból előtüremkedő gépfegyverek körvonala. Murphyvel megfordult a világ.
Az ír rendőrök nem viselnek fegyvert, de amikor szolgálatban minisztert kísérnek, mindig van náluk pisztoly. Az őrmester automatája Murphy gyomrának szegeződött.
Murphy keservesen felsóhajtott. Nem elég, hogy tökéletes csődöt mondott a kilencezer üveg konyak elrablásával, ráadásul sikerült kifognia valaki másnak a titkos fegyverszállítmányát. És nem sok kétség férhetett hozzá, hogy ki is lehet ez a „valaki más".
Több hely is az eszébe jutott, ahol szívesen eltöltené az elkövetkezendő hét évet, de a dublini utcák nem szerepeltek ezen a listán.
Lassan magasba emelte a kezét.
- Tartozom egy vallomással - mondta.

Sillár Barbara fordítása

Veszélyes zsarolás

Ha Sámuel Nutkin azon a reggelen, az Edenbridge-ből Londonba tartó helyiérdekű vonaton nem ejtette volna szemüvegtokját az ülés párnái közé, mindez sohasem történt volna meg. De mivel leejtette, s utána is nyúlt, hogy kihalássza - a kocka el volt vetve.
Keresgélő ujjai ugyanis nemcsak a szemüvegtokba ütköztek, hanem egy vékony magazinba is, amelyet valószínűleg az előző utas gyűrt a résbe. Mivel azt gondolta, vasúti menetrend lehet, szórakozottan előhúzta. Nem mintha olyan nagy szüksége lett volna menetrendre. Huszonöt évi vonatozás után - Edenbridge kicsi és ártatlan ingázóvárosából be a Charing Crossra, majd este vissza, a Canon Street-i állomásról Kentbe, mindig ugyanabban az órában, ugyanazzal a vonattal - nem volt szüksége menetrendre. Futó kíváncsiság volt az egész.
Mikor a címoldalra pillantott, Mr. Nutkin arca elvörösödött, és sietve visszadugta az újságot a párnák közé. Aztán körülnézett a kupéban, vajon észrevette-e valaki, mit talált. A szemközti ülésről két Financial Times, egy Times és egy Guardian bólogatott vissza rá a vonat dülöngélésének ütemére, olvasóik eltűntek a tőzsdei hirdetések mögött. Balján az öreg Fogarty hajolt elmélyülten keresztrejtvénye fölé, jobbra pedig, az ablakon túl, Hither Green állomás suhant el, ügyet se vetve rá. Samuel Nutkin fölsóhajtott megkönnyebbülésében.
A magazin kisméretű volt, borítója fényesen csillogott. A címlap felső részén a New Circle felirat volt olvasható, minden bizonnyal a kiadvány címe, alul pedig a következő mondat: „Egyedülállóknak, pároknak, csoportoknak - a szexuálisan felvilágosultak lapja." A két sor közötti részt, középütt, egy jókora, nagy mellű hölgy fényképe foglalta el, akit az arca helyén lévő fehér négyszög „H 331-es hirdető"-nek titulált. Mr. Nutkin még sosem látott ehhez hasonló magazint, s most egészen a Charing Crossig felfedezésének újdonsága foglalkoztatta.
Amint a vonat ajtajai egy ütemre szétnyíltak, hogy kipréseljék az ingázók tömegét a 6-os peron vad forgatagába, Samuel Nutkin késlekedett a leszállással: aktatáskájával, összecsavart ernyőjével, keménykalapjával szöszmötölt, míg csak utolsónak nem maradt a kupéban. Ekkor - egészen megrémült merészségétől - előhúzta a párnák közül a magazint, és a táskájába csúsztatta, majd csatlakozott a keménykalaposok özönéhez, akik a peronkijárat felé igyekeztek, fölmutatva bérletüket az ellenőrnek.
Végigizgulta az utat a vonattól a földalattiig, majd onnan a Mansion House megállóig, aztán föl a mozgólépcsőn a Great Trinity Lane-re s végig a Cannon Streeten, egészen a biztosítótársaság tömbházáig, ahol tisztviselőként dolgozott. Hallott egyszer egy férfiról, akit elgázolt egy autó, s mikor a kórházban kiürítették a zsebeit, egy köteg pornóképet találtak nála. A történet emléke üldözte Samuel Nutkint. Hogy az ördögbe tudja tisztázni magát az ember egy ilyen helyzetben? A szégyen, a megaláztatás elviselhetetlen lenne. Ott feküdni kimerevített lábbal, s tudni, hogy mindenki ismeri titkos hajlamait! Ezen a reggelen különösen óvatosan kelt át a gyalogátjárókon, míg végre megérkezett a biztosítótársaság irodaházához.
Mindebből arra következtethetünk, hogy Mr. Nutkin nem volt hozzászokva az ilyesféle dolgokhoz. Egyszer valaki megírta, hogy hajlamosak vagyunk gúnynevünknek megfelelően viselkedni, amit egy szerencsétlen pillanatban ragasztottak ránk. Hívjunk csak valakit „Mészáros"-nak, s ő máris hepciáskodni kezd; vagy hívjuk „Gyilkos"-nak, s attól fogva összehúzott szemöldökkel járkál, s utánozza Bogart hanghordozását. A tréfásnak tartott embereknek mókázniuk és viccelődniük kell, amíg csak bele nem gebednek. Samuel Nutkin éppen tízéves volt, amikor egy fiú az iskolában, aki olvasta Beatrix Potter meséit, Mókusnak nevezte el őt: ezzel a sorsa meg is pecsételődött.
Huszonhárom éves kora óta, mikor a háború végeztével leszerelt mint tizedes, a Cityben dolgozott. Nagy szerencséje volt azokban az időkben, hogy megkapta ezt az állást a biztos, nyugdíjjal járó hivatalt egy hatalmas biztosítótársaságnál, amelynek befolyása az egész világra kiterjedt, s olyan megbízható volt, akár a Bank of England alig ötszáz yardnyira onnan, így jutott be Samuel Nutkin a Citybe, a hatalmas gazdasági, kereskedelmi és pénzügyi polip négyzetmérföldnyi főhadiszállására, amelynek karjai a földgolyó valamennyi sarkába elérnek.
Azokban az időkben, a negyvenes évek végén, szerette a Cityt. Ebédszünetben gyakran barangolt a végtelen utcákon - a Bread Streeten, a Cornhillen, a Poultryn, a London Wallon -, amelyek a középkorból maradtak itt, s amelyekben régen valóban árultak kenyeret, búzát, baromfit, s a fallal körülvett London városát is jelezték. Egészen elkápráztatta mindaz, amit kiolvasott ezekből a komor kőépületekből: a hajóutak, amelyekhez a pénzt kereskedő kalandorok adták, s amelyek a barnák, a feketék, a sárgák földjére vezettek, hogy ott kereskedjenek, földet túrjanak, bányásszanak, és minden fölösleget összegyűjtsenek, s aztán hazaküldjék a zsákmányt a Citybe, hogy ott biztosítsák, elhelyezzék és befektessék, amíg csak olyan végleges döntések nem születnek a négyzetmérföld tanácstermeiben és irodáiban, amelyek befolyásolhatják egymillió ember életét, halálát. Hogy ezek az emberek valójában a világ legügyesebb fosztogatói voltak, ez sohasem tűnt fel neki. Samuel Nutkin nagyon lojális ember volt.
Az idő telt, s egy negyedszázad múlva a káprázat halványulni kezdett; ő is egy lett abból a szürke öltönyös, összecsavart ernyős, keménykalapos és aktatáskás, ügető emberáradatból, amely minden reggel beözönlik a Citybe, hogy ott nyolc órát hivatalnokoskodjék, majd este visszatérjen a környező megyék álmos kisvárosaiba. 
A City dzsungelében, gúnynevének megfelelően, barátságos és ártalmatlan volt, s az évek múlásával mindjobban hozzánőtt íróasztalához: kellemes modorú, kövérkés ember, valamivel túl a hatvanon, orrán örökké szemüveget visel olvasáskor, vagy ha közelebbről szemügyre akar venni valamit; kedves és udvarias a titkárnőkhöz, akik nyájas viselkedéséért cserébe anyáskodtak fölötte. Sosem szokott szennylapokat olvasni, de ezen a reggelen éppen ezt csinálta. Kiment a mosdóba, rátolta az ajtóra a reteszt, és valamennyi hirdetést elolvasta a New Circle-ben.
Mindaz, amit olvasott, ámulattal töltötte el. Néhány hirdetéshez fényképet is csatoltak: az ügyetlenül pózoló, alsóneműs hölgyek minden bizonnyal háziasszonyok lehettek. A többihez nem volt kép, de annál részletesebb volt a szöveg; némelyek olyan szolgáltatásokat hirdettek, amelyekről Samuel Nutkinnak fogalma sem volt. De a legtöbbet megértette: zömükben a hirdető hölgyek abbéli szándékukat fejezték ki, hogy szeretnének bőkezű úriemberekkel találkozni. Végigolvasta az egészet, majd táskájának legeldugottabb sarkába rejtette az újságot, és visszasietett íróasztalához. Még aznap délután sikerült hazacsempésznie Edenbridge-be anélkül, hogy megállította és átkutatta volna a rendőrség. Otthon a szőnyeg alá dugta, a kandalló mellé. Lettice sosem fog rábukkanni.
Lettice Mrs. Nutkin volt. Idejének nagy részét ágyban töltötte, saját megítélése szerint súlyos izületi gyulladásban és gyenge szívvel, de dr. Bulstrode egyre inkább elhatalmasodó kedélybetegségre gyanakodott. Törékeny, vézna nő volt, hegyes orral és nyafogó hanggal, és sok éve már annak, hogy utoljára részesítette testi örömökben Samuel Nutkint, ágyban vagy másutt. De Mr. Nutkin hűséges és becsületes férfi volt, és bármit megtett volna bármit, csak hogy ne okozzon fájdalmat a feleségének, aki szerencsére sosem végzett házimunkát a háta miatt, így alkalma sem volt, hogy bepillantson a kandalló melletti szőnyeg alá.
Mr. Nutkin három napot töltött elmélyülve gondolataiban, amelyeknek legnagyobb hányadát egy hölgy hirdetése foglalta le, aki, mint tömör tájékoztatójából kiderült, jóval magasabb az átlagnál, és nagy idomokkal rendelkezik. A harmadik napon, összeszedve minden bátorságát, asztalhoz ült, és válaszolt a hirdetésre. Sima, hivatali papírt használt, s amit írt, tömör és lényegre törő volt. „Kedves Hölgyem"-nek szólította, majd azzal folytatta, hogy olvasta a hirdetést, és nagyon szeretne találkozni vele.
Volt egy félbehajtott lap a magazinban, ami azt részletezte, hogyan kell a hirdetésekre válaszolni, írja meg a válaszlevelet, majd helyezze el egy saját nevére megcímzett és bélyeggel ellátott borítékkal együtt egy sima borítékba, és zárja le. Ceruzával írja a boríték hátuljára a hirdetés számát, amelyre válaszol. Tegye ezt a borítékot a továbbítás díjával együtt egy harmadik borítékba, és küldje el a magazin londoni szerkesztőségébe. Mr. Nutkin követte az utasításokat, azzal az eltéréssel, hogy a válaszborítékra, az Acacia Avenue 27. fölé, ami a valódi címe volt, a Henry James nevet írta.
A következő hat nap reggelén mindig rögtön lesietett az előtérbe, mihelyt a posta megérkezett, s a hatodikon megpillantotta a Henry Jamesnek címzett borítékot. Zsebébe süllyesztette, és felment, hogy tálcára gyűjtse felesége reggelijének maradékát.
Még aznap reggel a Citybe tartó vonaton kisietett a mosdóba, és reszkető ujjakkal kinyitotta a borítékot. A saját levelét tartalmazta, de a hátulján, kézírással, ott volt a válasz, így szólt: „Kedves Henry, köszönöm a hirdetésre küldött válaszodat. Biztos vagyok benne, hogy jól el tudnánk szórakozni egymással. Hívj fel a következő számon: ”. Üdvözöl Sally." A telefonszám West End-i volt, bayswa-teri.
Semmi mást nem talált a borítékban. Samuel Nutkin följegyezte a számot egy darab papírra, a belső zsebébe tette, a levelet és a borítékot pedig leöblítette a vécén. Mikor visszament a helyére, zavartan pillantott körül, azt gondolta, mindenki őt nézi. De az öreg Fogarty épp akkor töltötte ki a vízszintes 15-öt, s a többiek sem néztek fel.
Ebédidőben, egy nyilvános fülkéből a közeli aluljáró mellett, fölhívta a számot. Rekedtes női hang szólt a kagylóba:
- Halló?
Mr. Nutkin bedobott egy ötpennyst, megköszörülte a torkát, és azt mondta: - Ööö... halló, Miss Sallyvel beszélek?
- Igen - válaszolta a hang -, és ön kicsoda?
- Hm, nos, az én nevem Henry. Ma reggel kaptam öntől egy levelet, válaszul arra a levélre, amit a hirdetésre adtam fel.
A vonal túloldalán papírzörgés hallatszott, majd ismét a nő hangja szólalt meg.
- Ó, igen, emlékszem, Henry. Nos, rendben van, drágám, tehát szeretnél találkozni velem?
Samuel Nutkin úgy érezte, mintha a nyelve helyén kikérgesedett bőrdarab lógna.
- Igen, szeretnék - nyögte ki végül.
- Pompás - dorombolta a nő a kagylóba. - Még csak egyetlen apróság, Henry drágám. Minden férfi vendégemtől elvárom, hogy csekélyke ajándékkal kedveskedjen, kis hozzájárulással a lakbéremhez. Húsz fontról van szó, de nem olyan sürgős. Rendben van így?
Nutkin bólintott, majd beleszólt egy „igen"-t a kagylóba.
- Jól van - válaszolta a nő -, mikor szeretnél jönni?
- Mindenképpen ebédidőben. A Cityben dolgozom, este pedig utazom haza.
- Rendben van. A holnap megfelel? Jó. Tizenkettő harminckor? Megadom a címemet.
Még mindig remegett a gyomra az idegességtől - nem is remegett, szabályosan ugrált -, mikor másnap tizenkettő harminckor beállított abba a szuterénlakásba, amely egészén közel volt a Weátbourne Grove-hoz. Izgatottan kopogott, s nemsokára cipősarkak csattogását hallotta az ajtó mögül, a folyosóról.
Aztán rövid szünet következett, mintha odabentről az ajtólap közepére szerelt kukucskálón keresztül azt a részt figyelné valaki, ahol ő áll. Majd kinyílt az ajtó, s egy hang azt mondta:
- Jöjjön be.
A nő az ajtó mögött állt, s rögtön be is csukta, mihelyt ő belépett, és feléje fordult.
- Ön bizonyára Henry - mondta halkan. Samuel Nutkin bólintott.
- Rendben, menjünk a nappaliba, ott beszélgethetünk -mondta.
Követte a folyosón balra az első szobába, közben a szíve úgy kalapált, mint egy üstdob. Idősebb volt, mint gondolta, harminc és negyven közötti, elnyűtt, túlságosan is festett nő. Jó tizenöt centivel magasabb volt nála, amit részben körömcipője magas sarka magyarázott; széles csípője a földig érő köntös alatt, amint előtte haladt a folyosón, jelezte, hogy az alakja is erős. Mikor megfordult, hogy előreengedje a nappaliba, egy másodpercre félrelebbent a köntös eleje, s láthatóvá vált fekete nejlonharisnyája és piros szegélyű fűzője. Nyitva hagyta az ajtót.
A szoba szegényesen volt bútorozva, s alig egy maréknyi személyes holmit rejtett. A nő bátorítóan mosolygott rá.
- Elhozta az én kis ajándékomat, Henry? - kérdezte. Samuel Nutkin bólintott, és átnyújtotta a húsz fontot, amit a nadrágja zsebében tartott. A nő átvette, és egy retikülbe csúsztatta, ami az öltözőasztalon feküdt.
- Foglaljon helyet, és tegye magát kényelembe - mondta. - Semmi szükség az idegeskedésre. Nos, miben állhatok a rendelkezésére?
Mr. Nutkin egy fotel legszélére ült. Úgy érezte, mintha szája gyorsan kötő cementtel volna tele.
- Nehéz elmagyarázni - mormolta.
A nő ismét mosolygott.
- Nem kell szemérmeskednie. Nos, mihez volna kedve? Mr. Nutkin vonakodva megmondta. A nőn semmi meglepetés nem látszott.
- Rendben van - mondta könnyedén. - Nagyon sok úriember kedveli ezt a figurát. Vegye le a zakóját, a nadrágját és a cipőjét, s menjünk a hálószobába.
Azt tette, amit a nő mondott, és ismét követte őt végig a folyosón a hálószobába, ami, meglepetésére, fényesen meg volt világítva. A nő becsukta az ajtót, bezárta, a kulcsot köntösének zsebébe tette, majd kibújt belőle, és az ajtó mellé akasztotta.
Mikor a közönséges barnássárga boríték három nappal később megérkezett az Acacia Avenue 27-be, Samuel Nutkin az aznapi postával együtt fölszedte a bejárati ajtó lábtörlőjéről, és visszament az étkezőasztalhoz. Három levél volt az egész, egy Lettice-nek jött a nővérétől, egy számla a kertészettől a cserepes palántákért, és a barnássárga boríték, londoni bélyegzővel, Samuel Nutkinnak címezve. Gyanakvás nélkül nyitotta ki, reklámprospektusra számított. De nem az volt.
A hat darab fénykép, ami kipottyant a borítékból, pár másodpercig farkasszemet nézett vele az asztalról, miközben értetlenül meredt rájuk. Mikor aztán derengeni kezdett valami iszonyatos rémület lett úrrá rajta. A fotók nem nyertek volna díjat az élességükkel vagy precízségükkel, de azért elég jók voltak. Valamennyin tisztán kivehető volt a nő arca, és legalább kettőn az övé is. Dühödten túrt a boríték belsejébe, de semmi mást nem talált. Megfordította a fényképeket, de egyiken sem volt üzenet. Az üzenet ott volt a felvételeken, feketén-fehéren, szavak nélkül.
Páni félelem tartotta a markában, amint begyömöszölte a fotókat a kandalló melletti szőnyeg alá, ahol még a magazin is lapult. Aztán, újabb ösztönzéstől hajtva, kivitte az egészet a garázs mögé, és elégette, cipője sarkával a nedves földbe taposta a hamut. Amikor visszatért a házba, arra gondolt, hogy beteget jelent, és itthon marad, de rájött, ez csak fölkeltené Lettice gyanúját, hisz kutya baja sincs. Épp csak annyi ideje maradt, hogy fölvigye neki a levelét, lehozza a reggelizőtálcát, és rohant, hogy elérje a Citybe tartó vonatot.
Agya még mindig zsongott, mikor kifelé bámulva a sarokülésről, megfejteni igyekezett a reggeli megrázkódtatást előidéző okokat. A New Cross után jött csak rá, hogyan történhetett az egész.
- A zakóm - sóhajtotta -, a zakóm, s benne a levéltárcám.
Az öreg Fogarty, aki éppen a függőleges 7-et tanulmányozta, megrázta a fejét.
- Nem jó - mondta -, túl hosszú.
Samuel Nutkin szerencsétlenül bámulta London délkeleti külvárosait, amint elsuhantak a vonat mellett. Egyszerűen nem volt hozzászokva az ilyesmihez. Hideg rémület költözött a gyomrába, s nem tudott a munkájára figyelni ezen a délelőttön, menekült előle.
Ebédidőben megpróbálta hívni a számot, amit Sally adott meg neki, de a szám már nem létezett.
Taxit fogott, és a bayswateri szuterénhez hajtatott, de egy táblán, ami a járda magasságában a kerítésre volt erősítve, a „Kiadó" feliratot olvashatta, a lakás pedig le volt zárva. Késő délutánra Mr. Nutkin arra is rájött, hogy hiába fordulna a rendőrséghez. Majdnem biztos, hogy a magazin a hirdetésekre beérkezett válaszokat olyan címekre továbbítja, amelyekről az derülne ki, hogy alkalmi szállások, rég kiürítve, nyomok nélkül. A bayswateri lakást valószínűleg egy hétre bérelték, álnéven, s aztán odébbálltak. A telefonszám meg olyasvalakié lehet, aki a neki feltett kérdésekre azt válaszolná, hogy az elmúlt hónapban nem tartózkodott odahaza, s mikor hazaért, a zárat lefeszítve találta. Azóta rengeteg telefonhívás érkezik egy bizonyos Sally névre, s ő egyszerűen nem érti, mi lehet ez az egész. Aztán, egy napra rá, ő is eltűnik majd.
Hazaérve Lettice-t rosszabb hangulatban találta, mint általában. Három telefonhívás is megzavarta délutáni pihenőjét, és mindháromszor őt, Samuelt keresték.
Negyedszerre valamivel nyolc után telefonáltak. Samuel Nutkin felugrott a székből, otthagyta Lettice-t a tévé előtt, és kisietett az előszobába, hogy fölvegye a kagylót. A hang férfihang volt, fátyolos, mintha az illető zsebkendőt szorított volna a kagylóra.
- Mr. Nutkin?
- Igen.
- Mr. Samuel Nutkin?
- Igen.
- Vagy talán Henry Jamesnek szólítsam? Samuel Nutkin gyomra fordult egyet.
- Ki beszél? - kérdezte.
- Hagyjuk a nevet, öregem. Megkapta a kis ajándékomat a reggeli postával?
- Mit akar tőlem?
- Kérdeztem valamit, öregem. Megkapta a fotókat?
- Igen.
- Remélem, jól megnézte őket.
Samuel Nutkin nyelt egy nagyot, visszaemlékezve a rémületére.
- Igen.
- Hm, szóval csintalankodtunk egy kicsit, mi? Igazán nem tudom, miért ne küldhetném el ugyanezt a csomagocskát a főnökének is, a hivatalba. Ó, hát persze hogy tudom a címet s az igazgató nevét is. Aztán előfordulhat, hogy Mrs. Nutkin is kap egy küldeményt. Esetleg a teniszklub titkársága is. Bizonyára jó vastag a pénztárcája, Mr. Nutkin.
- Hallgasson ide, ezt nem teheti meg! - tört ki Mr. Nutkin, de a hang közbevágott.
- Ezen a számon nem talál meg többé. Ne próbálkozzon a rendőrséggel sem. Fogalmuk sincs, hol kezdjenek hozzá a felkutatásomhoz. Szóval, csak hidegvér, öregem, s akkor visszakaphat mindent, a negatívokat és a többit. Jól gondolja meg. Mikor indul reggel munkába?
- Nyolc húszkor.
- Holnap reggel nyolckor ismét felhívom. Aludjon jól. A telefon kattant, Mr. Nutkin már csak a búgó hangot hallgatta.
Nem aludt jól. Szörnyű éjszakája volt. Miután Lettice lefeküdt, kitalálta, hogy még nem takarta be a tüzet, s fölkelt. Tüzetesen átvizsgálta levéltárcája tartalmát. Vasúti bérlet, csekk-könyv, teniszklubtagsági igazolvány, két neki címzett levél, két fénykép, az egyik Lettice-ről, a másik róla, jogosítvány, a biztosítótársaság baráti klubjába szóló tagsági könyv. Egyszóval, éppen elég dokumentum ahhoz, hogy könnyedén azonosítani lehessen őt is, a munkahelyét is.
Az Acacia Avenue-ról a függönyön át beszivárgó halvány lámpafényben Lettice rosszalló arcába nézett a szoba túloldalán, a másik ikerágyon - Lettice mindig ikerágyakhoz ragaszkodott -, s megpróbálta elképzelni őt, amint fölvág egy barnássárga borítékot, amely a második postával érkezett a címére, mikor ő már elindult a hivatalba. Megpróbálta elképzelni Mr. Benson arcát is, az igazgatóság emeletén, mikor megkapja ugyanezt a fényképsorozatot, s a teniszklub vezetőségi ülését, amelyen körbeadják a fotókat, s egyben „fontolóra veszik" Samuel Nutkin tagságát. Nem tudta elképzelni. Meghaladta a fantáziáját. De egyvalami felől egészen biztos volt: a megrázkódtatás Lettice halálát jelentené, egyszerűen végezne vele, s ő nem engedheti, hogy ez megtörténjék.
Mielőtt zaklatott álomba merült volna nem sokkal hajnal előtt, századszor is elismételte magában, hogy ő egyszerűen nincs hozzászokva az ilyesféle dolgokhoz.
A telefonhívás pontban nyolckor érkezett. Samuel Nutkin az előszobában várakozott - sötétszürke öltönyben, fehér ingben és gallérban, keménykalapban, összecsavart ernyővel és aktatáskával, mint mindig.
- Remélem, gondolkodott a dolgon - mondta a hang.
- Igen - válaszolta Samuel Nutkin elcsukló hangon.
- Ugye, szeretné visszakapni a negatívokat?
- Igen, szeretném.
- Ez a beszéd. De attól tartok, fizetnie kell értük, öregem. Csak hogy fedezzük a kiadásainkat, na meg hogy megleckéztessük egy kicsit.
Mr. Nutkin nyelt néhányat.
- Nem vagyok gazdag ember - védekezett. - Mennyit akar?
-  Ezer fontot - válaszolta a férfi gondolkodás nélkül. Samuel Nutkin megdöbbent.
- De nekem nincs annyi pénzem! - tiltakozott.
- Akkor jobban teszi, ha előteremti valahonnan - közölte gúnyosan a hang. - Kölcsönt vehet fel a házára, a kocsijára vagy bármire, amire óhajtja. De teremtse elő minél gyorsabban. Ma estére. Este nyolckor újra hívom.
A férfi ismét letette a kagylót, a búgó hang Sámuel Nutkin fülébe zümmögött. Fölment, arcon csókolta Lettice-t, és munkába indult. Ám ezen a reggelen nem szállt fel a nyolc harmincegyes Charing Cross-i vonatra. Helyette elsétált a parkba, s leült egy elhagyott padra: különös, magányos alak, aki a hivatalába készült, a Citybe, s most itt üldögél, fák és virágok között, akár egy gnóm, keménykalapban és sötét öltönyben. Úgy érezte, gondolkodnia kell, de az öreg Fogarty s kifogyhatatlan keresztrejtvényei mellett üldögélve erre képtelen lett volna.
Úgy számolta, tudna ezer font kölcsönt felvenni, de bizonyára jó páran meglepődnének kérésén a bankban. S ez még mind semmi! Hogy leesne az álla a bankigazgatónak, amikor közölné vele, hogy az egészet használt bankjegyekben kéri! Azt is mondhatná, persze, hogy egy szerencsejátékon „szerzett" tartozást kell visszafizetnie, de ki hinné ezt el neki? Mindenki tudja róla, hogy nem játszik szerencsejátékot. Hébe-hóba iszik csak egy pohár bort, s nem is dohányzik, kivéve az egyetlen karácsonyi szivarját. Esetleg azt gondolnák, hogy nő van a dologban, de aztán ezt is elvetette. Tudják, hogy nem tart szeretőt. Mit kéne tennem, mit, kérdezgette önmagától, s gondolatai ide-oda cikáztak.
Elmehetne a rendőrségre. Bizonyára ki tudnák nyomozni őket, az álnév s a bérelt lakás ellenére is. Aztán bírósági ügy lenne a dologból, s ő mehetne tanúskodni. Az újságokban ugyan mindig Mr. X.-et írnak a megzsarolt személy neve helyett, de az ember saját ismeretségi köre előbb-utóbb úgyis rájön, kiről van szó. Elvégre nem járhat valaki nap, mint nap a bíróságra anélkül, hogy fel ne figyelnének rá, s főleg nem akkor, ha harmincöt éven keresztül ugyanazt az életvitelt folytatta.
Kilenc harminckor fölállt a padról, s egy telefonfülkét keresett, ahonnan fölhívta a hivatalt, és közölte az osztály vezetőjével, hogy jelen pillanatban gyengélkedik, de délután már be tud menni. Aztán a bankba indult. Útközben megoldásokon törte a fejét, fölidézve emlékezetében azokat a bírósági ügyeket, amikről az újságokban olvasott, s amik zsarolással álltak összefüggésben. Hogy is nevezi a jog az efféle bűncselekményt? Pénzszerzés fenyegetéssel, ez az. Szép, pontos jogi formula, gondolta keserűen, de mit segít ez az áldozaton?
Ha egyedül élne és fiatalabb volna, elküldhetné őket a fenébe. De túl öreg már ahhoz, hogy állást változtasson, s aztán ott van Lettice is, szegény, beteg Lettice. A megrázkódtatás a halálba kergetné, efelől kétsége sincs. Legfőképpen Lettice-t kell megoltalmaznia, és erre el is szánta magát.
A bank bejáratánál azonban higgadtsága ismét cserbenhagyta. Soha életében nem tárgyalt még ilyen különös és megmagyarázhatatlan kérdésről az igazgatóval. Hiszen ez éppen úgy fest, mintha kijelentené: „Zsarolnak engem, ezért föl akarok venni ezer font kölcsönt." Azonkívül, az első ezer font után nem jelentkeznek-e ismét? Jól kizsebelik, s aztán még a képeket is elküldik. Megtörténhet. Mindenesetre nem vehet fel ennyi pénzt a helyi bankban. A választ, döntötte el hosszas vívódás után, mivel becsületes és szelíd ember volt, Londonban kell keresni. Kisietett a tíz harmincegyes vonathoz.
Túl korán érkezett a Citybe ahhoz, hogy egyenest a hivatalba menjen, ezért, hogy eltöltse valahogy az időt, vásárolni ment. Mivel óvatos ember volt, nem találta helyénvalónak, hogy ezer fontot csak úgy, védtelenül a zsebében hordjon. Ez nem volna természetes. Ezért bement egy üzletbe, amely irodai felszereléseket árult, és vásárolt egy kis acél pénzesdobozt, kulccsal nyithatót. Több más boltban is vett ezt-azt, így például fél kiló finomított porcukrot (máznak a felesége születésnapi tortájára, magyarázta az eladónak), egy pléhdoboz műtrágyát a rózsák alá, egy egérfogót a konyhába, egy kis olvadóbiztosíték-drótot a lépcső alatti kapcsolószekrénybe, és más ártalmatlan holmikat, amit minden törvénytisztelő háztulajdonosnak jogában áll tartani.
Délután kettőkor íróasztalánál ült, biztosította osztályvezetőjét, hogy már sokkal jobban érzi magát, és beletemetkezett a cég számláiba. Szerencsére a gondolat, hogy Mr. Samuel Nutkinnak eszébe jutna illetéktelenül tenni szert pénzre a társaság terhére, fel sem merült senkiben.
Aznap este nyolckor ismét a televíziót nézték Lettice-szel, amikor megcsördült a telefon az előszobában. Amint beleszólt a kagylóba, hamar rájött, hogy megint Fátyolos Hang hívja.
- Megvan a pénz, Mr. Nutkin? - kérdezte minden bevezetés nélkül.
- Öö... megvan - válaszolta Mr. Nutkin, s mielőtt a másik ismét megszólalhatott volna, folytatta: - Nézze, inkább küldje el azokat a negatívokat, s aztán feledkezzünk el szépen az egészről.
Csönd volt egy darabig, olyan, amilyet döbbent csodálkozás szokott előidézni.
- Elment az esze? - kérdezte végül Fátyolos Hang.
- Nem - mondta Mr. Nutkin megfontoltan. - Nem, csak azt szeretném, ha fölfogná annak a tragikus helyzetnek a súlyát, amely bekövetkezik, ha ön továbbra is ragaszkodik a feltételeihez.
- Na, ide figyeljen, maga szerencsétlen - mondta a hang, nyersen a dühtől. - Ha nem teszi azt, amit most mondok, elküldöm a fotókat a feleségének és a főnökének, világos?
Mr. Nutkin mélyet sóhajtott. - Ettől tartottam - mondta. - Folytassa.
- Holnap, ebédidőben, taxival az Albert Bridge Roadra hajtat. Bemegy a Battersea Parkba, s azután elindul a West Drive-on, a folyóval ellentétes irányba. Félúton ráfordul a Central Drive-ra, és továbbmegy, amíg csak az út feléig nem ér. Van ott két pad. Senki nem lesz a környéken, főleg ebben az évszakban. Tegye a barna papírba csomagolt dobozt az első pad alá. Aztán menjen tovább, amíg csak ki nem ér a park másik oldalán. Megértette?
- Igen, megértettem - mondta Mr. Nutkin.
- Helyes - mondta a hang. - Még valami. Attól a perctől kezdve figyelni fogjuk magát, amint beteszi a lábát a parkba. Akkor is, amikor elhelyezi a csomagot. Ne higgye, hogy a rendőrség segíteni tud magán. Mi ismerjük magát, maga viszont nem ismer minket. Egyetlen gyanús jel, egyetlen zsaru, s mi már el is tűntünk. De azzal tisztában van, hogy mi következik azután, igaz, Nutkin?
- Igen - mondta Mr. Nutkin szomorúan.
- Helyes. Akkor engedelmeskedjék, és ne csináljon ostobaságot.
Ezzel a férfi letette a kagylót.
Néhány perccel később Samuel Nutkin elnézést kért a feleségétől, és lement a garázsba. Egyedül akart maradni egy ideig.
Samuel Nutkin másnap pontosan az utasítások szerint cselekedett. A park nyugati oldalán haladt, a West Drive-on, és éppen elérte a Central Drive felé forduló ösvényt, amikor pár lépésnyire tőle egy férfi, aki lovagló ülésben ült a motorján, s egy utcatérképet tanulmányozott, megszólította. Bukósisak volt rajta és motorosszemüveg, arca elé egy sál volt tekerve. Ezen keresztül kiáltott oda neki: - Hé, pajtás, nem tudna segíteni?
Mr. Nutkin megállt, de aztán, mivel udvarias ember volt, odalépett a járda szélén álló motorhoz, és a térkép fölé hajolt. Egy hang ezt sziszegte a fülébe: - A csomagért jöttem, Nutkin.
Érezte, amint kirántják a csomagot a kezéből, hallotta a sebesen berúgott motor bőgését, látta, amint a csomag eltűnik a kormányon lógó szatyorban, s néhány másodperc múlva a motor már messze járt tőle, eltűnt az Albert Bridge Road kora délutáni forgatagában. Pillanatok alatt történt az egész, s még ha figyelték volna is elbújtatott rendőrök az esetet, akkor sem valószínű, hogy el tudták volna kapni a férfit, olyan villámgyorsan mozgott. Mr. Nutkin szomorúan csóválta meg a fejét, és visszament citybeli irodájába.
Az a bizonyos teória a nevekről, illetve a gúnynevekről, egyáltalán nem állta meg a helyét a Bűnügyi Nyomozó Osztály dekektívje, Smiley* őrmester esetében. Mikor a következő héten fölkereste Mr. Nutkint, hosszúkás lóképe és szomorú, barna szeme nagyon komornak tűnt. Úgy állt a küszöbön hosszú, fekete kabátjában a téli szürkületben, mint egy temetkezési vállalkozó.
- Mr. Nutkin?
- Igen.
- Mr. Samuel Nutkin?
- Igen... öö, igen, én vagyok.
- Smiley őrmester, uram, a Nyomozó Osztálytól. Zavarhatnám néhány percre? - Fölmutatta igazolványát, mire Mr. Nutkin biccentett beleegyezése jeléül, és azt mondta: -Jöjjön be.
Smiley őrmester zavartnak látszott.
- Nos... amit meg kéne beszélnünk, Mr. Nutkin, eléggé magántermészetű dolog, talán még egy kicsikét kínos is -kezdte.
-Uramisten! - mondta Nutkin. - Semmi szükség rá, hogy zavarban legyen, őrmester.
Smiley rábámult. - Semmi szükség?
- Az égvilágon semmi. Nyilván néhány jegyet hozott a rendőrbálra. Mi a teniszklubban mindig veszünk egypárat. Mint az ez évi titkár, biztosíthatom, hogy...
Smiley nyelt egy nagyot. - Attól tartok, uram, nem a rendőrbálról van szó. Néhány kérdést szeretnék feltenni önnek.
- Ennek ellenére nem kell zavarban lennie - mondta Nutkin.
Az őrmesternek már rángatóztak az arcizmai. - Azt hiszem, önnek lesz kínos, nem nekem, uram - mondta szelíden. - Itthon tartózkodik a felesége?
- Igen, de ágyban van. Tudja, ő mindig korán visszavonul. Az egészsége...
Mintegy végszóra, egy izgatott hang szállt feléjük az emeletről. - Ki van itt, Samuel?
- Egy úr a rendőrségtől, drágám.
- A rendőrségtől?
- Ne izgasd fel magad, drágám - kiáltotta vissza Samuel Nutkin. - A... hm... a közelgő teniszverseny végett van itt, amit velük játszunk.
Smiley őrmester mogorván, de egyetértőén bólintott a kifogásra, s követte Mr. Nutkint a nappaliba.
- Nos, akkor talán elmondhatná, miféle kínos dologról is van szó - mondta az utóbbi, amint becsukódott mögöttük az ajtó.
- Pár nappal ezelőtt - kezdte Smiley őrmester - néhány kollégámnak ki kellett szállnia egy West End-i lakásra. Miközben a helyszínen kutattak, egy lezárt fiókban egy csomó borítékra bukkantak.
Sámuel Nutkin jóindulatú érdeklődéssel figyelt.
- Mindegyik boríték, összesen vagy harminc, egy-egy levelezőlapot tartalmazott, amelyeken különböző férfinevek voltak feltüntetve, lakcímükkel, egyes esetekben a munkahelyük címével együtt. A borítékok közel egy tucat fotónegatívot is tartalmaztak, amelyeken, minden esetben, férfiak voltak láthatók egy nővel, olyan helyzetekben, amelyeket szerfölött kompromittálónak lehetne nevezni.
Samuel Nutkin arca elhalványult, és idegesen nyaldosta az ajkát. Smiley őrmester megrovóan nézett rá.
- Valamennyi fotón - folytatta - ugyanaz a nő szerepel, egy prostituált, jól ismert figura a rendőrségen. Sajnos, közölnöm kell önnel, hogy az egyik boríték az ön nevét és címét tartalmazta, továbbá egy hat képből álló negatívsorozatot, amelyen ön jól láthatóan és, hm, félreérthetetlenül tevékenykedik ezzel a nővel. Megállapítottuk, hogy a nő egy bizonyos férfival kibérelte azt a lakást, ahová a rendőrség kiszállt. Sejti már, miről van szó?
Samuel Nutkin kezébe temette az arcát szégyenében. El-kínzott tekintettel meredt a szőnyegre. Végül mélyet sóhajtott.
*Smiley - mosolygós
- Ó, uramisten! - mondta. - Fényképek. Valaki bizonyára fényképezett közben. Micsoda szégyen lesz, ha mindez kiderül! Esküszöm, őrmester, fogalmam sem volt, hogy törvénytelen dolgot művelek.
Smiley őrmester sűrűn pislogott. - Mr. Nutkin, hadd tisztázzak már itt az elején valamit. Bármit tett is ön, az nem volt törvénytelen. Az ön magánélete a saját ügye, a rendőrségnek pedig az a dolga, hogy megakadályozza a törvény megsértését. Az, hogy felkeresett egy prostituáltat, nem sérti a törvényt.
- Nem értem. - remegett Mr. Nutkin hangja. - Ön az imént azt mondta, kérdéseket tesz fel.
- De nem a magánéletéről, Mr. Nutkin. - mondta Smiley őrmester határozottan.   - Folytathatom?   Köszönöm. A rendőrségnek az a véleménye, hogy férfiakat csaltak a nő lakására, akár személyes ismeretségkötés, akár hirdetés útján, aztán titokban lefényképezték és azonosították őket, hogy a fotókat egy későbbi időpontban zsarolásra használhassák fel.
Sámuel Nutkin tágra nyílt szemmel nézett föl a detektívre. Egyszerűen nem volt hozzászokva az efféle dolgokhoz.
- Zsarolásra - motyogta. - Ó, istenem, hisz akkor a legrosszabb még hátravan.
- Pontosan, Mr. Nutkin. Nos... - A detektív egy fényképet húzott elő a kabátzsebéből. - Felismeri ezt a nőt?
Sámuel Nutkin mereven nézte a képet, Sally képét, legalábbis akit ő eddig annak ismert. Némán bólintott.
- Értem - mondta az őrmester, és eltette a fényképet. -Nos, uram, elmondaná nekem a saját szavaival, hogyan ismerkedett meg ezzel a hölggyel? Most még nem veszek fel jegyzőkönyvet, és bármit mond is, bizalmasan fogom kezelni, hacsak most vagy később döntő jelentőséggel nem bír a nyomozás menetét illetően.
Akadozva, szégyennel és megaláztatással telve, Samuel Nutkin előadta az egész ügyet az elejétől, hogyan bukkant rá véletlenül a magazinra, hogyan lapozta át a hivatal mellékhelyiségében, hogyan viaskodott önmagával három napon át, hogy válaszoljon-e a hirdetésre vagy ne, s hogyan adta meg magát végül a kísértésnek, és írt egy levelet Henry James néven. Beszélt a válaszlevélről, arról, hogyan jegyezte föl a telefonszámot, és hogyan semmisítette meg a levelet, hogyan hívta föl a számot még aznap, ebédidőben, és hogyan beszéltek meg egy időpontot másnap tizenkettő harmincra. Elmesélte a nővel való találkozását a szuterénlakásban, azt is, hogyan beszélte rá őt, hogy hagyja a zakóját a nappaliban, s csak azután vezette át a hálószobába; beszélt arról is, hogy életében először művelt ilyet, s hogy aznap este hazatérvén hogyan égette el a magazint, amelyben azt a különös hirdetést találta, és hogy megfogadta, sosem fog többé ilyesmit tenni.
- Nos, uram - mondta Smiley őrmester, mikor befejezte -, egy nagyon fontos kérdésem lenne önhöz. Kapott-e az óta a bizonyos délután óla bármikor bármilyen telefonhívást, vagy van-e tudomása arról, hogy távollétében hívták önt, méghozzá pénzköveteléssel vagy zsarolással kapcsolatban, e fotók következményeként?
Samuel Nutkin megrázta a fejét. - Nem - mondta -, semmi ilyesmi nem történt. Úgy látszik, rám még nem kerítettek sort.
Smiley őrmester először húzta mosolyra a száját, ami inkább grimaszra sikerült. - Még nem kerítettek önre sort, uram, és már nem is fognak. Hiszen a fotók a rendőrség birtokában vannak.
Samuel Nutkin bizakodó szemmel tekintett föl. - Hát persze - mondta. Hisz folyik a nyomozás. Biztos elkapják őket, mielőtt megzsarolhatnának engem. Mondja csak, őrmester, és mi lesz a sorsuk azoknak a szörnyű fotóknak?
- Mihelyt jelentést teszek a Scotland Yardnak, hogy azok a fotók, amelyek személyesen önre vonatkoznak, nem játszanak szerepet a nyomozásban, elégetjük őket.
- Ó, hála istennek! De mondja, a többieket, akik ellen szintén bizonyítékuk van, vajon megzsarolták már?
- Nem kétséges, hogy igen - mondta az őrmester, és fölkelt, hogy induljon. - És az sem kétséges, hogy fölkeresünk és kihallgatunk legalább húsz vagy még több úriembert azok közül, akik a fényképeken szerepelnek. Ezek a kihallgatások kétségkívül kiderítik majd, hogy kik azok, akiket már a nyomozás kezdete előtt megzsaroltak.
- De hogy tudják meg, hogy kik azok? - kérdezte Mr. Nutkin. - Végül is lehetséges, hogy megzsaroltak valakit, aki fizetett is, azonban annyira ráijesztettek, hogy senkinek sem fog beszélni a dologról, még a rendőrségnek sem.
Smiley őrmester lenézett a biztosítási tisztviselőre. A bankok jelentései alapján, uram. A legtöbb szerény körülmények között élő embernek egy vagy legfeljebb két bankszámlája van. Hogy nagyobb összeghez jusson, el kell mennie a bankba, vagy el kell adnia valamilyen értékes holmiját. Valami nyom mindig marad hátra.
Közben a bejárati ajtóhoz értek.
- Hát, ami engem illet - mondta Mr. Nutkin -, én csodálom azt az embert, aki elment a rendőrségre, és feljelentette azokat a gazembereket. Nem vagyok egészen biztos afelől, hogy ha tőlem is pénzt követelnek, ami előbb-utóbb bizonyára bekövetkezett volna, lett volna-e bátorságom ahhoz, hogy ugyanezt tegyem. Erről jut eszembe, ugye nem kell tanúskodnom? Tisztában vagyok vele, hogy a nyilvánosság kizárásával történnék minden, de tudja, az emberek úgyis rájönnének.
- Nem kell tanúvallomást tennie, Mr. Nutkin.
- Akkor sajnálom azt a valakit, aki feljelentette őket, mert annak nyilván kell - mondta Sámuel Nutkin.
- Senkinek sem kell tanúskodnia, uram, a listán szereplők közül.
- Akkor nem értem. Hiszen önök mindkettőjüket leleplezték, a vallomás alapján. Bizonyára hamarosan le is tartóztatják őket. A nyomozás...
- Mr. Nutkin - mondta Smiley őrmester, az ajtóban állva -, mi nem zsarolási, hanem gyilkossági ügyben nyomozunk.
Mr. Nutkin nem akart hinni a fülének. - Gyilkossági ügyben? - kérdezte rémülten. - Úgy érti, meg is öltek valakit?
-Kik?
- A zsarolók.
- Nem, ők nem öltek meg senkit. Őket ölte meg valaki. A kérdés: kicsoda? Ez a mi legnagyobb gondunk. Valószínűleg több száz embert megzsaroltak ez idáig, mígnem valamelyik áldozatuk kinyomozta a búvóhelyüket. Az üzleteket minden bizonnyal utcai telefonfülkéből szervezték. Semmiféle feljegyzést nem vezettek, kivéve az említett terhelő bizonyítékokat a jelenlegi áldozatok ellen. A problémánk az, hogy hol kezdjünk hozzá.
- Hát igen, hol is? - mormolta Samuel Nutkin. - Talán lelőtték őket?
- Nem, uram. Egyszerűen csak egy csomagot helyezett valaki az ajtajuk elé. Ebből gondoljuk, hogy az illetőnek tudnia kellett a címüket. A csomagban egy kulccsal nyitható pénzesdoboz volt, a kulcsot, véleményünk szerint, ragasztószalaggal rögzítették a láda fedeléhez. Amint elfordították a zárban a kulcsot, a fedél fölvágódott a nyomástól, amit, ahogy a helyszínelők megállapították, egy egérfogó rugója idézett elő, mire egy fantasztikusan elmés szerkezet működésbe lépett, s a bomba darabokra tépte mindkettőjüket.
Mr. Nutkin úgy bámult rá, mintha az őrmester egyenesen az Olümposzról szállt volna alá. - Hihetetlen - suttogta -, de honnan az ördögből szerez bombát egy tisztességes állampolgár?
Smiley őrmester sokatmondóan rázta meg a fejét.
- Manapság ez már nem kunszt, uram, hála az íreknek, az araboknak meg a rengeteg külföldinek. Azonkívül könyvek is jelennek meg a bombakészítésről. Nem úgy, mint az én időmben. Manapság, ha a kellékek együtt vannak, a kisiskolások is össze tudnak állítani egyet. Hát, jó éjszakát, Mr. Nutkin. Nem valószínű, hogy ismét zavarni fogom.
Másnap, a Cityben, Mr. Nutkin beugrott Gussethez, a képkeretezőhöz, és elhozta azt a fényképet, amely már két hete az üzletben volt. Előre megállapodott a tulajdonossal, hogy tartsa ott, amíg csak érte nem jön, és a régi keret helyett tegyen fel újat. Ezen az estén már ismét a díszhelyen állt a kép, a kandalló melletti asztalkán.
Régi fénykép volt, két fiatalembert ábrázolt a brit műszakiak tűzszerészegységének egyenruhájában. Lovaglóülésben ültek egy öttonnás német „Big Fritz" bombán. Előttük, egy takarón, egy csomó alkatrész hevert, amelyek valamikor a bombára szerelt hat, érintésre robbanó gyutacsot rögzítették. A háttérben egy falusi templom volt látható. Az egyik fiatalember sovány volt és beesett arcú, őrnagyi rangjelzéssel a vállán. A másik kövérkés, az arca kerek, orra hegyén szemüveg. A fénykép alján felirat: „A két bombazseninek. Miké Halloran őrnagynak és Sam Nutkin tizedesnek, hálás köszönettel Steeple Norton falu lakóitól, 1943 júliusában."
Mr. Nutkin büszkén meredt a képre. Aztán mérgesen felhorkant:
- Még hogy kisiskolások!

Ross Károly fordítása

Bizonyítékként felhasználható

„Ön semmit sem köteles mondani, de minden, amit mond, jegyzőkönyvbe kerül, és bizonyítékként felhasználható lehet."
Részlet a brit és az ír rendőrség hivatalos figyelmeztetéséből, amelyet egy tiszt intéz a gyanúsítotthoz.
A nagy rendőrségi autó lelassított, majd megállt a járdaszegély mellett, mintegy tizenöt méternyire a kordontól, amelyet azért húztak, hogy távol tartsa a bámészkodókat az utcától. A sofőr nem állította le a motort, és az ablaktörlők ritmikusan jártak a szélvédőn, hogy eltávolítsák a makacsul permetező esőt. A hátsó ülésről William J. Hanley főfelügyelő az üvegen keresztül figyelte a kíváncsiskodók csoportjait, akik a kordonon kívül, és a bizonytalankodó hivatalos személyek kis csapatát, akik a kordonon belül álltak.
- Maradjon itt - mondta a sofőrnek, és elkezdett kikászálódni. A sofőr örült; a kocsiban barátságos meleg volt, és úgy gondolta, hogy ezen a reggelen, a szitáló esőben igazán nem volna kellemes fel-alá sétálni egy nyomornegyedbeli utcán. Bólintott, és leállította a motort.
A helyi rendőrfőnök becsapta maga mögött a kocsi ajtaját, jól belefúrta magát sötétkék kabátjába, és határozott léptekkel megindult a korlátban nyitott átjáró felé, ahol egy ázott rendőrtiszt ellenőrizte az elkerített területre be-, illetve onnan kilépőket. Amikor meglátta Hanleyt, tisztelgett, félreállt, és átengedte.
Nagy Bill Hanley huszonhét éve volt rendőr. Pályafutását úgy kezdte, hogy a Liberties macskaköves utcáin járőrözött, majd fokozatosan feljebb lépett a szolgálati ranglétrán, egészen a jelenlegi rendfokozatáig. A termete megvolt hozzá: közel 190 centi magas volt, és erős, mint a bivaly. Harminc évvel azelőtt őt tartották Athlone megye legjobb csatárjának; zöld ír trikójában az ország mindenkori legjobb rögbicsapatában játszott, abban a csapatban, amelyet Karl Mullen három egymást követő évben győzelemre vitt a Hármas Koronában, és amelyik feltörölte a padlót az angolokkal, a walesiekkel, a skótokkal és a franciákkal. Ez persze a karrierjének sem tett rosszat, amikor belépett a rendőrséghez.
Szerette a munkáját. Megelégedéssel töltötte el, annak ellenére, hogy rosszul fizették, és hosszú órákat kellett szolgálatban töltenie. De minden munkában vannak olyan feladatok, amiket az ember utál, és ez a reggel épp egy ilyennel szolgált. Egy kilakoltatással.
A dublini városi tanács két éve kitartó következetességgel bontotta le azokat a kicsi, hátukat egymásnak fordító, mindössze egy emeleti és egy földszinti szobából álló házakat, amelyek a Gloucester Gyémánt nevű városnegyedet alkották.
Hogy miért hívták így, rejtély volt. Nyoma sem volt benne sem annak a gazdagságnak és kiváltságnak, ami a Gloucesterek angol királyi házát jellemezte, sem a gyémánt drága ragyogásának. Ipari nyomornegyed volt, amely a Liffey északi partján húzódó dokkbirodalom mögött terült el. Nagy része most már a föld színével volt egyenlő; lakóit átköltöztették azokba a kocka alakú tanácsi bérházakba, amelyeknek lélekölő körvonalai ott látszottak fél mérföldnyire a szitáló esőben.
De ez a negyed Bill Hanley körzetének a kellős közepén feküdt, így a ma reggeli ügy rá tartozott, akármennyire gyűlölte is az egészet.
A tömeg távoltartására szolgáló korlátok kettős sora közt, amelyek az egykori Mayo Road központi szakaszát zárták le, a látvány olyan sivár volt ezen a reggelen, mint a novemberi időjárás. Az utca egyik oldala egyszerűen egy törmelékmező volt, ahol hamarosan munkába állnak majd a földgyaluk, hogy kiássák az új bevásárlóközpont alapjait. A figyelem központjában a másik oldal állt. Jobbra és balra jó száz méterre egyetlen épületet sem lehetett látni. Az egész vidék olyan lapos volt, mint egy palacsinta. Az eső csillogott az új, egyhektárnyi autóparkoló fényes fekete aszfaltján, amit azoknak a kocsijai számára építettek, akik majd egyszer a közeibe tervezett irodaépületekben fognak dolgozni. Az egész, mintegy egyholdnyi területet egy közel három méter magas fonott kerítés zárta el; vagyis, majdnem az egész egyholdnyi területet.
A kellős közepén, homlokzatával a Mayo Road felé, egyetlen megmaradt ház állt, mint egy öreg csonka fog egy szép, sima fogínyben. A többi házat már mindkét oldalán lebontották, s az ott maradt viskót minden oldalról vastag fagerendákkal támasztották meg. Eltűntek azok a házak is, amelyek valaha a hátukat fordították az egyedüli túlélő felé, és a kátrányáradat úgy vette körül három oldalról a házat, mint a tenger a magányos homokvárat a strandon. Ez a ház és a benne megbújó rémült öregember volt a reggeli hadművelet célpontja - és az új lakóházakból összesereglett, várakozással teli csoportok szórakozásának tárgya, akik azért jöttek, hogy végignézzék, hogyan lakoltatják ki az utolsó egykori szomszédjukat.
Bill Hanley előresétált odáig, ahol - pontosan szemben a magányos ház kertkapujával - a hivatalos személyek legnagyobb csoportja állt. Mind úgy bámultak a viskóra, mintha most, hogy eljött a pillanat, nem tudnák, hogy mit is csináljanak. Sok látnivalóval nem szolgált. A járda mentén egy alacsony téglafal húzódott, amely elválasztotta a járdát attól, ami az előkert szeretett volna lenni; kert persze egyáltalán nem volt, csak néhány lépés kusza gyom. A bejárati ajtó, közel a ház egyik oldalához, lepattogzott és kitöredezett a sok kőtől, amivel megdobálták. Hanley tudta, hogy az ajtó mögött egy négyzetméternyi előtérnek kell lennie, és szemben egy keskeny lépcsőnek, ami az emeletre vezet. Az előtérből jobbra nyílt az ajtó a nappaliba, amelynek törött, kartonnal kipótolt ablakai az ajtó mellett voltak. A kettő közt egy folyosó vezetett a kicsi, mocskos konyhába és az ajtóhoz, ami a hátsó udvarra és a kinti klozetra nyílt. A nappaliban nyilván volt egy apró kandalló, mivel a ház oldalán felfutó kémény még mindig ott ágaskodott a könnyező ég felé. A ház mögött, ahogy Hanley oldalról látta, egy hátsó udvar volt - olyan széles, mint a ház, és nyolc méter hosszú. Az udvart két méter magas palánkkerítés fogta körül. Bent az udvaron, így mondták Hanleynek azok, akik átkukucskáltak a kerítés fölött, a csupasz föld síkos volt a négy kendermagos tyúk ürülékétől, amelyeket az öregember az udvar végében, a hátsó kerítéshez támaszkodó ólban tartott. És ez volt minden.
A városi tanács minden tőle telhetőt megtett az öregért. Többször felajánlották, hogy elhelyezik egy világos, tiszta, új tanácsi lakásban; sőt felajánlottak egy saját kis házat is valahol másutt. Jártak nála társadalmi munkások, segélyezők, egyházi emberek. Érveltek és hízelegtek neki; és az egyik határidőt szabták a másik után. De ő nem volt hajlandó elmozdulni. Már az egész utcát lebontották - körülötte, mögötte és előtte. Nem akart elmenni. A munkálatok tovább folytak; az autóparkolót legyalulták, leaszfaltozták, és három oldalról bekerítették körülötte. Az öregember nem mozdult.
A helyi sajtónak remek napokat szerzett a „Mayo Road-i remete". És a helyi srácoknak is, akik kő- és sárgolyózáport zúdítottak a házra, szinte minden ablakot betörtek, miközben az öregember, a gyerekek óriási örömére, trágárságokat kiabált feléjük a törött üvegeken keresztül.
Végül a városi tanács kiadta a kilakoltatási parancsot, az elöljáró engedélyt adott a bentlakó karhatalommal történő eltávolítására, és egy nedves novemberi reggelen a városi vezetés felsorakozott a bejárati ajtó előtt.
A lakásügyi főelőadó üdvözölte Hanleyt.
- Kellemetlen ügy - mondta.
- Mindig az. Gyűlölöm ezeket a kilakoltatásokat.
- Eegen - mondta Hanley, és szemügyre vette a csoportot. Ott volt a két bírósági végrehajtó, akiknek a dolgot el kell intézni - nagy, tagbaszakadt férfiak, szemmel látható zavarban. Voltak még ketten a tanácstól, ketten Hanley saját rendőrei közül, valaki az Egészségügyi és Jóléti Csoporttól, egy helyi orvos, és egy csapat kisebb hivatalnok. Ott volt Barney Kelleher is, a helyi újság veterán fotósa, nyomában egy csupasz képű fiatal riporterpalántával. Hanley jó viszonyban volt a helyi sajtóval, és barátságos, bár óvatos viszonyban annak régebbi munkatársaival. Mindkettőjüknek megvolt a maga dolga; semmi szükség sem lett volna arra, hogy gerillaháborút robbantsanak ki. Barney kacsintott; Hanley visszabólintott. Amit a riporterpalánta a köztük lévő bizalmas viszony jeleként fogott fel.
- Erőszakkal fogják kihozni? - kérdezte élénken.
Barney Kelleher gyilkos pillantást vetett rá. Hanley ráemelte szürke szemét, és addig nézte, amíg a fiatalember azt kívánta, bárcsak meg se szólalt volna.
- Olyan szelídek leszünk, amilyenek csak tudunk - mondta komoran. A fiú vadul írt, inkább azért, hogy csináljon valamit, mint azért, mert nem tudott megjegyezni egy ilyen rövid mondatot.
Az elöljáró rendelete a kilenc órát jelölte meg. Két perccel múlt kilenc. Hanley odabólintott a lakásügyi főelőadónak.
- Kezdje - mondta.
A tanácsi tisztviselő odament a ház ajtajához, és hangosan bekopogott. Semmi válasz.
- Itt van, Mr. Larkin? - kiáltotta. Semmi válasz. A tisztviselő hátranézett Hanleyre. Hanley bólintott. A tisztviselő, miután megköszörülte a torkát, jó hangosan, hogy a házban is hallható legyen, felolvasta a kilakoltatási parancsot. Nem jött válasz. Visszalépett az utcán álldogáló csoporthoz.
- Adunk neki öt percet? - kérdezte.
- Rendben - mondta Hanley. A korlát mögött zúgás támadt a Glocuester Gyémánt korábbi lakóiból egyre nagyobbra duzzadó tömegben. Végül a hátul állók közül valaki felbátorodott.
- Hagyják békén - szólt a hang. - Szegény öregember. -Hanley ráérősen odasétált a korláthoz. Sietség nélkül végigment az arcok sora előtt, és mindenkinek a szemébe nézett. Legtöbben elfordították a tekintetüket, és mindenki elhallgatott.
- Netán együttérzés az, amit most felajánlanak neki? -kérdezte Hanley lágyan. - Netán az együttérzés volt az, ami az elmúlt télen az összes ablakát betörte, és hagyta őt ott fagyoskodni? Vagy az együttérzés dobálta meg kővel és mocsokkal? - Hosszú csend következett. - Eljön még a maguk ideje - mondta Hanley, és visszasétált a bejárati ajtó előtt álldogáló csoporthoz. A korlát mögött csend volt. Hanley a fejével intett a két végrehajtónak, akik mereven nézték.
- Rajta! - mondta.
Mindkettőnél feszítővas volt. Egyikük körbesétált a ház oldalán a fonott kerítés és a téglafal sarka közt. Gyakorlott mozdulattal meglazított három kerítéspalánkot, és belépett a hátsó udvarra. Odasétált a hátsó ajtóhoz, és végighúzta rajta a vasrudat. Amikor a kollégája, aki elöl várt, meghallotta a zajt, ő is megzörgette az első ajtót. Egyikre sem jött válasz. Az elöl álló férfi beillesztette a feszítővas végét az ajtó és az ajtófélfa közé, s az ajtó egy szempillantás alatt kinyílt. Pár centit engedett, aztán megakadt. Bútorokkal volt eltorlaszolva. A végrehajtó szomorúan megrázta a fejét, az ajtó másik széle felé fordult, és egy mozdulattal elkapta a két sarokvasról. Aztán felemelte, és kivitte az előkertbe. Egyenként eltakarította az előszobában tornyosuló székeket és asztalokat, míg szabaddá vált az út. Végül belépett az előtérbe, és elkiáltotta magát:
- Mr. Larkin? - Hátulról olyan zaj hallatszott, mint amikor valami szilánkokra törik, aztán a barátja besétált a konyhán keresztül. Amíg a férfiak átkutatták a földszintet, az utcán csend volt. Az emeleti hálószobaablaknál egy sápadt arc jelent meg. A tömeg azonnal kiszúrta.
- Ott van - ordított fel három-négy hang a tömegből, mint a vadászaton a hajtók, akik előbb veszik észre a rókát, mint a lovasok. Csak hogy megpróbáljanak segíteni. Az egyik végrehajtó kidugta a fejét az ajtófélfa mellett. Hanley fölfelé intett a hálószobaablak felé; a két férfi feldübörgött a keskeny lépcsőn. Az arc eltűnt. Nem volt semmi dulakodás. Egy perccel később már jöttek is lefelé, az első a karjában hozta a törékeny embert. Kilépett a szitáló esőbe, és tanácstalanul álldogált. A közsegélyezés alkalmazottja odasietett egy száraz takaróval. A végrehajtó a lábára állította a kis öreget, és körécsavarták a takarót. Alultápláltnak és kissé kábának, de főleg rettenetesen ijedtnek látszott. Hanley döntött. A kocsija felé fordult, és odaintette a sofőrt. A tanács megkaphatja az emberét később is, aztán bedughatja az öregek otthonába, de először egy piszok jó reggelire és egy csésze forró teára van szüksége.
- Ültesse be hátra - mondta a végrehajtónak. Amikor az öregember elhelyezkedett a kocsi meleg hátsó ülésén, Hanley bekászálódott mellé.
- Menjünk innen - mondta Hanley a sofőrjének.
- Van egy autósbüfé fél mérföldnyire ide, második utca balra. Oda megyünk.
Miközben a kocsi elhajtott a bámészkodó tömeg mellett, Hanley a vendégére pillantott. Az öregemberen mocskos nadrág volt, egy vékony zakó, és alatta egy ing, amit nem gombolt be. Azt beszélték róla, hogy évek óta egyáltalán nem törődött magával, az arca pedig beesett és pergamenszínű volt. Némán bámulta az előtte lévő ülés hátát és nem viszonozta Hanley pillantását.
- Előbb-utóbb be kellett következnie - mondta Hanley nyájasan. - És ezt maga nagyon jól tudta.
A termete és azon kivételes képessége ellenére, amitől, ha használni akarta, a dokkok kemény bűnözői is összecsinálták magukat, Nagy Bill Hanley sokkal kedvesebb ember volt, mint amit húsos arca és kétszer betört orra alapján feltételezni lehetett volna róla. Az öregember lassan megfordult és rábámult, de nem szólt semmit.
- Mármint a költözést gondolom - mondta Hanley. -Kellemes helyre fogják vinni, ami télen meleg, és jó a koszt. Majd meglátja.
A kocsi megállt a büfé előtt. Hanley kiszállt, és odafordult a sofőrjéhez.
- Hozza be - mondta.
Bent a meleg és párás büfében Hanley egy üres sarokasztal felé biccentett. A rendőrautó sofőrje odakísérte az öregembert a sarokba, és leültette, háttal a falnak. Az öreg nem szólt semmit, se köszönetet nem mondott, se nem tiltakozott. Hanley rápillantott az étlapra, ami a pult fölött a falon függött. A büfé tulajdonosa megtörölte a kezét egy nedves konyharuhában, és kérdően felnézett.
- Dupla adag tojás, sonka, paradicsom, kolbász és sültkrumpli - mondta Hanley. - A sarokban. Az öregnek. És kezdje egy bögre teával. - Letett két egyfontos bankjegyet a pultra. - Majd visszajövök az apróért - mondta.
A sofőr odajött a sarokasztaltól a pulthoz.
- Maradjon itt, és tartsa rajta a szemét - mondta Hanley. - Majd én elviszem a kocsit magam.
A sofőr úgy gondolta, hogy ez az ő szerencsés napja; először egy meleg kocsi, most meg egy meleg büfé. Épp itt az ideje, hogy megigyon egy csésze teát, és elszívjon egy cigarettát.
- Üljek le mellé, uram? - kérdezte. - Egy kicsit büdös.
- Tartsa szemmel - ismételte meg Hanley. Visszaautózott a Mayo Road-i bontási helyszínre.
A csapat már ugrásra készen állt, és nem vesztegették az idejüket. Építőmunkások sora járt ki-be a házban, a néhai lakó nyomorúságos lim-lomjait hordták ki, amiket aztán leraktak az utcán a most már szakadó esőben. A tanács lakásügyi előadója ernyőt tartott a feje fölé, és figyelt. Az autóparkolón belül két erőgép várakozott gumikerekein, hogy a ház végénél a hátsó udvarral és a kis árnyékszékkel megkezdje a munkát. Mögöttük tíz billenős teherautó sorakozott, hogy elszállítsák a ház törmelékét. A víz-, villany-és gázvezetékeket már hónapokkal előbb kikapcsolták, aminek következtében a ház nedves és mocskos volt. Csatornázás sohasem létezett, ezért kellett a külső WC, amihez egy földbe süllyesztett derítőtartály tartozott - hamarosan betemetik majd, és örökre lebetonozzák. A tanács lakásügyi előadója elindult Hanley felé, amikor az újra kiszállt a kocsijából. Egy tanácsi furgon nyitott hátulja felé intett.
- Mindent megmentettem, aminek bármi érzelmi értéke lehet - bocsátkozott beszélgetésbe. - A régi fényképeket, érméket, néhány érem szalagját, ruhákat, egy-két személyes hivatalos papírt egy szivarosdobozban, majd mind penészes. Ami pedig a bútort illeti - mutatott az esőben ázó kacatok halmára - nyüzsög a bolháktól; az egészségügyi tiszt azt tanácsolta, hogy az egészet égessük el. Két fillért nem adnának érte.
- Eegen - mondta Hanley. A tisztviselőnek igaza volt, de ez az ő dolga. Mégis, valahogy úgy tűnt, hogy erkölcsi támaszra van szüksége.
- Kap érte kártérítést? - kérdezte Hanley.
- Hát persze - mondta buzgón a tisztviselő, és nagyon igyekezett, hogy elmagyarázza, hogy az ő osztálya nem egy szívtelen vadállat. - Kap a házért, ami a saját tulajdona volt, és egy tisztességes összeget a bútorokért, berendezési tárgyakért, felszerelésekért, és minden olyan személyes holmiért, ami elveszett, megsérült vagy tönkrement. És költözési segélyt, hogy kárpótoljuk a kényelmetlenségekért... bár őszintén szólva azzal, hogy ilyen sokáig nem volt hajlandó elmenni, sokkal többe került a tanácsnak, mint ez az egész összeg.
Ebben a percben, megkerülve a ház oldalát, felbukkant az egyik ember - mindkét kezében egy-egy csirkét tartott fejjel lefelé.
- Mi a fenét csináljak ezekkel? - kérdezte, de a kérdés tulajdonképpen senkihez sem szólt.
Az egyik kollégája megmondta neki. Barney Kelleher elkattintotta a gépét. Ez jó kép lesz, gondolta. A Mayo Road-i remete utolsó barátai. Remek képaláírás. Az egyik építőmunkás azt mondta, hogy ő is tart csirkéket, és összerakhatja őket a saját szárnyasaival. Találtak egy kartondobozt, beledugták az ázott madarakat, és betették őket a tanácsi furgonba, amíg elindulhattak a munkás háza felé.
Egy órán belül vége volt az egésznek. A kis házat teljesen kibelezték. Egy tagbaszakadt művezető, csillogó sárga, vízhatlan overallban, odalépett a tanácsi tisztviselőhöz.
- Elkezdhetjük? - kérdezte. - A főnök szeretné befejezni, és bekeríteni az autóparkolót. Ha ma estére sikerül lebetonozni, akkor holnap reggel rögtön lekátrányozhatjuk.
A tisztviselő sóhajtott.
- Kezdjék - mondta. A művezető megfordult, és odaintett egy mozgódarunak, amelyiknek a karján egy féltonnányi vasgolyó himbálódzott. A daru óvatosan megindult a ház oldala felé, megtámaszkodott, és halk sziszegéssel hidraulikus lábaira emelkedett. A golyó elkezdett lengeni, először csak kicsi, majd egyre nagyobb íveket írt le. A tömeg elbűvölten figyelte. Azt már végignézték, amikor a saját házuk dőlt össze ugyanígy, de a látvány sohasem vesztette el az izgalmát. Végül a golyó hozzáütődött a ház oldalához, nem messze a kéménytől, szilánkokra repesztett vagy egy tucat téglát, és megindított két repedést, amik végigszaladtak a falon. A tömegből egy hosszú, mély „Aaaaah" szakadt ki. Semmi sem tud úgy felvidítani egy unatkozó tömeget, mint egy remek kis bontás. A negyedik reccsenésre két emeleti ablak kiugrott a keretéből, és az autóparkolóba zuhant. A ház egyik sarka levált, lassú keringőzéssel leírt egy fél csigavonalat, és bedőlt a hátsó udvarba. Pillanatokkal később a kémény, egy masszív téglaoszlop, elpattant a közepén, és a felső része átzuhant a tetőn, majd az emeleti padlón keresztül le egészen a földszintig. Az öreg ház darabjaira esett szét. A tömeg élvezte. Hanley főfelügyelő beült a kocsijába, és visszahajtott a büféhez.
Bent még melegebb és még párásabb volt, mint az előbb. A sofőrje a bárpultnál ült, előtte egy csésze tea gőzölgött. Amikor Hanley besétált, elnyomott egy cigarettát, és lecsúszott a bárszékről. Az öregember nagyon elfoglaltnak látszott a sarokban.
- Befejezte már? - kérdezte Hanley.
- Iszonyú, hogy milyen sokáig eszik, uram - mondta a sofőr. - És a vajas kenyér úgy tűnik el benne, mintha holnap már fel se virradna.
Hanley figyelte, ahogy az öregember a zsíros ételből belerak egy újabb falatot a puha, fehér kenyérbe, és elkezdi rágni.
- A kenyeret külön számoljuk - mondta a büfé tulajdonosa. - Már három adagot megevett.
Hanley rápillantott az órájára. Tizenegy múlt. Sóhajtott, és elhelyezkedett egy bárszéken.
- Egy bögre teát - mondta. Meghagyta az Egészségügyi és Jóléti Csoport tisztviselőjének, hogy fél óra múlva jöjjön ide, és vegye az öreget a tanács gondjaiba. Akkor visszamehet az irodájába, és elvégezhet némi papírmunkát. Boldog lesz, ha lezárta ezt az egész ügyet.
Barney Kelleher és a riporterpalántája lépett be.
- Reggelit vesz neki, mi? - kérdezte Barney.
- Majd elszámolom - mondta Hanley. Kelleher tudta, hogy nem fogja. - Képeket csinált?
Barney megvonta a vállát.
- Nem is rosszakat - mondta. - Egy nagyon jót a csirkékről. És ahogy a kémény összedől. Meg róla, ahogy kihozzák a takaróban. Egy korszak vége. Én még emlékszem arra az időre, amikor tízezer ember élt a Gyémántban. És mindegyiknek volt munkája. Igaz, hogy rosszul fizették őket, de dolgoztak. Akkor még ötven évig tartott, míg egy nyomornegyedet összehoztak. Most már öt év alatt meg tudják csinálni.
Hanley felmordult.
- Ez a fejlődés - mondta.
Egy újabb rendőrautó állt meg a bejárat előtt. Az egyik fiatal tiszt, aki ott volt a Mayo Roadon, kiugrott a kocsiból, az üvegen keresztül meglátta, hogy a főnöke a sajtó társaságában van, és határozatlanul megállt. A riporterpalánta nem vette észre. Barney Kelleher pedig úgy tett, mintha nem venné észre. Hanley leszállt a székéről, és odament az ajtóhoz. Kint az esőben a rendőr azt mondta neki:
- Jó volna, ha visszajönne, uram. Valamit találtak. Hanley odaintett a sofőrjének, aki kijött az utcára.
- Visszamegyek - mondta Hanley. - Tartsa szemmel az öreget. - Hátrapillantott a büfébe.
A túlsó végén az öregember abbahagyta az evést. Az egyik kezében egy villát tartott, a másikban egy darab összecsavart kenyeret, benne egy fél virslivel. Teljesen mozdulatlanul és csendben bámulta a három egyenruhást a járdán.
A bontási területen minden munka leállt. A munkások vízhatlan ruhájukban és kemény sisakjukban csoportba verődve álltak az épület romjai közt. Velük volt a hátrahagyott rendőr. Hanley nagy léptekkel elindult a kocsijától, óvatosan átmászott a törött téglahalmokon odáig, ahol a férfiak köre lefelé bámult. Hátulról a tömeg maradékának a mormogása hallatszott.
- Az öregember kincse az - suttogta valaki hangosan a tömegből. Egyetértő zúgás hallatszott. - Egy vagyont ásott el ott, ezért nem volt hajlandó elmenni.
Hanley megállt a csoport közepén, és odanézett, ahova a figyelem irányult. Az összedőlt kémény rövid csonkja még mindig állt, másfél méter magasan, körülötte törmelékhalmok. A kürtő lábánál még jól látszott a régi fekete kandalló. Egyik oldalán még mindig állt vagy félméternyi a külső házfalból. A tövénél, bent a házban, egy rakás lehullott tégla, amelyből egy emberi lény összezsugorodott és összeaszott, de még felismerhető lába állt ki. Valaminek a foszlánya, ami úgy nézett ki, mint egy harisnya, még mindig ott lógott a térde alatt.
- Ki találta meg? - kérdezte Hanley. A művezető kilépett.
- Tommy dolgozott itt a kéményfalazaton egy csákánnyal. Eltakarított néhány téglát, hogy a golyóval nagyobb lendületet tudjunk venni. Ő látta meg. Ő hívott engem.
Hanley rögtön felismerte a jó tanút, ha látott ilyet.
- A padlódeszkák alatt volt? - kérdezte Hanley.
- Nem. Ez az egész terület egy mocsárra épült. Az építők lecementezték a padlókat.
- Hát akkor hol volt?
A művezető lehajolt, és rámutatott a kandalló maradékára.
- A nappali belsejéből a kandalló úgy nézett ki, mintha egy síkban volna a fallal. De valójában nem volt. Eredetileg kiállt a házfalból. Valaki felhúzott egy vékony téglafalat a kémény eleje és a szoba vége között, és így egy harminc centiméter mély üreg keletkezett, fel egészen a plafonig. És csinált egy másikat is a kandalló túloldalán, hogy szimmetrikus legyen. De ez a másik üres volt. A holttestet az álfal és a ház fala közti üregben helyezték el. Még a szobát is áttapétázták, hogy elrejtsék a munkát. Nézze csak, ugyanaz a tapéta van a kémény elülső falán, mint az álfalon.
Hanley követte az ujját; ugyanannak a nedvességtől foltos tapétának a foszlányai tapadtak a kémény elülső falához a kandallópárkány fölött, mint a téglákhoz, amelyek körülvették és részben betakarták a holttestet. Régi, rózsabimbómintás tapéta volt. De az eredeti házfal belső oldalán, a kandalló mellett, egy piszkos és még öregebb csíkos tapétát lehetett látni.
Hanley felállt.
- Rendben van - mondta. - Mára befejezték a munkát. Leállíthatja az embereket, és elengedheti őket. Mostantól mi vesszük át a terepet. - A kemény sisakok kezdtek elszállingózni a téglahalomtól. Hanley a két rendőrhöz fordult.
- Hagyják fenn a korlátokat. Az egész területet lezárjuk. Azt akarom, hogy ezt a helyet egyetlen oldaláról se lehessen megközelíteni. Erősítést rendelek még ide, meg a törvényszéki fiúkat. Semmihez sem nyúlnak, amíg ők meg nem engedik, O. K?
A két férfi tisztelgett. Hanley visszapréselte magát a kocsijába, és felhívta a kerületi parancsnokságot. Kiadott egy sor utasítást, aztán átkapcsolt a Nyomozóiroda technikai részlegéhez, amit egy nyomasztó, régi, viktoriánus kaszárnyában dugtak el a Heuston vasútállomás mögött. Szerencséje volt. O'Keefe detektív-főfelügyelő szólalt meg a vonal túlsó végén, akivel évek óta ismerték egymást. Hanley elmondta neki, hogy mit találtak, és hogy mire lenne szüksége.
- Odaküldöm őket - recsegett O'Keefe hangja a vonalban. - A Gyilkossági Csoportot is be akarja vonni?
Hanley elfintorodott.
- Nem hinném. Azt hiszem, ezzel kerületi szinten is megbirkózunk.
- Ezek szerint van már gyanúsítottja? - kérdezte O'Keefe.
- Ó, igen, van egy gyanúsítottam - mondta Hanley. Visszahajtott a büféhez, s közben elhagyta Barney Kellehert, aki megpróbált újra bejutni a korláton keresztül, de hiába. Ez alkalommal a szolgálatban lévő őrszem közel sem volt olyan segítőkész.
A büfében Hanley a sofőrjét még mindig a bárpultnál találta. Az öreg hátul ült, a kosztolást befejezte, és most egy csésze teát szürcsölt. Hanleyt bámulta, mialatt az óriási rendőr odalépkedett hozzá.
- Megtaláltuk - mondta Hanley, áthajolt az asztalon, és olyan halkan beszélt, hogy a helyiségben senki más nem hallhatta.
- Talán elindulhatnánk, igaz, Mr. Larkin? Most a rendőrőrsre. Egy kicsit el kell beszélgetnünk.
Az öregember szótlanul bámult vissza, rá. Hanley agyán átvillant, hogy eddig még ki se nyitotta a száját. Valami megcsillant az öreg szemében. Félelem? Megkönnyebbülés? Talán félelem. Nem csoda, hogy hosszú évek óta félt.
Nyugodtan felállt, és Hanley erős kezével a könyökén kiment a rendőrautóhoz. A sofőr követte őket, és bemászott a kormány mögé. Az eső közben elállt, és a jeges szél, mint őszi leveleket, cukorkáspapírokat fújt végig az utcán, ahol egyetlen fa sem nőtt. A kocsi elkanyarodott a járdaszegélytől. Az öregember összegörnyedve ült, és csendben bámult maga elé.
- Vissza a rendőrőrsre - mondta Hanley.
Nem létezik egyetlen ország sem a világon, ahol egy gyilkossági nyomozás olyan ihletett találgatások kérdése lenne, mint ahogy azt a televízióban ábrázolni szokták. Kilencven százalékuk keserves rutin, formaságok, amiken keresztül kell esni, eljárások, amiket el kell végezni. És adminisztráció, abból aztán rengeteg.
Nagy Bill Hanley végignézte, ahogy az öreget beültetik egy cellába; nem tiltakozott, nem kért ügyvédet. Hanleynek nem volt szándékában megvádolni - még nem. Gyanú alapján legalább 24 óráig benntarthatta, és addig is adatokat keresett. Leült az íróasztalához, és elkezdett telefonálni.
„Az előírás szerint, fiú, az előírás szerint. Nem vagyunk Sherlock Holmes" - mondta mindig az idős őrmestere, évekkel azelőtt. Jó tanács. Több ügyet vesztettek el a bíróságon eljárási pontatlanságok miatt, mint amennyit valaha is megnyertek briliáns szellemmel.
Hanley szabályszerűen tájékoztatta a városi halottkémet a haláleset tényéről. Akkor kapta el a magas rangú állami hivatalnokot, amikor az éppen ebédelni indult. Aztán értesítette a városi hullaházat, ami a Store Streeten volt, közvetlenül a buszpályaudvar mögött, hogy délután egy bonyolult halottszemle lesz. Kinyomozta, hol van az állami kórboncnok, Tim McCarthy professzor, aki nyugodtan végighallgatta a Kildare Klub előcsarnokában lévő telefonon, felsóhajtott arra a gondolatra, hogy elmulasztja a remek fácánmellet, ami az étlapon volt, és beleegyezett, hogy azonnal odamegy.
Meg kellett szervezni, hogy legyenek vászonellenzők, és utasítani kellett az embereket, hogy fogjanak csákányt és lapátot, és jelentkezzenek a Mayo Roadon. A körzetéhez tartozó három detektívet felrendelte a kantinból, az ebédjük mellől, az irodájába, ő pedig beérte két szendviccsel és egy fél liter tejjel, amíg dolgozott.
- Tudom, hogy elfoglaltak - mondta nekik. - Mind azok vagyunk. Épp ezért akarom, hogy ezt az ügyet gyorsan elintézzük. Nem tarthat túl sokáig.
Megbízta a detektív-főfelügyelőt, hogy végezzen tanúkihallgatásokat a bűntény helyszínén, és haladéktalanul a Mayo Roadra küldte. A két fiatal őrmester más-más feladatot kapott. Az egyiknek megparancsolta, hogy magát a házat ellenőrizze; a tanácsi tisztviselő azt mondta, hogy az öregemberé volt, a saját tulajdona, de a Városházán az adóhivatalban bizonyára vannak részletek a történetéről és múltbeli birtokosairól. A végső részleteket a nyilvántartási jegyzőkönyv fogja eldönteni.
A második detektívőrmester kapta a lóti-futi munkát; neki kellett kinyomozni a Mayo Road minden egyes korábbi lakóját, akik közül a legtöbbet most a tanácsi bérházakba költöztették. Meg kellett találnia a szomszédokat, a pletykásokat, a kereskedőket, és azokat az őrszemeket, akiknek a körzetéhez a Mayo Road a lebontása előtti tizenöt évben tartozott, meg a helyi papot - egyszóval mindenkit, aki ismerte a Mayo Roadot és az öregembert annyi évre visszamenőleg, amennyire csak lehetett. És ebbe, mondta Hanley nyomatékosan, beletartozik bárki, aki valaha is ismerte Mrs., azaz a néhai Mrs. Larkint.
Elküldött egy egyenruhás őrmestert egy furgonnal, hogy szerezze vissza mindazt a személyes emléktárgyat a lerombolt házból, amit reggel látott a tanács kocsijában, és hozza be a kirakott bútorokat, bolhástól, mindenestől, a rendőrőrs udvarára. Már elmúlt délután két óra, amikor végül felállt és kinyújtózott Kiadta az utasítást, hogy hozzák az öreget a kihallgatási szobába, megitta a maradék tejet, és öt percet várt. Amikor besétált a kihallgatási szobába, az öregember az asztalnál ült, a kezét összekulcsolta maga előtt, és a falra meredt. Egy rendőr állt az ajtó mellett.
- Szólt valamit? - mormogta Hanley a tisztnek.
- Nem, uram. Az égvilágon semmit. Hanley intett neki, hogy menjen ki.
Amikor egyedül maradtak, leült az asztalhoz, szemben az öreggel. Herbert James Larkin, a tanácsi jegyzőkönyvek szerint.                                                                    T
- Nos Mr. Larkin - mondta Hanley lágyan. - Nem gondolja, hogy ésszerű dolog volna, ha elmondaná nekem az egészet?
Tapasztalata azt súgta neki, hogy semmi értelme sem volna, ha megpróbálná megfélemlíteni az öreget. Ez nem egy közönséges gonosztevő az alvilágból. Pályafutása alatt három feleséggyilkossal volt dolga, mindegyikük jámbor, szelíd kis ember, akiken hamarosan meglátszott, hogy megkönnyebbülnek, amikor kitálalhatják a szörnyű részleteket az asztal túloldalán ülő nagy, együttérző embernek. Az öregember lassan felnézett rá, néhány másodpercig rajta tartotta a pillantását, majd újra lenézett az asztalra Hanley elővett egy csomag cigarettát, és egy mozdulattal kinyitotta.
- Dohányzik? - kérdezte. Az öregember nem mozdult. -Tulajdonképpen én magam sem élek vele - mondta Hanley, de ott hagyta a csomagot nyitva az asztalon, mellette pedig egy doboz gyufát.
- Nem is rossz próbálkozás - ismerte el. - így ragaszkodni a házhoz, ennyi hónapon keresztül. De a tanácsnak előbb vagy utóbb győznie kellett. Maga tudta ezt, igaz? Szörnyű lehetett az a tudat, hogy előbb vagy utóbb elküldik magáért a végrehajtókat.                                                         
Várt egy megjegyzést az öregembertől, a kommunikáció bármi jelét. De semmit sem kapott. Nem számít, türelmes volt, mint egy ökör, amikor azt akarta, hogy az embere beszéljen. És előbb vagy utóbb mind beszéltek. Mert a beszéd valójában megkönnyebbülést jelentett. A tehertől való megszabadulást. Az egyház mindent tudott a gyónás okozta megkönnyebbülésről.
- Hány év, Mr. Larkin? Hány év aggodalom, várakozás? Hány hónap, mióta az első buldózerek megjelentek a környéken, eh? Ember, hogy maga min mehetett keresztül!
Az öregember felemelt tekintete találkozott Hanley szemével, talán keresett valamit, egy másik emberi lényt a magára kiszabott elzártság évei után; talán egy kis együttérzést. Hanley érezte, hogy már majdnem a célnál van. Az öreg szeme elsiklott Hanley válla fölött a hátsó falra.
- Vége, Mr. Larkin. Mindennek vége. Ki kellett derülnie, előbb vagy utóbb. Visszamegyünk az években, lassan, végigrójuk az utat, és összerakjuk a dolgot. Maga tudja ezt. Mrs. Larkin volt, igaz? Miért? Egy másik férfi? Vagy talán csak egy vita? Talán csak egy baleset? És elfogta a pánik, aztán megkapta a büntetését; hogy élete végéig úgy éljen, mint egy remete.
Az öreg alsó ajka megmozdult. Végighúzta rajta a nyelvét.
Kezdek áttörni, gondolta Hanley. Már nem tart soká.
- Rossz lehetett ezekben az elmúlt években - folytatta. -Ott ülni teljesen egyedül, egyetlen barát nélkül, csak maga és az a tudat, hogy ő még mindig ott van, nem messze, befalazva a kandalló mellett.
Valami megcsillant az öregember szemében. Az emlékezés sokkja? Talán a sokk-kezelés jobban működne. Az öreg kétszer hunyorított. Már majdnem a célnál vagyok, gondolta Hanley, majdnem a célnál vagyok. De amikor az öregember visszafordította a szemét, hogy Hanley tekintetével találkozzon, az újra üresen nézett. Nem szólt semmit.
Hanley még egy órán keresztül kitartott, de az öreg egy árva szót sem szólt.
- Érezze jól magát - mondta Hanley, miközben felállt. -Majd visszajövök, és akkor újra megbeszéljük.
Amikor a Mayo Roadra ért, a hely olyan volt, mint egy nyüzsgő méhkas, a tömeg nagyobb, mint korábban, de látni sokkal kevesebbet láttak. A ház romját mind a négy oldalról vászonellenzőkkel vették körül, amelyeket a szél csapkodott, de a fürkész tekinteteket megakadályozták abban, hogy lássák, milyen munka folyik ott bent. Az üres négyszögön belül, amely az úttest egy darabját is magába foglalta, húsz tagbaszakadt rendőr, nehéz csizmákban és a turkáláshoz öltözve, kézzel szedte darabokra, a törmeléket. Minden egyes téglát és tetőpalát, a lépcsők és korlátok minden egyes törött fadarabját, minden egyes csempét és födémgerendát gondosan kihúztak, megvizsgáltak, hogy hátha látszik rajta valami, de semmi sem látszott, úgyhogy kilökték az úttestre, ahol a törmelékhalom egyre magasabbra nőtt. Megvizsgálták a beépített szekrény tartalmát, magukat a szekrényeket kitépték, hogy lássák, nincs-e valami mögöttük. Minden falat, mielőtt téglánként lebontották és kidobták volna az útra, végigkopogtattak, hogy nincs-e mögöttük üreg.
A kandalló körül két férfi dolgozott különös gonddal. A hulláról óvatosan lehordták a törmeléket, amíg csak egy vékony porréteg takarta a testet. Embriótartásba volt görnyedve, és az oldalán feküdt, bár a falüregben valószínűleg egyenesen ült, arccal a ház oldala felé. McCarthy professzor a házfal maradéka fölött átnézve irányította ennek a két embernek a munkáját. Amikor a munka befejeződött, a megmaradt téglák közt belépett az üregbe, és egy puha ecsettel, mint egy gondos háziasszony, elkezdte lesöpörni a régi vakolat finom porát.
Mikor a por nagy részét már eltávolította, közelebbről megvizsgálta a testet, megkopogtatta a kiálló comb és felsőkar egy részét, aztán előbújt az üregből.
- Ez egy múmia - mondta Hanleynek.
- Múmia?
- Pontosan. A tégla vagy betonpadló, a mind a hat oldalról légmentesen lezárt környezet és a fél méterre lévő kandalló melege következtében mumifikáció ment végbe. Kiszáradás, de egyszersmind konzerválódás. Lehet, hogy a belső szervek érintetlenek, de kemények, mint a kő. Semmi értelme, hogy megpróbáljuk ma este felvágni. Ehhez a meleg glicerinfürdőre lesz szükségem. Az pedig időbe telik.
- Mennyibe? - kérdezte Hanley.
- Legalább tizenkét óra. Talán több is. Olyan esetről is tudok, amikor napokig tartott. - A professzor az órájára pillantott. - Majdnem négy óra van. Ötre már benne lesz a fürdőben. Holnap reggel kilenc körül benézek a hullaházba, hogy lássam, elkezdhetem-e.
- A fene egye meg - mondta Hanley. - Ezt el akartam varrni.
- Szerencsétlen szót választott - mondta McCarthy. -Megteszek mindent, ami tőlem telik. Különben nem hiszem, hogy a belső szervek sokat elárulnának nekünk. Abból, amit látok, szorítás nyoma van a nyak körül.
- Megfojtották, mi?
- Talán - mondta McCarthy. A temetkezési vállalkozó, aki mindig megkapta a városi szerződéseket, kint, az ellenzőkön túl parkolta le a furgonját. Két embere az állami kórboncnok felügyelete alatt egy hordágyra emelte a merev hullát, amely még mindig az oldalán feküdt. Letakarta egy nagy pokróccal, és elvitte a várakozó halottaskocsihoz. Elhajtottak a Store Streetre és a városi hullaházba, a professzor pedig követte őket. Hanley odasétált a technikai csoport ujjlenyomatosához.
- Van itt bármi is a maga számára? - kérdezte. A férfi megvonta a vállát.
- Ott bent minden tele van téglával és törmelékkel. Nincs egyetlen tiszta felület sem ezen a helyen.
- És maga? - kérdezte Hanley a fényképészt, aki ugyanahhoz a részleghez tartozott.
- Nekem egy kicsit több időre van szükségem. Megvárom, amíg a fiúk mindent eltakarítanak a padlóig, aztán majd meglátom, hogy van-e ott valami. Ha nincs, akkor ma estére befejeztem.
Az építési vállalkozó csoportvezetője odabóklászott. Hanley javaslatára ott tartották kéznél, hogy legyen egy technikai szakember, ha előállna annak a veszélye, hogy valami törmelék lezuhan. Vigyorgott.
- Hát ez remek munka, amit itt végeztek - mondta vaskos dublini akcentussal. - Nem sok maradt, amit a fiúknak kell majd megcsinálni.
Hanley az utca felé intett, ahol a ház nagy része most egyetlen hatalmas tégla- és fatörmelékhalomban feküdt.
- Elkezdhetik ezt elszállítani, ha akarják. Mi már végeztünk vele - mondta.
A sűrűsödő homályban a művezető rápillantott az órájára.
- Van még egy óra - mondta. - A nagy részét elszállítjuk. Holnap elkezdhetünk dolgozni a ház megmaradt részén? A főnök azt akarja, hogy fejezzük be, és kerítsük be az autóparkolót.
- Egyeztessen velem még holnap reggel kilenckor. Akkor majd megmondom - válaszolta Hanley.
Mielőtt elindult, odahívta a detektív-föfelugyelot, aki az egész akciót szervezte.
- Hordozható lámpák érkeznek - mondta. - Mindent bontasson le a fiúkkal a padló szintjéig, és vizsgáljak meg a padló felületét, hátha van rajta olyan jel, ami arra utal, hogy valami beavatkozás történt azóta, amióta lefektették.
A detektív bólintott.
- Eddig kizárólag a rejtekhely ilyen - mondta. - De majd figyelek, amíg mindent eltisztítanak.
Hanleynek, amikor visszaért a rendőrőrsre, először nyílt alkalma hogy valamit megnézzen, ami a cellában ülő öregemberről árulkodhat. Az íróasztalán tornyosultak azok a válogatott kacatok, amiket a végrehajtók aznap reggel kivittek a házból, és betettek a tanács furgonjába. Minden egyes dokumentumot gondosan megvizsgált. A régi és megfakult szöveget nagyítóval olvasta.
Volt egy születési anyakönyvi kivonat, amelyben ott állt az öregember neve. Dublin mint születési helye, és a kora. 1911-ben született. Volt néhány régi levél, de olyan emberektől, akik Hanley számára semmit sem jelentettek, nagy részük régen íródott, és a tartalmuknak látszólag semmi köze nem volt az ügyhöz. De két dolog felkeltette az érdeklődését. Az egyik egy elhalványult fénykép volt, foltos és megvetemedett, olcsó, üveg nélküli keretben. Egy katonát ábrázolt, feltehetően a Brit Hadsereg egyenruhájában, aki bizonytalanul mosolygott a fényképezőgépbe. Hanley felismerte a cellában ülő öregember sokkal fiatalabb változatát. A karján egy dundi fiatal nő volt kis virágcsokorral; nem esküvői ruhát viselt, hanem egy semleges színű kétrészes kosztümöt, olyan magas és szögletes vállakkal, ami a negyvenes évek közepétől a végéig volt divat.
A másik darab a szivarosdoboz volt. Több levelet tartalmazott, amik az ügy szempontjából szintén érdektelenek voltak, három érdemrend szalagját, amelyeket egy rangjelző sávhoz csíptettek egy tűvel, és a Brit Hadsereg szolgálati zsoldkönyvét. Hanley a telefon után nyúlt. Negyed hat elmúlt, de még szerencséje lehet. Volt. Kint Sandyfordban, a brit követségen a katonai attasé még az íróasztalánál ült. Hanley elmagyarázta neki a problémáját. Dawkins őrnagy azt mondta, hogy boldogan segít, ha tud, természetesen nem hivatalosan. Természetesen: A hivatalos kéréseknek meghatározott csatornákon kell keresztülmenni. Hivatalosan az ír rendőrségi erők és Nagy-Britannia közt minden kapcsolat meghatározott csatornákon megy keresztül. Nem hivatalosan a kapcsolatok sokkal szorosabbak, mint azt bármelyik fél hajlandó volna elismerni a mellékesen érdeklődőnek. Dawkins őrnagy beleegyezett, hogy útban hazafelé megáll a rendőrkapitányságnál, bár ez nagy kitérőt jelentett a számára.
A sötétség már régen leszállt, amikor a két fiatal detektív közül, akik a lóti-futi munkát végezték, az első visszajelentkezett. Ő volt az, aki a nyilvántartási jegyzőkönyvet és az adóíveket ellenőrizte. Hanley íróasztala előtt ült, felcsapta a noteszát, és előadta a mondanivalóját.
A Mayo Road 38. szám alatti házat a jegyzőkönyvek szerint Herbert James Larkin 1954-ben vásárolta meg az előző tulajdonos vagyonából, aki akkor hunyt el. 400 fontot fizetett a tulajdonért, örökbirtok címen. Jelzálogkölcsönnek semmi nyoma, úgyhogy a pénz nyilván a rendelkezésére állt. Az adóív szerint a ház ettől a dátumtól kezdve ugyanennek a Herbert James Larkinnak a tulajdonában volt, és Mr. Herbert James Larkin és Mrs. Violet Larkin lakta. A feleség elhunytáról vagy távozásáról semmiféle feljegyzést nem volt. De hát az adóív nem mutatja ki, ha változás áll be a bentlakók személyében, akkor se, ha ez részleges, hacsak a továbbra is bent lakó ezt írásban nem kéri, ami nem történt meg. De, bár a Jog Házában 1954-ig visszamenőleg átvizsgálta a halotti bizonyítványokat, semmi nyomát nem találta semmiféle Mrs. Violet Larkin halálának, aki ezen a címen vagy másutt lakott volna. Az Egészségügyi és Jóléti Osztály feljegyzései azt mutatták, hogy Larkin az elmúlt két évben állami nyugdíjat kapott, sohasem folyamodott külön juttatásért, és mielőtt nyugdíjba vonult, nyilvánvalóan raktáros és éjjeliőr volt. Még egy utolsó dolog, mondta az őrmester. A belső adónyilvántartás ívein, amelyek 1954-től kezdődnek, egy előző, észak-londoni, angliai cím szerepel. Hanley átfricskázta a zsoldkönyvet az íróasztalon.
- Tehát a Brit Hadseregben szolgált - mondta az őrmester.
- Nincs ebben semmi különös - mondta Hanley. - Ötvenezer ír tagja volt a Brit Haderőknek a második világháború alatt. Ezek szerint Larkin közéjük tartozott.
- Talán a felesége angol volt. Larkin vele együtt jött vissza Dublinba 1954-ben Észak-Londonból.
- Valószínűleg az volt - mondta Hanley, és odalökte az esküvői képet. - Larkin egyenruhában vette el.
Megszólalt a házitelefon, és tudatták vele, hogy a brit követség katonai attaséja kint vár. Hanley intett az őrmesterének, aki távozott.
- Vezessék be, kérem - mondta Hanley.
Dawkins őrnagy volt Hanley legszerencsésebb fogása aznap. Hajszálcsíkos szövetnadrágba bújtatott lábát elegánsan keresztbe rakta, fénylő cipőorrát Hanley felé irányította az íróasztalon keresztül, és nyugodtan figyelt. Aztán egy darabig az esküvői fényképet tanulmányozta nagy figyelemmel.
Végül átsétált az íróasztal túloldalára, és megállt Hanley vállánál. Egyik kezében a nagyítót, a másikban aranycsavaros ceruzáját tartotta. A ceruza hegyével megkopogtatta a fényképen Larkin arca fölött a sapkára tűzött jelvényt.
- A Királyi Dragonyos Gárdák - mondta meggyőződéssel.
- Ezt honnan tudja? - kérdezte Hanley. Dawkins őrnagy odaadta Hanleynek a nagyítót.
- A kétfejű sas - mondta. - Ez a Királyi Dragonyos Gárdák sapkajelvénye. Nagyon jellegzetes. Nincs ehhez hasonló.
- Van valami más is? - kérdezte Hanley.
Dawkins rámutatott a három kitüntetésre az újdonsült férj mellén.
- Az első az 1939-1945-ös Csillag - mondta -, és a harmadik a végén a Győzelem Érdemrend. De a középső az Afrika Csillag, rajta keresztben pedig, úgy látszik, a Nyolcadik Hadsereg szalagpántja. Ez így összeáll. A Királyi Dragonyos Gárdák harcoltak Rommel ellen Észak-Afrikában. Páncélautókkal, tulajdonképpen.
Hanley elővette a három érdemrend szalagját. A fényképen a teljes ünnepi kitüntetéseket lehetett látni; az asztalon ezeknek a kisebb változatát - a miniatűrjeit egy csíkon -, amit szolgálati egyenruhán viseltek.
- Hát persze - mondta Dawkins őrnagy, mikor rájuk pillantott. - Ugyanaz a mintázat, nézze. És a Nyolcadik Hadsereg szalagpántja.
A nagyítóüveg segítségével Hanley kivehette, hogy a minta ugyanaz volt. Átnyújtotta Dawkins őrnagynak a szolgálati Zsoldkönyvet. Dawkins szeme felcsillant. Gyorsan átlapozta.
- Önként jelentkezett Liverpoolban, 1940 októberében - mondta -, talán Burtonnál.
- Burtonnál? - csodálkozott Hanley.
- Burton, a szabó. Ez volt a toborzóközpont Liverpoolban a háború alatt. Az ír önkéntesek közül nagyon sokan érkeztek a liverpooli dokkokba, és a toborzó őrmesterek oda irányították őket. Leszerelt 1946 januárjában. Leszerelés dicsőséggel. Furcsa.
- Mi? - kérdezte Hanley.
- Önként jelentkezett 1940-ben. Páncélautókkal harcolt a fronton Észak-Afrikában. 1946-ig szolgálatban maradt. De közlegény maradt. Sohasem szerzett egyetlen sávot sem a karjára. Sohasem lett belőle tizedes. - Megkocogtatta az egyenruhás kart az esküvői fényképen.
- Talán rossz katona volt - kockáztatta meg Hanley.
- Lehetséges.
- Megtudhat még további részleteket a háborús múltjából? - kérdezte Hanley.
- Ez lesz reggel az első dolgom - mondta Dawkins. Feljegyezte a zsoldkönyv adatait, és távozott.
Hanley a kantinban vacsorázott, és várta, hogy a másik detektívőrmestere is visszajelentkezzen. A férfi jóval fél tizenegy után érkezett meg, fáradtan, de diadalmasan.
- Tizenöt olyan emberrel beszéltem, akik ismerték Larkint és a feleségét a Mayo Roadon - mondta -, és három adunak bizonyult. Mrs. Moran a közvetlen szomszédjuk volt. Harminc évig élt ott, és emlékszik arra, amikor Larkinék beköltöztek. A postás, aki most már nyugdíjban van, az elmúlt évig teljesített szolgálatot a Mayo Roadon, és Byrne atya, aki szintén nyugdíjas és most a nyugdíjas papok otthonában él kint Inchicore-ban. Éppen onnan jöttem most vissza, ezért késtem.
Hanley hátradőlt, míg a detektív a jegyzetfüzete elejére lapozott és elkezdte jelentését.
Mrs. Moran emlékezett, hogy az özvegyember, aki ott lakott a 38-as számban, 1954-ben meghalt, és röviddel azután megjelent egy „Eladó" tábla a házon. Csak két hétig volt kint, azután lekerült. Két héttel később Larkinék beköltöztek. Larkin akkoriban negyvenöt év körül volt, a felesége sokkal fiatalabb. Az asszony angol volt, londoni, és elmondta Mrs. Morannek, hogy Londonból költöztek oda, ahol a férje raktári alkalmazott volt. Az egyik nyáron Mrs. Larkin eltűnt; Mrs. Moran 1963-ra tette ennek az idejét.
- Miért olyan biztos ebben? - kérdezte Hanley.
- Akkor novemberben gyilkolták meg Kennedyt - mondta a detektívőrmester.
A híreket az utcában lévő ivóból kapta, ahol volt egy televízió. Húsz percen belül a Mayo Road minden lakosa kint volt a járdán, és ezt tárgyalta. Mrs. Moran olyan izgatott volt, hogy berontott a szomszéd Larkin házába, hogy elmondja neki a hírt. Nem kopogott, egyenesen besétált a nappaliba. Larkin egy székben szundikált. Nagyon rémülten ugrott fel, és alig várta, hogy kívül tudja őt a házon. Mrs. Larkin addigra már eltávozott. De tavasszal és nyáron még ott volt; ő szokott Moranék kisgyerekére vigyázni szombat este; Mrs. Moran második babája 1963 januárjában született. Úgyhogy 63 késő nyarán történt, hogy Mrs. Larkin eltűnt.
- Hogy indokolta ezt? - kérdezte Hanley.
- Otthagyta a férjét - mondta a detektív habozás nélkül. - Senki sem kételkedett ebben. A férfi keményen dolgozott, de soha nem akart elmenni sehova, még szombaton sem, ezért lehetett Mrs. Larkint babysitternek megkapni. Ez veszekedésekhez vezetett. Még valami; a feleség kicsit könnyűvérű volt, szeretett flörtölni. Amikor összecsomagolt és elhagyta a férjét, senki sem csodálkozott. Néhányan a nők közül úgy gondolták, hogy a férj megérdemelte, jobban is bánhatott volna vele. Senki sem gyanított semmit.
- Ezután Larkin még sokkal inkább magának élt. Alig ment el valahova, nem törődött se magával, se a házzal. Az emberek felajánlották a segítségüket, ahogy ez ilyen kis közösségekben szokás, de ő minden ajánlatot visszautasított. Végül békén hagyták. Két évvel később kidobták a raktárosi állásából, és éjjeliőr lett, úgyhogy sötétedés után ment el, és napfelkeltekor tért haza. Éjjel az ajtót azért zárta kettőre, mert nem volt otthon, nappal pedig azért, mert aludni akart. Legalábbis ezt mondta. Elkezdett háziállatokat is tartani. Először vadászmenyéteket egy ólban, a hátsó kertben. De ezek megszöktek. Aztán galambokat, de azok elrepültek, vagy valahol lelőtték őket. Végül, az elmúlt tíz évben, csirkéket.
A plébános megerősítette Mrs. Moran visszaemlékezéseinek nagy részét. Mrs. Larkin angol volt, de katolikus és templomba járó. Rendszeresen gyónt. Aztán 1963 augusztusában eltávozott, a legtöbb ember szerint egy férfival, és Byrne atya semmi más okról nem tudott. A gyónási titkot nem volt hajlandó megszegni, de addig azért elment, hogy kijelentse: ebben nem kételkedik. Többször volt a háznál, de Larkin nem járt templomba, és minden lelki vigaszt elutasított. A feleségét, aki otthagyta, ringyónak nevezte.
- Minden egybevág - tűnődött Hanley. - Lehet, hogy éppen elhagyni készült a férjét, amikor az rájött, és egy kicsit túl keményen támadt rá. Az isten tudja, ilyen már éppen elégszer előfordult.
A postás nem sokat tudott hozzátenni. Ő helybéli lakos volt, és a helybéli kocsmába járt. Mrs. Larkin szeretett szombat este felhajtani egy pohárral, az egyik nyáron még ki is segített mint csaposnő, de a férje hamarosan véget vetett ennek. Emlékezett rá, hogy sokkal fiatalabb volt, mint Larkin, élénk és kicsattanó, és nem vetett meg egy kis flörtölést.
- Leírás? - kérdezte Hanley.
-Alacsony volt, úgy 155-160 centi. Elég kövér, vagy legalábbis gömbölyded. Sokat nevetett. Hullámos, sötét haj. Nagy mellek. A postás emlékezett, hogy amikor egy pint sört csapolt azokból a régi típusú sörpumpákból, amiket valaha használtak, érdemes volt figyelni. De Larkin megvadult, amikor rájött erre. Bejött és hazavonszolta. Nem sokkal ezután az asszony elhagyta őt, vagy eltűnt.
Hanley felállt és nyújtózkodott. Majdnem éjfél volt. Egyik kezét rátette a fiatal detektív vállára.
- Késő van. Menjen haza. Reggel írjon le mindent. Hanley utolsó látogatója azon az éjszakán a főfelügyelője volt, a helyszíni nyomozó.
- Minden tiszta - mondta Hanleynek. - Az utolsó téglát is eltávolítottuk, de az égvilágon semmi újabb jel nincs, ami segíthetne.
- Akkor a szegény asszony holttestén múlik, hogy elmondja nekünk azt, amit még tudni szeretnénk - mondta Hanley. - Vagy magán Larkinon.
- Beszéli már? - kérdezte a főfelügyelő.
- Még nem - mondta Hanley -, de fog. A végén mind beszélnek.
A főfelügyelő hazament. Hanley felhívta a feleségét, és megmondta neki, hogy az éjszakát a rendőrőrsön tölti. Röviddel éjfél után lement a cellákhoz. Az öregember ébren volt, a priccs szélén ült, és a szemközti falat bámulta. Hanley a társaságában lévő rendőrtiszt felé fordította a fejét, és mind felmentek a kihallgatási szobába. A rendőr leült egy sarokban, és készenlétben tartotta a jegyzetfüzetét. Hanley szembenézett az öreggel, és felolvasta neki a figyelmeztetést:
- Herbert James Larkin, ön semmit sem köteles mondani. De minden, amit mond jegyzőkönyvbe kerül, és bizonyítékként felhasználható lehet.
Azután leült, szemben az öregemberrel.
- Tizenöt év, Mr. Larkin. Hosszú idő ahhoz, hogy az ember ilyesmivel együtt éljen 1963 augusztusa, igaz?
A szomszédok emlékeznek rá, a pap emlékszik rá, még a postás is emlékszik rá. Akkor miért nem beszél nekem róla?
Az öreg felemelte a tekintetét, néhány másodpercig Hanley szemébe nézett, aztán a pillantása az asztalra vándorolt. Nem szólt semmit. Hanley majdnem hajnalig kitartott. Larkinon nem látszott, hogy elfáradt volna, bár a rendőr a sarokban folyton ásított. Larkin évekig éjjeliőr volt, emlékezett Hanley. Talán most éberebb éjjel, mint napközben.
Szürke fény szűrődött át a kihallgatási szoba tejüveg ablakán, amikor végül felemelkedett.
- Legyen úgy, ahogy maga akarja - mondta. - Ha maga nem is beszél, Violetje fog. Furcsa, nem? Visszaszól a fal mögötti sírból tizenöt év múltán. De néhány óra múlva beszélni fog az állami kórboncnoknak. Beszélni fog. Elmondja majd neki a laboratóriumban, hogy mi történt vele, mikor történt, talán azt is, hogy miért történt. Akkor újra idejövünk, és én vádat emelek maga ellen.
Bár nehezen gurult dühbe, az öreg hallgatása egyre bosszúsabbá tette. Nem az volt a baj, hogy keveset mondott; egyáltalán nem mondott semmit. Csak bámult vissza Hanleyre, azzal a furcsa tekintettel. Mi volt ez a tekintet, faggatta Hanley magát. Felindulás? A tőle, Hanleytől való félelem? Lelkiismeret-furdalás? Gúny? Nem, gúny semmi esetre sem. Ennek az embernek a napjai meg vannak számlálva.
Végül felállt, hatalmas kezével megdörzsölte borostás állat, és visszament az irodájába. Larkin pedig a cellájába.
Hanley háromórányi alvást lopott magának a székében, a feje hátrabukott, lábait kinyújtotta, és hangosan horkolt. Nyolckor felkelt, kiment a pihenőszobába, megmosakodott és megborotválkozott. Két riadt fiatal tiszti iskolás találta őt ott fél kilenckor, amikor szolgálatba jöttek, és úgy sompolyogtak el a dolgukra, mint két egér házipapucsban. Kilencre már megreggelizett, és a felhalmozódott papírmunkahegyen rágta át magát. Fél tízkor a Mayo Road-i munkálatok művezetője volt a vonalban. Hanley megfontolta a kérését.
- Rendben van - mondta végül -, bekeríthetik és lebetonozhatják.
Húsz perccel később McCarthy professzor hívta.
- Sikerült a végtagokat kiegyenesítenem - mondta vidáman. - És a bőr is elég puha, hogy szikét ragadjak. Most éppen a folyadékot eresztjük le, és kiszárítjuk. Egy óra múlva hozzálátok.
- Mikor tud nekem jelentést tenni? - kérdezte Hanley.
- Attól függ, hogy mit ért ezen - jött a hang a telefonvonalon keresztül. - A hivatalos jelentés két-három napba telik. Nem hivatalosan ebéd utánra már kell hogy tudjak valamit. Legalábbis a halál okát. Megerősítettük a fojtogatás nyomát a nyak körül. Egy harisnya volt, ahogy tegnap is gyanítottam.
A kórboncnok beleegyezett, hogy megteszi azt az egy mérföldet a Store Street-i hullaháztól Hanley irodájáig, és fél háromra ott lesz.
A délelőttöt nem zavarta meg semmi, kivéve Dawkins őrnagyot, aki délben telefonált.
- Szerencsém volt - mondta. - Találtam egy régi barátot a Háborús Ház nyilvántartó hivatalában. Elsőbbséget adott nekem.
- Köszönöm, őrnagy - mondta Hanley. - Jegyzetelek, kezdje.
- Nem túl sok, amit megtudtam, de megerősíti azt, amit tegnap gondoltunk.
Amit ön gondolt tegnap, mondta Hanley magában. Ez a fárasztó angol udvariasság.
- Herbert James Larkin közlegény 1940 októberében érkezett a dublini kompon Liverpoolba, és önkéntesnek jelentkezett a hadseregbe. Alapkiképzés a cattericki táborban, Yorkshire-ben. Átirányítva a Királyi Dragonyos Gárdákhoz. Csapatszállító hajón kiküldve, hogy csatlakozzék az egyiptomi hadtesthez 1941 márciusában. És most érünk oda, hogy miért nem lett soha tizedes.
- Nevezetesen?
- Elfogták. A németek fogságba ejtették még abban az évben, Rommel őszi offenzívájában. A háború további részét mezőgazdasági munkásként töltötte egy hadifogolytáborban, Sziléziában, a Harmadik Birodalom keleti végén. Az oroszok szabadították fel 1944 októberében. Repatriált 1945 áprilisában, éppen időben, hiszen a háború Európában, májusban véget ért.
- Valami a házasságával kapcsolatban? - érdeklődött Hanley.
- Van, persze - mondta Dawkins őrnagy. - Még aktív katona volt, amikor házasodott, úgyhogy a hadseregnek erről is van kartotékja. Házasságot kötött az Üdvözítő Szűz Mária templomban, Edmontonban, Észak-Londonban, 1945. november 14-én. A menyasszony, Violet Mary Smith, szállodai szobalány. Akkor tizenhét éves volt. Ahogy ön is tudja, Larkin dicsőségesen szerelt le 1946 januárjában, és 1954-ig ott maradt raktárosként Edmontonban. Ez az utolsó cím, ami a hadseregnél még megvan.
Hanley áradozva mondott köszönetet Dawkinsnak, és letette a kagylót. Larkin harmincnégy éves volt, a harmincötödikbe lépett, amikor elvett egy tizenhét éves fiatal lányt. Az asszony egy élettel teli huszonhat éves nő lehetett, amikor a Mayo Roadra költöztek, Larkin pedig egyáltalán nem olyan élettel teli negyvenhárom éves férfi. Akkor, amikor a nő 1963 augusztusában meghalt, harmincöt évesen, bizonyára még mindig vonzó és talán szexis volt, míg ötvenkét éves férje talán nagyon érdektelen és érdeklődés nélküli. Igen, ez okozhatott problémákat. Türelmetlenül várta McCarthy professzor látogatását.
Az állami kórboncnok állta a szavát, és fél háromkor már ott ült Hanleyvel szemben egy székben. Elővette a pipáját, és elkezdte komótosan megtölteni.
- A laborban nem dohányozhatok - mentegetőzött. -Egyébként a füst eltünteti a formaldehid szagát. Ezt értékelni kell.
Elégedetten pöfékelt.
- Megvan, amit akart - szólt McCarthy professzor könnyedén. - Gyilkosság, kétségkívül. Kézzel fojtották meg egy harisnya segítségével, ami fulladásos halált okozott; ehhez járult még a sokk. A nyelvcsont itt - mutatott az álla és az ádámcsutkája közti részre - három helyen eltört. A halál előtt egy ütést kapott a fejére, ami felszakította a fejbőrt, de nem ez okozta a halált. Talán csak ahhoz volt elég, hogy elkábítsa az áldozatot, és megkönnyítse, hogy megfojtsák.
Hanley hátradőlt.
- Csodálatos - mondta. - Bármi a halál évével kapcsolatban?
- Áá - mondta a professzor, és a diplomatatáskája után nyúlt. - Van egy kis ajándékom a maga számára.
Belenyúlt a táskába, és előhúzott egy nejlonzacskót, amiben, úgy tűnt, egy megsárgult és elhalványult újság 15 x 10 centiméteres darabja volt.
- A fejseb vérezhetett egy kicsit. Hogy ne mocskolja össze a szőnyeget, a gyilkosunk nyilván újságpapírba csavarta a fejseb környékét. Amíg felépítette a maga kis várbörtönét a hamis fal mögött, ehhez kétség sem fér. A jó szerencse segített, úgyhogy felismerhető, hogy ez egy napilap darabja, és a dátum is kivehető még rajta.
Hanley átvette a nejlonzacskót, és az átlátszó anyagon keresztül alaposan megnézte az újságpapírdarabot az olvasólámpája és a nagyító segítségével. Aztán hirtelen felegyenesedett.
- Természetesen ez egy régi újság volt - mondta.
- Természetesen régi - mondta McCarthy.
- Ez egy régi példány volt, egy korábbi szám, amikor a fejseb becsomagolására használták - erősködött Hanley.
McCarthy megrántotta a vállát.
- Talán igaza lehet - ismerte el.
- Az ilyen múmiánál az ember nem tudja egészen pontosan megállapítani a halál évét. De jó közelítéssel igen.
Hanley megnyugodott.
- Pontosan erre gondoltam - mondta megkönnyebbülten. - Larkin nyilván egy olyan újságot kapott elő, amivel egy fiók vagy egy szekrény volt kibélelve, ami évek óta hevert ott érintetlenül. Ezért datálódik az újság 1943. március 13-ról.
- No meg a hulla is - szólalt meg McCarthy. - En a halál idejét 1941 és 1945 közé tettem. Talán az újság dátumától számított néhány héten belül történt.
Hanley kihívóan nézett rá, hosszan és keményen.
- Mrs. Violet Mary Larkin 1963 augusztusában halt meg - mondta.
McCarthy rábámult, és rajta tartotta a tekintetét, amíg újra meggyújtotta a pipáját.
- Azt hiszem - mondta kedvesen -, hogy két malomban őrölünk.
- Én arról a holttestről beszélek, ami a hullaházban van - mondta Hanley.
- Én is - mondta McCarthy.
- Larkin és a felesége 1954-ben érkezett Londonból -mondta lassan Hanley. - Megvették a Mayo Road 38-as számú házat, az előző tulajdonos, illetve lakó halála után. Mrs. Larkin az elbeszélések szerint 1963 augusztusában szökött meg és hagyta el a férjét. Tegnap, miközben a házat lebontották, megtaláltuk a holttestét befalazva egy álfal mögé.
- Maga nem mondta nekem, hogy Larkinék mennyi ideig éltek abban a házban - mutatott rá McCarthy. - Azt kérte tőlem, hogy végezzek el egy kórbonctani vizsgálatot egy gyakorlatilag mumifikált holttesten. Amit én megtettem.
- De hiszen mumifikálódott - erősködött Hanley. - Biztos, hogy ilyen körülmények között a halál évének megállapításánál tág határok lehetnek.
- Semmi esetre sem húsz év - mondta McCarthy egykedvűen. - Kizárt dolog, hogy ez a test 1945 után életben volt. A belső szerveken végzett vizsgálatok minden kétséget kizárnak. Természetesen a harisnyát meg lehet vizsgálni. És az újságpapírt. De ahogy mondja, ezek lehettek akár húszévesek is, amikor használták őket. De a haj, a körmök, a belső szervek - azok nem.
Hanley úgy érezte, hogy bár ébren van, élete egyetlen lidércnyomását éli át. Mint egy buldózer, a gólvonal felé törte az útját, minden erejét megfeszítette, hogy ösvényt vágjon az angol védők közt, 1951-ben azon az utolsó Hármas Koronadöntő meccsen. Már majdnem ott volt, amikor a labda kezdett kicsúszni a kezéből. Bármennyire próbálta is, nem tudta megtartani…
Összeszedte magát.
- A kortól eltekintve, mi van még? - kérdezte. - A nő alacsony volt, 155-160 centi?
McCarthy megrázta a fejét.
- Sajnálom, de a csontok nem változtatják meg a méretüket, még akkor sem, ha harmincöt évig vannak egy téglafal mögött. A nő 180 centi magas volt, csontos és szögletes.
- Fekete haj, hullámos? - kérdezte Hanley.
- Szögegyenes és vörös. Még mindig ott van a fejen.
- Körülbelül harmincöt éves volt, amikor meghalt?
- Nem - mondta McCarthy -, már jóval túl volt az ötvenen, és gyerekeket szült, szerintem kettőt, és a második után plasztikai műtétet hajtottak végre rajta.
- Azt akarja mondani - kérdezte Hanley -, hogy 1945-től egészen addig, míg Violet Larkin kisétált az életükből, és Larkin egyedül nem maradt az elmúlt tizenöt évre - ott ültek a nappalijukban három lépésre egy befalazott hullától?
- Hát ott kellett ülniük - mondta McCarthy. - Egy test, ami mumifikálódik - és egy ilyen meleg környezetben ez hamar bekövetkezik -, nem bocsát ki szagot. 1954-re, feltételezve azt, hogy - ahogy én gondolom - 1943-ban ölték meg, a holttest már régen pontosan ugyanabban az állapotban volt, mint amiben mi találtuk tegnap. Apropó, hol volt a maga Larkinja 1943-ban?
- Egy hadifogolytáborban, Sziléziában - mondta Hanley.
- Akkor - mondta a professzor felemelkedve - nem ő ölte meg és falazta be azt a nőt a kandalló mellé. Tehát ki tette?
Hanley felvette a házitelefont, és tárcsázta a detektívek szobáját. A fiatal őrmester vette fel a kagylót.
- Ki volt az az ember - kérdezte Hanley kimérten -, aki a Mayo Road-i ház tulajdonosa és lakója volt 1954 előtt, és aki abban az évben halt meg?
- Nem tudom, uram - mondta a fiatalember.
- Mennyi ideig élt ott?
- Erről nem készítettem feljegyzéseket, uram. De emlékszem, hogy az előző lakó harminc évig élt ott. Özvegy volt.
- Hát ez biztos - dörmögte Hanley. - Hogy hívták? Volt egy kis szünet.
- Nem gondoltam rá, hogy megkérdezzem, uram.
Két órával később elengedték az öreget, a hátsó ajtón keresztül, félve attól, hogy valaki a sajtótól ott lebzsel az előcsarnokban. Most nem volt se rendőrautó, se kíséret. A zsebében egy tanácsi szállás címe lapult. Anélkül, hogy egy szót szólt volna, elcsoszogott a járdán a Gyémánt ócska utcái felé.
A Mayo Roadon, ahol valaha a ház állt, a fonott kerítés hiányzó részét már pótolták, és ezzel lezárták az egész autóparkolót. A területen belül, azon a helyen, ahol a ház és a kert volt, most egy sima betonréteg feküdt, a száradás utolsó stádiumában. A sűrűsödő homályban a művezető lépkedett a betonon két munkásával.
Időről időre belevágta egyik csizmája acélsarkát a beton felületébe.
- Ez már elég száraz - mondta. - A főnök azt szeretné, ha estére befejeznénk és lekátrányoznánk.
Az út túloldalán, a törmelékmezőn tűz égett és emésztette el a korlátok, lépcsők, tető- és mennyezetgerendák, szekrények, ablakkeretek és ajtók halmának utolsó maradékát, a léckerítés maradványait, a régi árnyékszéket és a csirkeólat. Még ennek a fényénél sem vette észre egyetlen munkás sem az öreg alakját, aki a fonott kerítésen keresztül bámult rájuk.
A művezető abbahagyta a mászkálást az új beton négyszögön, és odajött a terület túlsó végére, ahol azelőtt a régi hátsó kerítés volt. Lenézett a lábához.
- Mi ez? - kérdezte. - Ez nem új. Ez régi.
A terület, amire mutatott, egy körülbelül másfél négyzetméteres betonlap volt.
- Ez volt a régi csirkeól padlója - mondta a munkás, aki kézzel terítette szét a megkevert betont aznap reggel.
- Nem tett rá egy új réteget? - kérdezte a művezető.
- Nem. Túl magasra emelte volna a szintet azon a helyen. Egy nagy púp lett volna ott a kátrányban, ha ráteszem.
- Ha itt lesüllyed a talaj, a főnök újra megcsináltatja velünk, és meg is fizetteti - mondta a művezető sötéten. Elment egy pillanatra, és egy súlyos, hegyes végű acélrúddal tért vissza. Magasan a feje fölé emelte, és aztán lecsapott a hegyével a régi betonlapra. A rúd visszapattant. A művezető mordult egyet.
- Elég kemény - ismerte el. Odafordult a várakozó buldózerhez, és intett.
- Töltse fel, Michael.
A buldózer lapátja közvetlenül a gőzölgő friss kátrányhalom mögött ereszkedett le, és a forró hegyet, ami úgy mállt szét, mint a puha, nedves cukor, elkezdte a beton négyszög felé tolni. A terület perceken belül szürkéből feketévé vált, a kátrány simán és egyenletesen terült el, aztán az úthenger, amely a kátrányterítő gépek mögött várakozott, befejezte a munkát. Mire az utolsó fény is kihunyt az égen, az autóparkoló végre elkészült, és a férfi hazaindult.
A kerítésen túl az öregember megfordult és elcsoszogott. Nem szólt semmit, egyáltalán semmit. De most először mosolygott, az igazi megkönnyebbülés hosszú, boldog mosolyával.

Sillár Emőke fordítása

Mentesség

A telefon valamivel fél nyolc után csördült meg. Vasárnap reggel lévén, Bill Chadwick még ágyban volt. Megpróbált nem figyelni rá, de az egyre csak csörgött. A tizedik csörgésre kiugrott az ágyából, és meg sem állt a földszinti hallig.
- Tessék!
- Bill, te vagy az? Itt Henry.
Henry Carpenter hívta, aki az utcájában lakott. Ismerősök voltak, de nem barátok.
- Jó reggelt, Henry - mondta a kagylóba. - Te nem lustálkodsz vasárnap reggelenként?
- Nemigen - mondta a hang. - Az igazat megvallva, kocogni szoktam a parkban.
Chadwick mordult egyet. Ez rá vall, amilyen buzgómócsing. Ásított.
- Miben segíthetek hajnalok hajnalán, télvíz idején? -kérdezte. Carpenter mintha tétovázott volna a vonal túlsó végén.
- Beleolvastál már a reggeli lapokba?
Chadwick odapillantott a bejárati ajtóra s a lábtörlőn a két kibontatlan újságra.
- Nem - mondta. - Miért?
- Járatod a Sunday Couriert? - kérdezte Carpenter.
- Nem - válaszolta Chadwick. Hosszabb szünet következett.
- Nem árt, ha belenézel a mai számba - mondta Carpenter. - Rólad is ír valamit.
- Mi a manó?! - Chadwick kíváncsisága felébredt. - És ugyan mit?
Carpenter zavarba jött, a hangja is erre vallott. Nyilván azt hitte, Chadwick már látta az újságcikket, és most megvitathatják.
- Legokosabb, ha nem mondok semmit, öregem. Először olvasd el - mondta Carpenter, és letette a kagylót. Chadwick rámeredt a búgó hangot adó kagylóra, majd maga is letette. Mint akárki mást, aki értesül róla, hogy belekerült az újságba, őt is furdalta a kíváncsiság.
Visszakaptatott a hálószobába, hóna alatt az Expressszel és a Telegraphfal, odaadta őket a feleségének, s amúgy pizsamásan nadrágba bújt, és magára húzta magas nyakú pulóverét.
- Hová mégy? - kérdezte a felesége.
- Csak kiugrom egy másik újságért - közölte Chadwick. - Henry Carpenter azt mondja, írtak valamit rólam.
- Végre-valahára, itt a világhír - mondta a felesége. -Addig összeütöm a reggelit.
Az utcasarki hírlapárusnál még két példány volt a Courierból, ebből a vaskos, mellékletekkel ellátott vasárnapi lapból, amelyet Chadwick nézete szerint nagyképűek írtak a nagyképűek számára. Hideg volt odakint, ezért nem merült bele mindjárt a lap rovataiba és mellékleteibe, inkább néhány perccel később elégíti ki a kíváncsiságát kényelmes otthonában. Mire visszaért, a narancslé és a kávé már a konyhaasztalon várta.
Amikor belelapozott az újságba, már bánta, hogy Carpenter nem adta meg az oldalszámot. Az általános hírrovattal kezdte. Már második kávéját hörpölte, amikor a végére ért, és félrelökte a kulturális, valamint a sportmellékletet. Hátravolt még a színes melléklet és az üzleti rovat. Tekintve, hogy kiskaliberű üzletember volt London egyik külkerületében, a lap üzleti rovata után nyúlt először.
A harmadik oldalon felfigyelt egy névre, nem a magáéra, hanem egy vállalatéra, amely nemrégiben csődbe ment, s amellyel maga is lebonyolított egy rövid életű, s mint kitűnt, ráfizetéses üzletet. Az újságcikket abba a hasábba tördelték, amely hétről hétre leleplező tudósításokat közölt.
Ahogy olvasni kezdte a cikket, le kellett tennie kávéscsészéjét, és tátva maradt a szája.
- Ezt nem írhatja rólam - suttogta maga elé. Egyszerűen nem igaz, amit ír.
- Mi lelt, drágám? - kérdezte a felesége. Látszott rajta, hogy aggasztja férjének kétségbeesett arckifejezése. Az némán átnyújtotta az újságot, úgy behajtva, hogy az asszony épp a kérdéses cikket lássa. Az becsülettel belekezdett, s nyögés szökött ki belőle, amikor a közepéhez ért.
- De hiszen ez szörnyű - mondta, amikor végigolvasta. - Úgy állítja be a dolgot, mintha valamilyen módon te is benne lettél volna a szélhámosságban.
Bill Chadwick mostanra már fölkelt a székéből, és föl-alá viharzott a konyhában.
- Ez nem beállítás - mondta, most már nem is megdöbbent, hanem felháborodott hangon -, ez tényközlés, a rosseb enné meg! Nem lehet másként értelmezni. A rohadt életbe, de hát én az áldozatuk voltam, nem a cinkosuk! Én teljes jóhiszeműséggel közvetítettem a terméküket. A csődjük az én bőrömre is ment.
- Árthat neked ez a cikk, drágám? - kérdezte aggódó arccal a felesége.
- Még hogy árthat-e? A mindenségit! A vesztemet is okozhatja. És egy szó sem igaz belőle! Soha nem is láttam a cikk íróját. Hogy is hívják?
- Valami Gaylord Brent - betűzte ki a cikk aláírását az asszony.
- Soha az életben nem találkoztam vele. Még annyi fáradságot se vett, hogy fölhívjon és ellenőrizze a dolgot. Hogy az istenbe írhat rólam ilyeneket?
Ugyanezeket a szavakat használta, amikor összeült az ügyvédjével hétfőn délután. Az ügyvéd, amint az várható volt, ízléstelennek találta az újságcikket, és együttérzéssel hallgatta végig Chadwick beszámolóját arról, hogy voltaképpen miben is állt üzleti kapcsolata a csődbe ment nagykereskedelmi vállalattal.
- Az ön által elmondottak alapján - foglalta össze álláspontját az ügyvéd - semmi kétség sem férhet ahhoz, hogy itt egy első látásra bizonyosnak tekinthető becsületsértési ügyről van szó.
- Akkor viszont kötelesek helyreigazítást közölni, és bocsánatot kérni - mondta felhevülten Chadwick.
- Elvben csakugyan így áll a dolog - mondta az ügyvéd. -Mindenekelőtt az lesz a legokosabb, ha az ön nevében a lap szerkesztőjéhez fordulok, kifejtve, hogy nézetünk szerint az egyik alkalmazottja becsületsértést követett el ön ellen, és helyreigazítást, valamint bocsánatkérést követelünk, természetesen a lap hasonlóan feltűnő helyén.
Ez meg is történt. Két hétig hallgatásba burkolózott a Sunday Courier szerkesztője. Két álló hétig kellett állnia Chadwicknek azokat a vizslató pillantásokat, amelyeket maroknyi alkalmazottja lövellt feléje, s amennyire tehette, tanácsos volt kerülnie üzletfeleivel az érintkezést. Ennek folytán szépen le is csúszott két fontos szerződésről.
Végre befutott a Sunday Courier válaszlevele az ügyvédjéhez. A szerkesztő helyett annak titkárnője szignálta, s a levél hangneme udvarias lekezelésről tanúskodott.
A szerkesztő, fejtette ki a levél, gondosan áttanulmányozta az ügyvéd úrnak Chadwick úr képviseletében hozzá intézett levelét, és kész arra, hogy mérlegelje Chadwick úr valaminő levelének közlését a levelezési rovatban, de ez esetben sem függeszthetik fel a rovatvezető előjogát, hogy a levélen tetszése szerinti változtatásokat hajtson végre.
- Vagyis hogy kiforgassa - mondta Chadwick, aki ismét ügyvédje irodájában ült. - Ugye, ez fricska, semmi egyéb?
Az ügyvéd végiggondolta, mit válaszoljon. Úgy döntött, nyíltan fog beszélni. Évek óta ismerte ügyfelét.
- Igen - mondta -, ez valóban fricska. Ilyen ügyben még csak egyszer jártam el pályám során, és akkor is országos lappal álltam szemben. Azt kell mondanom, tipikus az ilyen válaszlevél. Ki nem állhatják, ha helyreigazítást kell közölniük, nem is szólva a bocsánatkérésről.
- Akkor hát mit tehetek? - kérdezte Chadwick.
Az ügyvéd fészkelődött egyet. - A Sajtótanácsról ne feledkezzünk meg - mondta -, ott is panaszt tehet.
- És mit várhatok ettől?
- Sokat biztosan nem. Ők általában csak akkor adnak helyt a panasznak, ha valamelyik lap gondatlanságból szükségtelen szorultságba sodort valakit, illetve ha a lap újságírója kirívó pontatlanságban marasztalható el. Ugyanakkor a Sajtótanács óvakodik a tiszta becsületsértési ügyektől, mondván, hogy azok a bíróságra tartoznak. Akárhogy is, legföljebb megróhatják a kérdéses lapot.
- Vagyis nem írhatják elő, hogy a lap helyreigazítást és bocsánatkérést közöljön?
- Nem.
- Akkor hát mi marad?
Az ügyvéd sóhajtott: - Sajnos csak a pereskedés. Kártérítést követelni becsületsértés címén. Ilyenkor, ha kibocsátják az idézést, a lap dönthet úgy, hogy nem vállalkozik a perre, inkább leközli a bocsánatkérést, amit ön óhajt.
- Dönthet úgy?
- Igen, dönthet. De másként is dönthet.
- De az én esetemben muszáj elállniuk a pereskedéstől. Hiszen a vak is látja, hogy igazam van.
- Most nagyon őszinte leszek - mondta az ügyvéd. -Becsületsértési ügyekben nincs olyan, hogy a vak is látja. Először is, gyakorlatilag nem létezik törvény a becsületsértési ügyekről. Pontosabban, a szokásjogot kell alkalmazni, a századok során felhalmozódott jogi precedensek egész tömegét. És a precedenseket a legkülönfélébb módon lehet értelmezni, márpedig a maga ügye, vagy bárkinek az ügye, legalábbis valami apróságban, óhatatlanul különbözni fog bármelyik korábbi ügytől.
Azután meg az a helyzet, hogy itt az ön tudatállapotára vonatkozóan kellene érvelnünk, hogy mi járt az ön fejében egy adott pillanatban, miről volt tudomása, következésképp milyen szándékokat táplált, szemben azzal, hogy nem volt tudomása a dolgokról, következésképp szándékot sem táplálhatott. Érthető az, amit mondok?
- Azt hiszem, érthető - mondta Chadwick. - De nehogy bizonygatnom kelljen a saját ártatlanságomat!
- Lényegében éppen ezt kellene tennie - mondta az ügyvédje. - Hogy jobban értse, ön lenne a felperes, a lap pedig, a szerkesztő és Gaylord Brent lennének az alperesek. Önnek bizonyítania kéne, hogy ártatlan volt: semmiféle tudomással nem bírt az azóta már felszámolt vállalat megbízhatatlansága felől, amikor üzleti kapcsolatban állott vele. Csak ekkor lehetne bizonyítani, hogy becsületsértő volt az a sugalmazásuk, hogy ön is részese volt a szélhámosságnak.
- Azt tanácsolja tehát, hogy ne adjak be keresetet? -kérdezte Chadwick. - Tényleg azt javasolja nekem, hogy szó nélkül tűrjem, hogy besározott, összevissza hazudozott rólam valaki, aki még annyi fáradságot sem vett, hogy ellenőrizze az értesüléseit, mielőtt nyomdába adta a cikkét? Hogy szó nélkül tűrjem az üzleteim tönkretételét, és még csak panaszt se emeljek?
- Chadwick úr, én őszinte vagyok önhöz. Sokszor felhozzák ellenünk, ügyvédek ellen, hogy pereskedésre tüzeljük ügyfeleinket, akár igazuk van, akár nincs, mert ezáltal vaskos summák ütik a markunkat. Pedig általában épp az ellenkezőjét tesszük. És a pereskedők barátai, házastársai, kollégái meg a többiek azok, akik feltüzelik őket, mondván, hogy rajta, indíts pert, mindent bele. Ők ugyanis könnyen beszélnek, mert nem nekik kell állniuk a költségeket. A kívülálló számára cirkuszi látványosság egy-egy szaftosabb per. De mi, akik a szakmában működünk, nagyon is tisztában vagyunk a felmerülő költségekkel.
Chadwick végiggondolta, hogy milyen sokba is kerül az igazság, annál is inkább, mert ezen még soha életében nem tépelődött.
- Mégis, mennyiről van szó? - kérdezte csendesen.
- Koldusbotra juttathatja - mondta az ügyvéd.
- És én még azt hittem, hogy ebben az országban mindenki egyenlő a törvény előtt - mondta Chadwick.
- Elvben igen. Ám a gyakorlat egészen mást mutat - mondta az ügyvéd. - Gazdag ember ön, Chadwick úr?
- Nem vagyok az. Van egy kis vállalkozásom. A mostani nehéz időkben ez annyit tesz, hogy épp csak felszínen tudok maradni. Egész életemben keservesen dolgoztam. Megélek valahogy. Saját házam, saját autóm van. Ruháim is vannak. Van nyugdíjbiztosításom, életbiztosításom, és néhány ezrem a bankban. Átlagember vagyok. Ennyi.
- Nos, éppen erről van szó - mondta az ügyvéd. - Manapság csak a gazdagok indíthatnak pert a gazdagok ellen, különösen, ha becsületsértési ügyről van szó, ahol a pert megnyerheti valaki, mégis magának kell kifizetnie a saját perköltségeit. Egy hosszan tartó per, nem is szólva a fellebbezésről, olykor tízszerte többe kerülhet, mint a megítélt kártérítési összeg.
A nagy lapok, akárcsak a nagy kiadóvállalatok meg hasonlók, kivétel nélkül biztosítva vannak azokra a kártérítési összegekre, amelyeket a bíróság esetleg kiró rájuk. Módjukban áll, hogy a West End nagymenő ügyvédjeit fogadják fel, és fellebbezés esetén a legdrágább kúriai tanácsosokat is meg tudják fizetni. Ezért van, hogy amikor szembekerülnek egy... már megbocsásson, egy kisemberrel, általában kutyába se veszik. Némi ügyeskedést bedobva akár öt évig is lehet halogatni, hogy a bírósági tárgyalást kitűzzék, és ezen idő alatt a jogi költségek mindkét részről csak növekednek. Csupán a per előkészítése sok ezer fontot emészthet fel. Ha pedig elkövetkeznek a tárgyalási napok, a költségek megugranak, mert az ügyvédek borsos tiszteletdíjat, no meg napi „frissítődíjat" számolnak fel. És az ügyvéd legtöbbször fiatalabb ügyvédbojtárját is magával cipeli a tárgyalásokra.
- Mégis, milyen végösszegre lehet számítani? - kérdezte Chadwick.
- Egy-egy hosszabb ügy, amelyet évekig kell előkészíteni, a fellebbezést már nem is számítva, több tízezer fontba kerülhet - mondta az ügyvéd. - És ezzel még nincs vége.
- Mit kell még tudnom? - kérdezte Chadwick.
- Ha megnyeri a pert, megítélik a kártérítést, és a perköltséget egyetemlegesen az alperesek, vagyis a lap ellen ítélik, öné lesz a tiszta kártérítési összeg. De ha a bíró nem rendelkezik a perköltségekről, márpedig csak a legotrombább ügyekben rendelkezik róluk, akkor kinek-kinek állnia kell a saját perköltségét. Akkor pedig, ha ön elveszti a pert, elképzelhető, hogy a bíró önre rója ki még az alperesi perköltségeket is az ön saját perköltségein kívül. De, még ha ön nyeri is a pert, a lap fellebbezhet. És akkor a költségek megduplázódhatnak. Ha fellebbezés után is ön a nyertes, és ha a bíró nem rendelkezik a költségekről, ön koldusbotra jut.
És vegye számításba a mocskolódást is! Mondjuk két év elteltével az emberek már rég elfelejtik a kérdéses újságcikket. De a bírósági eljárás újra meg újra fölemlegeti, és tömegével jönnek elő újabb terhelő anyagok, gyanúsítgatások. Hiába ön a felperes, a lap által felfogadott ügyvédnek abban állna a dolga, hogy lerombolja az ön jó hírét, kétségbevonja, hogy ön tisztességes üzletember, mert megbízóinak éppen ez állna érdekükben. Ahol sárral dobálóznak, ott mindenki besározódik. Hányan, de hányan nyertek ilyen pereket, Istenem, fel se lehetne sorolni őket, és bemocskolt becsülettel kellett távozniuk a tárgyalóteremből. A bíróság előtt bármi hangzik el, azt szabadon ki lehet nyomtatni, anélkül hogy bizonyítani is kéne.
- És a jogsegélyszolgálat? - kérdezte Chadwick. Ő is hallott erről, de sohasem járt utána, hogy mi is ez.
- Más, mint aminek képzeli - mondta az ügyvéd. - Csak akkor lenne jogosult, hogy éljen vele, ha bizonyítani tudná, hogy nincs vagyona. Ez nem vonatkozik önre. El kéne előbb veszítenie a házát, a kocsiját, a megtakarított pénzét.
- Akárhogy is forgatom - mondta Chadwick -, mindenképpen a tönk szélére kell kerülnöm.
- Roppantul sajnálom, tényleg sajnálom. Nézze, én buzdíthatnám, hogy vágjon bele egy hosszadalmas, méregdrága perbe, de úgy érzem, azzal teszem a legjobbat, ha nyíltan szólok a kockázatokról, veszedelmekről, semmit sem eltitkolva ön elől. Sokan indítottak már pert forró fejjel, és később keservesen megbánták. Megesik, hogy egész életük rámegy a sokéves megpróbáltatásra és pénzügyi vérveszteségre.
Chadwick felállt. - Ön nagyon őszinte volt hozzám. Köszönöm.
Irodájából még aznap felhívta a Sunday Couriert azzal, hogy a szerkesztővel kíván beszélni. Egy titkárnő jelentkezett, akinek a kérdésére bemutatkozott.
- Milyen ügyben keresi Buxton urat? - kérdezte a titkárnő.
- Időpontot szeretnék kérni, hogy személyesen fölkeressem - mondta Chadwick.
Némi szünet állt be, és hallani lehetett, hogy a titkárnő a házitelefont használja, majd ismét beleszól a kagylóba.
- Milyen összefüggésben kívánta fölkeresni Buxton urat? -  kérdezte Chadwicktől.
Chadwick röviden előadta, hogy ki akarja fejteni álláspontját Gaylord Brent két héttel azelőtt megjelent cikkével kapcsolatban.
- Fájdalom, Buxton úr nem fogad senkit az irodájában - mondta a titkárnő. - Ha szíveskedne levélben fordulni hozzá, azt tanulmányozni fogja.
Ezzel letette a kagylót. Másnap reggel Chadwick földalattin London központjába utazott, és bejelentkezett a lap székházának recepciójánál.
Egy testes, egyenruhás ajtónálló orra előtt kitöltött egy formanyomtatványt a nevével, címével, a felkeresni óhajtott személy és a megtárgyalandó ügy megjelölésével. Ezt legott elvitte valaki, ő pedig leült és várt.
Fél óra elteltével a liftből elegáns, karcsú fiatalember lépett elő aftershave-illatot árasztva. Kérdőn nézett az ajtónállóra, aki Bill Chadwick irányába biccentett. A fiatalember odalépett Chadwickhez, aki fölállt.
- Adrian St. Clair vagyok - mutatkozott be az ifjú, Sinclairnek ejtve a nevét. - Buxton úr személyi titkáraként miben állhatok szolgálatára?
Chadwick a Gaylord Brent nevével megjelent cikkről beszélt, meg arról, hogy személyesen kívánja előadni Buxton úrnak, mi a véleménye a róla leírtakról, nevezetesen, hogy nem csupán igaztalanságokról van szó, de egész üzletmenete forog veszélyben. St. Clair arca némi sajnálkozást mutatott, de amúgy rezzenetlen maradt.
- Nos, természetesen érthető az aggodalma, Chadwick úr. De attól tartok, Buxton úrral való személyes találkozása kívül esik a lehetőségek határán. Rendkívül elfoglalt ember, talán megérti. Nos, igen... úgy tudom, egy ügyvéd az ön képviseletében már érintkezésbe lépett vele.
- Született egy levél - mondta Chadwick. - Ám a válasz egy titkárnőtől érkezett. Az állt benne, hogy a levelezési rovatban esetleg megjelenhet a levelem. Csupán arra kérném, hogy hallgassa meg, mit mondok én az ügyről.
St. Clair arcán mosoly futott át. - De hiszen már elmondtam önnek, hogy ez lehetetlen - mondta. - Be kell érnie a szerkesztő úr nevében írott levelünkkel.
- Beszélhetnék akkor magával Gaylord Brent úrral? -kérdezte Chadwick.
- Nem hinném, hogy ez a találkozás hasznos lehetne - mondta St. Clair. - Természetesen, ha ön vagy az ügyvédje újabb levéllel fordulna hozzánk, biztos vagyok benne, jogi osztályunk azt a szokásos gonddal tanulmányozná. Ezen túlmenően azonban sajnálatomra semmiben sem állhatok szolgálatára.
Az ajtónálló kitessékelte Chadwicket a lengőajtón.
Bekapott néhány szendvicset a Fleet Street egyik mellékutcájában egy büfében, és mindvégig gondolataiba temetkezett. A kora délutáni órákat a városközpont egyik szakkönyvtárában töltötte, ahol modern újságarchívumot is tartanak. Néhány újabb becsületsértési pert áttanulmányozva arra a következtetésre jutott, hogy ügyvédje korántsem túlzott.
Az egyik ügy különösen megdöbbentette. Egy felkapott író csúnyán belegázolt egy középkorú férfi becsületébe. Az pert indított, és meg is nyerte. 30 000 fontnyi kártérítést ítélt meg neki a bíróság, és perköltségeit a vesztesre terhelte. A kiadóvállalat azonban fellebbezett, és másodfokon megsemmisítették a kártérítés jogosságát, s kinek-kinek, magának kellett állnia a perköltségeket. Négyévi pereskedés után a tönk szélére kerülve, a felperes a Kúria elé terjesztette az ügyet. Őlordságai megváltoztatták a fellebbviteli bíróság határozatát, újra megítélték a panaszosnak a kártérítést, de nem rendelkeztek a perköltségek felől. 30 000 fontnyi kártérítéssel szemben az ötéves pereskedés 45000 fontnyi költsége állott. A kiadóvállalat perköltségei is hasonlóak voltak, de az ő 75 ezer fontnyi veszteségének nagy részét egy biztosítótársaság fedezte. A felperes tehát győzött, de életre szóló adósságokba keveredett. A róla készült fényképeken az első évben még fiatalos, hatvanas férfiként mosolygott, míg öt évvel később megtört roncs benyomását keltette, akit felőröltek a véget nem érő megpróbáltatások, a növekvő adósságok. Koldusszegényen halt meg, hiába óvta meg jó hírét.
Bill Chadwick a fejébe vette, hogy nem lép erre az útra. A westminsteri közkönyvtárba telepedett át, annak is az olvasótermébe, kezében Halsbury Anglia Törvényeinek Tárával.
Ahogy ügyvédje mondta, csakugyan nem született olyan tételes becsületsértési törvény, mint a közúti forgalomról vagy más egyébről szóló törvények, de fellelhető volt a Parlamentnek egy 1888-ban hozott törvénymódosítása, amely közreadta a becsületsértés vagy hitelrontás közkeletű meghatározását:
A hitelrontó kijelentés olyan állítás, amely alkalmas arra, hogy valakinek a megbecsülését a köz tagjai előtt kisebbítse, köz általi kedveltségét csökkentse, gyűlöletnek, megvetésnek vagy közderültségnek tegye ki, illetve olyan gyanúba keverje, amely kártékony vagy sértő számára, hivatala, foglalkozása vagy üzletága gyakorlása közben.
No, legalább ez az utolsó kitétel rám is vonatkozik, gondolta Chadwick.
De makacsul ott mocorgott az agyában még valami, amiről az ügyvédje a szónoklata során beszélt. „A bíróság előtt bármi hangzik el, azt szabadon ki lehet nyomtatni, anélkül hogy bizonyítani is kéne." Csakugyan ez a helyzet?
Az ügyvédje helyesen mondta. Kitűnt ez abból a bizonyos, 1888-as törvénymódosításból. Bármit, ami a bíróság tanácskozása közepette hangzik el, úgy adhat közre egy hírlap, hogy sem a tudósítónak, sem a szerkesztőnek, sem a nyomdatulajdonosnak, sem a kiadóvállalatnak nem kell tartania attól, hogy becsületsértést követ el, feltéve, hogy a tudósítás „méltányos, egyidejű és pontos".
Ez nyilván azt szolgálja, gondolta Chadwick, hogy a bírákat, rendőrbírákat, tanúkat, rendőröket, ügyvédeket, de még a vádlottakat se korlátozza holmi félelem az igazság kimondásában, függetlenül a per kimenetelétől.
Vagyis aki a bíróság előtt beszél, mentesül a mégoly durván bemocskolt, megrágalmazott személy ellenakciójától is, feltéve, hogy a kérdéses szavak a tárgyalóteremben, a bíróság tanácskozása során hangzottak el. És mentesül a tudósító, a kinyomtató meg a kiadó is, ha pontosan adja közre az elhangzottakat. Ezt a mentességet jogi nyelven „abszolút mentességnek" hívják.
Ahogy a földalattin a külső kerületek felé utazott, agyában kisarjadtak egy elgondolás első csírái.
Gaylord Brent, mint Chadwick négynapi nyomozás árán kiderítette, Hampstead egyik felkapott utcácskájában lakott. Chadwick a következő vasárnap reggelén elment erre a címre. Úgy gondolkodott, hogy egy vasárnapi lap munkatársa biztosan nincs szolgálatban vasárnap. Azt már a szerencséjére bízta, hogy Brenték azon a hétvégén ne utazzanak vidékre. Felment a lépcsőn és becsöngetett.
Kellemes kinézetű, harmincas nő nyitott ajtót úgy két perc elteltével.
- Itthon van Brent úr? - érdeklődött Chadwick, és nyomban hozzátette: - A Courier-béli cikkéről van szó.
Még hazudnia sem kellett, hogy elhitesse Brentnével, a Fleet Street-i szerkesztőségből érkezett. Az asszony rámosolygott, sarkon fordult és beszólt a férjének a hallon keresztül, s csak akkor fordult vissza.
- Mindjárt kijön - mondta, és visszament a lakásba, ahonnan apró gyerekek zsivaja szűrődött ki. Az ajtót nyitva hagyta. Chadwick várt.
Kisvártatva megjelent maga Gaylord Brent, pasztellszínű vászonnadrágban és rózsaszínű ingben. Választékos külsejű, negyvenes férfi volt.
- Igen? - érdeklődött.
- Gaylord Brent úr? - kérdezte Chadwick.
- Igen
Chadwick kinyitotta a kezében szorongatott újságkivágást, és odanyújtotta Brentnek.
- Arról a cikkről van szó, amelyet a Courierba írt. Gaylord Brent néhány másodpercig úgy böngészte az újságkivágást, hogy hozzá sem ért. Arca némi zavarodottságról és türelmetlenségről tanúskodott.
- Ennek már vagy négy hete - mondta. - Mi van vele?
- Röstellem vasárnap reggel zavarni - mondta Chadwick -, de effajta kockázatokkal valamennyiünknek számolnunk kell. Ön ebben a cikkben a becsületembe gázolt, hozzá olyan durván, hogy sokat ártott nekem az üzleti és társadalmi életemben.
Brent zavarodottsága nem tágított, de mindinkább ingerültséggel vegyült.
- Ki az ördög maga? - kérdezte.
- Ó, ezer bocsánat. William Chadwick vagyok.
Brent arca végre megvilágosodott a nevet hallva, és végleg elöntötte az ingerültség.
- Figyeljen ide - mondta. - Hogy képzeli, hogy csak úgy rám tör a panaszával? Vannak erre megfelelő csatornák, írasson az ügyvédjével egy...
- Megtettem - mondta Chadwick -, de fabatkát sem ért. Bejelentkeztem a szerkesztőjénél is, de nem fogadott. Ezért jöttem el önhöz.
- Hát ez felháborító - tiltakozott Gaylord Brent, már-már becsukva az ajtót.
- Várjon. Hoztam magának valamit - mondta szelíden Chadwick. Brent kezének lendülete megtorpant.
- Mit? - kérdezte.
- Hát ezt - mondta Chadwick.
Azzal fölemelte ökölbe szorított jobb kezét, és határozottan, de azért nem kegyetlenül orrba vágta Gaylord Brentet. Nem volt ez csonttörő ütés, még csak az orrsövény porcát sem sértette meg, de visszahőkölésre késztette az újságírót. Panaszosan feljajdult, és kezét az orrához kapta. Szemét elöntötte a könny, némi vért szippantott vissza orrából. Úgy pillantott Chadwickre, mintha háborodottal lenne dolga, és becsapta az ajtót. Chadwick hallotta, ahogy végigüget a hallon.
Már a Heath Street sarkán belebotlott a maga rendőrjébe, aki, noha meglehetősen unatkozott, azért élvezte a hűvöskés reggel csendjét.
- Biztos úr - lépett oda hozzá Chadwick -, kérem, jöjjön velem! Tettlegességet követtek el egy itteni lakos ellen.
A fiatal rendőr felkapta a fejét.
- Tettlegességet? - kérdezte. - Merre?
- Csak két sarokra innen - mondta Chadwick. - Kérem, kövessen!
Nem várva ki a többi kérdést, mutatóujjával megadta a rendőrnek az útirányt, sarkon fordult, és energikusan visszafelé indult. Hallotta maga mögött a rendőrbakancsok dobbanását, s azt is, hogy a rendőr jelentést tesz a rádiótelefonján.
Brenték utcájának sarkán zárkózott fel hozzá a rendőr. Chadwick, nem akarva több kérdésre válaszolni, továbbra is gyors ütemben lépdelt, majd így szólt:
- Itt is lennénk, biztos úr. Harminckettes szám. Rábökött a ház bejárati ajtajára: - Odabent.
A rendőr megtorpant, gyanakvó pillantást vetett Chadwickre, de aztán nekirugaszkodott a lépcsőknek, és becsöngetett. Chadwick akkor már a rendőr mellett állt. Lassan nyitottak ajtót. Brentné tágra nyílt szemmel konstatálta Chadwick visszatértét. Mielőtt még a rendőr megszólalhatott volna, Chadwick így beszélt:
- Asszonyom, beszélhetne a biztos úr az ön férjével? Brentné bólintott, és sietve visszaindult. Bentről suttogó hangokat hallottak, kivehetők voltak a „rendőr" és „az a férfi" szavak. Kisvártatva megjelent az ajtóban Gaylord Brent is. Bal kezével benedvesített törlőruhát szorított az orrához. Sűrűn szipogott.
- Iken? - szólalt meg.
- Biztos úr, ez az úr itt Gaylord Brent - mondta Chadwick.
- Ön Gaylord Brent? - kérdezte a rendőr.
- Iken - válaszolta Brent.
- Néhány perccel ezelőtt - mondta Chadwick - Brent urat szándékosan orrba vágták.
- Megfelel ez a valóságnak? - kérdezte a rendőr.
- Iken - bólintott Brent, a törlőruha mögül Chadwickre meredve.
- Értem - mondta a rendőr, noha nyilván nem értette. - És ki volt az elkövető?
- Én voltam - szólalt meg mellette Chadwick.
A rendőr hitetlenül fordult feléje. - Hogy tetszett mondani? - kérdezte.
- Én tettem. Orrba vágtam. Ez ugyebár kimeríti a testi sértés fogalmát?
- Valóban így történt? - kérdezte a rendőr Brenttől. A törlőruhás arc bólintott.
- Megtudhatnám az okát? - kérdezte a rendőr Chadwicktől.
- Ami az okot illeti, arról csak az őrszobán vagyok hajlandó nyilatkozni.
A rendőr megzavarodott, majd így szólt: - Rendben van, de ez esetben el kell jönnie velem az őrszobára.
A Heath Streeten már rendőrautó várta őket, az, amelyet a rendőr öt perccel korábban hívott ki rádiótelefonon. Néhány szót váltott a kocsiban ülő két egyenruhással, majd Chadwickkel beszálltak a hátsó ülésre. Két percen belül már az őrszobán voltak. Chadwicket az ügyeletes őrmester elé vezették. Végighallgatta a fiatal rendőr jelentéstételét. A kissé életunt, középkorú őrmester némi érdeklődéssel pislantott Chadwickre.
- Kije önnek az, akit megütött? - kérdezte végül.
- Gaylord Brentnek hívják - válaszolta Chadwick.
- Jól gondolom, hogy nem rajong érte? - kérdezte az őrmester.
- Jól, őrmester - mondta Chadwick.
- Miért fogta meg a kollégámat, hogy bevallja? - kérdezte az őrmester.
Chadwick széttárta karját:
- így írja elő a törvény. Végül is törvénysértés történt, és erről tudnia kell a rendőrségnek.
- Ezt szépen mondta - ismerte el az őrmester, majd a fiatal rendőrhöz fordult: - Csúnyán megsérült a sértett?
- Nem hinném - mondta a fiatal rendőr. - Kapott egyet az ormányára.
Az őrmester sóhajtott: - Lakcím? - A közrendőr megadta a címet. - Várjanak itt - mondta az őrmester.
Elvonult a hátsó szobába. Gaylord Brent telefonszáma nem szerepelt a telefonkönyvben, de az őrmester megszerezte a számot a lakcím szerinti tudakozótól. Odacsöngetett. Kisvártatva visszatért.
- Brent úrnak nincs szándékában feljelentést tenni - közölte.
- Ez mellékes - mondta Chadwick. - Nem Brent úr dolga, hogy feljelentést tegyen. Ugyanis nem élünk Amerikában. Itt arról van szó, hogy nyilvánvalóan testi sértést követtek el, ami törvénysértésnek számít, és a rendőrség dolga, hogy eldöntse, napirendre tér-e a dolog fölött, vagy sem.
Az őrmester elhúzta a száját.
- Látom, konyít a joghoz - mondta.
- Olvastam ezt-azt - mondta Chadwick.
- Mind ezt csinálja - sóhajtott az őrmester. - Nos, uram, a rendőrség úgy is dönthet, hogy nem tesz feljelentést.
- Ha így áll a dolog, kénytelen vagyok közölni önökkel, hogy ez esetben visszamegyek a tett színhelyére, és újból elkövetem a tettet - jelentette ki Chadwick.
Az őrmester kelletlenül maga elé húzott egy tömbre való feljelentőívet.
- Azt már nem - mondta. - Neve?
Bill Chadwick megadta a nevét, a lakcímét, majd a nyilatkozószobába kísérték. Nem volt hajlandó nyilatkozatot tenni, csupán kijelentette, hogy a vizsgálóbíró színe előtt majd kimerítően beszámol tettéről. Nyilatkozatát legépelték, aláíratták vele. Hivatalosan vádat emeltek ellene, és 100 fontos óvadékkal kötelezték, hogy másnap reggel megjelenjen az észak-londoni rendőrbíróság épületében. Ekkor útjára bocsátották.
Másnap reggel meghallgatták. Nem tett beismerő nyilatkozatot, mert tudta, hogy az ügyében ítélkező bíróság ezt úgy fogja értelmezni, hogy nem tartja magát bűnösnek. Kéthetes haladékot nyert ismét 100 font óvadék ellenében. Ezen a meghallgatáson még nem volt jelen Gaylord Brent. Könnyű testi sértés címén emeltek vádat ellene, s az erről szóló, néhány soros hírt, amely a helyi lapban jelent meg, Chadwick lakókörzetében senki sem olvasta.
A tárgyalás előtti héten névtelen telefonáló jelentkezett valamennyi fontosabb napilap és vasárnapi lap hírszerkesztőjénél.
A telefonáló mindannyiszor bejelentette, hogy a Courier ünnepelt tudósítója, Gaylord Brent egy testi sértési ügyben az észak-londoni rendőrbíróság elé kerül hétfőn reggel, méghozzá az Őfelsége contra Chadwick ügyben, és nem bánja meg a lap, ha tudósítót küld az eseményre ahelyett, hogy beérné a bíróság sajtóirodájának közleményével.
A hírszerkesztők többsége ellenőrizte, milyen ügyek vannak kitűzve a mondott bíróságnál a mondott napon, s a megjelölt Chadwick név láttán tudósítót jelölt ki az eseményre. Senki sem sejtette, mi készül, de nem akart a sejthető botrányról lemaradni. Akárcsak a szakszervezetek, az újságszerkesztőségek sem híresek szolidaritásukról.
Pontban tíz órakor Bill Chadwick megjelent, és ezzel feloldotta az óvadékot. Várnia kellett, amíg az ügye sorra kerül, ami negyed tizenkettőkor be is következett. Miközben leült a vádlottak padjára, gyors pillantást vetett a sajtókarzatra, ahol egymás hegyén-hátán szorongtak a riporterek. Gaylord Brentet még odakint látta, mert ő, tanúként lévén megidézve, csak akkor léphetett a tárgyalóterembe, amikor tanúvallomásra hívják. Csak vallomásának megtétele után ülhet le valamelyik hátsó padsorban, s hallgathatja végig a tárgyalás hátralévő részét. Ez kissé megzavarta Chadwicket, de úgy oldotta meg dilemmáját, hogy azt vallotta, nem érzi bűnösnek magát.
Amikor a rendőrbíró azt javasolta, napolják el a tárgyalást, amíg a vádlott hivatalos jogi képviselőt szerez magának, kifejtette, hogy maga kívánja ellátni saját védelmét. A bíró megvonta a vállát, de jóváhagyta a dolgot.
Az ügyész előadta az ügy körülményeit, már amennyi ezekből ismeretes volt, és amikor közölte, hogy a vádlott maga vallotta be Clarké közrendőrnek, hogy testi sértést követett el, néhányan értetlenül vonták fel a szemöldöküket. A bíró nyomban behívta Clarké közrendőrt.
A fiatal rendőr esküt tett, és beszámolt a letartóztatás körülményeiről. A bíró megkérdezte Chadwicket, van-e kérdése a tanúhoz. Chadwick nemet mondott. A bíró újból föltette a kérdést, de ugyanazt a választ kapta. Ezzel véget is ért a közrendőr meghallgatása, s ő helyet foglalt a terem végében. Ekkor Gaylord Brentet szólították. Fellépett a tanúk emelvényére, és letette az esküt. Chadwick ekkor fölkelt a vádlottak padjáról.
- Méltóságos uram - szólt a bíróhoz határozott hangon.
- Meggondoltam a dolgot, és meg kívánom változtatni vallomásomat. Bűnösségemet ezennel beismerem.
A bíró rámeredt. Az ügyész, aki már azon volt, hogy föltegye első kérdését Brentnek, leült. A tanúk emelvényén némán állt Gaylord Brent.
- Vagy úgy - mondta a bíró. - Komolyan gondolja?
- Igen, uram. Nagyon komolyan.
- Van-e ellenvetése, Cargill úr? - kérdezte a bíró az ügyésztől.
- Nincs ellenvetésem, méltóságos uram - mondta Cargill.
- Felteszem, hogy a vádlott immár nem vitatja azokat a körülményeket, amelyeket előadtam.
- A legcsekélyebb mértékben sem - mondta Chadwick a vádlottak padjáról. - Minden pontosan úgy történt, ahogy ön előadta.
A bíró ekkor Gaylord Brenthez fordult:
- Sajnálom, hogy ide kellett fáradnia, Brent úr, de a jelek szerint most már nincs szükség a tanúvallomására. Eltávozhat, vagy helyet foglalhat a terem végében.
Gaylord Brent bólintott, és lelépett az emelvényről. Odabiccentett a sajtókarzat felé, és a terem végében leült, éppen a közrendőr mellé, aki az imént tanúvallomást tett. A bíró most Chadwickhez beszélt.
- Chadwick úr, ön immár beismeri bűnösségét. Vagyis hogy testi sértést követett el Brent úr terhére. Kíván-e tanúkat beidéztetni saját védelmére?
- Nem kívánok, méltóságos uram.
- Ha kívánja, olyan tanúkat is beidéztethet, akik felvilágosítják a bíróságot az ön jellemére nézve, vagy pedig saját vallomásában tárhatja elő az enyhítő körülményeket.
- Nem kívánok tanúkat beidéztetni, méltóságos uram -mondta Chadwick -, viszont nyilatkozatot kívánok tenni innen, a vádlottak padjáról.
- Ez minden korlátozó feltétel nélkül jogában áll - mondta a bíró.
Chadwick, aki már állt, egy összehajtogatott újságkivágást vett elő a zsebéből.
- Méltóságos uram, hat héttel ezelőtt Gaylord Brent cikket közölt a lapjában, a Sunday Courierban. Hálás volnék, ha belepillantana.
Felállt egy szolga, és az újságkivágást a bírói emelvényhez vitte.
- Összefüggésben van ez az itt tárgyalt üggyel?- kérdezte a bíró.
- Biztosíthatom, igen. A legnagyobb mértékben.
- Rendben van - szólt a bíró. Átvette az újságkivágást a szolgától, és gyorsan végigolvasta, majd letette, és így szólt: - Értem.
- Ebben az újságcikkben - kezdte Chadwick - Gaylord Brent rosszindulatú és rendkívül kártékony becsületsértést követett el velem szemben. Láthatta, méltóságos uram, hogy a cikk egy nagykereskedelmi vállalatról szól, amely egy bizonyos terméket forgalmazott, majd csődöt jelentett be, s ezáltal sokan elvesztették a vállalatnál lévő kinnlevőségeiket. Sajnos magam is azok közé tartozom, akiket rászedett ez a vállalat, melyet, akárcsak mások, én is megbízható cégnek tartottam, termékével együtt. Az a helyzet, hogy. tévedésem sok pénzembe került, de ez tévedés volt, nem pedig cinkosság. Ebben az újságcikkben minden előzmény nélkül, teljesen alaptalanul azzal gyanúsítanak, hogy valamilyen meg nem nevezett módon én is bűnrészes vagyok ebben a sötét ügyben, és ráadásul olyasvalakitől származik a gyanúsítás, akit pongyola, lusta, hozzá nem értő firkásznak kell neveznem, mert szakmája legelemibb teendőit is elmulasztotta.
A hallgatóság felhördült, majd szünet állt be. Ennek elteltével a ceruzák lázas gyorsasággal kezdtek száguldani az előre vonalazott újságírói jegyzettömbökön.
Felállt az ügyész.
- Valóban szükség van minderre az enyhítő körülmények mérlegeléséhez? - kérdezte a bírótól panaszos hangon.
Chadwick közbevágott:
- Biztosíthatom, méltóságos uram, hogy csupán az ügy hátterét szeretném megvilágítani. Úgy érzem, méltóságod jobban meg tudja ítélni szabálysértésemet, ha megérti annak okait.
A bíró kis ideig elnézte Chadwick arcát.
- A vádlott jól érvel - mondta. - Folytathatja.
- Köszönöm, uram - mondta Chadwick. - Egyszóval, ha ez az úgynevezett leleplező újságíró veszi a fáradságot és meghallgat, mielőtt összetákolja fércmüvét, én aktáim, számlakimutatásaim, bankigazolásaim segítségével kétséget kizáróan bebizonyíthattam volna neki, hogy engem éppúgy az orromnál fogva vezetett az a vállalat, mint a többi vevőjét. Ráadásul sok pénzem is bánja. De még annyit se tett, hogy megkeressen, pedig a nevem fel van tüntetve a telefonkönyvben is, a szaknévsorban is. A pöffeszkedő látszat mögött nincs semmi, méltóságos uram, mert ez a tántoríthatatlan leleplező a tények ellenőrzése helyett holmi kocsmai szóbeszédre hallgat.
Dühében kivörösödve felugrott helyéről Gaylord Brent.
- Megállj, te... üvötötte.
- Csendet - kiáltotta a szolga felugorva. - Csendet a teremben!
- Megértem a felháborodását, Chadwick úr - mondta gondterhelten a bíró -, de nem egészen világos előttem, hogy miért tekinti mindezt enyhítő körülménynek.
- Méltóságos uram - mondta alázatosan Chadwick -, én csupán az igazságérzetére apellálok. Ha valaki, aki világéletében békés, törvénytisztelő polgár volt, egyszer csak megüt egy másik embert, ugye, tekintetbe kell venni az indítékot, amely ilyen kirívó cselekedetre ragadta? Szerintem ez hatással lehet annak az embernek a belátására, akinek tiszte az ítélethozatal ebben az ügyben,
- Nos, jól van - mondta a bíró -, fejtse ki az indítékait. De kérem, válogassa meg a szavait.
- Úgy lesz, uram - mondta Chadwick. - Nos, miután ez a komoly újságírásnak álcázott hazugságtömkeleg napvilágot látott, üzletmenetem megrendült bele. Kitűnt, hogy jó néhány üzletfelem hitelt adott a becsületsértő kijelentéseknek, amelyeknek kútfője nem annyira oknyomozás, mint egy jókora whiskysüveg lehetett.
A terem végében Gaylord Brent már végképp nem tudott uralkodni magán. Könyökével meglökte a mellette ülő rendőr oldalát.
- Elképzelhető, hogy ezt megússza ez a szemét? - sziszegte.
- Ssss - hallgattatta el a rendőr. Brent talpra ugrott.
- Méltóságos uram - kiáltotta. - Csak annyit szeretnék mondani...
- Csendet! - kiáltotta a szolga.
- Ha még egyszer rendzavarást észlelek a teremben, a rendzavarót kivezettetem - jelentette be a bíró.
- Ezért aztán, uram - folytatta Chadwick -, gondolkodóba estem. Nem értettem, hogy egy tájékozatlan pojáca, aki még arra sem képes, hogy ellenőrizze az értesüléseit, milyen alapon bújhat meg egy nagy hatalmú lap jogi és pénzügyi védőbástyái mögött, és milyen alapon tehet tönkre egy kisembert, akivel össze sem ismerkedett, valakit, aki egész életében állhatatosan és a lehető legtisztességesebben dolgozott.
- A becsületsértési ügyek elintézésére jogi utak-módok is léteznek - jegyezte meg a bíró.
- Csakugyan - mondta Chadwick -, de önnek, aki a jog területén tevékenykedik, tudnia kell, hogy manapság kevesen akadnak, akik vállukra tudják venni azt az óriási terhet, hogy perre menjenek egy nagy hatalmú, országos lappal. Felkerestem tehát a lap szerkesztőjét, hogy tények és okiratok segítségével bizonyítsam, milyen vaskos hibát követett el egyik alkalmazottja, aki meg sem próbálta pontosan tájékoztatni a közvéleményt. Sem akkor, sem máskor nem volt hajlandó engem fogadni. Akkor Gaylord Brenttel próbáltam személyesen beszélni. Mivel megakadályoztak abban, hogy a szerkesztőségben eléálljak, kénytelen voltam a lakására menni.
- Hogy orrba vágja? - kérdezte a bíró. - Lehet, hogy önt súlyosan megrágalmazták, de erre nem lehet tettlegességgel reagálni.
- Isten őrizzen, méltóságos uram - mondta megdöbbenéssel Chadwick. - A világért sem akartam megütni. Hanem a lelkére akartam hatni. Meg akartam kérni, nézzen bele a bizonyítékaimba, mert ezek meggyőzhetnék, hogy amit leírt, abból egy szó sem igaz.
- Vagy úgy - mondta feltámadó érdeklődéssel a bíró. -Végre egy indíték. Vagyis azért kereste fel a házában, hogy a lelkiismeretére apelláljon.
- Pontosan, uram - mondta Chadwick. Éppoly jól tudta, mint az ügyész, hogy keresztkérdésekre most nincs mód, mivel nem tett esküt, csupán a vádlottak padjáról tesz nyilatkozatot.
- És miért nem próbált meg hatni a lelkiismeretére? -kérdezte a bíró.
Chadwick tartása megroggyant.
- Én megpróbáltam - mondta -, de ugyanazzal a megvető fölénnyel beszélt velem, mint amit a lapnál tapasztaltam. Tudta, hogy túl kis ember vagyok, nincs semmi hatalmam, úgysem szállhatok szembe a Courierral.
- S aztán mi történt? - kérdezte a bíró.
- Az az igazság, hogy valami megpattant bennem - mondta Chadwick. - Megbocsáthatatlan dologra ragadtattam magam. Egyszer orrba ütöttem. Egyetlen másodpercre, ami még sohasem fordult velem elő, elvesztettem az önuralmamat.
Ezzel a helyére ült. A bíró végignézett emelvényéről a tárgyalótermen.
Elvesztetted az önuralmadat, barátom, gondolta magában a bíró, ahogy a macska, ha bádogdobozt kötnek a farkához. Felmerült benne egy évekkel azelőtti esete, amikor kiszerkesztették a lapokban egyik ítéletét; annál is inkább felmérgesítette a dolog, mert később kiderült, hogy igaza volt.
A következő ítéletet hozta:
- Ez nem csekély fontosságú ügy. A bíróságnak el kell ismernie, hogy a vádlott úgy érezte, megkárosították, továbbá, hogy tettlegességét nem előre megfontolt szándékkal követte el. Mindazonáltal megütötte Brent urat, a háza küszöbén. Társadalmunk nem fogadhatja el, hogy polgárai jogosultságot erezzenek arra, hogy orrba vágják az ország vezető újságíróit. Ennélfogva a vádlottat 100 fontnyi pénzbírság és 50 fontnyi perköltség megfizetésére kötelezem.
Ahogy Bill Chadwick kitöltötte a csekkjét, kiürült a sajtókarzat, és a tudósítók hanyatt-homlok rohantak, hogy telefonközelbe jussanak vagy taxit fogjanak. Ahogy lefelé lépdelt a bírósági épület lépcsőin, valaki karon ragadta.
Megfordult, és Gaylord Brent haragtól sápadt, megdöbbenéstől rángatózó arcát látta maga előtt.
- Te strici - lihegte az újságíró. - Ne hidd, hogy megúszod, amit odabent összehordtál!
- Pedig meg fogom úszni - mondta Chadwick. - Ugyanis a vádlottak padjáról bármit elmondhatok. Abszolút mentességet élvezek.
- De egy szó sem igaz abból, amit rólam összehordtál -mondta Brent. - Nem gázolhatsz csak úgy valakinek a becsületébe!
- Nem-e? - mondta Chadwick a legteljesebb nyugalommal. - Maga talán nem ezt tette?

Hernádi Miklós fordítása

Kötelesség

A kocsi motorja már több mint három kilométeren keresztül köpködött, s épp mielőtt kilehelte volna lelkét, szembetaláltam magam egy meredek és kacskaringós emelkedővel. Az összes ír szentekhez fohászkodtam, hogy ne hagyjon cserben éppen itt, elveszetten a francia hegyvidék vad szépségei között.
Mellettem Bernadette riadt pillantásai röpködtek felém, ahogy a kormány fölé görnyedve, vadul nyomkodtam a gázpedált, hogy kicsikarjam az utolsó erőt is az agonizáló gépből. Nyilvánvalóan valami baj történt a motorháztető alatt, és én a föld legtudatlanabb embere voltam az efféle technikai rejtelmekben.
Az öreg Triumph Mayflower éppen csak hogy felkapaszkodott a dombra, még egyet köhögött, és elnémult a csúcson. Kikapcsoltam a gyújtást, behúztam a kéziféket, és kimásztam a kocsiból. Bernadette csatlakozott hozzám. Lebámultunk a domb túlsó oldalára, ahol az országút lejtősen továbbvezetett a völgy felé.
Tagadhatatlanul gyönyörű nyári este volt. Az ötvenes évek elején jártunk, s ezekben az időkben a Dordogne térsége még teljesen „felfedezetlen" volt - legalábbis még nem jött divatba. A falusi Franciaországnak olyan tájéka ez, ahol vajmi kevés változott az elmúlt évszázadok alatt. Se gyárkémények, se villanyoszlopok nem meredtek az égnek; autóutak sem vezettek át a völgyeken. Szűk dűlőutak mentén kis falvak raktak fészket, megélhetésüket a környező földekről biztosítva, ahonnan csikorgó ökrös társzekereken vontatták be a termést. Ezt a vidéket akartuk felfedezni Bernadettel ezen a nyáron, első külföldi nyaralásunkon, öreg túrakocsinkkal.
Megkerestem az autótérképemet a kesztyűtartóban, áttanulmányoztam, és rámutattam egy pontra a Dordogne-völgy északi peremén.
- Körülbelül itt vagyunk - azt hiszem.
Bernadette lekémlelt az előttünk lejtő útra. - Ott lent van egy falu - mondta.
Követtem tekintetét. - Igazad van.
A fák között egy templomtorony csúcsa látszott, s egy pajta teteje derengett fel. Bizonytalan pillantást vetettem a kocsira és a dombra.
- Talán eljutunk odáig motor nélkül - mondtam -, de tovább biztosan nem. „Mégis jobb, mint itt maradni egész éjszakára", sugallta józan eszem.
Visszaszálltunk a kocsiba. Üresbe tettem a sebességváltót, tövig benyomtam a kuplungot és kiengedtem a kéziféket. A Mayflower lassan megindult előre, aztán felgyorsult. Kísérteties csendben gurultunk, lefelé a dombról a távoli templomtorony felé.
A nehézségi erő lendülete elvitt bennünket a kéttucatnyi házból álló falucska szélére, és már a falu lejtős főutcáján gurultunk. Aztán megállt a kocsi, és mi ismét kiszálltunk. Esteledett.
Az utca teljesen kihaltnak látszott. Egy nagy, barna téglás pajta falánál magányos csirke kapirgált a szemétben. Két szénásszekér állt elhagyottan az út szélén, rúdjaikkal a porban, gazdáiknak nyilvánvalóan máshol akadt dolguk. Már azon gondolkodtam, hogy bekopogtatok valamelyik bezsaluzott házba, és megpróbálom elmagyarázni szorult helyzetünket, még csak gyatrának sem nevezhető francia tudásommal, amikor úgy százméternyire tőlünk, a templom mögül előbukkant egy magányos alak, és felénk igyekezett.
Ahogy közelebb ért, láttam, hogy a falucska papja. Abban az időben még hordták a földig érő fekete reverendát, a cingulust és a széles karimájú kalapot. Törtem a fejemet, hogyan is kellene megszólítani franciául, de hasztalan. Amikor odaért, csak annyit tudtam mondani - azt is angolul-: Atyám.
Ez mindenesetre elégnek bizonyult. Megállt, és érdeklődően ránk mosolygott. Rámutattam a gépkocsimra. Ő bólintott egyet, mintha azt akarta volna mondani: „Szép kocsi". Hogyan magyarázzam meg, hogy én nem egy pompás gépjármű büszke tulajdonosa vagyok, aki arra vágyik, hogy megcsodálják a kocsiját, hanem egy defektet kapott turista?
A latin, ötlött az eszembe. A pap idősebb nálam, és biztosan emlékszik még a latinra iskolás éveiből. De lényegesebb, hogy én emlékszem-e. A Keresztény Testvérek éveket pazaroltak rám, hogy belém sulykoljanak némi latint, amit a templomi imádságon kívül azóta sem kellett használnom, márpedig igen kevés közös van az imádság és a lerobbant Triumphfel kapcsolatos problémák között.
Rámutattam a motorháztetőre.
- Currus meus fractus est - mondtam neki, ami annyit jelent, hogy Az én szekerem eltörött, de úgy tűnt, a trükk bevált. Kerek képét az értelem világossága öntötte el.
- Ah, est fractus currus tuus,filius meus? - ismételte.
- ín veritate, páter meus - mondtam neki. Ezen gondolkodott egy keveset, majd jelezte, hogy itt várjuk meg. Gyorsuló léptekkel végigsietett a meredek utcán, és bement egy házba, amely, mint ahogyan később kiderült, a falu kávéháza és egyszersmind a társas élet központja volt. Ez nekem is eszembe juthatott volna.
Néhány perc múlva újra előtűnt egy nagydarab férfi társaságában, aki a francia parasztemberek jellegzetes kék vászonnadrágját és ingét viselte. Spárgatalpú vászoncipője felverte a port, ahogy nehézkes járásával a szaporán lépegető pap nyomában haladt. Ahogy odaértek, az abbé pergő szóáradatban tört ki, a kocsira mutogatva meg az útra, felfelé és lefelé. Az volt a benyomásom, mintha azt magyarázta volna az egyházközségéhez tartozó hívőnek, hogy a gépkocsi nem maradhat ott egész éjszaka, eltorlaszolva az utat. A paraszt egyetlen szó nélkül bólintott, és ismét fel-cammogott az úton. Mi, a pap, Bernadette meg én, ottmaradtunk magunkban a kocsi mellett. Bernadette arrébb ment egy kicsivel, és leült az útpadkára.
Azok, akik valaha is eltöltöttek bizonyos időt valakinek a társaságában, akivel egy árva szót sem tudtak váltani, tudják milyen érzés is az. Én bólintottam, és mosolyogtam. A pap bólintott, és mosolygott. Mindketten bólintottunk, és mosolyogtunk. Végül ő törte meg a csendet.
- Anglais?- kérdezte Bernadette-re és rám mutatva. Türelmesen megráztam a fejem. Ez egyike ama terheknek, melyeket egy írnek hordoznia kell a történelem során, hogy tévedésből angolnak nézik.
- Irlandais - mondtam, remélve, hogy a szót jól ejtettem ki. Arca felderült.
-  A, Hollandais - mondta. Ismét megráztam a fejemet, karon fogtam, a gépkocsi hátuljához kísértem, és a hátsó ablakra mutattam. Az ablakon belül felragasztott öntapadós címkén nagyméretű nyomtatott fekete betűkkel az IRL felirat állt.
A pap mosolygott, mint egy boldog gyermek.
-  A, Irlandais.
Én bólintottam, és mosolyogtam.
-  Irlande?
Részemről még szélesebb mosoly és bólogatás.
-  Partié d'Angleterre - mondta ő. Felsóhajtottam. Vannak bizonyos csaták, melyeket nem lehet megnyerni, és sem az idő, sem a hely nem volt alkalmas arra, hogy elmagyarázzam a jó atyának, hogy Írország, bizonyos mértékig éppen Bernadette édesapja és nagybátyja áldozatvállalásának köszönhetően, már nem Anglia része. Ekkor feltűnt a paraszt két téglapajta közt, egy szűk ösvényen, egy öreg, dörmögő traktor tetején. A ló és ökör vontatta társzekerek világában minden valószínűség szerint ez volt a falu egyetlen traktorja, s a motorja nem sokkal biztatóbban dohogott, mint a Mayfloweré, mielőtt felmondta a szolgálatot. De ez mégiscsak végigpöfögött az úton, és pontosan a gépkocsim előtt megállt.
A kékbe öltözött farmer egy vaskos kötéllel odaerősítette az autót a traktorja vontatókampójához, és a pap jelezte, hogy szálljunk be a kocsiba. Ilyenformán, miközben a pap mellettünk sétált, levontattak bennünket az úton, a sarkon túl egy udvarba.
A leereszkedő sötétségben még észrevettem a kopott táblát az ormótlan épületen, amely olyan volt, mintha egy másik barna téglapajta volna. „Garázs" felirat állt rajta. A paraszt leakasztotta a kocsimat a vontatóhorogról, és nekilátott, hogy elrakja a kötelet. A pap rámutatott az órájára, és a lezárt, lelakatolt garázsra. Azt mutatta, hogy holnap reggel hét órakor nyit ki, amikor is a szerelő megnézi, mi a baj.
- És addig mi mit fogunk csinálni? - suttogta nekem Bernadette. Két tenyeremet összetettem, az arcomhoz illesztettem, és a fejemet félrebillentettem az alvási szándékot jelentő nemzetközi gesztussal. A pap megértett.
Ismét pergő párbeszéd kezdődött a pap és a paraszt között. Én persze nem tudtam követni, de a paraszt felemelte egyik karját, és fölfelé mutatott. Elkaptam azt a szót, hogy „Preece", ami nekem semmit nem jelentett, de a pap egyetértőleg bólintott. Azután hozzám fordult, és mutatta, hogy ki kell vennünk a bőröndöt a kocsiból, és fel kell kapaszkodnunk a traktor hátsó lépcsőjére.
A traktor kifordult az udvarból az országútra. A derék tisztelendő atya istenhozzádot intett nekünk, s ekkor láttuk őt utoljára. Szörnyen furcsán és ostobán éreztük magunkat, ahogy ott álltunk egymás mellett a traktor hátsó lépcsőjén, egyik kezemben éjszakai holminkat szorongatva, a másikkal görcsösen fogódzkodva.
Hallgatag vezetőnk feldöcögött az úton a falu túlsó végére, majd egy kis patakon keresztül egy másik dombra. A dombtetőhöz közel befordult egy farm poros, tehénlepénnyel borított udvarára. Előrement egészen a farmépület bejáratáig, majd jelt adott, hogy leszállhatunk. A motor még mindig járt, pokoli zajt csinálva.
A paraszt odalépett az ajtóhoz, és bekopogott. Egy perccel később egy alacsony termetű, középkorú nő jelent meg az ajtó keretében, kötényben, alakját hátulról egy petróleumlámpa fénye világította meg. A traktor vezetője mondott neki valamit, ránk mutogatva. Az asszony bólintott. A vezető megelégedetten visszatért hozzánk, és a nyitott farmajtóra mutatott, majd felszállt a traktorjára és elpöfögött.
Amíg azok ketten beszélgettek, én körülnéztem az udvarban a maradék napvilágnál. Kis vegyes gazdaságot láttam, amilyeneket eddig is százával láttunk. Volt ott egy tehénistálló, egy másik a ló meg az ökör számára, egy kéziszivattyú és egy halom komposzttrágya, amin egy csomó barna tyúk csipegetett. Minden elnyűtt volt, viharvert és napszítta, semmi korszerű, semmi hatékony, mégis az ehhez hasonló száz-és százezer hagyományos francia kisbirtok alkotja a mezőgazdaság gerincét.
Valahonnan a látótávolságomon túlról hallottam egy fejsze ütemes emelkedését és zuhanását, a csattanást, ahogyan behatolt a fába, majd a fahasábok koppanását, ahogy a balta éle széthasította őket. Valaki tuskókat hasogatott a soron következő télre. Az asszony az ajtóban intett, hogy lépjünk beljebb.
Nyilván volt ott lakószoba, nappali vagy társalgó - nevezzék, ahogy akarják -, bennünket azonban a konyhába vezetett, ami nyilvánvalóan a háziak életének középpontja volt, egy kőpadlós, nagy helyiség lefolyóval, étkezőasztallal és két rozoga, kényelmes székkel a nyitott tűz előtt. Egy másik kéziszivattyú a lefolyó mellett azt jelezte, hogy a víz forrásból jön. A világítást petróleumlámpa szolgáltatta. Letettem a csomagot.
Háziasszonyunkról kiderült, hogy kedves teremtés; kerek képű, pirospozsgás, hátul kontyba kötött ősz hajjal, munkától eldurvult kézzel, hosszú, szürke ruhában, fehér köténnyel, vidám madárarcán a szíves fogadtatás mosolyával. Madame Preece-ként mutatkozott be, és mi is megmondtuk neki a nevünket, amely kiejthetetlen volt a számára. A társalgás a továbbiakban minden bizonnyal további bólogatásra és mosolygásra korlátozódik, gondoltam magamban, de hálás voltam, hogy egyáltalán fedél van a fejünk felett, figyelembe véve a szorult helyzetet, amelyben alig egy órával ezelőtt leledzettünk a domb tetején.
Madame Preece jelezte, hogy Bernadette talán szeretné megnézni a szobát és megmosakodni; ilyen kellemességek bizonnyal nem szükségesek a számomra. A két hölgy eltűnt odafenn, én meg odasétáltam az ablakhoz, amely nyitva volt a meleg nyári estében. Egy másik udvarra nézett a ház a hátuljánál, ahol a dudva között egy szekér állt, a fából ácsolt pajtához közel. A pajta meghosszabbításaként egy körülbelül két méter magas léckerítés futott tova. A kerítés felett egy nagy fejsze éle emelkedett fel, és zuhant le, s a favágás hangja egy percre sem szünetelt.
Bernadette tíz perccel később lejött, szemmel láthatóan felfrissülve, miután megmosakodott egy porcelántálban egy korsó hideg vízben. A felső ablakból az udvarra öntött víz lehetett a furcsa loccsanás, amit hallottam. Felrántottam a szemöldökömet.
- Az egy szép kis szoba - mondta Bernadette. Madame Preece, aki érdeklődve figyelt, pislogott és bólintott, habár semmit sem értett, legföljebb az egyetértő hangsúlyt. - Remélem - mondta Bernadette ugyanazzal a széles mosollyal -, hogy nem lesznek semmiféle bolhák.
Tartottam tőle, hogy lesznek. Feleségem mindig sokat szenvedett a bolháktól és a szúnyogoktól, csípésük nyomán nagy, vörös dudorok nőttek fehér kelta bőrén. Madame Preece intett, hogy foglaljunk helyet a rozoga karosszékekben; míg mi egymással beszélgettünk, háziasszonyunk a konyha túlsó felében levő vaskályhánál foglalatoskodott. Valami étvágygerjesztő főhetett rajta, az illata éhessé tett bennünket.
Tíz percre rá asztalhoz invitált bennünket, porcelántányérokat, leveseskanalakat rakott elénk, és mindegyikünk számára egy-egy hosszú, ízletes, fehér kenyércipót. Végül középre tett egy nagyméretű levesestálat, amiből fém merítőkanál állt ki, jelezve, hogy szolgáljuk ki magunkat.
Kimertem Bernadette-nek egy adaggal a levesből, amiről kiderült, hogy sűrű és ízletes zöldséges húsleves, sok burgonyával, igen laktató, és nagyon jól is esett. Ez jelentette az esti ételt, de olyan finom volt, hogy mind a ketten háromszor szedtünk belőle. Ki akartam tálalni Madame Preece-nek is egy adaggal, de ő nem kért. Ez itt nyilvánvalóan nem volt szokás.
- Servez-vous Monsieur, servez-vous - ismételgette, s én meg is töltöttem a tányéromat a pereméig, és be is faltam az utolsó cseppig.
Úgy öt perc elteltével megszűnt a favágás zaja, és pár pillanattal később belökte a hátsó ajtót a gazda, aki bejött vacsorázni. Felálltam, hogy üdvözöljem, miközben a felesége elcsacsogta neki, hogyan kerültünk oda, de a leghalványabb érdeklődést sem váltotta ki belőle, hogy két idegent talál az asztala körül, így hát szó nélkül visszaültem a helyemre.
Óriás termetű férfi volt, a feje szinte súrolta a szoba mennyezetét. Inkább cammogott, semmint járt, s már az első pillanatban olyan benyomást keltett - mint ahogy ez be is igazolódott -, hogy hatalmas ereje igen lassú felfogással párosul.
Hatvan körül járhatott, legföljebb pár évvel innen vagy túl rajta, ősz haja rövidre nyírva tapadt a fejére. Vékony gombfüle volt, és jámbor, kifejezéstelen vizenyős babaszemmel tekintett ránk, az üdvözlés bármilyen jele nélkül.
Az óriás szótlanul elfoglalta megszokott helyét, és felesége azon nyomban felszolgálta neki a tányérból majdnem kicsorduló levest. Keze fekete volt a földtől, de meg sem mozdult, hogy megmossa. Madame Preece visszaült a helyére, ránk villantott még egy ragyogó mosolyt, és madárfejével még egyet bólintott felénk. Folytattuk az étkezést. A szemem sarkából láttam, hogy a farmer nagykanállal lapátolja magába a levesét, jókora kenyérdarabok kíséretében, amiket minden ceremónia nélkül tördelt le a cipójából.
A férj és a feleség között nem volt helye beszélgetésnek, de megfigyeltem, hogy a nő időről időre gyöngéd és elnéző pillantásokat vet férje felé, bár az a leghalványabb jelét sem adta annak, hogy ezt észrevette volna.
Bernadette-tel megpróbáltunk beszélgetni, legalább egymással, inkább megnyugtatásként, s hogy megtörjük a csendet, mint információcsere céljából.
- Remélem, hogy reggel sikerül megjavítani - mondtam. - Ha mégis valami komoly, akkor be kell mennem a legközelebbi nagyobb városba alkatrészért vagy autómentőért.
Megborzongtam a gondolatra, hogy ez a kiadás mit tehet háború utáni vékonyka turista-költségvetésünkkel.
- Melyik a legközelebbi város? - kérdezte Bernadette két kanál leves között.
Igyekeztem visszaemlékezni a kocsiban lévő térképre.
-  Bergerac, azt hiszem.
- Milyen messze van? - kérdezte.
- Körülbelül hatvan kilométernyire - válaszoltam.
A témáról nem volt több mondanivaló, így hát ismét csend telepedett közénk. Egy teljes percig tartott, amikor valahonnan a semmiből egy hang váratlanul azt mondta angolul: Negyvennégy.
Bernadetté rámpillantott. Én legalább úgy meg voltam döbbenve, mint ő. Ránéztem Madame Preece-re. Boldogan mosolygott, és folytatta az evést. Bernadette egy észrevétlen mozdulatot tett fejével a farmer felé. Arra fordultam. Változatlanul habzsolta a levest és a kenyeret.
- Tessék? - kérdeztem.
Nem adta jelét, hogy hallotta volna, s további jó néhány kanál leves és kenyérdarab ment le a torkán. Aztán úgy fél perccel a kérdésem után azt mondta egészen érthetően, angolul:
- Negyvennégy. Bergeracig. Negyvennégy kilométer. Nem nézett ránk; evett tovább. Átpillantottam Madame Preece-re. Boldog mosoly ragyogott fel az arcán, mintha azt mondaná: Ó, igen, a férjem nyelvtehetség. Elképedve tettük le a kanalunkat Bernadette-tel.
- Ön beszél angolul? - kérdeztem a farmert.
Több másodperc ketyegett tova. Végül csak bólintott.
- Tán Angliában született?
A csend hosszabb lett, és nem jött válasz. Kerek ötven másodperc telt el.
- Wales - mondta végül, s szájába tömött egy jókora kenyérdarabot.
Itt előre kell bocsátanom, hogy a történet elmesélése során felgyorsítom a párbeszédet, mert különben az olvasó meghalna az unalomtól. De az nem így zajlott le akkor. A társalgás egy örökkévalóság alatt alakult ki köztünk, a kérdéseim és a válaszai között eltelő irdatlanul hosszú szünetek miatt.
Eleinte azt gondoltam, hogy rosszul hall. De nem így volt. Teljesen jól hallott. Aztán arra gondoltam, hogy egy óvatos, ravasz paraszt, aki alaposan átgondolja válaszai minden vonatkozását, ahogy a sakkjátékos gondolja át lépéseinek következményeit. Ez sem így volt. Egyszerűen egy minden ravaszságtól mentes, együgyű ember volt, olyan lassú gondolkodású, hogy sok-sok másodperc, sőt egy perc is eltelt, amíg megemésztette a kérdést, felfogta a jelentését, kiválasztotta, és végül kimondta rá a választ.
Nem vettem volna a fáradságot, hogy átvészeljem a következő kétórás, keserves társalgást, de kíváncsi voltam, miért farmerkodik itt egy ember Walesből ezen az isten háta mögötti francia vidéken. Igen lassan, cseppenként és darabonként napvilágra került az ok, amely épp elég romantikus volt, hogy elbájolja Bernadette-et, velem együtt.
A neve nem Preece, hanem Price volt, Evan Price, de ezt francia módra Preece-nek ejtették. A dél-walesi Rhondda-völgyből származott. Közel negyven évvel ezelőtt egy walesi ezred sorkatonája volt az első világháborúban. Ezredével részt vett a második nagy marne-i csatában, amely közvetlenül megelőzte a háború befejezését. Csúnyán megsebesült, és hetekig feküdt a brit hadikórházban, miközben megkötötték a fegyverszünetet. Amikor a brit hadsereg hazatért, őt, mivel a szállításhoz még túl beteg volt, átirányították egy francia kórházba.
Ott egy ifjú nővér ápolta, aki szerelmes lett belé, ahogy ott feküdt fájdalomtól elgyötörtén. Összeházasodtak, és beköltöztek a szülők kis farmjára, a Dordogne hegységben. Ő sohasem tért vissza Walesbe. Szüleinek halála után mint egyetlen gyermek a felesége örökölte a farmot.
Madame Preece végigülte a jaj-de-lassú elbeszélést, itt-ott elkapva egy-egy szót, amit felismert, ilyenkor szélesen mosolygott. Megpróbáltam elképzelni, milyen lehetett 1918-ban, vékonyan, mint egy ide-oda szökkenő, tevékeny, sötét szemű, fürge, csicsergő kis veréb. Bernadette-et is meghatotta a kis francia ápolónő képe, aki ápolta a sebesültet, majd szerelmes lett a nagy, magatehetetlen, együgyű óriásbébibe egy flandriai kórházban. Áthajolt az asztalon, és megérintette Price karját.
- Ez igen kedves történet, Mr. Price. A férfi nem mutatott érdeklődést.
- Mi Írországból valók vagyunk - mondtam mintegy tájékoztatásul, viszonzásképpen.
Ő csendben maradt, mialatt a felesége kimerte neki a harmadik tányér levest.
- Járt ön valaha Írországban? - kérdezte Bernadette. Másodpercek teltek el. Price morgott egyet, és bólintott.
Elragadtatott csodálkozással tekintettünk egymásra Bernadette-tel.
- Talán ott dolgozott?
- Nem.
- Mennyi ideig volt ott?
- Két évig.
- És mikor? - kérdezte Bernadetté.
- 1915-től... 1917-ig.
- Mit csinált ott? - Hosszú csend.
- Katona voltam.
Hát persze. Tudhattam volna. Nem 1917-ben vonult be. Hamarabb, és 1917-ben vezényelték át Flandriába. Előtte az angol hadsereg írországi helyőrségében szolgált.
Bernadette megmerevedett, hűvössé vált. Szenvedélyes republikánus családból származik. Talán itt abba kellett volna hagynom, és nem próbálkozni tovább. De újságíró mivoltom arra ösztökélt, hogy továbbmenjek, és feltegyem a kérdést.
- Hol állomásoztak?
- Dublinban.
- Ó, mi dubliniak vagyunk. Tetszett Dublin?
- Nem.
- Sajnálom, hogy ezt hallom.
Mi, dubliniak hajlamosak vagyunk rá, hogy a városunkkal büszkélkedjünk. Azt szeretnénk, ha a külföldiek, még a helyőrségiek is méltányolnák városunk értékeit.
Price volt közlegény életútjának korábbi része úgy bontakozott ki, mint az utóbbi: igen-igen lassan. 1897-ben született Rhonddában, nagyon szegény szülőktől. Az élete kemény volt és sivár. 1914-ben, tizenhét éves korában, inkább az étel, a ruha és a szállás miatt, mint hazafias buzgalomból, jelentkezett a hadseregbe. Soha nem vitte többre a közlegénységnél.
Tizenkét hónapig kiképzőtáborokban volt, amíg a többieket a frontra vezényelték, Flandriába, majd egy walesi katonai raktárállomásra került. 1915 őszén áthelyezték az írországi helyőrségi erőkhöz, amelyek Islandbridge fagyos barakkjaiban voltak elszállásolva, a Liffey folyó déli partján, Dublinban.
Feltételezem, hogy ez az élet elég terhes lehetett számára, tekintettel arra, hogy azt mondta, nem szeretett Dublinban lenni. Szűk barakkhálóhelyek, kevés zsold és a „köpd és tisztítsd a gombot, csizmát, hozd rendbe az ágyad" oktalan körforgása; őrt állás a fagyos éjszakákon és virradatkor a zuhogó esőben. És a szabadidőben... nem sokra tellett abból a katonazsoldból. Sör a kantinban, kevés vagy semmi kapcsolat a katolikus lakossággal. Bizonyára örült, hogy két év múlva áthelyezték. És egyáltalán örült-e, vagy szomorú volt-e valaha bármiért is ez a lassú gondolkodású, esetlen ember?
- Történt egyáltalán valami érdekes? - kérdeztem végül, szinte kétségbeesésemben.
- Csak egyszer - válaszolta.
- És mi volt az?
- Egy kivégzés - mondta, belemerülve a levesébe. Bernadette letette a kanalat, és megmerevedett ültében.
Megfagyott a levegő. Csak Madame Preece, aki egy szót sem értett az egészből, és a férje, aki túl együgyű volt hozzá, nem érzékelt semmit. Most aztán már végleg abba kellett volna hagynom.
Végül is, azokban az időkben egy csomó embert végeztek ki. A közönséges gyilkosokat a Mountjoyon akasztották fel. De akasztották. A fogházőrök. Igénybe vették-e erre a katonaságot? És angol katonákat is kivégeztek, gyilkosságért és rablásért, a katonai szabályzat értelmében, a hadbíróság ítélete után. Azokat felakasztották vagy agyonlőtték? Ezt nem tudtam.
- Visszaemlékszik, mikor volt az a kivégzés? - kérdeztem.
Bernadette fagyosan ült a helyén.
Mr. Price rám emelte áttetsző kék szemét. Aztán megrázta a fejét. - Túl hosszú ideje - mondta. Arra gondoltam, talán hazudik, de nem így volt. Egyszerűen elfelejtette.
- Ön a kivégzőosztag tagja volt? - kérdeztem. Kivárta a szokásos időt. Aztán bólintott. Eltöprengtem azon, milyen is lehet az, ha valaki egy kivégzőosztag tagja; egy puska irányzéka mögül ráhunyorogni egy másik, 20 méterrel arrébb lévő cölöphöz kötözött emberi lényre; kiválasztani egy fehér foltot a szíve felett, és a csövet mereven erre az élő emberre szegezni; a parancsszóra meghúzni a ravaszt, hallani a dörrenést, érezni ahogy a fegyver visszarúg; látni, ahogy az összekötözött test megrándul a krétafehér arc alatt, és a kötelékei közé zuhan. Aztán visszamenni a barakkba, kitisztogatni a puskát, és megreggelizni. Hál' istennek, ezt sohasem tudtam, és nem is fogom megtudni.
- Próbáljon visszaemlékezni, mikor történt ez - sürgettem.
Próbált. Valóban megpróbálta. Szinte érezni lehetett az erőfeszítését. Végezetül azt mondta: - 1916-ban. Nyáron, azt hiszem.
Előrehajoltam és megérintettem a karját. Rám emelte a szemét. Nem volt bennük elutasítás, csak türelmes várakozás.
- Emlékszik-e... próbáljon meg visszaemlékezni... ki volt az az ember, akire rálőtt?
De ez már túl sok volt neki. Akárhogyan igyekezett is, nem tudta a nevet felidézni. Végül megrázta a fejét.
- Túl régen volt.
Bernadette hirtelen felszökkent. Egy mesterkélt, udvarias mosolyt villantott Madame felé.
- Én lefekszem - szólt oda nekem. - Ne maradj sokáig. Húsz percre rá mentem fel. Mr. Price a tűz mellett ült karosszékében, nem dohányzótt, nem olvasott. A tűzbe meredt. Szinte megelégedetten. Szobánk sötétségbe borult, de nem akartam a petróleumlámpával vesződni. Levetkőztem a holdvilágnál, és ágyba bújtam.
Bernadette csendben feküdt, de tudtam, hogy ébren van. És azt is, hogy mire gondol. Ugyanarra, amire én. 1916 napfényes tavaszán, húsvétvasárnapon egy maroknyi ember, annak a népszerűtlen küldetésnek szentelve magát, hogy Írországot függetlenné tegye Angliától, megostromolta a postahivatalt és néhány más középületet.
Csapatok százait vetették be, hogy kiűzzék őket onnan, puska- és ágyútűzzel - de Price közlegényt nem islandsbridge-i unalmas barakkjából, mert akkor ő megemlítette volna ezt az eseményt. Beszélt volna a füstről és a zajról, a törmelékről az utcákon, a halottakról és haldoklókról, írekről és angolokról. A lázadókról, akiket végül kivezettek a postáról, legyőzve és elárulva. És arról a különös zöld-narancsfehér lobogóról, amit az épület tetejére tűztek ki, hogy aztán a győzők megvetően félrehajítsák és kicseréljék ismét Nagy-Britannia lobogójára.
Persze ezt most nem tanítják az iskolákban, mert ez nem része a szükséges mítoszoknak, de azért mindez még tény marad; és amikor a lázadók vasra verve meneteltek a dublini dokkok felé, útban a tengeren át a liverpooli börtönbe. A dubliniak, a legtöbbje szegény katolikus, megtagadták és megátkozták őket, amiért ilyen sok bajt hoztak a fejükre.
Az egésznek itt kellett volna végződnie, a brit hatóságok azonban ostoba és őrült módra úgy döntöttek, hogy a Kilmainham börtönben kivégzik a május 3. és 12. közötti felkelés tizenhat vezetőjét. Egy éven belül az egész hangulat megváltozott; a Függetlenségi Párt elsöprő győzelmet aratott az 1918-as választásokon, és két évig tartó gerillaháború után végül kivívták a függetlenséget.
Bernadetté megmozdult mellettem. Merev volt gondolataink szorításában. Én tudtam ezeket a gondolatokat. A fagyos májusi reggelek körül jártak, amikor a kivégzőosztagok szöges csizmáikban kivonultak a barakkokból a börtön felé a sötétben, hajnalhasadás előtt. A katonák körül, akik türelmesen várakoztak a nagy börtönudvaron, amíg kivezették a foglyokat a szemközti falnál levő oszlopokhoz. És a nagybátyja körül. Biztos rá gondol a meleg nyári éjszakában. Apja fivérére; imádta a család, de meghalt, mielőtt ő megszületett volna. Megtagadta, hogy angolul szóljon be-börtönzőihez; csak írül beszélt a hadbíróságon, magasra emelt fejjel és tekintettel, miközben a nap letűnt a horizont mögött. Meg a többiek... O' Connell, Clarké, MacDonough, és Padraig Pearce. Persze, Pearce.
Kétségbeesetten morogtam saját őrültségemen. Ez az egész merő képtelenség. Voltak ott mások, rablók, fosztogatók, gyilkosok, katonaszökevények az angol hadseregből, akiket a hadbíróság szintén agyonlövetett. Azokban az időkben ez járta. Egész sor olyan bűncselekmény volt, amiért halálos ítélet járt. És ráadásul még háború is volt, ami még több halálos ítélettel járt.
- A nyáron - mondta Price. Ez egy hosszú időszak májustól késő szeptemberig. A kis nemzet történelmében ezek nagy események voltak 1916 tavaszán. Ostoba közlegények pedig nem játszanak szerepet nagy eseményekben. Elhessegettem gondolataimat, és aludni tértem.
Korán ébredtünk, mert rögtön virradat után besütött ablakunkon a nap, és az udvaron a szárnyasok olyan zajt csaptak, hogy még egy halottat is feltámasztottak volna. Mind a ketten megmosakodtunk, és megborotválkoztam, úgy, ahogy lehetett, hideg vízben, és a maradékot kilöttyintettem az udvarra. Majd fellazítja a kiszáradt földet. Felvettük ugyanazt a ruhát, ami tegnap volt rajtunk, és lementünk.
A konyhaasztalra mindegyikünk számára odakészített egy-egy csészét Madame Price forró tejeskávéval, meg kenyeret és fehér vajat, amit jóízűen elfogyasztottunk. A férjének híre-hamva sem volt. Alig nyeltem le az utolsó kortyot, amikor látom, hogy Madame Price integet nekem, hogy jöjjek ki a ház elé. Az út mellett, a tehéntrágyától mocskos udvaron ott állt a Triumph és egy ember, akiről kiderült, hogy a garázs tulajdonosa. Arra gondoltam, hogy Mr. Price talán segítségemre jön a tolmácsolással, de sehol nem volt látható.
A szerelő bő lére eresztett magyarázatából egy árva kukkot sem értettem, egy szó kivételével: „carburateur"', ismételte el többször is, aztán úgy tett, mintha átfújna egy csövön, hogy eltávolítson onnan valami piszkot. Hát ennyi volt az egész; ilyen egyszerű. Megfogadtam, hogy ahogy hazaérek, részt veszek egy alapfokú autóműszaki tanfolyamon. Ezer frankot kért, ami abban az időben, mielőtt de Gaulle bevezette volna az új frankot, körülbelül egy fontot tett ki. Átadta nekem a kocsi kulcsait, és istenhozzádot intve eltávozott.
Kifizettem Madame Price-nak másik ezer frankot (abban az időszakban ilyen kevés pénzért is lehetett még külföldön nyaralni, és hívtam Bernadette-et. Beraktuk a poggyászunkat, és beszálltunk. A motor azonnal beindult. Egy búcsúintés, és Madame eltűnt a ház belsejében. Visszatolattam, hogy ráforduljak az útra, a bejárat mellett elgurulva.
Már épp elértem az utat, amikor egy üvöltés megállított. A leeresztett ablakon keresztül megláttam Mr. Price-t, aki az udvaron keresztül felénk rohant, miközben feje felett úgy lengette a hatalmas fejszét, mint egy fogpiszkálót.
Először rémülten arra gondoltam, hogy meg akar bennünket támadni. Darabokra hasogathatta volna a gépkocsit, ha így tartja kedve. Aztán megláttam lelkesedéstől ragyogó arcát. Az üvöltéssel és fejszelengetéssel csak a figyelmünket akarta felhívni, nehogy végleg elmenjünk.
Kifulladva érkezett meg a kocsihoz, és nagy holdvilágképét bedugta az ablaknyíláson.
- Eszembe jutott - mondta. - Eszembe jutott. Elképedtem. Úgy ragyogott, mint egy gyerek, aki valami egészen különleges dolgot vitt végbe, hogy elnyerje szülei dicséretét.
- Visszaemlékezett? Bólintott.
- Visszaemlékeztem - ismételte meg. - Emlékszem már, kire lőttem azon a reggelen. Egy költő volt, akit Pearce-nek hívtak.
Bernadette-tel megrökönyödve, mozdulatlanul, kifejezéstelenül bámultunk rá. Arcáról eltűnt a ragyogás. Úgy igyekezett, hogy elnyerje tetszésünket, és csődöt mondott. Szegény agyát egész éjszaka erőltette, hogy darabonként összerakja a számára tökéletesen semmitmondó információt, és rettenetes erőfeszítés után, tíz másodperccel ezelőtt végül minden összejött. Épp idejében ért utol bennünket, mi pedig most barátságtalanul és szótlanul meredünk rá.
Vállai legörbültek. Aztán felegyenesedett, megfordult és visszatért a farakáshoz, a kerítés mögé. Röviddel azután hallottam, hogy újból csattogni kezd a fejsze.
Bernadette csak ült ott, kibámulva a kocsi ablakán. Papírfehér volt, ajka összeszorítva. Lelki szemem előtt megjelent egy nagy, lomha fiú képe a Rhondda-völgyből, akinek egy puskát, s egy sorozat élestöltényt nyújt oda a szállásmester egy islandbridge-i barakkban.
Bernadette megszólalt.
- Egy szörnyeteg - mondta.
Átpillantottam az udvaron, ahol egy fejsze emelkedett fel és zuhant le ütemesen egy ember kezében, aki egyetlen lövésével elindított egy háborút, meg egy nemzetet a függetlensége felé.
- Nem, kedvesem - mondtam -, nem szörnyeteg, csak egy katona, aki teljesíti a kötelességét.
Benyomtam a kuplungot, és elindultunk lefelé az úton, Bergeracba.

Róna György fordítása

Egy gondos ember

Timothy Hanson olyan ember volt, aki mindig nyugodtan és megfontoltan közelített az élet kérdéseihez. Azzal hízelgett magának, hogy szokásos megközelítési módjának: a higgadt elemzés, a megfelelő döntés és a döntéséhez való tántoríthatatlan ragaszkodás hármasának köszönheti érett férfi korának gazdagságát és társadalmi rangját.
Imigyen töprengett azon a csípős áprilisi reggelen is, amikor ott állt a londoni orvosi elit lakónegyedének a központjában, a Devonshire Street-i ház bejáratánál, és engedelmesen becsukódott mögötte a csillogó fekete ajtó.
A konzultáns orvos, aki régi barátja és hosszú évek óta a háziorvosa, még idegenekkel is az együttérzés és sajnálat mintaképe volt. Hát még egy baráttal! Aggodalma láthatóan nagyobb volt, mint a pácienséé.
- Timothy, eddigi praxisom során mindössze háromszor kellett ilyen hírt közölnöm - mondta, szétterpesztett ujjait a röntgenképeket és leleteket tartalmazó dosszién nyugtatva. - Hidd el, hogy nincs ennél borzasztóbb dolog egy orvos életében.
Hanson intett, hogy elhiszi.
- Ha nem az volnál, mint akinek ismerlek, talán kísértésbe esnék, hogy hazudjak neked - mondta a doktor.
Hanson megköszönte a bókot és a nyíltságot. A doktor kikísérte őt a rendelő küszöbéig.
- Ha bármi adódik... tudom, hogy banálisán hangzik... de érted, amit mondani akarok... bármi...
Hanson megszorította az orvos karját, és rámosolygott. Ezzel mindent elmondott, többre nem is volt szükség.
A fehér köpenyes asszisztensnő a bejáratig kísérte, és kiengedte az ajtón. Hanson most ott állt, és mélyet lélegzett. Tiszta és hűvös volt a levegő. Az éjszaka jött északnyugati szél megtisztította a várost. Hanson a legfelső lépcsőfokon állva végignézett a mértéktartóan elegáns házak során, melyek többsége ma már pénzügyi tanácsadók, drága ügyvédek irodája vagy magánorvosok rendelője volt.
Egy fiatal nő magas sarkú cipőben, gyors léptekkel igyekezett a Marylebone High Street felé. Friss volt és gyönyörű, a szeme tüzes, arca kipirult a hideg szélben. Hanson elkapta a tekintetét, valami sugallat hatására rámosolygott, és ősz fejével odabiccentett. A nő értetlenül nézett, aztán rájött, hogy nem ismerik egymást. Nem a köszönést fogadta, inkább a kihívásra válaszolt. Visszamosolygott, és egy árnyalattal jobban ringatva a csípőjét, továbbsietett. Richards, a sofőr úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre, bár mindent látott és helyeselt. A Rolls-Royce hátuljánál állt, és várt.
Hanson lement a lépcsőn, és Richards kitárta neki a kocsi ajtaját. Beült, és lassan fölengedett a benti melegben. Levette a kabátját, majd gondosan összehajtva maga mellé tette, és ráhelyezte fekete kalapját. Richards elfoglalta a helyét a kormány mögött.
- Az irodába, Mr. Hanson? - kérdezte.
- Kentbe - mondta Hanson.
A Rolls-Royce Silver Wraith délnek fordult a Great Portland Streetre, és a folyó felé tartott, amikor Richards megkockáztatott egy kérdést.
- Ugye nincs baj a jó öreg ketyegővel, uram?
- Nincs - mondta Hanson. - Még elketyeg egy darabig.
A szívével valóban nem volt semmi baj. Ebből a szempontból erős volt, mint egy bivaly. De nem ez volt a megfelelő hely vagy idő arra, hogy elbeszélgessen a sofőrjével a beleiben pusztító őrült, telhetetlen sejtekről. Kocsijuk elsuhant a Piccadillyn álló Erósz-szobor mellett, és elvegyült a haymarketi forgalom áradatában.
Hanson hátradőlt, és a tetőkárpitot bámulta. Egy fél év akár egy évszázadnak is tűnhet, gondolta, ha az ember börtönben van, vagy kórházban, törött lábbal. De ha ez minden, ami hátravan, akkor egyáltalán nem sok. Egyáltalán nem.
Természetesen az utolsó hónapban kórházi kezelésre is szükség lehet, ahogy az orvosa mondta. Természetesen: ha a dolgok tényleg rosszra fordulnak. És rosszra fognak fordulni. De persze vannak fájdalomcsillapítók és új kábítószerek, nagyon hatásos szerek.
A limuzin balra kanyarodott a Westminster Bridge Roadra, majd föl a hídra. A Temze fölött Hanson a County Hall egyre közeledő szürke tömbjét figyelte.
Emlékeztette magát arra, hogy nem csekély vagyonnal rendelkezik, amely még az új, munkáspárti kormány által kivetett büntetőadók ellenére sem mondható csekélynek. Ott van a ritka és értékes érmékkel foglalkozó üzlete a Cityben, ami jó hírű és elfogadott a szakmában, arról nem beszélve, hogy az épület, amelyben az üzlet működik, teljes egészében az övé. Ő az egyedüli tulajdonos, partnerek és részvényesek nélkül. A Rolls-Royce elhagyta az Elephant és Castle körforgalmát, és az Old Kent felé haladt. A Marylebone mesterkélt eleganciáját régen maguk mögött hagyták, csakúgy, mint az Oxford Street üzleti gazdagságát vagy a Whitehall és a County Hall hatalmat szimbolizáló kettősét a Westminster híd két partján. Az Elephanttől kezdve szegénységet és sivárságot árasztott a környék, a gazdagság és hatalom központját az alvó városok derűs nyugalmától elválasztó keményebb terület részeként.
Hanson az 50 000 fontos autóba begubózva nézte, ahogy a fáradt, öreg épületek elsuhannak a mérföldenként egymillió font értékű autópálya mentén. Elragadtatottan gondolt a csodás kenti majorságra, a tízhektárnyi, tölgyekkel, bükkökkel és hársfákkal beültetett, ápolt parkra. Elgondolkodott, vajon mi lesz vele. Aztán ott van a mayfairi lakás, ahol időnként hét közben aludt, ha nem volt kedve Kentbe utazni, és ahol külföldi vásárlói sokkal oldottabb légkörben szórakozhattak, mint egy hotelban. Sokkal fesztelenebb hangulatban, ami általában hasznos a kikapcsolódás szempontjából, s jó hatással van az üzletkötésre is.
Az üzleten és a két ingatlanon kívül a birtokában volt még egy hosszú évek szerető gondoskodásával létrehozott értékgyűjtemény is, mappányi értékpapír és részvény, nem beszélve a különböző bankokban elhelyezett letétéiről, és végül az autóról, amelyben most is ült.
Az Old Kent Road szegényeklakta részén hirtelen fékeztek egy zebránál. Richards felsóhajtott. Hanson kinézett az ablakon. Négy apáca kíséretében egy kisgyerekekből álló csoport kígyózott át az úttesten. Ketten elöl mentek, a másik kettő hátul. A sor végén egy kisfiú megállt a zebra közepén, és leplezetlen érdeklődéssel bámulta a Rolls-Royce-ot.
Kerek és harcias arca és pisze orra volt, kócos haján sapka, „St. B." kezdőbetűkkel. Az egyik zoknija ráncokba gyűrődött a bokája körül. A gumi minden kétséget kizáróan sokkal fontosabb szerepet töltött be máshol, mondjuk egy csúzli nélkülözhetetlen tartozékaként. Fölnézett, és észrevette a disztingvált ősz fejet, amint rámered a sötétített üveg mögül. A kis gazember gondolkodás nélkül szemtelen grimaszt vágott, jobb hüvelykujját az orrára helyezte, fennmaradó négy ujjával pedig kihívóan integetett.
Timothy Hanson, anélkül hogy arckifejezése megváltozott volna, ugyancsak az orrára tette jobb hüvelykujját, és ugyanazokkal a mozdulatokkal visszaintegetett a fiúnak. Richards talán észrevette a gesztust a visszapillantó tükörben, de épp csak hogy megrezzentette a szemöldökét, majd egyenesen kibámult a szélvédőn. A fiú döbbenten állt a zebrán. Leengedte a kezét, majd fülig érő szájjal elvigyorodott. Egy szempillantás múlva az egyik izgatott, fiatal apáca már le is hessentette az úttestről. A gyerekkígyó újra összeállt, és egy hatalmas, szürke épület felé menetelt, amit kerítés választott el az úttól. Megszabadítva ettől a szemtelen „útonállótól", a Rolls továbbzúgott Kent felé.
Harminc perc múlva elhagyták a burjánzó külvárosokat, és föltárult előttük az M20-as út kanyargó szalagja, elmaradt mögöttük a fakó Északi-dombvidék, és elérték „Anglia kertjének" dimbes-dombos tájait. Hanson gondolatai visszakalandoztak a feleségéhez, aki már tíz éve halott volt. Boldog volt a házasságuk, nagyon boldog, de nem volt gyerekük. Talán örökbe kellett volna fogadniuk; eleget gondolkoztak rajta. A felesége egyetlen gyerek volt, és a szülei szintén régen meghaltak már. Ami őt illeti, neki maradt egy nővére, akit ki nem állhatott, és ezt az érzést csak szörnyű férje és hasonlóképpen kellemetlen fiuk iránt érzett utálata múlta felül.
Közvetlenül Maidstone-tól délre véget ért az autóút, és néhány mérfölddel később, Harrietshamnél Richards lekanyarodott a főútról, és délnek fordult - a dúsan termő gyümölcsösök, szántóföldek, erdők és komlókertek felé, amit Wealdnek* neveznek. Ezen a csodálatos tájékon állt Timothy Hanson vidéki háza.
Aztán ott van a pénzügyminiszter, az ország pénzügyeinek irányítója. Ő is kéri majd a részét, gondolta Hanson, méghozzá elég tekintélyes részt. Mert efelől nem volt kétsége, így vagy úgy, de sokévi halogatás után meg kell majd írnia a végrendeletét.
- Mr. Pound fogadja, uram - mondta a titkár. Timothy Hanson fölállt, és belépett Martin Poundnak, a Pound Gogarty jogi cég idősebbik tagjának az irodájába. Az ügyvéd fölemelkedett az íróasztala mögött, hogy üdvözölje.
- Kedves Timothy, mennyire örülök, hogy újra látlak! Mint a legtöbb középkorú, gazdag ember, Hanson is már régen személyes barátságot alakított ki négy legfontosabb tanácsadójával, az ügyvédjével, a könyvelőjével, a tőzsdeügynökével és az orvosával, és mindegyikükkel tegező viszonyban volt. A két férfi helyet foglalt.
- Mit tehetek érted? - kérdezte Pound.
- Nemrég sürgettél, Martin, hogy készítsek végrendeletet - mondta Hanson.
- Úgy van - válaszolta az ügyvéd -, nagyon bölcs, és régóta halogatott lépés.
Hanson benyúlt az aktatáskájába, és elővett egy vörös pecséttel lezárt vaskos, barna borítékot. Az asztal fölött átnyújtotta a meglepett ügyvédnek.
- Itt van - mondta.
Pound egyébként sima arcán megrökönyödött fintorral vette át a csomagot.
- Timothy, nagyon remélem... egy ilyen hatalmas vagyon esetében, mint a tiéd...
- Ne aggódj - mondta Hanson -, valójában egy ügyvéd készítette elő. Szabályosan írtam alá, tanúk jelenlétében. Nincsenek benne félreérthető részek; semmi, aminek az alapján támadható lenne.
- Értem - mondta Pound.
- Ne haragudj, kedves barátom. Tudom, érthetetlen, hogy nem téged kértelek meg rá, hanem egy vidéki céget. Megvan rá az okom. Kérlek, bízzál bennem.
- Természetesen - mondta Pound sietve. - Ez nem kérdés. Azt akarod, hogy biztonságba helyezzem?
- Igen. És még valami. Ebben az iratban téged jelöltelek ki kizárólagos végrehajtónak. Természetesen tudom, hogy jobban szeretnéd látni, mielőtt döntesz. Szavamat adom, hogy semmi sincs a végrehajtó feladatai között, ami lelkiismereti problémát okozhatna neked, akár szakmailag, akár személyesen. Vállalod?
Pound a nehéz csomagot méregette a kezében.
- Igen - mondta. - Szavamat adom. De biztos vagyok benne, hogy a távoli jövőről beszélünk. Remekül nézel ki.
Sőt szembe kell néznünk az eshetőséggel, hogy túlélsz engem. Akkor mit csinálsz?
Hanson ugyanebben a tréfás szellemben válaszolt. Tíz perccel később kilépett a kora májusi napfényben fürdő Gray's Inn Roadra.
Szeptember közepéig Timothy Hanson éppoly aktív volt, mint évek óta bármikor. Néhányszor átruccant a kontinensre, és még gyakrabban járt be a londoni Citybe. Kevés embernek adatik meg, aki idő előtt távozik, hogy rendezze sokrétű és szerteágazó ügyleteit, és Hansonban minden eltökéltség megvolt, hogy dolgait teljességében úgy intézze, ahogy szeretné.
Szeptember 15-én behívatta Richardsot a házba. A sofőr - és mindenes -, aki feleségével együtt már tizenkét éve gondoskodott Hansonról, a könyvtárban találta munkaadóját.
- Van egy kis hírem a számára - mondta Hanson. - Ügy tervezem, hogy az év végén visszavonulok az üzlettől.
Richards, bár meglepődött, ennek nem adta tanújelét. Várta a folytatást.
- Azt is tervezem, hogy külföldre költözöm, és nyugdíjas éveimet valami kisebb helyen, naposabb
 tájékon töltöm.
*Dél-Anglia erdős-dombos vidéke
Szóval ez az, gondolta Richards. Még így is rendes az öregtől, hogy három hónappal előre figyelmezteti. De amilyen kevés a munkalehetőség jobb, ha azonnal körülnéz. És nemcsak a kényelmes munka, a szép kis házikó is elvész, amelyben mostanáig laktak.
Hanson levett egy vastag borítékot a kandallópárkányról. Átnyújtotta Richardsnak, aki gondolkodás nélkül elvette.
- Attól tartok - mondta Hanson -, hogy hacsak a ház későbbi lakói nem alkalmazzák magát és Mrs. Richardsot, új helyet kell keresniük.
- Igen, uram - mondta Richards.
- Természetesen ellátom önöket a lehető legjobb ajánlólevelekkel, mielőtt távozom. De üzleti okokból, arra kell kérnem, hogy mindezt ne említse senkinek a faluban, és másutt sem, amíg nem válik elkerülhetetlenné. Boldog lennék, ha mondjuk november elsejéig még itt tudna maradni: nem szeretném, ha hírek terjengenének küszöbön álló távozásomról.
- Értem, uram - mondta Richards. Még mindig a kezében tartotta a vastag borítékot.
- És ezzel - mondta Hanson -, elérkeztünk az utolsó ponthoz. A boríték. Maga és Mrs. Richards jók és hűségesek voltak hozzám az elmúlt tizenkét évben. Szeretném, ha tudná, hogy ezt milyen nagyra értékelem.
- Köszönöm, uram.
- Szeretném, ha ugyanilyen hűek maradnának az emlékemhez, külföldre való távozásom után. Tudom jól, hogy a kérésem, hogy még hat hétig ne keressen új munkahelyet, rengeteg nehézséget okozhat. De ettől függetlenül is szeretném segíteni magukat a jövőben is, amennyire ez lehetséges. Ez a boríték, használt és kinyomozhatatlan húszfontos címletekben, tízezer fontot tartalmaz.
Most már Richards-ot is elhagyta az önuralma. Az összeg nagysága hallatán, elképedésében fölszaladt a szemöldöke.
- Köszönöm, uram - dadogta.
- Szóra sem érdemes - mondta Hanson. - Azért választottam a viszonylag szokatlan készpénzt, mert mint a legtöbb hozzám hasonló ember, én is idegenkedem a gondolattól, hogy munkával keresett pénzem nagy része az adószedők zsebébe vándoroljon.
- Nagyon is értem - mondta tejes átéléssel Richards. A borítékon keresztül is érezte a vaskos pénzkötegeket.
- Mivel ekkora pénzösszeg jelentős ajándékozási adót vonna maga után, azt javaslom, hogy ne tegye be a bankba, inkább rejtse el valami biztonságos helyre. És úgy költsék el, hogy ne keltsen túl nagy feltűnést. Arra szántam, hogy néhány hónapra kisegítsem magukat új életükben.
- Legyen nyugodt, uram - mondta Richards. – Ismerem a dörgést. Manapság nem megy másképp. És nagyon köszönöm, mindkettőnk nevében.
Richards boldogan ment végig a kavicsos kocsifelhajtón, hogy folytassa az új Rolls-Royce fényesítését. Mindig gáláns fizetést kapott, és mivel a házért nem kellett fizetnie, egész szép summát tudott félretenni. És most még ez a „talált pénz" is! Talán nem is lesz rá szüksége, hogy az erősen beszűkített munkaerőpiacon keresgéljen. Ott van az a kis porthcawli penzió otthon Walesben, amit épp azon a nyáron néztek ki maguknak Megannal
Október elsejének reggelén, mielőtt a nap teljesen bevilágította volna a horizontot. Timothy Hanson lejött a hálószobájából. Még egy teljes óra, míg Mrs. Richards átjön, hogy elkészítse a reggelijét és nekifogjon a takarításnak.
Szörnyű éjszakája volt, és a pirulák, amelyeket bezárt éjjeliszekrényében tartott, kezdtek csatát veszíteni a gyomra alsó részét egyre jobban mardosó fájdalommal szemben. Szürke volt és elgyötört, s most már idősebbnek nézett ki a koránál. Megértette, hogy már semmit sem tehet. Elérkezett az idő.
Tíz percet töltött el azzal, hogy írt egy rövid levelet Richardsnak, amelyben elnézését kéri két héttel korábbi átlátszó hazugságáért, és amelyben megkérte, hogy azonnal hívja föl Martin Poundot a lakásán. A levelet szembeötlő helyre, a könyvtárajtó elé, a padlóra helyezte, hogy jól feltűnjön a sötét parketten. Majd fölhívta Richardst, és közölte az álmos sofőrrel, hogy nincs szüksége korai reggelire, és hogy Mrs. Richards helyett ő legyen a könyvtárban fél óra múlva.
Ezután lezárt íróasztalából elővette a vadászpuskáját, melynek csövéből még korábban lefűrészelt tízujjnyit, hogy könnyebben lehessen kezelni. Betett két nagy kaliberű töltényt a zavarba, és visszavonult a könyvtárszobába.
Még arra is kiterjedt a figyelme, hogy egy lópokróccal letakarja kedvenc bőrbevonatú karosszékét, gondolva rá, hogy már nem az övé. A puskával a kezében leült. Még egyszer utoljára végignézett szeretett könyveinek során, meg a szekrényeken, amelyek dédelgetett éremgyűjteményének adtak otthont valaha. Azután mellkasa felé fordította a puska csövét, kitapogatta a ravaszt, mély lélegzetet vett, és szíven lőtte magát.
Mr. Pound becsukta maga mögött az irodájából nyíló tanácsterem ajtaját, és elfoglalta helyét az asztalfőn. Jobbról, a hosszú asztal közepénél ült Mrs. Armitage, kliensének és barátjának a nővére, akiről már hallott. Mellette a férje. Mindketten feketében voltak. Az asztal túloldalán, látszólag unottan és érdektelenül ült a fiuk, Tarquin, egy huszonéves fiatalember, aki elmerülten babrált túlméterezett orrának tartalmában. Mr. Pound föltette a pápaszemét, és a három jelenlevőhöz beszélni kezdett.
- Mint hamarosan értesülnek róla, az elhunyt Timothy Hanson engem kért fel végrendelete kizárólagos végrehajtójának. Ebben a minőségemben, ha az események normális mederben folytak volna, amint értesültem a haláláról, azonnal fölnyitottam volna a végrendeletet, hogy megbizonyosodjam róla, vajon vannak-e olyan utasítások, amelyeknek azonnali jelentőségük van, például a temetésre vonatkozólag.
- Miért, nem maga írta? - kérdezte idősb Armitage.
- Nem - felelte Pound.
- Tehát nem is tudja, mi van benne? - kérdezte ifjabb Armitage.
- Nem - mondta Pound. - Sőt azzal, hogy az elhunyt hátrahagyott nekem egy személyes levelet a könyvtárszoba kandallópárkányán, annak is elejét vette, hogy felbontsam a végrendeletet. Ebben a levélben néhány dolgot tisztázott, amit most megosztok önökkel.
- Beszéljünk a végrendeletről - szólt közbe ifjabb Armitage.
Mr. Pound megsemmisítő pillantást vetett rá.
- Nyugalom, Tarquin - szólt rá Mrs. Armitage.
- Először is - folytatta Mr. Pound -, Timothy Hanson nem pillanatnyi elmezavarban lett öngyilkos. Valójában halálos rákbetegségben szenvedett, és ezt már április óta tudta.
- Szerencsétlen fráter - szólt idősb Armitage.
- Hátrahagyott levelét bemutattam a megyei halottkémnek, de ugyanezt erősítette meg a háziorvosa és a halottszemle is. Így a formaságok, a halottkémi szemle és a halotti bizonyítvány kiállítása után megadták az engedélyt, hogy két héten belül lebonyolítsuk a temetést. Másodszor, Hanson világosan leszögezte, hogy a végrendeletet addig nem bonthatjuk fel, amíg ezeket a formaságokat el nem intéztük. És végül kinyilvánította abbéli óhaját, hogy postai értesítés helyett hivatalos felolvasást szeretne, egyetlen élő rokona és leánytestvére, Mrs. Armitage, valamint annak férje és fia jelenlétében.
A három jelenlévő növekvő és bánatosnak egyáltalán nem nevezhető meglepetéssel nézett körül a szobában.
- De hiszen csak mi vagyunk itt - mondta ifjabb Armitage.
- Pontosan - mondta Pound.
- Akkor mi vagyunk a kizárólagos kedvezményezettek -szólt az apa.
- Nem feltétlenül - mondta Pound. - A mostani jelenlétük egyszerűen néhai kliensem levélbeli kérése volt.
- Ha valami aljas tréfát űzött velünk... - mondta sötéten Mrs. Armitage. Majd száját jól begyakorlott könnyedséggel vékony vonallá szorította össze.
- Rátérhetünk a végrendeletre? - kérdezte Pound.
- Persze - válaszolta ifjabb Armitage.
Martin Pound elővett egy vékony levélbontót, és óvatosan fölvágta a kezében tartott vaskos borítékot. Kivett belőle egy másik testes borítékot, és egy háromlapnyi írást, amit a bal oldalán zöld zsinórral fűztek össze. Pound a borítékot letette, a lapokat pedig szétnyitotta, és olvasni kezdett.
- „Ez itt alulírott Timothy Hanson végakarata, aki..."
- Ezt mind jól tudjuk - szólt közbe idősb Armitage.
- Gyerünk tovább - mondta Mrs. Armitage.
Pound némi megvetéssel nézett végig rajtuk szemüvege fölött.
- „Kijelentem, hogy alábbi végakaratom az angol törvényeknek megfelelően értelmezendő.  Másodszor, ezennel minden korábbi ígéretemet és végrendeletemet visszavonom..."
Ifjabb Armitage felsóhajtott, mint akinek már fogytán a türelme.
- „Harmadszor, az alább megjelölt urat, ügyvédemet, kinevezem akaratom végrehajtójának, és felkérem, hogy kezelje vagyonomat, minden fölmerülő költséget fedezzen, és hajtsa végre eme végrendelet minden kitételét; ez az úr: Martin Pound, a Pound and Gogarty cégtől. Negyedszer, a felolvasás ezen pontján megkérem végrehajtómat, hogy nyissa fel a lezárt borítékot, melyben némi készpénzt talál a temetés költségeire, az ügyvédi jogdíjra és bármi egyéb váratlan akadály elhárítására, ami végrendeletem végrehajtása során felmerülne. Abban az esetben, ha a fenti összegből valamennyi megmaradna, az a kívánságom, hogy azt ügyvédem saját belátása szerint jótékony célra fordítsa."
Mr. Pound letette a végrendeletet, és újra kezébe vette a papírvágó kést. A lezárt borítékból előhúzott öt, barna papírszalaggal összefogott, húszfontos bankjegyekből álló köteget. Ahogy a papíron olvasható volt, minden köteg 1000 fontot ért. Csend lett a szobában. Ifjabb Armitage abbahagyta a barlangászást, és körülbelül olyan közömbösen meredt a pénzhalomra, mint egy szatír egy szűzre. Martin Pound újra fölemelte a végrendeletet.
- „Ötödször, régi barátságunkra való tekintettel megkérem végrendeletem kizárólagos végrehajtóját, hogy végrehajtói tevékenységét a temetésemet követő napon kezdje meg."
Mr. Pound végignézett a társaságon a szemüvege fölött.
- Normális körülmények között már ellenőriztem volna Mr. Hanson belvárosi üzletét és egyéb, ismert aktív vagyonát, hogy megbizonyosodjam róla, minden megfelelően folyik, és hogy a kedvezményezetteket nem éri anyagi veszteség az aktív vagyon helytelen kezelése miatt - mondta. -Azonban, mivel hivatalosan csak most értesültem arról, hogy én vagyok a kizárólagos végrehajtó, nem tehettem semmit. És az előbbiekből kitűnik, hogy csak a temetés utáni napon kezdhetek tevékenykedni ez ügyben.
- Ugye, ez a halogatás nem csökkenti a vagyon értékét? - kérdezte idősb Armitage.
- Ezt nem tudhatom - válaszolta Pound. - De nem hiszem. Mr. Hansonnak kiváló munkatársai vannak belvárosi üzletében, és minden kétségen felül bízhatott abban, hogy ezek a hű emberek a halála után is annak rendje és módja szerint fönntartják az üzleti tevékenységet.
- Azért nem kéne mégiscsak belefognia? - kérdezte Armitage.
- A temetés utáni napon - mondta Pound.
- Hát akkor essünk túl a temetésen, amilyen gyorsan csak lehet - szólt Mrs. Armitage.
- Ahogy óhajtják - válaszolta Pound. - Hiszen önök a legközelebbi hozzátartozói.
Folytatta a felolvasást.
- „Hatodszor, teljes egészében..."
Itt megállt, és úgy meredt a papírra, mint aki nem egészen érti, amit olvas.
- „Teljes egészében drága és szerető nővéremre hagyom vagyonom fennmaradó részét, abban a biztos tudatban, hogy örökségét megosztja szeretetre méltó férjével, Normannel és bájos gyermekükkel, Tarquinnal. Ugyancsak rájuk vonatkoznak a hetedik bekezdésben foglalt feltételek."
Áhítatos csend ülte meg a helyiséget. Mrs. Armitage finoman a szeméhez emelte patyolat zsebkendőjét, sokkal kevésbé azért, hogy letöröljön egy könnyet, mint inkább, hogy elrejtse a szája sarkában bujkáló diadalmas mosolyt. Amikor elvette arca elől a zsebkendőjét, úgy pillantott férjére és fiára, mint egy túlkoros tyúk, aki farát fölemelve azt látja, hogy egy tömör aranytojás nyugszik alatta. A két hímnemű Armitage csak ült, tátott szájjal.
- Mennyi volt a vagyona? - kérdezte végül az idősebb.
- Pontosan nem tudnám megmondani - mondta Pound.
- Ugyan már, magának tudnia kell - sürgette az ifjú. -Legalább nagyjából. Minden ügyét maga intézte.
Pound az ismeretlen ügyvédre gondolt, aki megfogalmazta a végrendeletet.
- Majdnem mindet - mondta.
- Szóval...?
Pound lenyelte a békát. Bármennyire kellemetlennek találta is az Armitage családot, mégiscsak ők voltak elhunyt barátja kizárólagos örökösei.
- Ügy gondolom, a jelenlegi piaci árakat figyelembe véve és feltéve, hogy ismerem a teljes vagyont, úgy két és fél, hárommillió fontról lehet szó.
- A szentségit - mondta idősb Armitage. Gondolatok kezdtek kirajzolódni a fejében. - Mennyi az illeték és az átírási költség?
- Elég sok, attól tartok.
- Mennyi?
- Figyelembe véve a vagyon nagyságát, valószínűleg a legmagasabb rátát fogják alkalmazni, ami hetvenöt százalék. Végül is, szerintem olyan hatvanöt százalék körül fog kijönni.
- Akkor egymillió marad tisztán? - kérdezte a fiú.
- Ne felejtsék el, hogy ez csak durva becslés - mondta Pound tehetetlenül. Eszébe jutott az ő Hanson barátja: ez a művelt, szellemes és igényes ember. Miért, Timothy, az ég szerelmére, miért? Majd folytatta. - Még hátravan a hetedik bekezdés.
- Mi van benne? - kérdezte Mrs. Armitage, megszakítva társadalmi felemelkedéséről szóló ábrándjait.
Pound újra olvasni kezdett.
- „Egész életem során mindig szörnyű félelem kerített hatalmába, ha arra gondoltam, hogy egy napon a föld alatt férgek és más paraziták falják majd föl testemet - olvasta. - Ezért készíttettem egy ólommal bélelt koporsót, amely a Bennet és Gaines Temetkezési Vállalatnál van elhelyezve, Ashford városában. Az a kívánságom, hogy ebben vigyenek el utolsó utamra, végső nyughelyemre. Másodszor, sohasem vágytam arra, hogy majd egyszer valami markológép kiásson. Ebből kifolyólag az a kívánságom, hogy a tengerben temessenek el, mégpedig a devoni parttól húsz mérföldre délre, ahol valamikor tengerésztisztként szolgáltam. Végül pedig, hogy megháláljam egy életen át tanúsított szeretetüket, az a kívánságom, hogy nővérem és sógorom legyen az, aki elindítja koporsómat az óceán felé. És utasítom végrehajtómat, hogy ha ezeket a kívánságaimat nem teljesítik, avagy az örököseim bármi akadályt gördítenek a dolgok útjába, akkor mindent, ami eddig elhangzott, semmisnek és érvénytelennek tekintsen, és annak szellemében járjon el, hogy teljes vagyonomat a pénzügyminiszterre hagyom."
Martin Pound fölnézett. Személy szerint csodálkozva értesült barátja félelmeiről és szeszélyeiről, de ennek semmi jelét nem adta.
- Nos, Mrs. Armitage, hivatalosan föl kell tennem a kérdést: van valami kifogása elhunyt testvérének a hetedik bekezdésben foglalt kívánságai ellen?
- Ez egy hülyeség - válaszolta a nő -, méghogy tengeri temetés! Nem is tudtam, hogy ezt is engedik.
- Meglehetősen ritka, de nem törvényellenes - felelte Pound. - Már régebben is hallottam egy esetről.
- De hát ez drága - mondta a fiú -, sokkal drágább, mint egy sima temetés. És különben is, miért nem hamvasztást kért?
- A temetés költségei nem befolyásolják az örökséget -mondta Pound ingerülten -, ez fedezi a kiadásokat - és a könyökénél lévő 5000 fontnyi halomra bökött. - Nos, van kifogásuk?
- Hát, nem is tudom...
- Kötelességem figyelmeztetni önöket, hogy ha van, az örökség semmis és érvénytelen.
- Az mit jelent?
- Azt, hogy az államé lesz a pénz - szólt közbe a férje.
- Pontosan - mondta Pound.
- Nincs kifogásom - mondta Mrs. Armitage. - Bár nevetségesnek találom az egészet.
- Akkor, mint legközelebbi hozzátartozó, fölhatalmaz, hogy megtegyem az előkészületeket?
Mrs. Armitage gyorsan bólintott.
- Minél előbb, annál jobb - mondta a férje. - Akkor belekezdhetünk végre az örökösödési eljárásba.
Martin Pound hirtelen felállt. Elege lett.
- Ez volt a végrendelet utolsó bekezdése. Tanúk jelenlétében törvényesen aláírták minden oldalon. Azt gondolom tehát, hogy nincs több megbeszélnivalónk. Megteszem a szükséges előkészületeket, és egy későbbi időrend és hely megbeszélése céljából kapcsolatba lépek majd önökkel. Jó napot mindannyiuknak.
Október közepén a Csatornán hajókázni nem a legkellemesebb elfoglaltság, ha az ember nem fanatikus rajongója a tengernek. Mielőtt elhagyták a kikötői mólót, Mr. és Mrs. Armitage nem mulasztották el világosan kifejezésre juttatni, hogy ők korántsem azok.
Mr. Pound felsóhajtott. Ott állt a szélben a hátsó fedélzeten, csak hogy ne kelljen együtt lennie velük a kabinban. Egy hétbe teltek az előkészületek, és végül egy devoni hajót bérelt ki Brixhamben. A zsákhálós halászhajón dolgozó három halász, mivel az árral elégedett volt, és arról is megbizonyosodott, hogy nem hágja át a törvényt, elvállalta a szokatlan munkát. A halászat mostanában csekély hasznot hozott a Csatornán.
Emelőcsigára volt szükség, hogy a féltonnás koporsót a kenti temetkezési vállalat hátsó udvaráról átemeljék a nyitott egytonnás teherautóra, amit aztán egy fekete limuzin követett végig a hosszú úton a délnyugati partra. Armitage-ék egész reggel panaszkodtak. Brixhamben a teherautó leparkolt a rakparton, és a bárka daruival föltették a koporsót a fedélzetre. Ott állt most is két gerendára helyezve a széles fedélzeten; a viaszos tölgy és fényes réz csillogott az őszi égbolt alatt.
Traquin Armitage Brixhamig együtt utazott a társasággal, de miután egy pillantást vetett a tengerre, inkább egy városi fogadó vendégszerető melegét választotta. Egyébként sem volt rá szükség a tengeri temetésnél. A nyugdíjas haditengerészeti káplán, akit Pound az Admiralitás kápláni hivatala útján talált, boldogan fogadta el szolgálataiért a bőkezű honoráriumot. Ő is a kabinban üldögélt, reverendá-jára borítva vastag kabátját.
A fedélzeten a kapitány odament Poundhoz. Szélben csapkodó tengeri térképén egy pontra mutatott, húsz mérfölddel délre az indulási ponttól. Fölvonta a szemöldökét. Pound bólintott.
- Mély víz - mondta a kapitány. A koporsó felé biccentett.
- Ismerte?
- Nagyon jól - mondta Pound.
A kapitány morgott valamit. Öccsével és unokatestvérével irányították a bárkát; mint a legtöbb halászhajó legénysége, ők is rokonok voltak. Mindhárman keménykötésű devoniak, kezük és arcuk dióbarna, már őseik is ezeken a veszélyes vizeken halásztak azóta, hogy Drake megtanulta a különbséget fő- és derékvitorla között.
- Egy órán belül ott leszünk - mondta, és visszament a hajó orrába.
Amikor elérték a kiválasztott helyet, a kapitány szembefordította a hajó orrát a hullámokkal, és leállított motorral lebegett. Az unokaöccse fogta a három pallóból álló, alul keresztlécekkel megerősített deszkázatot, és keresztbe fektette a jobb oldali korláton, a sima oldalával fölfelé. A bemetszett korlát majdnem középen tartotta meg a szerkezetet, mint egy libikóka forgástengelye. A deszkázat egyik fele a fedélzet, a másik a hullámzó tenger fölött lebegett. Amint a kapitány öccse elfoglalta helyét a csörlőnél, az unokatestvér beakasztotta a kampókat a koporsó rézfogantyúi alá.
A csörlő motorja felbőgött, és a kábel megfeszült: a nagy koporsó fölemelkedett a fedélzetről. A csörlős ember egy méter magasan tartotta, míg az unokatestvér ráirányította a palánkra a tölgyfa ládát. Az elejét a tenger felé fordította, és bólintott. Az öcs leengedte úgy, hogy pontosan az alátámasztó korláton pihent még. Majd meglazította a kábelt, és a koporsó egy reccsenéssel a helyére került, félig belül, félig kívül a bárkán. Amíg az unokaöcs mozdulatlanul tartotta, a csörlős odament, elvette az ékeket, és segített vízszintesben tartani a palánk fedélzet fölötti végét. Kevés súly esett csak rájuk, hiszen a koporsó tökéletes egyensúlyban volt. Egyikük Poundra nézett tanácsért, aki előhúzta a káplánt és Armitage-ékat a fedezékükből.
A hat ember csöndben állt az alacsonyan járó felhők alatt, és próbálták megtartani egyensúlyukat a dülöngélő fedélzeten, míg időről időre elborították őket a hajónak verődő hullámokból fölcsapódó vízcseppek. El kell ismerni, hogy a káplán a tisztesség keretein belül igyekezett rövidre fogni a beszédét, és erre szüksége is volt, mivel a szél szinte letépte karingét, és teljesen szétzilálta ősz fürtjeit. Norman Armitage, aki szintén fedetlen fővel volt, csontig fagyott, és úgy festett, mint egy beteg papagáj. Csak feltételezni lehet, mi mindent gondolt hirtelen elhunyt rokonáról, aki néhány lábnyira tőle, kámforba ágyazva feküdt tölgyben és ólomban. A szőrmebundába, szőrmesapkába és gyapjúsálba bugyolált Mrs. Armitage-ből hegyes, vörösre fagyott orrát kivéve semmi sem látszott.
Martin Pound az eget nézte, miközben a pap monoton beszédét hallgatta. Egy magányos sirály keringett a szélben, nem érezve hideget, esőt és tengeribetegséget, mit sem tudva végrendeletről és rokonokról, eltelve azzal, hogy tökéletesen uralja a levegőt, függetlenül és szabadon. Az ügyvéd visszafordította tekintetét a koporsóra és azon túl az óceánra. Nem is rossz, gondolta, ha az ember szentimentális ezekben a dolgokban. Személyesen sosem érdekelte, mi történik majd vele a halála után, és nem is sejtette, hogy ez Hansonnak ennyire fontos volt. De ha már érdekli az embert, nem rossz hely a pihenésre. Elnézte a tölgykoporsót, amin nem tudtak áthatolni a vízcseppek. Hát itt nem fognak zavarni, Timothy, öreg barátom, gondolta.
- „a Te örökké tartó gondoskodásodra bízzuk testvérünket, Timothy John Hansont, a Mi Urunk, Jézus Krisztus által, Ámen."
Pound elmélkedéséből felriadva észrevette, hogy vége. A káplán várakozóan nézett rá. Fejével odaintett az Armitage házaspárnak. Ők megkerülték a platót tartó halászokat, és kezüket a koporsó végére helyezték. Pound biccentett a két embernek. Azok lassan fölengedték a palánk feléjük eső végét. A másik megbillent a tenger felé, és a koporsó megmozdult. Mindkét Armitage lökött rajta egy kicsit. Egyszer csak megcsikordult, majd sebesen becsúszott a tengerbe. A hajó megrázkódott. A koporsót pont oldalba kapta egy hullám, és inkább puffant, mint csobbant, majd azonnal elmerült. Pound felpillantott a kormányosfülkében álló kapitányra. Az fölemelte a kezét, és arrafelé mutatott, ahonnan jöttek. Pound megint bólintott. Fölerősödött a motorzaj. A palánkot már visszaemelték a fedélzetre. Az Armitage házaspár és a káplán visszasiettek menedékükbe. A szél fölerősödött.
Már majdnem sötét volt, és a rakparton már kigyúltak az első fények a házakban, mire megkerülték a brixhami mólót. A káplán kis kocsija a közelben parkolt; hamar elhajtott. Pound elrendezte a dolgokat a kapitánnyal, aki boldog volt, hogy egy nap megkeresett annyit, mint makrélával egy hét alatt sem. A temetkezési vállalat emberei ott vártak a limuzinnal és az erősen megviselt Tarquin Armitage-dzsel.
Pound átengedte az Armitage házaspárnak a kocsit. Inkább a londoni vonatot és az egyedüllétet választotta.
- Minél előbb végezzen a vagyonbecsléssel és a hagyaték iktatásával - mondta Mrs. Armitage élesen. - Elegünk van ebből a színjátékból.
- Biztos lehet benne, hogy nem vesztegetem az időt -válaszolta Pound hidegen. - Majd jelentkezem.
Megemelte a kalapját, és elsétált az állomás felé. Nem fog túl sokáig tartani, gondolta. Timothy Hanson vagyonának nagyságát és kiterjedését már minden részletében ismerte. Papírforma szerint minden tökéletes rendben volt körülötte. Hiszen Timothy Hanson igen gondos ember volt.
November közepe volt már, mire Pound újra képesnek érezte magát az Armitage-ékkel való találkozásra. Bár, mint kizárólagos örökös, csak Mrs. Armitage volt hivatalos Gray's Inn Road-i irodájába, ő mindazonáltal férjével és fiával jelent meg.
- Kissé zavarban vagyok - mondta Pound.
- És mi az oka?
- Elhunyt bátyjának a vagyona, Mrs. Armitage. Hadd magyarázzam meg. Mint Mr. Hanson ügyvédje, ismertem, hogy hol mekkora tőkével rendelkezett a megboldogult, így ezeket a vagyonrészeket késedelem nélkül átvizsgálhattam.
- Mik ezek? - kérdezte Mrs. Armitage nyersen. Pound nem hagyta magát sürgetni vagy idegesíteni.
- Valójában a vagyon hét főbb forrásból származott. Ezek együtt úgy a kilencvenkilenc százalékát teszik ki annak, amit birtokolt. Először is ott van a ritka és értékes érmékkel foglalkozó üzlet a Cityben. Talán tudja, hogy ez egy teljes jogú vállalat volt, amely egyedül az ő tulajdonát képezte. Ő maga alapította és építette ki. A vállalat révén az épületet is birtokolta, amelyben működött. Közvetlenül a háború után vette, jelzálogkölcsönnel terhelve, nagyon alacsony áron. A kölcsönt már rég visszafizette; a vállalat szabad tulajdonként birtokolta a házat, ő meg a vállalatot birtokolta.
- Mennyi ennek az egésznek az értéke? - kérdezte idősebb Armitage.                                                         
- Ezzel nincs probléma - mondta Pound. - Az épület, az üzlet, a vevőkör, az árukészlet és az épületben tartózkodó másik három vállalat még hátralévő bérleti díjai pontosan egy és negyed millió fontot tesznek ki.
Ifjabb Armitage füttyentett a fogán keresztül, és elvigyorodott.                                               ,
- Honnan tudja ilyen pontosan? - kérdezte az apa.
- Onnan, hogy ennyiért adta el. -Hogy mit...?                                     ,
- Három hónappal a halála előtt, rövid tárgyalások után szőröstül-bőröstül eladta a vállalatot egy gazdag holland üzletembernek, aki már évek óta vágyott rá. A kifizetett összeg annyi volt, amennyit említettem.
- De hiszen ott dolgozott majdnem a haláláig - ellenkezett Mrs. Armitage. - Ki tudott még erről?
-Senki - mondta Pound -, még a személyzet sem. A tulajdonátruházási okiratot egy kerületi ügyvéd szerkesztette, aki nagyon helyesen semmit nem mondott erről. Az üzlet többi része egy magánegyezségen alapult Hanson és a holland vásárló között. Voltak kikötések. Hogy az ötfőnyi személyzet megtarthatja az állását, és ő marad az egyedüli igazgató az év végéig vagy a haláláig. Természetesen a vevő azt hitte, hogy ezek puszta formaságok.
- Maga találkozott már azzal az emberrel? - kérdezte
Mrs. Armitage.
- Mr de Jonggal? Igen. Jó nevű amszterdami érmekereskedő. És láttam a papírokat. Minden tökéletesen szabályos, teljesen törvényes.                                 .  n
- És mit csinált a pénzzel? - kérdezte idősb Armitage
- Bankba tette.
- Nos, akkor semmi baj - mondta a fiú.
- A következő vagyontárgya a csodálatos kenti kúria, tízhektáros parkkal. Tavaly júniusban kilencvenöt százalékos jelzálogkölcsönnel terhelte meg. Halála pillanatáig csak az első negyedévi részletet fizette vissza, így az építővállalat, mint elsőszámú hitelező, birtokolja a jogcímre vonatkozó iratokat. Megintcsak tökéletesen törvényes és szabályos ügylet.
- Mennyit kapott a házért? - kérdezte Mrs. Armitage.
- Kétszáztízezer fontot - válaszolta Pound.
- Bankba tette?
- Igen.  Azután ott van a mayfairi lakás, körülbelül ugyanebben az időben, magánegyezség útján adta el, az iratokat ezúttal egy másik ügyvéd készítette. Ezért százötvenezer fontot kapott, amit szintén bankban helyezett el.
- Ez eddig három. Mi van még? - kérdezte a fiú.
A három ingatlanon kívül volt egy értékes magán érmegyűjteménye. Ezt néhány hónap leforgása alatt, a vállalaton keresztül, darabonként adta el, valamivel több mint félmillió fontért. A számlákat teljesen külön tartotta, vidéki háza páncélszekrényében. Tökéletesen törvényes, minden eladás gondosan fel van írva. A kapott pénzt minden esetben bankba tette. Ügynöke utasítására augusztus elsejéig pénzzé tette mappányi értékpapírját és részvényét. És utolsó vagyontárgynak ott a Rolls-Royce. Negyvennyolcezerért adta el, és bérelt helyette egy másikat. A kölcsönzővállalat már vissza is vette a járművet. Végül különböző bankokban különböző nagyságú összegeket helyezett el letétbe. Amennyire képes voltam kinyomozni, a teljes vagyon - és biztos vagyok benne, hogy semmi sem hiányzik - több mint hárommillió font.
- Úgy érti - szólt az idősb Armitage -, hogy mielőtt meghalt, pénzzé tette minden vagyontárgyát, és a készpénzt bankba helyezte el, egy árva szó nélkül, illetve anélkül, hogy bármi gyanút ébreszthetett volna azokban, akik ismerték vagy dolgoztak neki?
- Én is pontosan így fogalmaznék - bólintott Pound.
- Úgyse kellett volna nekünk ez a sok baromság - mondta ifjabb Armitage. - Úgyis eladtuk volna. Tehát utolsó hónapjaiban helyettünk dolgozott. Adja össze az egészet, rendezze az adósságokat, becsülje föl azt, ami marad, és ide a pénzzel.
- Attól tartok, ez lehetetlen - szólt Mr. Pound.
- Miért? - kérdezte Mrs. Armitage metsző haraggal.
- A letétbe helyezett pénzt, amit vagyontárgyaiért kapott...
- Mi van vele?
- Kivette.
- Hogy    ?
- Betette, aztán pedig kivette az egészet. Sok bankból, kis részletekben, hosszú hetek leforgása alatt. De mind kivette. Az utolsó krajcárig készpénzben.
- Egy ember nem vehet ki hárommillió fontot készpénzben - mondta idősb Armitage hitetlenkedve.
- Dehogynem - válaszolt Pound szelíden. - Természetesen nem az egészet egyben, de nagyobb bankokból, ha előre bejelentette, ötvenezer fontos részletekben nyugodtan fölveheti. Meglehetősen sok üzletág dolgozik nagy mennyiségű készpénzzel. Például a kaszinók és a fogadóirodák. És majdnem minden használtáru-kereskedő.
A növekvő hangzavar félbeszakította. Mrs. Armitage kövér öklével az asztalt verte; a fia fölugrott, és mutatóujjával az asztal fölött hadonászott; a férje azon volt, hogy egy bíró testtartását vegye föl, aki valami különlegesen nehéz ítélet meghozatalára készül. Mind a hárman egyszerre kiabáltak.
- Hát ezt nem csinálhatja meg... valahova csak el kellett raknia... ajánlom, hogy találja meg... ezt maguk együtt fundálták ki...                                                     .
Az utolsó megjegyzéstől végleg elfogyott Martin Pound türelme.
- Csönd legyen... - ordította, és kitörése olyan váratlan volt, hogy a három ember elhallgatott. - Ön, uram, azonnal visszavonja legutóbbi megjegyzését. Elég világosan fejeztem ki magam?
Ifjabb Armitage kínosan fészkelődött a helyén. A szüleire pillantott, akik mereven bámulták.
- Bocsánat - mondta.
- Tehát - folytatta Pound -, ezt a ravaszkodást sokan megcsinálták már mások is, elsősorban azért, hogy elkerüljék az adófizetést. Timothy Hanson engem is meglepett. Mert szinte sosem sikerült a dolog. Az ember nyugodtan kivehet nagy mennyiségű készpénzt, de hogy mit tud csinálni vele, az már egészen más kérdés. Elhelyezhette valami külföldi bankban, de mivel tudta, hogy meg fog halni, ennek semmi értelme se lett volna. Nem valószínű, hogy arra vágyott volna, hogy amúgy is gazdag bankárokat gyarapítson. Vagy eltette valahová, vagy vett rajta valamit. Sok időbe telhet, míg kinyomozzák, de az eredmény mindig ugyanaz. Ha letétben van valahol, meg fogják találni. Ha vett rajta valamit, annak is a nyomára bukkannak. Mindettől függetlenül nyereség- és vagyonadót kell fizetni az eladott vagyontárgyak után, és maga a teljes vagyon után is. Tehát muszáj lesz értesíteni az adóhivatalt.
- Maga személyesen mit tehet? - kérdezte végül Armitage.
- Már kapcsolatba léptem minden nagyobb általános és kereskedelmi bankkal az Egyesült Királyság területén, erre ő maga hatalmazott fel a végrendeletében. Mostanában mindent számítógépbe táplálnak. De Hanson néven semmiféle letétet nem találtam. Ugyancsak föladtam hirdetéseket a legnagyobb országos napilapokban, valami információ reményében, de nem jött semmi válasz. Meglátogattam korábbi sofőrjét és inasát, Mr. Richardst, aki most Dél-Walesben él, de ő sem tudott segíteni. Sehol nem látott nagyobb mennyiségű bankjegyet - és higgyék el, itt nagyon nagy mennyiségről és címletekről beszélek. Tehát az a kérdés: az önök véleménye szerint mit tehetnék még?
Csönd volt, amíg mind a hárman megemésztették az elhangzottakat.
Martin Pound titokban el volt keseredve attól, amit Hanson nyilvánvalóan megpróbált véghezvinni. Hogy gondolod, hogy ezt megúszhatod? - kérdezte barátja eltávozott lelkétől. Ennyire lebecsülöd az adóhivatalt? Soha nem ezektől a sekélyes, kapzsi emberektől kellett tartanod, Timothy, hanem az adószedőktől. Ők fáradhatatlanok és rendíthetetlenek. És nem adják föl. Sohasem fogy el a pénzük. Akármilyen jól elrejtetted is, amikor mi már rég föladtuk, akkor jön el az ő idejük; megkeresik. Szünet nélkül folytatják a vadászatot, amíg rá nem jönnek, hogy hol van, és soha, soha nem lankadnak. Csak akkor zárják le az aktát, ha megtalálták, még akkor is, ha kívül esik a hatáskörükön, és nincs Angliában.
- Nem tudná folytatni a kutatást? - kérdezte idősb Armitage, egy fokkal udvariasabban, mint ahogy eddig viselkedett.
- Egy darabig igen - felelte Pound. - De mindent megtettem. Foglalkoznom kell az ügyfeleimmel. Nem szentelhetem minden időmet a keresésnek.
- És mit tanácsol? - kérdezte Armitage.
- Az adóhivatalra mindig lehet számítani - mondta szelíden Pound. - Előbb vagy utóbb, de inkább előbb, értesítenem kell őket, hogy mi történt.
- Gondolja, hogy ők kinyomozzák? - érdeklődött Mrs. Armitage buzgón. - Végül is bizonyos értelemben ők is örökösök.
- Biztos vagyok benne - mondta Pound. - Ok is meg akarják kapni a részüket. És az állam minden létező forrása a rendelkezésükre áll.
- Mennyi időre lesz szükségük? - kérdezte Armitage.
- Hát ez már megint más kérdés. Tapasztalataim szerint nem sietik el a dolgot. Tudja, Isten malmai is lassan őrölnek.
- Hónapok? - kérdezte ifjabb Armitage.
- Inkább évek. Sohasem fújják le a vadászatot. De nem is sietik el.
- Olyan sokáig nem várhatunk - sivított Mrs. Armitage. Társadalmi fölemelkedésének csillaga kezdett a távolba veszni. - Kell, hogy legyen valami gyorsabb megoldás.
- Nem kéne fogadni egy magándetektívet? - vetette föl ifjabb Armitage.
- Meg tudna bízni egy magándetektívet? - fordult Mrs. Armitage Poundhoz.
- Jobban szeretem a magánnyomozó ügynök kifejezést -mondta Pound -, és ők is. Igen, ez lehetséges. A múltban többször is alkalmaztam egy igen nagyra becsült ügynököt, amikor az eltűnt örökösöket kellett megtalálni. Most, úgy tűnik, az örökösök megvannak, csak az örökség tűnt el. De...
- Hát akkor kerítse elő azt az embert - vágott közbe Mrs. Armitage. - Mondja meg neki, hogy találja meg a pénzt, akárhová rejtette is az az átkozott.
Ó, kapzsiság - gondolta Pound. Bárcsak Hanson láthatná, hogy mennyire kapzsik!
- Rendben van. Mindazonáltal fölmerül a honorárium kérdése. Meg kell mondanom, hogy a kiadásokra rendelt ötezer fontból igen kevés maradt. A költségek sokkal többre rúgtak, mint általában. És az ügynök szolgálatai nem kevés pénzbe fognak kerülni. Viszont tényleg ő a legjobb.
Mrs. Armitage a férjére nézett.
- Norman.
Idősb Armitage nagyot nyelt. Lelki szemei előtt látta, ahogy elúszik tervezett nyári szabadsága és autója, amiről szintén le kell mondania. Bólintott.
- Hát jó. Vállalom a honoráriumot, ha az ötezer font elfogy - mondta.
- Akkor azt hiszem, mindent megbeszéltünk - szólt Pound, és felállt. - Fel fogom hívni Mr. Eustace Millert, és csakis őt. Nincs kétségem, hogy ő megtalálja az elveszett örökséget. Eddig még sohasem kellett csalódnom benne.
Ezzel kikísérte őket, és visszavonult az irodájába, hogy fölhívja Eustace Miller magánnyomozó ügynököt.
Négy héten át semmi hír nem volt Mr. Millertől, de nem úgy Armitage-ék felől, akik jogos örökségük mielőbbi megtalálását sürgették unos-untalan. Végül Miller jelentette Martin Poundnak, hogy kutatásaiban vízválasztóhoz érkezett, és úgy érzi, jelentenie kell, meddig jutott.
Addigra Pound már majdnem olyan kíváncsi volt, mint az Armitage család, ezért megszervezett egy találkozót az irodájában.
Ha Armitage-ék azt várták, hogy egy Philip Marlowe-hoz hasonló keménykötésű magándetektívvel találják szembe magukat, akkor keserű csalódásban volt részük. Eustace Miller alacsony volt, gömbölyded és jovális. Kopasz fejét a tarkóján ritkás fehér haj keretezte, és félhold alakú szemüveget viselt. Szolid öltönyének mellényét arany óralánc díszítette. Fölállt, teljes „magasságában" kihúzta magát, hogy előadja jelentését.
- Három előfeltevéssel kezdtem hozzá a nyomozáshoz -mondta, és végignézett rajtuk szemüvege fölött. - Az első az volt, hogy a néhai Mr. Hanson tökéletes tudatossággal és határozott céllal hajtotta végre ezt a nem mindennapi teljesítményt a halálát megelőző hónapokban. Másodszor úgy gondoltam, és most is úgy gondolom, hogy Mr. Hansonnak az volt a célja, hogy kitagadja az örökségből nyilvánvaló örököseit, valamint az adófelügyelőket.
- A vén tróger! - vágott közbe ifjabb Armitage.
- Eleve nem is kellett volna magukra hagynia - vetette közbe Pound szelíden. - Kérem, folytassa, Mr. Miller!
- Köszönöm. Harmadszor, feltételezem, hogy Mr. Hanson nem égette el a pénzt, valamint, hogy nem vállalta a pénz külföldre csempészésével járó nyilvánvaló kockázatot, tudva, hogy ilyen mennyiségű készpénz hatalmas helyet foglal el. Röviden, arra a következtetésre jutottam, hogy vásárolt rajta valamit.
- Aranyat? Gyémántot? - kérdezte idősb Armitage.
- Nem. Ezeket a lehetőségeket mind megvizsgáltam, és intenzív nyomozás után kizártam őket. Aztán valami olyan dologra gondoltam, ami nagy értéket képvisel, de nem foglal el túl nagy helyet. Konzultáltam Johnson Matthey cégével, akik értékes fémekkel kereskednek. És megtaláltam.
- A pénzt? - kérdezte kórusban az Armitage család.
- A választ - mondta Miller. Élvezte a hatást, aktatáskájából előhúzott egy papírköteget. - Ezek vásárlási dokumentumok, amelyekből kitűnik, hogy Mr. Hanson kétszázötven darab, egyenként ötvenunciás, kiváló minőségű, 99, 95 százalékos tisztaságú platinarudat vett Johnson Mattheytől.
Döbbent csend az asztal körül.
- Őszintén szólva nem volt túl okos csel - mondta Mr. Miller, kissé sajnálkozva. - A vevő ugyan eltüntethette a vásárlásra vonatkozó papírokat, de az eladó nyilvánvalóan nem tüntette el a papírjait. Ezek itt vannak.
- Miért pont platinát? - kérdezte erőtlenül Pound.
- Ez nagyon érdekes. A jelenlegi munkáskormány alatt engedély kell ahhoz, hogy az ember aranyat tartson vagy vásároljon. A gyémántot hamar azonosítják a kereskedelemben, és egyáltalán nem olyan könnyű megszabadulni tőle, mint ahogy ezt az ember egy rosszul informált krimiből gondolná. A platinához viszont nem kell engedély, és jelenleg ugyanolyan értékes, mint az arany, továbbá, a rádiumtól eltekintve, a világ egyik legértékesebb féme. A vásárláskor szabadpiaci árat fizetett, ami ötszáz amerikai dollár egy uncia tiszta platináért.
- Mennyit költött? - kérdezte Mrs. Armitage.
- Közel hárommmillió fontot költött ezekre a világi javakra - mondta Miller. - Amerikai dollárban - és ezen a piacon dollárban számolnak - hat és negyed millió dollárt: ez összesen húsz és fél ezer uncia. Avagy, mint ahogy már említettem, kétszázötven darab ötvenunciás tiszta platina-rúd.
- Hová vitte ezt a rengeteg platinát? - érdeklődött idősb Armitage.
- Kenti házába - válaszolt Miller. Ez az ő pillanata volt, és élvezettel gondolt arra, amit még ezután tár elébük.
- De hát én körülnéztem ott - ellenkezett Pound.
- Igen, egy ügyvéd szemével. Én viszont egy nyomozóéval - mondta Miller. - És én tudtam, mit keresek. Tehát nem is a házzal kezdtem, hanem a melléképületekkel. Tudták, hogy Mr. Hansonnak volt egy rendkívül jól felszerelt asztalosműhelye az egyik régi pajtában az istállók mögött?
- Persze - mondta Pound. - Ez volt a hobbija.
- Pontosan - mondta Miller. - És én ezt a helyet állítottam a nyomozásom középpontjába. A helyet nagyon alaposan kiporszívózták.
- Talán Richards, a sofőr és mindenes - mondta Pound.
- Talán, de valószínűleg nem. A takarítás ellenére foltokat fedeztem fel a padlódeszkákon, és néhány forgácsot analizáltattam. Dízelolajat találtak bennük. Valami gépre vagy motorra kezdtem gyanakodni. Ez a piac elég kicsi ahhoz, hogy egy héten belül meg is találjam a választ. Tavaly májusban Mr. Hanson vásárolt egy nagyteljesítményű dízelmotoros aggregátort, és beépítette a műhelyébe. Halála előtt eladta ócskavasnak.
- Biztos ezzel hajtotta a szerszámgépeit - mondta Pound.
- Nem, ahhoz elég lett volna az ipari áram is. Ez másra kellett. Valami olyasmire, amihez hatalmas energiára volt szüksége. A következő héten ezt is kinyomoztam. Vett egy kisméretű, modern és igen nagy hatásfokú kemencét. Már ez is eltűnt, és biztos vagyok benne, hogy a merítőkanalak, azbesztkesztyűk és fogók valami tó vagy folyó fenekén pihennek. De azt hiszem, én még Mr. Hansonnál is alaposabb voltam. Két padlódeszka közé szorulva, az összegyűlt fűrészpor alatt, ahová nyilván munka közben esett, ezt találtam.
Ez volt a piece de resistance-*, és megpróbálta minél hosszabbra nyújtani a pillanatot. Táskájából elővett egy fehér zsebkendőt, és lassan kibontott belőle egy apró, megdermedt fémcseppet, ami megcsillant a fényben. Valószínűleg lecsurranhatott a merítőkanál oldalán, megdermedt és lepottyant. Miller várt, miközben mindannyian a fémdarabkát bámulták.
- Természetesen analizáltattam. Kiváló minőségű, 99, 95 százalékos tisztaságú platina.
- Megtalálta a többit is? - suttogta Mrs. Armitage.
- Még nem, asszonyom, de meg fogom találni. Ne aggódjon. Mr. Hanson nagy hibát követett el, amikor a platinát választotta. Ugyanis van egy olyan tulajdonsága, amit alábecsült, pedig meglehetősen fontos. A súlya. Most legalább tudjuk, mit keresünk. Valami olyan faládát, ami ártatlanul néz ki, de - és ez a lényeg - közel fél tonnát nyom.
Mrs. Armitage hátravetette a fejét, és mint valami sebzett állat, furcsán, rekedten fölkiáltott, Miller ijedtében ugrott egyet. Mr. Armitage kezébe temette az arcát. Tarquin Armitage talpra ugrott, ragyás arca bíborvörös volt a dühtől, amikor felordított:
- A rohadt szemét!
Martin Pound hitetlenkedve bámult a megrökönyödött magánnyomozóra.
- Úristen - mondta -, te jó ég! Hát akkor magával vitte! Két nappal később Mr. Pound részletesen tájékoztatta az adóhatóságot az ügy tényeiről. Mindent ellenőriztek, és fájó szívvel bár, de megszüntették a nyomozást
Barney Smee boldogan, fürge léptekkel sétált a bankja felé. Biztos volt benne, hogy még éppen odaér, mielőtt bezárnak a karácsonyi ünnepekre. Örömének oka a mellényzsebében rejtőzött: egy meglehetősen nagy összegről szóló csekk, és ez csak az utolsó volt az elmúlt hónapokban kapott csekkek sorozatában, amelyek több jövedelmet biztosítottak neki, mint amit húsz év alatt sikerült összeszednie az ékszeriparban, ahol a nem kis kockázattal járó törtnemesfém-kereskedelemmel foglalkozott.
Igaza volt, dicsérte meg magát, amikor vállalta a tagadhatatlanul nagy kockázatot. Mostanában mindenki foglalkozik adócsalással, miért kellene hát csak ezért átkoznia jó szerencséjének forrását, *ínyencfalat

 mert az az ember kizárólag készpénzben volt hajlandó üzletet kötni? Barney Smee hamar megértette az ezüsthajú pénzembert, aki Richards néven mutatkozott be, és a nevét egy jogosítvánnyal bizonyította. Nyilvánvalóan régebben vehette ötvenunciás platinarúdjait, amikor a platina még olcsó volt. Ha a nyílt piacon adta volna el Johnson Mattheyn keresztül, kétségtelenül magasabb árat szabhat, de mennyit vontak volna el jövedelemadó címén? Csak ő tudhatta, és Barney Smee nem az a fajta ember volt, akit ez nagyon érdekelt volna.
Mindenesetre a szakma bővelkedett készpénzügyletekben. A rudak valódiak voltak; Johnson Matthey jelét viselték, akitől valamikor származtak. Csak a sorozatszámot ütötték ki belőlük. Ez sokba került az öregnek, mert ezek nélkül Smee közel sem reális piaci értéküknek megfelelő árat fizetett értük. Csak törtfém- vagy termelői árat ajánlhatott föl, körülbelül 440 amerikai dollárt unciánként. Viszont a sorozatszámok alapján az adóhatóságok azonosíthatták volna a tulajdonost, tehát az öregember tudta, merről fúj a szél.
Barney Smee végül mind az ötven rúdtól megszabadult szakmai berkeken belül, és tíz sima dollárt tett zsebre unciánként. A zsebében lévő csekk volt az utolsó, amit a két megmaradt rúdért kapott. Sejtelme sem volt róla, hogy Anglia más részein négy hozzá hasonló fiatalember szintén azzal töltötte az őszt, hogy ötvenunciás platinarudakat juttattak vissza a piacra a használtcikk-kereskedelmen keresztül, és mindannyian készpénzért vették az árut egy ezüsthajú öregembertől. Kiperdült a mellékutcából az Old Kent Roadra. Eközben beleütközött egy emberbe, aki épp egy taxiból szállt ki. Mindketten bocsánatot kértek, és kellemes karácsonyt kívántak egymásnak. Barney Smee továbbhaladt kijelölt útvonalán.
A másik férfi, egy guernseyi ügyvéd, fölpillantott az előtte álló épületre, megigazította a kalapját, és a bejárathoz lépett. Tíz perc múlva négyszemközt tárgyalt a kicsit rejtélyes apácafőnöknővel.
- Főnöknő, hadd kérdezzem meg, hogy a Jótékonysági Törvény értelmében a Szent Benedek Árvaház jótékonyságon alapuló intézmény?
- Igen - mondta a főnöknő.
- Rendben van - mondta az ügyvéd. - Ez esetben nincs szó törvényszegésről, és szükségtelen kérvényt benyújtani, hogy eltekintsenek a tőkeátutalási adótól.
- A micsodától?
- ismertebb nevén „ajándékadótól" - mondta az ügyvéd mosolyogva. - Boldog vagyok, hogy közölhetem: egy bizonyos adományozó, akinek az ügyfél és ügyvéd között fennálló üzleti titoktartásból következően a személyazonosságát nem árulhatom el, úgy látta helyénvalónak, hogy tekintélyes összeget adományozzon az ön intézményének.
Várt valami reakciót, de az idős, ősz apáca nem szólt, csak zavartan nézett rá.
- Ügyfelem, akinek sosem tudja meg a nevét, úgy utasított, hogy pontosan ezen a napon, Szentestén, jöjjek ide, és adjam át ezt a borítékot.
Egy vastag kartonborítékot vett elő az aktatáskájából, és átnyújtotta a főnöknőnek, aki átvette, de nem nyitotta fel.
- Tudomásom szerint egy hitelesített bankcsekket tartalmaz, amit egy jó hírű, guernseyi kereskedelmi bank állított ki, és ugyanaz intézvényezett a Szent Benedek Árvaház mint kedvezményezett részére. Nem láttam a boríték tartalmát, de így szólt az utasításom.
- Nincs ajándékadó? - kérdezte a főnöknő, tétován tartva kezében a borítékot. Meglehetősen ritkán jutottak jótékonysági adományhoz, és akkor is keményen, meg kellett küzdeniük érte.
- A Csatorna-szigetek adórendszere eltér az Egyesült Királyság többi részén alkalmazottól - magyarázta türelmesen az ügyvéd. - Nálunk nincs tőkeátutalási adó. És a bankok alkalmazzák az üzleti titoktartást. Egy Guernseyben vagy a szigeteken felajánlott adomány nem von maga után adót. Ha az átvevő az Egyesült Királyság területén lakik, akkor az ottani adótörvények vonatkoznak rá, kivéve, ha mentességet élvez. Például a jótékonysági törvény alapján. És most, ha aláírja az elismervényt, hogy átvett egy ismeretlen tartalmú borítékot, teljesítettem a kötelességemet. A honoráriumot már kifizették, és minél előbb szeretnék hazatérni a családomhoz.
Két perccel később az apácafőnöknő újra egyedül volt. Lassan végighúzta a papírvágó kést a boríték élén, és kivette a tartalmát. Egyetlen darab papír volt: egy hitelesített csekk. Amikor meglátta rajta a számot, a rózsafüzére után kapott, és gyorsan morzsolni kezdte. Miután nagyjából visszanyerte a lélekjelenlétét, a falnál álló térdeplőhöz lépett, és fél órán keresztül imádkozott.
Aztán megint az íróasztalánál állt, és újra a csekkre bámult, ami két és fél millió fontról szólt. Hát van ilyen sok pénz a világon? Azon gondolkodott, mit csinálhatna ennyi pénzzel. Talán létrehozhatna egy alapítványt. Vagy letétbe helyezhetné. Az árvaház ellátására örökre elég. Biztosan elég arra is, hogy megvalósítsa élete nagy vágyát, és kiköltöztesse az árvaházat London nyomornegyedéből a tiszta vidéki levegőre. Kétszer annyi gyereket nevelhet föl. Talán…  Sok gondolat cikázott a fejében, de egy mindig az előtérbe nyomult. Mi volt az? Ja, igen, a két héttel ezelőtti vasárnapi újság. Észrevett benne valamit, ami gyötrő vágyakozással töltötte el. Ez az, ide kell menniük. És elég pénz van a kezében, hogy megvegye és fenntartsa. Az álom valóra válik. Egy hirdetést látott az ingatlanrovatban. Eladó egy kenti udvarház, tíz hektár parkkal.

Kádár Tamás fordítása 

Játszma

Comyn bíró kényelembe helyezte magát első osztályú fülkéje sarkában, széthajtogatta az Irish Times aznapi számát, végigfutott a főcímeken, aztán az ölébe tette az újságot.
Még bőven jut ideje rá a Tralee-ig tartó lassú, négyórás zötyögés alatt. Az ablakból szórakozottan nézte a Kingsbridge állomás forgatagát. Az utolsó percek voltak a Dublin-Tralee gőzös indulása előtt, amely majd komótosan eldöcög vele a dolgára, Kerry megye székhelyére. Halványan abban reménykedett, talán egyedül marad a fülkében, hogy dolgozhasson.
De nem így történt. Épphogy átsuhant agyán a gondolat, amikor nyílt a fülkeajtó, és belépett valaki. Ő fel sem nézett. Az ajtó visszagördült, és a jövevény feldobott egy kézitáskát a poggyásztartóba. Aztán leült vele szemben, a csillogó diófa asztal másik oldalára.
Comyn bíró felpillantott. Útitársa alacsony, keszeg férfi volt, a homlokából pajkosan felgöndörödő vöröses hajfürttel és a lehető legszomorúbb, legmentegetőzőbb barna szemekkel. Halszálkás öltönyt viselt, hozzá való mellénnyel és kötött nyakkendővel. A bíró úgy tippelte, talán lovakkal foglalkozik, esetleg tisztviselő lehet, aztán ismét kinézett az ablakon. Hallotta, ahogy a forgalmista odakiált valamit a síneken elpöfögő öreg gőzmozdony vezetőjének, utána pedig felhangzott sípjának metsző füttye. Ahogy a mozdony kieresztette az első nagy gőzfelhőt és a vagon meglódult, egy magas, futó alak, talpig feketében, száguldott el az ablak előtt. A bíró hallotta a vagon ajtajának csattanását és a folyosóra érkező test dobbanását. Néhány pillanattal később, heves zihálás és szuszogás kíséretében, a fekete alak megjelent a fülke ajtajában, és megkönnyebbülten leroskadt a távolabbi sarokban.
Comyn bíró ismét felpillantott. A jövevény egy pirospozsgás képű pap volt. A bíró újra kinézett az ablakon, mivel angol neveltetése tiltotta, hogy beszélgetést kezdeményezzen.
- A szentekre mondom, egy hajszálon múlt, hogy sikerült, atyám - hallotta a keszeg hangját.
A reverendás még jobban szuszogott.
- Bizony, egy hajszálon, fiam - válaszolta.
Ezután, hála istennek, elhallgattak. Comyn bíró a látóteréből kiúszó Kingsbridge állomást figyelte, amelyet a Dublin nyugati külvárosait alkotó füstös falú házak gyászos sorai váltottak fel. A Nagy Déli Vasúttársaság gőzöse nekifeszült, és a kerekek csattogásának tempója egyre szaporább lett a síneken. Comyn bíró felvette az újságját.
A főcím és a vezércikk a miniszterelnökkel, Eamon de Valerával foglalkozott, aki előző nap a Dail hasábjain teljes támogatásáról biztosította mezőgazdasági miniszterét a burgonyaárak ügyében. Egészen lent, az oldal alján egy néhány soros cikkecske arról tudósított, hogy egy bizonyos Mr. Hitler megszállta Ausztriát. A szerkesztő olyan ember, aki tudja, mi a fontos - gondolta Comyn bíró. Más már nem is nagyon volt az újságban, ami érdekelte volna, úgyhogy pár perc múlva össze is hajtogatta, elővett egy iratcsomót a táskájából, és tanulmányozni kezdte. Kildare zöld mezői úsztak el az ablak előtt nem sokkal azután, hogy elhagyták Dublin városát.
- Uram - szólalt meg egy félénk hang a másik oldalról. Ó, egek, gondolta a bíró, ez beszélgetni akar. Tekintetét a szemben ülő férfi könyörgő spánielszerelmére emelte.
- Megengedné, hogy használjam az asztal egy részét? -kérdezte a férfi.
- Csak tessék - válaszolta a bíró.
- Köszönöm, uram - mondta a férfi az ország délnyugati részére jellemző, sajátos akcentussal.
A bíró újra belemerült papírjai tanulmányozásába. Egy bonyolult polgári per aktái voltak, amelyben ítéletet kell majd hoznia, amikor visszatér Tralee-ből Dublinba. Bízott benne, hogy a Kerryben tett látogatása, aminek az volt a célja, hogy mint kerületi bíró a negyedévenkénti tárgyalásokon elnököljön, nem fog hasonló bonyodalmakkal szolgálni. Tapasztalata szerint ezek a vidéki kerületi bíróságok csak a lehető legegyszerűbb ügyek eldöntését bízták a helyi esküdtekre, akik az esetek felénél elképesztően illogikus ítéleteket hoztak.
Fel sem nézett, amikor a keszeg férfi egy pakli elhasználódott kártyát vett elő a zsebéből, és elkezdte oszlopokba rakni őket pasziánszhoz. Csak néhány pillanat múlva keltette fel a figyelmét egy cicegő hang. Megint felnézett.
A keszeg férfi nyelvét a fogai közé dugta nagy igyekezetében - ez adta a cicegő hangot -, és a lapokat bámulta az oszlopok alján. Comyn bíró egy szempillantás alatt felfedezte, hogy egy piros kilencest nem tett rá a fekete tízesre, holott mind a két kártya jól látható volt. A keszeg férfi, mivel nem vette észre az összeillő kártyákat, három további lapot húzott. Comyn bíró elfojtotta ingerültségét, és visszabújt a papírjaiba. Semmi közöm hozzá, mondta magában.
De van valami hipnotikus abban, ha valaki pasziánszot játszik, főleg, ha ráadásul rosszul is játssza. Öt percen belül a bíró már képtelen volt a polgári perre koncentrálni, és a kirakott kártyákat bámulta. Végül nem bírta tovább. A jobb oldalon egy oszlop üresen állt, pedig a harmadik oszlopban volt egy király, amelyet be lehetett volna rakni a szabad helyre. Köhintett egyet. A keszeg férfi ijedten kapta fel a fejét.
- A király - mondta a bíró szelíden. - Be kéne tenni az üres helyre.
A játékos lenézett, felfedezte a lehetőséget, és áttette a királyt. A lap, amelyet most már fel lehetett fordítani, egy dáma volt, és a király alá került. A keszeg mielőtt befejezte, még hét szabályos lépést tett. A királlyal kezdődő oszlop most egy tízessel végződött.                                
- A piros kilences - mondta a bíró. - Most már át lehet tenni.
A piros kilences és a hozzátartozó lap átkerült a tízeshez. Még egy lapot lehetett felütni: ász volt, amely az oszlop tetejére került.
- Azt hiszem, ki fog jönni - mondta a bíró
- Én nem hiszem, uram - mondta a keszeg férfi, és megrázta fejét, amelyben a szomorú spánielszemek ültek. -Biztosíthatom, hogy még életemben egyetlenegyszer sem jött ki.
- Játsszon csak tovább, játsszon - mondta Comyn bíró egyre növekvő érdeklődéssel. A segítségével tényleg kijött a játék.  A keszeg férfi álmélkodva nézte a megoldott rejtélyt.
- Na tessék, látja, hogy megcsinálta - mondta a bíró.
- De csakis méltóságos uram segítségével - mondta a szomorú szemű. - Remek érzéke van a kártyához.
Comyn bíró azon tűnődött, vajon tudhatja-e a keszeg hogy ő bíró, de arra a következtetésre jutott, hogy a másik csupán azt az Írországban akkoriban szokásos megszólítást használta, amely a bármilyen szempontból tiszteletre méltó embereknek kijárt.                                                     
Még a pap is letette a néhai nagy Newman kardinális szentbeszédgyűjteményét, és a kártyákat nézte.
- Ó - mondta a bíró, aki néhanapján egy kicsit bridzsezgetett és pókerezett a cimboráival a Kildare Street-i klubban-, nem igazán.
Valójában igencsak büszke volt arra az elméletére miszerint egy kiművelt jogászelme, akinek fejlett a megfigyelő-készsége, gyakorlott a következtető-készsége és jo a memóriája, mindig jó kártyajátékos.
A keszeg férfi abbahagyta a játékot, és szórakozottan ötlapos leosztásokat tett ki, amelyeket azután megnézett, mielőtt visszatette a lapokat a pakliba. Végül lerakta a kártyát, és sóhajtott.
- Milyen hosszú az út Tralee-ig - mondta vágyakozva.
Utólag visszagondolva Comyn bíró képtelen volt felidézni pontosan, ki is említette a póker szót, de gyanította, hogy ő maga lehetett az. Az tény, hogy elvette a paklit és csinált magának néhány leosztást. Az egyik, nagy örömére, egy full volt, három bubi és két tízes.
Félszeg mosollyal, mint aki meghökken saját merészségén, a keszeg férfi felvett egy leosztást, és maga elé tartotta.
-  Egy képzeletbeli pennyt teszek rá, uram, hogy nem tud jobb leosztást csinálni magának, mint ez.
- Állom - mondta a bíró, és csinált egy másik leosztást, amelyet maga elé tartott. Nem volt full, de volt benne egy kilences pár.
- Kész? - kérdezte Comyn bíró.
A keszeg férfi bólintott, leterítették a kártyáikat. A keszeg férfinak három ötöse volt.
- Ó - mondta a bíró -, de én nem cseréltem egyetlen lapot sem, pedig jogom lett volna hozzá. Kezdjük újból, kedves barátom.
Újból játszottak. Most a keszeg férfi három kártyát cserélt, a bíró kettőt. A bírónak voltak jobb lapjai.
- Most visszanyerem a képzeletbeli pennymet - mondta a bíró.
- így van, uram - mondta a másik. - Nagyon jó lapjai voltak. Maga aztán érti a kártyázás fortélyát. Látom, bár én nem nagyon konyítok hozzá. Igen, uram. Ez az igazi fortély.
- Semmi más, mint világos következtetés és tudatos kockázatvállalás - javította ki Comyn bíró.
Ezen a ponton bemutatkoztak egymásnak, csak a vezetéknevükön, ahogy akkoriban szokás volt. A bíró nem tette hozzá a címét, egyszerűen mint Comyn mutatkozott be, a másik pedig azt mondta, hogy ő O'Connor. Öt perccel azután. Sailing és Kildare között, megpróbálkoztak egy kis barátságos pókerral. Az ötlapos játék látszott megfelelőnek, és magától értetődött, hogy azt játsszák. Pénzről persze szó sem esett.
- Az a baj - mondta O'Connor a harmadik leosztás után -, hogy sosem emlékszem, ki mennyit licitált. A méltóságos úrnak jó a memóriája, az segít.
- Igen, memóriám az van - mondta a bíró, és diadalmasan kotorászni kezdett a táskájában egy nagy doboz gyufáért Reggeli után mindig elszívott egy szivart, és ugyanígy vacsora után is, és egy finom négypennys Havannához a világért sem használt volna öngyújtót.
- Ez az! - mondta O'Connor csodálattal, amikor a bíró szétosztott 20-20 gyufaszálat.
Egy tucat leosztást játszottak, némileg élvezték a dolgot, és nagyjából egyformán álltak. De elég nehéz kétkezes pókért játszani, mivel ha az egyiknek rossz lapja van, és passzolni akar, a másiknak is be kell fejezni a játékot. Épphogy elhagyták Kildare városát, amikor O'Connor a paphoz fordult:                                                        
- Atyám, nem volna kedve csatlakozni hozzánk?
- Ó, attól tartok, nemet kell mondanom - mondta nevetve a pirospozsgás pap -, mivel egyáltalán nem vagyok nagy kártyás. Habár - tette hozzá -játszottam valamikor egy kis whistet a fiúkkal a szemináriumban.
- Ugyanazon az elven alapul, atyám - mondta a bíró. -Ha egyszer megtanulta az ember, nem lehet elfelejteni. Öt lapot kap, ha nincs megelégedve a leosztással, akár mind az ötöt kicserélheti. Aztán felméri, hogy jó vagy rossz lapja van-e. Ha jó, akkor leteszi rá a tétet, hogy jobb, mint a miénk, ha nem, akkor nem tesz, hanem passzol.
- Nem nagyon értek a tétekhez - mondta a pap bizonytalanul.
- Csak gyufaszálak, atyám - válaszolta O Connor.
- Lehet csalni? - kérdezte a pap.
O'Connor felhúzta a szemöldökét. Comyn bíró kicsit leereszkedően elnevette magát.
- Semmi csalás - mondta. - A leosztást, ami a kézben van, pontos szabályok szerint kell értékelni. Nézze…
Beletúrt a táskájába, és egy vonalas lapot húzott elő, a belső zsebéből pedig elővett egy dubléarany csavaros ceruzát, írni kezdett a papírra. A pap merően nézte.
- A rangsor csúcsán - mondta a bíró - a royalflös áll. Ez azt jelenti, hogy mind az öt kártya azonos színű, egy sort alkotnak és a sor ásszal kezdődik. Mivel sorban kell jönniük, magától értetődik, hogy a másik négynek királynak, dámának, bubinak és tízesnek kell lennie.
-  Ez világos - mondta óvatosan a pap.
- Ezután jön a négy azonos lap - mondta a bíró, és a szavakat a royalflös alá írta. - Ez pontosan azt jelenti, amit a neve is mond. Négy ász, négy király, négy dáma és így tovább, Jé egészen a négy kettesig. Az ötödik kártya nem számít. És persze a négy ász jobb, mint a négy király vagy mint bármi más. Érti?
A pap bólintott.
- Aztán következik a full - mondta O'Connor.
- Nem egészen - javította ki Comyn bíró -, előbb jön a flös, barátom.
O'Connor a homlokára csapott, mint amikor valaki elismeri, hogy ostoba volt.
- Hát persze - mondta. - Tudja, atyám, a flös olyan, mint a royalflös, csak annyi a különbség, hogy nem ásszal kezdődik. De az öt lapnak azonos színűnek kell lennie, és sort kell alkotnia.
A bíró leírta ezt a magyarázatot is a papírra a „négy azonos" szavak alá.
- Most jöhet Mr. O'Connor fullja, ami annyit tesz, hogy három azonos és két másik azonos lap, .ez adja ki az öt lapot. Ha három lap tízes és a másik kettő dáma, úgy hívják, hogy tízes és dáma full.
A pap ismét bólintott.
A bíró folytatta a rangsort, minden kezet megmagyarázott, a „flöst", a „sort", a „drillt", a „két párt", az „egy párt" és a „magas lapot".
- Namármost - mondta, amikor ezzel megvolt -, természetesen az egy pár vagy a magas lap, vagy a vegyes kéz, amit „szögeszsáknak" hívnak, annyira gyengék, hogy nem nagyon érdemes tenni rájuk.
A pap a listát bámulta.
- Használhatnám ezt? - kérdezte.
- Természetesen - mondta Comyn bíró -, tartsa csak maga mellett, ez magától értetődik.
- Hát, ha tényleg csak gyufaszálakban játszunk... - mondta a pap, és beadta a derekát. Az ártatlan szerencsejáték végül is nem bűn. Semmiképpen sem az, ha gyufaszálakban játsszák.
Három egyenlő kupacba osztották a gyufaszálakat, és játszani kezdtek.
Az első két leosztásnál a pap hamar passzolt, és nézte, hogyan licitál a másik kettő. A bíró nyert négy gyufaszálat. A harmadik leosztásnál felragyogott a pap arca.
- Ez nem jó lap? - kérdezte, és megmutatta a kártyáit a másik kettőnek.
Nagyon is jó volt, full: bubik és királyok. A bíró elkeseredetten bedobta a lapjait.
- De igen, atyám, nagyon jó - magyarázta türelmesen O'Connor -, de nem tudja, hogy nem szabad nekünk megmutatnia? Ha mi tudjuk, hogy mije van, nem fogunk semmit tenni, ha a mi lapunk nem olyan jó, mint a magáé. A saját lapjait úgy kell kezelnie... hogy is mondjam, mint a szentgyónást.
Ezt megértette a pap.
- Mint a szentgyónást - ismételte. - Igen, értem. Egy szót se senkinek, ugye?
Elnézést kért, és újrakezdték. Hatvan perc alatt, Thurles-ig tizenöt leosztást játszottak, és a bíró gyufaszálkupaca egyre növekedett. A papnak szinte semmije sem maradt, és a szomorú szemű O'Connornak legföljebb ha a fél kupaca volt meg. Túl sok hibát követett el: a jó atya csak félárboccal csinálta, csupán a bíró játszott komoly, tudatos pókért, jogon csiszolt elméjével mérlegelve a lehetőségeket és esélyeket. A játék igazolta elméletét, hogy az ész fontosabb, mint a szerencse. Thurlest elhagyva O'Connor gondolatai el-elkalandoztak. A bírónak kétszer is rá kellett szólnia, hogy figyeljen.
- Attól tartok, hogy nem túl izgalmas így gyufaszálakban játszani - ismerte be a második alkalommal. - Ne hagyjuk abba?
- Ó, be kell vallanom, én nagyon is élvezem - mondta a bíró. A nyertesek általában élvezik a játékot.
- Vagy talán érdekesebbé tehetnénk - mondta O'Connor mentegetődzve. - Nem természetem a pénzben való játék, de egy pár shilling még nem a világ.
- Ahogy gondolja - mondta a bíró -, bár úgy vettem észre, hogy jó néhány gyufaszálat vesztett.
- Ó, méltóságos uram, hamarosan meg kell fordulnia a szerencsémnek - mondta O'Connor huncut somolygással.
- Attól tartok, hogy akkor nekem ki kell szállnom -jelentette ki a pap teljesen határozottan. - Ugyanis csupán három font van a tárcámban, aminek ki kell tartania egész, anyámmal közös nyaralásom alatt Dingle-ben.
- De atyám - mondta O'Connor -, maga nélkül mi sem tudunk játszani. És csak néhány schilling...
- Még néhány shilling is túl sok nekem, fiam - mondta a pap. - Az anyaszentegyház nem azoknak való hely, akik azt akarják, hogy pénz csörögjön a zsebükben.
- Várjon - mondta a bíró. - Megvan. Maga és én, O'Connor, elfelezzük a gyufaszálakat magunk között. Aztán mind a ketten kölcsönadunk a tisztelendő atyának azonos mennyiségű gyufát, aminek most már pénzértéke van. Ha veszít, nem követeljük rajta az adósságot. Ha nyer, visszaadja a kölcsönbe kapott gyufákat, a maradékot pedig megtarthatja.
- Micsoda lángész maga, méltóságos uram - mondta csodálattal O'Connor.
- De én nem játszhatok pénzben - ellenkezett a pap. Néhány pillanatnyi komor csönd következett.
- És ha a nyeremény az egyháznak menne? - javasolta O'Connor. - Ezt már csak nem ellenezné az Úr?
- A püspök ellenezné - mondta a pap -, és valószínűleg vele találkozom előbb. De itt vannak a dinglei árvák. Anyám főz rájuk, és a szegény ártatlanok olyan kegyetlenül fáznak télen, ami nem is csoda ilyen tőzegárak mellett.
- Adomány - kiáltott fel diadalmasan a bíró, majd megdöbbent társaihoz fordult:
- Bármi, amit az atya az általunk kölcsönadott összegen felül nyer, a mi közös adományunk lesz az árvaháznak. Ehhez mit szólnak?
- Azt hiszem, még a püspökünk sem ellenezhet egy adományt az árvaház javára - mondta a pap.
- És az adomány a mi ajándékunk lesz, hálából, amiért kártyázott velünk - mondta O'Connor. - Tökéletes.
A pap beleegyezett, és újrakezdték a játékot. A bíró és O'Connor két kupacra osztották a gyufákat. O'Connor figyelmeztette őket, hogy kevesebb, mint ötven gyufaszállal kifogyhatnak a zsetonokból. Comyn bíró ezt is megoldotta. Félbetörték a gyufaszálakat, és azok, amelyeknek foszforos volt a végük, kétszer annyit értek, mint a csupaszok.
O'Connor kijelentette, hogy több mint 30 font nyaralásra szánt pénz van nála, és eddig az összegig hajlandó játszani. Senkinek sem jutott eszébe, hogy ne fogadja el Comyn csekkjét, annyira nyilvánvaló volt, hogy úriember.
Amikor ezzel megvoltak, kölcsönadtak a papnak tíz foszforos és négy csupasz gyufát, felét az egyikük, felét a másik.
- Hát akkor - mondta Comyn bíró, miközben a kártyákat keverte -, mennyi legyen az alap?
O'Connor felemelt egy fél gyufaszálat, aminek nem volt feje.
- Tíz schilling?
Ez egy kicsit szíven ütötte a bírót. A negyven szál gyufa, amit a dobozból kiöntött, félbetörve már nyolcvanat tett ki, és így 60 fontot ért, ami 1938-ban tetemes összegnek számított. A pap előtt 12 font volt, a másik két férfinál 24-24 font. Hallotta, hogy a pap felsóhajt. - Ha lúd, hát legyen kövér.
- Istenem, segíts! - mondta a pap.
A bíró hirtelen rábólintott. Nem kellett volna aggódnia. Az első két leosztást elvitte, ami majdnem 10 fontot jelentett. A harmadik leosztásnál O'Connor korán passzolt, és így megint elvesztette a 10 schilling osztópénzét. A pap letett négyet az l fontos gyufáiból. Comyn bíró a lapjait nézte; fullja volt, bubik és hetesek. Jobbnak kellett lennie. A papnak már csak 7 fontja maradt.
- Megadom a 4 fontját, atyám - mondta, és az asztal közepére tolta a gyufaszálakat -, és emelem 5 fonttal.
- Jaj nekem - mondta a pap -, már szinte semmim nincs. Most mit csináljak?
- Csak egyet tehet - mondta O'Connor -, ha nem akarja, hogy Mr. Comyn tovább emeljen egy olyan összeggel, amit már nem tud megadni. Toljon középre 5 fontot, és kérje, hogy terítsen.
- Terítsen - ismételte a pap, mintha valami rituális szöveget szavalna, mialatt kirakott öt fejes gyufát.
A bíró leterítette a fullját, és várt. A pap négy tízest tett ki. Visszakapta a 9 fontját és még kilencet a bírótól, valamint a 30 schilling osztópénzt. A 2 fonttal, amije még megmaradt, most összesen 21 font 10 schillingje volt.
Így érkeztek Limerick Junctionba, amely, mint az már az ír vasúthálózatra jellemző, egyáltalán nem Limerick, hanem Tipperary mellett volt. Itt a vonat elhúzott a főperon előtt, aztán visszatolatott, mivel a Tralee felé tartó vágányról nem lehetett megközelíteni a peront. Volt néhány le- és felszálló, de senki sem zavarta meg a játékot vagy jött be a fülkébe.
Charleville-ig a pap 10 fontot nyert O'Connortól, aki idegesnek látszott, és a játék lelassult. O'Connor általában hamar passzolt, és túl sok leosztás végződött azzal, hogy egy másik játékos is a passzolás mellett döntött. Mallow előtt, közös megegyezéssel, kivették az összes alacsony lapot, csak a heteseket és az annál magasabb kártyákat hagyták meg, így harminckét lapos paklijuk maradt. Ettől megint felgyorsult a játék.
Headfordnál a szerencsétlen O'Connornak már csak 12 fontja maradt, a bírónak pedig 20 fontja, mindkettőjüktől a pap nyerte el a többit.
- Nem lenne jó, ha most visszaadnám a 12 fontot, amivel kezdtem? - kérdezte a pap.
A másik kettőnek tetszett az ötlet. Mindketten visszakapták a 6-6 font kölcsönüket. A papnak még mindig maradt 32 fontja, hogy játsszon. O'Connor továbbra is óvatosabban játszott, csak egyszer licitált magasra, és így visszanyert 10 fontot egy „fulllal", ami egy „két párt" és egy „flöst" ütött.
A Killarney-tavak észrevétlenül siklottak el az ablak előtt.
Farranfore után a bíró tudta, hogy olyan lapja van, amire mindvégig várt. Miután cserélt három lapot, boldogan látta, hogy négy dáma és egy treff hetes van a kezében. O'Connor is úgy gondolhatta, hogy jók a lapjai, mivel folytatta a licitálást, amikor a bíró megadta a pap 5 fontját, és emelte 5 fonttal. Amikor a pap válaszul megadta az 5 fontot és 10 fonttal emelt. O'Connor idegei felmondták a szolgálatot, és passzolt. Újra lent volt a 12 fonton, amennyivel játszani kezdett.
A bíró a hüvelykujja körmét rágta. Azután megadta a pap tíz fontját, és emelte 10 fonttal.
- Öt perc múlva Tralee-ben vagyunk - mondta a kalauz, fejét bedugva a fülke ajtaján. A pap kétségbeesetten meredt az asztal közepén lévő gyufaszálakra, és a maga 12 fontot jelképező kupacára.
- Nem tudom - mondta. - Ó, Istenem, nem tudom.
- Atyám - szólt O'Connor -, tovább már nem tud emelni, meg kell adnia, és terítést kérni.
- Azt hiszem, igaza van - mondta szomorúan a pap, és az asztal közepére tolt 10 fontot gyufaszálakban, 2 fontot meghagyva magának. - Pedig olyan jól ment. Oda kellett volna adnom az árváknak a 32 fontot, amíg még megvolt. Most meg csak 2 fontom maradt a számukra.
- Kiegészítem 5 fontra, atyám - mondta Comyn bíró. -Tessék, négy dáma.
O'Connor füttyentett egyet. A pap először a szétteregetett dámákat nézte, aztán a saját lapjába pillantott.
- A király nem ér többet a dámánál? - kérdezte tanácstalanul.
- De igen, amennyiben négy van belőle magánál - mondta a bíró.
A pap leterítette a lapjait az asztalra.
- De nekem annyi van - mondta. És tényleg annyi volt.
- Uram, segíts - mondta levegő után kapkodva -, és én már azt hittem, mindent elvesztettem. Azt hittem, hogy magának az a royal-micsodája van.
Amikor begördültek Tralee-be, összesöpörték a kártyát és a gyufákat. O'Connor visszakapta a kártyáit. A bíró beletette a törött gyufaszálakat a hamutartóba. O'Connor leszámolt tizenkét darab egyfontost a zsebéből, és odanyújtotta a papnak.
- A jó Isten áldjon meg, fiam - mondta a pap. Comyn bíró megadóan vette elő a csekkfüzetét.
- Azt hiszem, pontosan 50 font, atyám - mondta.
- Ha maga mondja - szólt a pap -, biztosan úgy van, én már azt is elfelejtettem, hogy mennyivel kezdtünk.
- Biztosíthatom, hogy én 50 fonttal tartozom az árvaháznak - mondta a bíró. Írni készült. - Ugye a dingle-i árvaházat mondta?
A pap zavartnak látszott.
- Tudja, nem nagyon hiszem, hogy egyáltalán volna bankszámlájuk, annyira kicsi hely.
- Akkor jobb lesz, ha személyesen az ön számára töltöm ki - mondta a bíró, és várta a nevet.
De nekem sincs bankszámlám - mondta rémülten a pap.
- Soha nem foglalkoztam pénzzel.
- Van még egy megoldás - mondta előzékenyen a bíró. Gyorsan írt valamit, kitépte a csekket, és átnyújtotta a papnak. - Ez bemutatóra szól. Az ír Bank Tralee-ben ki fogja magának fizetni, és még éppen időben vagyunk. Harminc perc múlva zárnak.
- Úgy érti, hogy a bankban ezért nekem pénzt adnak? -kérdezte a pap, óvatosan kezében tartva a csekket.
- Természetesen - mondta a bíró -, de vigyázzon, nehogy elveszítse. Bemutatóra szól, vagyis bárki beválthatja, akinek a birtokában van. Most pedig, O'Connor, atyám, igazán érdekes, ámbátor drága utazás volt. További jó napot kívánok maguknak.
- Viszont - mondta bánatosan O'Connor. - Maga az Úr oszthatta magának a kártyákat, atyám. Ritkán láttam ilyen pókerleosztást. Jó lecke ez nekem. Soha többet ne kártyázz vonaton, főleg ne az egyházzal.
- Én pedig gondoskodom róla, hogy a pénz az azt legjobban megérdemlő árvaházban legyen még naplemente előtt - mondta a pap.
Tralee-ben az állomás peronján elváltak, és Comyn bíró elindult a szállodája felé. Korán akart lefeküdni a másnapi tárgyalások előtt.
A délelőtti első két ügy nagyon simán ment, mivel a vádlottak beismerték, hogy vétkesek kisebb szabálysértésekben, ő pedig mindkét esetben pénzbírságot szabott ki. Az összehívott tralee-i esküdtek kényszerű tétlenségre voltak kárhoztatva.
Comyn bíró éppen a papírjai fölé hajolt, amikor a harmadik vádlottat szólították. A teremben ülők mindössze bírói parókájának tetejét láthatták.
- Szólítom Ronan Quirk O'Connort - dörögte az írnok az egybegyűlteknek.
Csoszogás hallatszott. A bíró még mindig írt.
- Maga Ronan Quirk O'Connor? - kérdezte az írnok az új vádlottat.
- Én vagyok - mondta egy hang.
- Ronan Quirk O'Connor - kezdte az írnok -, az ön elleni vád hamiskártyázás, az 1845.évi játéktörvény 17.cikkelyének megsértése. E szerint ön, Ronan Quirk O'Connor, ez év május 13-án Kerry megyében csalással, törvénytelen módon vagy rosszhiszeműen kártyajáték során pénzt nyert egy bizonyos Lurgan Keane-től. És így csalárd fondorlattal szerezte meg a fent említett pénzösszeget, a fent említett Lurgan Keane-tól. Mit válaszol a vádra? Bűnös, vagy nem bűnös?
A felolvasás alatt Comyn bíró körülményes gonddal tette le a tollat, még néhány, másodpercig a papírjaira meredt, mintha azt remélné, hogy az egész tárgyalást így vezetheti le, aztán végül mégiscsak felemelte a tekintetét.
A spánielszemű keszeg férfi nézett vissza rá a bírói pulpitus túloldaláról, döbbent rémülettel. Comyn bíró ugyanilyen megdöbbenéssel bámulta a vádlottat.
- Nem bűnös - suttogta O'Connor.
- Egy pillanat - mondta a bíró. A tárgyalóteremben csönd volt, mindenki őt figyelte, ahogy szenvtelenül ült a bírói székben. Közömbös arca mögött összevissza száguldoztak a gondolatai. Azonnal véget vethetne a tárgyalásnak, ha kijelenti, hogy ismeri a vádlottat, futott át az agyán. Aztán eszébe jutott, hogy ez új tárgyalás kitűzését jelentené, mivel már hivatalosan is elhangzott a vád, és újabb kiadást jelentene az adófizetőknek, akik a jogi eljárás költségeit viselik. Az a kérdés - mondta magában -, hogy képes-e elfogulatlanul és jól levezetni a tárgyalást, és a valósághoz hű, pártatlan összegzést adni az esküdteknek. Úgy döntött, hogy képes rá.
- Eskesse föl az esküdteket, legyen szíves - mondta. Az írnok engedelmeskedett, aztán megkérdezte O'Connort, hogy van-e jogi képviselője. O'Connor azt válaszolta, hogy nincs, és hogy ő maga kívánja ellátni a saját védelmét. Comyn bíró magában káromkodott. A tisztesség ilyen esetben azt kívánja, hogy ő maga minden tőle telhető módon a vádlott pártját fogja az ügyésszel szemben.
Ez utóbbi úriember most fölemelkedett, hogy ismertesse a tényeket, amelyek őszerinte, magukért beszélnek. Az elmúlt május 13-án egy tralee-i fűszeres, bizonyos Lurgan Keane, Dublinban felszállt a Dublin és Tralee között közlekedő vonatra, hogy hazautazzon. Véletlen folytán nagyobb összegű készpénz volt nála, pontosan 71 font.
Az utazás során beszállt egy kártyapartiba a vádlottal és még valakivel; a játékhoz a pakli kártyát a vádlott szolgáltatta. Olyan jelentős összeget veszített, hogy gyanút fogott. Farranfore-ban, egy megállóval Tralee előtt, valamilyen ürüggyel leszállt a vonatról, odament a vasúttársaság egyik alkalmazottjához, és megkérte, intézkedjék, hogy a rendőrség legyen ott Tralee-ben a peronon.
A vád első tanúja egy őrmester volt a tralee-i rendőrségtől, egy magas, jóképű férfi, aki beszámolt a letartóztatásról. Eskü alatt vallotta, hogy a kapott információ alapján az elmúlt május 13-án jelen volt a tralee-i vasútállomáson, amikor a dublini vonat befutott. Ott egy férfi ment oda hozzá, akiről később megtudta, hogy Mr. Lurgan Keane-nek hívják, és aki megmutatta neki a vádlottat.
Ő megkérte a vádlottat, hogy kövesse a tralee-i rendőrőrsre, amit a férfi vonakodás nélkül meg is tett. Ott felszólították, hogy ürítse ki a zsebeit. Többek között egy pakli kártya is előkerült, s ezt Mr. Keane azonosította azzal, amit a vonaton a pókernál használtak.
A paklit, mondta, elküldték Dublinba vizsgálatra, és amikor Dublinből megérkezett a jegyzőkönyv, a vádlott O'Connor ellen törvénysértés! eljárást indítottak.
Eddig minden világos volt. A következő tanú a dublini Gárda* csalási csoportjától jött. Egész biztosan ott volt a tegnapi vonaton, tűnődött a bíró, csak másodosztályon utazhatott.
A detektív eskü alatt vallotta, hogy a vizsgálat szerint a kártyacsomag meg van jelölve. A vád képviselője a magasba emelt egy csomag kártyát, amit a detektív felismert a saját jelölése alapján. Odaadták neki a paklit.
- Milyen módon jelölték meg a lapokat? - kérdezte az ügyész.
- Kétféleképpen, uram - mondta a detektív a bírónak. -Az úgynevezett „árnyalással" és „szegélyezéssel". Mind a négy színt jelezték a lapok hátán, olyan módon, hogy a széleket különböző helyeken bevágták a kártyák mindkét végén, úgyhogy nem számít, hogyan tartjuk a lapot. Szegélyezéskor a minta és a lap széle közötti fehér csík szélessége változik. Ez a különbség, habár nagyon csekély, az asztal túloldaláról is látható, és így jelzi a csalónak, hogy ellenfél milyen színeket tart a kezében. Világos voltam?
- Példásan világos - mondta Comyn bíró, és közben O'Connorra meredt.
- A magas lapokat, az ásztól a tízesig, árnyalással különböztették meg egymástól, ami annyit jelent, hogy egy bizonyos kémiai eljárással enyhe sötétedést vagy világosodást idéztek elő a lapok hátoldalán lévő minta egy egészen apró részletében. Az így megváltoztatott részek rendkívül kicsik, gyakran nem nagyobbak, mint a bonyolult mintában szereplő egyik virág csúcsa. De ez elegendő a hamiskártyásnak ahhoz, hogy az asztal másik oldaláról is észrevegye, mivel pontosan tudja, hogy mit kell keresnie.
- Szüksége van a hamiskártyásnak arra, hogy az osztásnál is csaljon? - kérdezte az ügyész. Jól tudta, hogy az esküdtek feszülten figyelnek. Annyira más volt ez az ügy, mint a lótolvajlások.
- Elképzelhető tisztességtelen osztás is - ismerte el a detektív a csalási csoporttól -, de nem szükségszerű.
- Lehetséges nyerni egy ilyen játékos ellen? - kérdezte az ügyész.
- Teljesen lehetetlen, uram - mondta a tanú a bíróságnak. - A hamiskártyás egyszerűen nem licitál, amikor tudja, hogy ellenfelének jobb lapja van, és magas tétet tesz, amikor tudja, hogy az övé jobb lap.
- Nincs több kérdésem - mondta az ügyész. Most másodszor sem kívánt kérdéseket feltenni.
- Joga van, hogy a tanúktól bármit kérdezzen, vallomásukkal kapcsolatban - mondta Comyn bíró a vádlottnak.
- Köszönöm, uram - mondta O'Connor, de nem mozdult. A vád harmadik, utolsó és egyetlen koronatanúja, a tralee-i fűszeres, Lurgan Keane volt, aki úgy lépett a tanúk padjára, mint egy bika az arénába, és közben mereven nézte O'Connort.
A vád képviselőjének felszólítására előadta a történetét. Aznap jó üzletet kötött Dublinban, ez magyarázza, hogy miért volt nála annyit készpénz. A vonaton „belecsábították" egy pókerpartiba, amiben ő jó játékosnak tartotta magát, aztán Farranfore-ig már megszabadították 62 fontjától. Azért fogott gyanút, mert bármenyire ígéretes volt is a lapja, valaki mindig felülütötte, és ő elvesztette a pénzét.
Farranfore-ban leszállt a vonatról, mivel meg volt győződve róla, hogy becsapták, és kérte, hogy a rendőrség legyen ott Tralee-ben.
- És igazam volt - bömbölte az esküdtek felé -, a maguk embere cinkelt kártyákkal játszott.
A tizenkét jó és igaz ember ünnepélyesen bólintott.
Ekkor O'Connor, aki most szomorúbbnak látszott, mint valaha, és olyan ártatlan képet vágott, mint a ma született bárány, felemelkedett, hogy kérdéseket tegyen fel. Keane fenyegetően meredt rá.
- Azt állítja, hogy én vettem elő a kártyapaklit? - kérdezte bánatosan.
- Igen, maga - mondta Keane.
- Milyen módon? - kérdezte O'Connor. Keane zavartnak látszott.
- A zsebéből - mondta.
- Igen - ismerte el O'Connor -, a zsebemből. De mit csináltam a kártyákkal?
Keane egy pillanatig gondolkodott.
- Pasziánszozni kezdett - mondta.
Comyn bírót, aki már éppen hinni kezdte, hogy létezik a fantasztikus egybeesések törvénye, elfogta az iménti gyomorszorító érzés.
- És én szólítottam meg magát - kérdezte a vádlott -, vagy maga szólt hozzám először?
A tagbaszakadt fűszeres elszontyolodott.
- Én szólítottam meg magát - mondta, azután az esküdtek felé fordulva folytatta:
- De a maguk embere olyan rosszul játszott, hogy egyszerűen nem bírtam nézni. Feketék voltak pirosakon és pirosak feketéken, amiket nem vett észre, úgyhogy felhívtam a figyelmét egy párra.
- De amikor pókerre került a sor - folytatta O'Connor rendületlenül -, én javasoltam, hogy játszunk barátságos pókért vagy maga?
- Maga - mondta indulatosan Keane -, és azt is maga javasolta, hogy tegyük érdekesebbé egy kis pénzbeni téttel. Szép kis tét! 62 font nagyon sok pénz.
Az esküdtek megint bólintottak. Valóban az volt. Egy munkásember majdnem egyévi bére.
- Én pedig azt állítom - mondta O'Connor Keane-nek -, hogy maga javasolta a pókért, és maga javasolta a pénzbeni tétet. Előtte nem gyufaszálakon játszottunk?
A fűszeres keményen törte a fejét. Sütött az arcáról a becsület. Valami felrémlett az emlékezetében. A világért se hazudott volna.
- Lehet, hogy én voltam - ismerte be, de aztán új gondolata támadt. Az esküdtszékhez fordult: - De hát nem éppen ez a jól bevált módszer? Nem éppen ez az, amit egy hamiskártyás tesz? „Belecsábítja" az áldozatát a játékba!
Láthatóan beleszeretett a „belecsábít" szóba, amiről a bíró úgy gondolta, hogy az ő szókincse számára új kifejezés. Az esküdtek egyetértőén bólogattak. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy ők is nagyon rossz néven vették volna, ha belecsábítják őket valamibe.
- Még egy utolsó kérdés - mondta O'Connor szomorúan. - Amikor befejeztük, mennyit fizetett nekem?
- 62 fontot - mondta dühösen Keane -, kemény munkával megkeresett pénzt.
- Nem - szólt O'Connor a vádlottak padjáról -, mennyit fizetett személy szerint nekem?
A tralee-i fűszeres erősen gondolkodott. Elkomorult az arca.
- Magának semmit - mondta. - A farmer nyert.
- És tőle én nyertem? - kérdezte O'Connor, és most mar úgy nézett ki, mint aki menten sírva fakad.
- Nem - mondta a tanú. - Maga úgy 8 fontot veszített.
- Nincs több kérdésem - mondta O'Connor.
Mr. Keane már éppen le akart lépni az emelvényről, amikor a bíró hangja visszaszólította.
- Egy pillanat, Mr. Keane. Azt mondja, a farmer nyert.' Ki volt ez a farmer tulajdonképpen?
- A másik férfi a fülkében, uram. Egy farmer Wexfordból Nem valami jó játékos, de ördögi szerencséje volt.
- Sikerült megtudni a nevét? - kérdezte Comyn bíró. Mr. Keane zavartnak látszott.
- Nem - mondta. - A vádlotté volt a kártya. Biztos, hogy ő akart engem becsapni.                                  
A vádeljárás véget ért, és O'Connor kiállt a saját nevében. Letette az esküt. A története olyan egyszerű volt, mint amilyen panaszos. Lovakat vett és adott el, ebből élt; nincs ebben semmi büntetendő. Szeretett baráti alapon kártyázgatni, de egyáltalán nem volt jó érzéke hozzá. Egy héttel a május 13-i vonatozás előtt éppen barna sört kortyolgatott békésen egy dublini kocsmában, amikor valami kemény dolgot érzett a padon a combja mellett. Egy pakli kártya volt, amit nyilvánvalóan az 
*Az ír rendőrség neve.
hagyott ott, aki előtte ült a boxban. Újnak éppen nem volt mondható. Először arra gondolt, hogy 
leadja a csaposnak, de aztán rájött, hogy egy ilyen viseltes paklinak úgysincs értéke. Megtartotta és pasziánsszal ütötte el az időt hosszú utazásai alatt, amikor ügyfelei számára egy csikót vagy egy kancát próbált vásárolni.
Ha a kártyák meg voltak is jelölve, neki erről fogalma sem volt. Soha életében nem hallott erről az „árnyalásról" és „szegélyezésről", amiről a detektív beszélt. Azt se tudta, mit kellene keresnie a kocsmaülésen talált kártyák hátoldalán.
- Ami pedig a csalást illeti, a csalók nem nyerni szoktak? - kérdezte az esküdteket. O maga 8 font 10 schillinget veszített azon az úton egy teljesen idegen ember javára. Elég nagy bolond volt, hiszen az összes jó leosztás mindig a farmernak jutott. Az, hogy Keane többet tett fel, és többet veszített, mint ő, azért lehetett, mert Mr. Keane talán meggondolatlanabb ember nála. De ami a csalást illeti, neki aztán semmi köze hozzá, és az biztos, hogy ő maga nem veszített volna el annyit a saját, kemény munkával megkeresett pénzéből.
Az ügyész keresztkérdésekkel próbálta megdönteni a történetét. De a kis keszeg férfi mentegetődző és konok szívóssággal ragaszkodott a történet minden egyes részletéhez. Végül az ügyésznek dolgavégezetlenül kellett leülnie.
O'Connor visszatért a vádlottak padjára, és várta az összegezést. Comyn bíró a pulpitusról figyelte. Maga egy szegény balek, O'Connor, gondolta. Ha igaz a története, maga egy rettenetesen peches kártyás. Ha pedig nem igaz, akkor maga a világ legtehetségtelenebb hamiskártyása. Bármi is a helyzet, a saját kártyájával kétszer veszített a vonaton, idegenek javára.
Amikor az összegzésre került a sor, ilyen vagy-vagy megoldásról természetesen szó sem lehetett. Comyn bíró az esküdtszék előtt hangsúlyozta, hogy a vádlott vallomása szerint a kártyát egy dublini kocsmában találta, és egyáltalán nem volt a tudatában, hogy a pakli meg van jelölve. Az esküdtek joga, hogy elhiszik ezt a történetet, vagy sem. Tény, hogy a vád nem tudta megcáfolni, márpedig az ír törvények értelmében a bizonyítási kötelezettség rá hárul.
Másodszor a vádlott azt vallotta, hogy nem ő maga, hanem Mr. Keane javasolta mind a pókert, mind a pénzbeni tétet, és Mr. Keane elismerte annak lehetőségét, hogy valóban így történt.
De ami ennél sokkal fontosabb, a vád úgy szólt, hogy a vádlott csalárd fondorlattal pénzt nyert Lurgan Keane tanútól. Akár csalárd volt a mód, akár nem, Keane tanú eskü alatt vallotta, hogy a vádlott semmi pénzt nem nyert tőle. Mindketten, a vádlott és a tanú egyaránt veszítettek, noha jelentősen különböző nagyságú összegeket. Ezen a ponton a vád nem állja meg a helyét. Az ő kötelessége az, hogy a gyanúsított felmentésére kérje az esküdteket. Jól ismerve embereit, azt is hangsúlyozta, hogy csak tizenöt perc van ebédszünetig.
Súlyos törvényszéki ügynek kell lennie, ami visszatarthat egy kerryi esküdtszéket az ebédtől, és a tizenkét igaz ember tíz percen belül vissza is tért az ítélettel, hogy a vádlott nem bűnös.
O'Connort felmentették, és elhagyta a vádlottak padját.
Comyn bíró a tárgyalóterem mögötti öltözőben levetkőzött, felakasztotta a parókáját, és elhagyta az épületet, hogy maga is utánanézzen az ebédjének. A talár, nyakfodor és paróka nélkül észrevétlenül átjutott a bíróság épülete előtti járdán tolongó sokaságon.
Már éppen keresztül akart menni az úton a város legjobb szállodájához, ahol, tudta jól, kitűnő Shannon-lazac vár rá, amikor észrevette, hogy egy gyönyörű, csillogó és remek márkájú limuzin fordul ki a szálloda udvarából, a kormánynál O'Connorral.
- Látja az emberünket? - kérdezte a közelében egy álmélkodó hang. Odapillantott, és megállapította, hogy a tralee-i fűszeres áll mellette.
- Látom - mondta.
A limuzin kigördült a szálló udvarából. O'Connor oldalán egy talpig feketébe öltözött utas ült.
- Látja, ki ül mellette? - kérdezte Keane leesett állal.
A kocsi feléjük suhant. A dingle-i árvák megsegítését szívén viselő egyházi férfiú nyájas mosollyal ajándékozta meg őket, és két vaskos ujját felemelte a járdán ácsorgó két férfi felé. A kocsi továbbhajtott.
- Ez papi áldás akart lenni? - kérdezte a fűszeres.
- Meglehet - mondta Comyn bíró -, bár erősen kétlem.
- És miért volt rajta ilyen ruha? - kérdezte Keane.
- Mert ő az anyaszentegyház papja - mondta a bíró.
- Ez ugyan nem - mondta hevesen a fűszeres. - Ez egy wexfordi farmer.

Sillár Barbara fordítása

A fedélterv Szabó Árpád munkája
A kiadásért felel a Gondolat Könyvkiadó igazgatója
Nyomta a Zrínyi Nyomda (90. 1403/66-14)
Felelős vezető: Grasselly István vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Detre Józsefné
Műszaki vezető: Tóbi Attila Műszaki szerkesztő: Hodú Pálné
Megjelent 14, 58 (A/5) ív terjedelemben, az MSZ 5601-59 és 5602-55 szabvány szerint.