Frederick Forsyth
KÖZVETÍTŐ

I.P.C.
KÖNYVEK

A fordítás a Bantam Press 1989-es kiadása
alapján készült
A mű eredeti címe: The Negotiator
Copyright © Frederick Forsyth 1989

Fordította: Bihari György

A címlapot tervezte: Szatmári Zsolt

Hungarian Translation © Bihari György 1990

A sorozat főszerkesztője:
Ivanics István

Felelős szerkesztője:
Morcsányi Géza

Szerkesztő: Kulcsár István
Kontrollszerkesztő: Talpas János
Műszaki szerkesztő: Hupján Mária
Kiadja: az I. P. COOP Kft.
Felelős kiadó: Ivanics István
Szikra Lapnyomda. Budapest (90-1210)
Felelős vezető: dr. Csöndes Zoltán vezérigazgató
HU ISSN 0865 2929
ISBN 963 7936 11 6
Megjelent 28,5 (A/5) ív terjedelemben

A szabad világ szabad harcosainak

SZEREPLŐK

AZ AMERIKAIAK

John Cormack, az Egyesült Államok elnöke
Michael Odell, az Egyesült Államok alelnöke
James Donaldson, külügyminiszter
Morton Stannard, védelmi miniszter
Bill Walters, igazságügy-miniszter
Hubert Reed, pénzügyminiszter
Brad Johnson, nemzetbiztonsági tanácsadó
Don Edmonds, az FBI igazgatója
Philip Kelly, az FBI bűnügyi nyomozó alosztályvezetője
Kevin Brown, az FBI bűnügyi nyomozóosztályának alosztályvezetője
Lee Alexander, a CIA igazgatója
David Weintraub, a CIA műveleti igazgatóhelyettese
Quinn, a közvetítő
Duncan McCrea, CIA-ügynök
Irving Moss, kirúgott CIA-ügynök
Sam Somerville, FBI-ügynök
Charles Fairweather, az Egyesült Államok londoni nagykövete
Patrick Seymour, az Egyesült Államok londoni nagykövetségének jogtanácsosa
Lou Collins, a CIA londoni összekötő tisztje
Cyrus Miller, olajmágnás
Melville Scanlon, hajómágnás
Peter Cobb, fegyvergyáros
Ben Salkind, fegyvergyáros
Lionel Moir, fegyvergyáros
Creighton Burbank, a Secret Service (Titkosszolgálat, elnöki testőrség) igazgatója
Robert Easterhouse, szabadúszó biztonsági tanácsadó és szaúdi szakértő
Steve Pyle, a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank vezérigazgatója
Andy Laing, ugyanennek a banknak egy tisztviselője
Simon, amerikai diák az oxfordi Balliol College-ben

A BRITEK

Margaret Thatcher, miniszterelnök
Sir Harry Marriot, belügyminiszter
Sir Peter Imbert, a Metropolitan Police főkapitánya
Nigel Cramer, a Metropolitan Police Különleges Műveletek Osztályának alosztályvezetője
Peter Williams, rendőrfelügyelő, a Metropolitan Police különleges osztályának nyomozótisztje
Julian Hayman, egy biztonsági ügyekkel foglalkozó cég elnöke

AZ OROSZOK

Mihail Gorbacsov, az SZKP főtitkára
Vlagyimir Krjucskov, a KGB elnöke
Kerkorjan őrnagy, a KGB belgrádi rezidense
Vagyim Kirpicsenko, a KGB Első Főcsoportfőnöksége vezetőjének első helyettese
Ivan Kozlov, a Szovjetunió marsallja, vezérkari főnök
Zemszkov vezérőrnagy, a szovjet vezérkar hadműveleti osztályának vezetője
Andrej, KGB-ügynök

AZ EURÓPAIAK

De Kuyper, belga gengszter
Van Eyck, a belga Walibi vidámpark igazgatója
Dieter Lutz, hamburgi újságíró
Hans Moritz, dortmundi sörfőző
Horst Lenzlinger, oldenburgi fegyverkereskedő
Werner Bernhardt, volt kongói zsoldos
De Groot papa, holland tartományi rendőrfőnök
Dykstra főfelügyelő, holland tartományi nyomozó

PROLÓGUS

Az álom visszatért, még mielőtt az cső rákezdett volna. Már nem hallotta a susogást. Hatalmába kerítette az álom.
Megint ott volt azon a tisztáson, a szicíliai erdőben, Taormina fölött. Előjött a fák közül és lassan ballagott a tisztás közepe felé, ahogy megbeszélték. A diplomatatáskát a jobb kezében lógatta. A tisztás közepén megállt, a földre tette a táskát, hat lépést hátrált, majd letérdelt. Ahogy megbeszélték. A táskában egymilliárd líra volt.
Hat hét óta tárgyalt a gyermek kiszabadításáról, gyorsabban megegyeztek a szokásosnál. Az ilyen ügyek néha hónapokig húzódnak. Hat héten át nap nap után ott ült a római csendőrség parancsnokságának munkatársa mellett, aki maga is szicíliai volt, de aki ezúttal a jóembereket képviselte. Mindvégig a carabinieri vitte a szót. Végül sikerült elintézni, hogy visszaadják a milánói ékszerész lányát, akit a családi nyaralóból raboltak el, Cefalu közelében. Majdnem egymillió dollár volt az ára. Ötször ennyiről indultak, de a végén ennyivel is beérte a maffia.
A tisztás túlsó szélén felbukkant egy borostás, vad külsejű álarcos, a vállán lupára lógott szíjon. Kézen fogva vezetett egy tíz év körüli, mezítlábas kislányt, aki reszketett és sápadt volt a rémülettől, de sértetlennek látszott. Fizikailag legalább. A pár közeledett. Látta, amint a bandita szeme rászegeződik az álarc alól, majd hátraint az erdő felé.
A táskánál a maffiózó megállt és rámordult a kislányra, hogy maradjon veszteg. A gyerek szót fogadott. Közben azonban merően bámulta a megmentőjét óriási, sötét szemével. Már nem tart soká, kicsim. Mindjárt vége.
A bandita elégedetten dobálta vissza a bankjegykötegeket a táskába: nem csapták be. A magas férfi és a kislány összenéztek. A férfi kacsintott; a gyermek arcát mosoly ragyogta be. Az álarcos bekattintotta a táskát és elindult vissza, háttal, arccal az erdő felé. Már a fáknál tartott, amikor megtörtént a tragédia.
Nem a római carabinieri volt, hanem az itteni hülye.
Puskalövés csattant, a bandita a táskával megroggyant és elesett. Barátai természetesen ott lapítottak a fenyőfák mögött. Viszonozták a tüzet. A levegőt egyetlen szempillantás alatt röpködő lövedékek töltötték meg. Ő felordított olaszul: "Feküdj!", de a kislány nem hallotta, vagy pánikba esett és oda akart futni őhozzá. Felugrott és megpróbálta átrepülni a köztük levő hét méternyi távolságot.
Majdnem sikerült. Már ott volt előtte, már szinte érintette, mindjárt lerántja erős jobbjával a biztonságot adó, magas fűbe; tisztán látta a rémületet a tágra nyílt szempárban, a kiáltásra nyíló szájban az apró fogakat... és akkor ragyogó bíborszín rózsa bontotta ki szirmait a pamutruha mellén. A kislány elesett, mintha hátba taszították volna. Emlékezett, hogy rávetette magát, testével takarta, míg elhallgatott a fegyverropogás, és a maffiózók elmenekültek az erdőn át. Emlékezett, ahogyan ott ült és karjaiban ringatta az elernyedt kicsi testet, potyogtak a könnyei és ráordított az értetlenkedő, elkésve mentegetőző helyi rendőrre: "Ne, ne, édes Istenem, hagyja abba..."

ELSŐ FEJEZET

1989. NOVEMBER

A tél korán jött az idén. Előőrsei, az északkeleti sztyeppéken támadó fagyos szelek már a hónap végén ott száguldottak Moszkva háztetői felett, hogy kikémleljék a főváros védelmét.
A szovjet vezérkar épülete a Frunze utca 19. alatt található: szürke kőház a harmincas évekből. Az öreg épület legfelső emeleti szobája ablakából bámult ki a jeges szélrohamokba a vezérkari főnök. Komor volt a hangulata, mint a közelítő tél.
Iván K. Kozlov marsall hatvanhét éves volt, két évvel túllépte a kötelező nyugdíjkorhatárt, de a Szovjetunióban – egyébként mint mindenütt – azok, akik a szabályokat kitalálják, úgy vélik, rájuk nem vonatkoznak. Az év elején követte hivatalában a veterán Ahromejev marsallt, a katonai hierarchia nem csekély meglepetésére. Úgy különböztek egymástól, mint a tűz és a víz. Ahromejev alacsony, piszkafa entellektüel volt, Kozlov nagydarab, esetlen, fehér hajú óriás, a létező legkatonásabb katona, katonák fia, unokája és unokaöccse. Noha csak a harmadik volt a vezérkari főnök helyettesei között, könnyedén átlépte a másik kettőt, akiknek nyugdíjba kellett vonulniuk. Afelől, miért ő jutott a csúcsra, senkinek nem lehettek kétségei: 1987-től 1989-ig nyugodtan és szakszerűen ő irányította a szovjet csapatok afganisztáni visszavonulását. Ezt a feladatot hangosabb botrány, nagyobb veszteségek nélkül hajtotta végre, és ami még ennél is fontosabb, a nemzeti büszkeség sem szenvedett csorbát, noha Allah farkasai a Szalang hágóhoz vezető út egész hosszában le-lecsaptak az orosz egységekre. A hadművelettel nagy tekintélyt szerzett Moszkvában, maga a főtitkár is felfigyelt rá.
De miközben teljesítette feladatát és kiérdemelte a marsallbotot, elégedetlen volt önmagával: soha többé nem akarta hátrálás közben vezetni a szeretett szovjet hadsereget, márpedig, akárhogy cukrozta a sajtó, Afganisztán vereség volt. És most újabb vereség komorlik a láthatáron Nem csoda, hogy Kozlov zordan mered a dupla üvegen át az apró szemű darára, amelyet időről időre majdnem vízszintesen vág az ablaknak a förgeteg.
Rosszkedvének kulcsa egy jelentés, amely az íróasztalán hevert. Maga rendelte egyik legtehetségesebb pártfogoltjánál, egy fiatal vezérőrnagynál, akit Kabulból hozott magával a vezérkarhoz. Mint minden harci tapasztalattal rendelkező ember, Kozlov is tudta, hogy csupán bátorsággal, önfeláldozással, bölcs tábornokokkal nem lehet csatát nyerni: csak akkor, ha a megfelelő felszerelés megfelelő mennyiségben, megfelelő időben a megfelelő helyen van.
Ma is megkeseredik a szája, ha visszagondol rá, mit kellett megérnie mint tizennyolc éves katonának. A nagyszerűen fölszerelt német csapatok egyszerűen átcsörtettek a Vörös Hadseregen, amelyet Sztálin már az 1938-as boszorkányüldözéssel lefejezett és most elavult fegyverekkel igyekezett védeni Haza Anyácskát, megállítani az áradatot. Akkor halt meg az apja, amikor mindenáron tartani próbált Szmolenszknél egy lehetetlen állást, egyetlen vacak karabéllyal Guderian dübörgő páncélosai ellen. De legközelebb, esküdött meg ő magában, ott lesz a felszerelés, jó és elegendő. Ennek szentelte egész katonai pályafutását. Most ő a feje az öt szovjet haderőnemnek: a szárazföldi hadseregnek, a haditengerészetnek, a légierőnek, a hadászati rakétaerőnek és a honi légvédelemnek. És most mindezekre a vereség leselkedik, abból az asztalán fekvő, 300 oldalas jelentésből.
Már kétszer átolvasta, éjszaka a Kutuzov sugárúton, spártai lakosztályában, aztán az irodájában, ahová reggel hétkor érkezett, és azonnal kihúzta a telefont. Elfordult az ablaktól, visszalépett a hatalmas íróasztalához, amely T betűt alkotott egy tárgyalóasztallal és megint belelapozott a jelentés végébe.

ÖSSZEFOGLALÁS.
Épp ezért nem is az a legfontosabb, hogy az előrejelzés szerint a Földön húsz-harminc éven belül elapad az olaj; hanem az, hogy a Szovjetunióban az elkövetkező hét-nyolc évben fogy ki. A bizonyított készletek korábbi táblázata hamis adatokat tartalmazott, különösen, ami a készlet/kitermelést illeti. A készlet/kitermelés arányszámot úgy kapjuk meg, hogy egy olajtermelő ország ismert készleteit elosztjuk az évi kitermeléssel, az adatokat általában milliárd barrelben számolva.
1985 végén – nyugati adatokra támaszkodtam, mivel tartok tőle, azokból inkább meg lehet tudni, mi történik a szibériai olajiparban – számítások szerint 4,4 milliárd barrel nyersolajat termeltünk ki és így tizennégy évre való készletünk maradt, feltéve, hogy az évi kitermelt mennyiség nem változik. Ez azonban optimista előrejelzés, mivel a termelés, és ennek következtében az olajmezők kiaknázásának üteme növekedett. Ismert készleteink hét-nyolc évre elegendőek.
A kitermelés fokozását két érvvel indokoljuk. Az egyik az ipari termelés, főleg a fogyasztási javak termelésének növekedése, amit a Politikai Bizottság megkövetel az új gazdasági reformok bevezetése óta; a másik abban rejlik, hogy mind a régi, mind az új iparágak alacsony hatékonyságúak, de rendkívül energiaigényesek. Egész gyáriparunk falja az energiát, amit alacsony hatásfokkal hasznosít, főként azért, mert sok területen elavult gépparkot használ, termékei is elavultak. Egy szovjet gépkocsi például háromszor olyan nehéz, mint amerikai megfelelője, és a propagandával ellentétben nem azért, hogy ellen tudjon állni a kemény orosz télnek, hanem mert acélhengerműveink képtelenek a megfelelő vékonyságú lemezt előállítani, így egy gépkocsi gyártásához több, olajból előállított villamos energia szükséges, mint nyugaton, és többet fogyaszt, amikor bekerül a forgalomba.

ALTERNATÍVÁK
A Szovjetunióban termelt villanyáram 11 százalékát az atomerőművek állítják elő és terveink szerint ez a szám az ezredfordulóra 20 százalékra nő. Csernobilig legalábbis így volt. Sajnos, atomerőműveink 40 százalékában ugyanolyanok a berendezések, mint Csernobilben. Azóta valamennyiben szünetel az energiatermelés, "átalakítás" miatt – azonban szerfölött valószínűtlen, hogy újra beindítják őket –, a többi, tervezett atomerőmű építését pedig leállították. Ennek következtében a nukleáris energiatermelés, ahelyett, hogy megduplázódna, hét százalékkal visszaesett és továbbra is csökkén.
Mi rendelkezünk a világ legnagyobb földgázkészletével, de ezzel az a gond, hogy a leggazdagabb mezők főleg Szibéria legtávolabbi pontjain találhatók, így nem elég egyszerűen csak kitermelni a föld alól. Szükségünk lenne kiterjedt infrastruktúrára, csővezetékre, hogy Szibériából elszállítsuk városainkba, gyárainkba, erőműveinkbe, de ilyen nincs.
Emlékeztetnem kell Önt, hogy a hetvenes évek elején, amikor a jom kippuri háború után az olajárak az égnek szöktek, felajánlottuk Nyugat-Európának, hogy csővezetéken át hosszú időre ellátjuk őket földgázzal. Ez lehetővé tette volna, hogy kiépítsük a hálózatot, amit elejétől végéig az érdekelt országok finanszírozlak volna. Mivel az amerikaiaknak ez nem lett volna előnyös, az USA csírájában megölte a tervet, azzal a fenyegetéssel, hogy mindenkivel szemben, aki együttműködik velünk, széles körű kereskedelmi korlátozásokat léptet életbe. Mióta "olvadásról" beszélünk, egy hasonló terv politikailag valószínűleg elfogadható, de Nyugaton jelenleg alacsonyak az olajárak, így nélkülözhetik a mi földgázunkat. Mire az egész Földön elfogy az olaj és az árak ismét olyan szintre ugranak, hogy megint szükségünk lesz rá, túl késő lesz a Szovjetunió számára.
Nekünk tehát egyik sem jelent valós alternatívát. Sem a földgáz, sem az atomenergia nem segít rajtunk. Iparunk nagy része és a mi szállításainkkal számoló partnereink a mi kőolajszármazék energiahordozóinkra támaszkodnak.

SZÖVETSÉGESEINK
Vessünk egy pillantást közép-európai szövetségeseinkre, akikét a nyugat-európai propaganda "csatlósokként" emleget, össztermelésük – főleg a ploiesti kis olajmező révén – meghaladja az évi 2 milliárd barrelt, ez azonban egyetlen csepp szükségleteik óceánjában. A többit tőlünk kapják és ez az egyik kötelék, amely a mi táborunkhoz csatolja őket. Hogy igényeiket könnyebben kielégíthessék, lehetővé tettük, hogy néhány barterüzletet köthessenek a Közel-Kelettel. De ha sikerülne felszámolniuk azt a helyzetet, hogy kőolaj-ellátásukban teljes mértékben tőlünk függenek, bizonyára csak idő, méghozzá rövid idő kérdése, hogy, Kubáról nem is szólva, Kelet-Németország, Lengyelország, Csehszlovákia, Magyarország, sőt, Románia a kapitalista tábor részévé váljék...

Kozlov marsall fölpillantott a faliórára. Tizenegyet mutatott. A repülőtéren most kezdődhet a ceremónia. Úgy döntött, hogy nem megy ki. Nem volt szándékában körültáncolni az amerikaiakat. Kihúzta magát, felállt, visszament az ablakhoz, kezében Kaminszkij jelentésével, amely a Szigorúan Titkos jelzést viselte. Kozlov tudta, hogy rajta is kell hagynia. Túlságosan robbanékony anyag ahhoz, hogy ide-oda tologassák a vezérkar épületében.
Ha egy vezérkari tiszt régebben ilyen nyíltan ír, mint Kaminszkij, búcsút mondhat a karrierjének, de a sok szempontból vaskalapos Iván Kozlov sohasem torolta meg az őszinteséget. Körülbelül ez volt az egyetlen, amit ő méltányolt a főtitkárban. Mihail Gorbacsovnak – bár igazán nem kellett volna kiállnia olyan szamárságok mellett, hogy adjanak televíziót a parasztoknak, mosógépet a háziasszonyoknak – azt meg kell adni, az ember legalább nyugodtan elmondhatta a gondolatait, anélkül, hogy megkapta volna a Jakutiába szóló vasúti jegyet.
Kozlovot komolyan megrendítette a jelentés. Azt ő is tudta, hogy a gazdaság semmivel sem működik jobban a peresztrojka óta, de katona lévén egész élete a hierarchiában telt, és a hadsereg első szóra hozzájutott forrásokhoz, alapanyagokhoz, technológiákhoz. Náluk, és egyedül csak náluk volt a Szovjetunióban minőségi ellenőrzés. Nekik nem fájt attól a fejük, hogy a civilek hajszárítói életveszélyesek, vagy a cipőjük beázik. És most itt volt a válság, amely a katonákkal sem tett kivételt. Azt is jól tudta, hogy még csak most jön a lényeg, a következtetésekben. Az ablaknál állva tovább olvasott.

KÖVETKEZTETÉSEK
Négy választási lehetőségünk van, mindegyik meglehetősen sivár.
(1.) Folytatjuk az olaj kitermelését a jelenlegi szinten, abban a biztos tudatban, hogy készleteink maximum nyolc év múlva kimerülnek, és vásárlóként lépünk fel a világpiacon. Ezt a legrosszabb pillanatban tesszük majd, amikor az olajárak könyörtelenül és elkerülhetetlenül kúsznak lehetetlen magasságokba. Ha ilyen feltételek mellett akarjuk kielégíteni igényeinket, a fizetésre kell fordítanunk teljes valutatartalékunkat, a szibériai arany- és gyémántbányák teljes bevételét, semmi sem marad a nélkülözhetetlen gabonaimportra, vagy annak a csúcstechnikának a megvásárlására, ami a Politikai Bizottság rögeszméje szerint okvetlenül szükséges iparunk modernizálásához.
Nem segítene rajtunk a barter-kereskedelem sem. A Föld olajtartalékának 55 százaléka öt közel-keleti országban található, amelyeknek fogyasztása tartalékaikhoz képest csekély és hamarosan ismét ők lesznek a nagylegények a csárdában. Sajnos, a fegyvereket és néhány nyersanyagot leszámítva, a mi szovjet termékeink nem keltenek érdeklődést a Közel-Keleten, így olajszükségleteinket csereüzletekkel sem tudjuk fedezni. Arannyal vagy kemény valutával kellene fizetnünk, de nem tudunk.
Végül, a külső függés stratégiai kockázatot is jelent, különösen, ha figyelembe vesszük ennek az öt közel-keleti országnak a jellegét és történelmi fellépését.
(2.) Tökéletesíthetjük és korszerűsíthetjük kőolajkitermelő technikánkat, növelhetjük a termelés hatékonyságát, csökkenthetjük a fogyasztást, úgy, hogy közben megőrizzük a színvonalat. A fúróberendezéseink elavultak, általában elhanyagolt állapotban vannak, a legnagyobb lelőhelyeken a túlzott napi kiemelés állandóan rontja a távlati kitermelés lehetőségeit. (Legjobb olajmezőinken például mai árakon számítva 3 dollárt költünk, hogy elkerüljünk 1 dollár termelési veszteséget. Finomítóink átlagosan háromszor annyi energiát használnak egy tonna finomított olaj előállításához, mint az amerikaiak.) Át kell terveznünk minden olajmezőnk kitermelését, minden finomítónkat, vezetékhálózatunkat, hogy még egy évtizedet nyerhessünk. Mindezt azonnal el kell kezdenünk, és a költségek csillagászatiak lesznek.
(3.) Minden erőnket arra kell összpontosítanunk, hogy módosítsuk és korszerűsítsük a kontinentális talapzat olajfúró-technológiáját. Elsősorban sarkvidéki területeink biztatnak új mezőkkel, de az itteni kitermelés problémái sokszorosan felülmúlják a szibériait. A fogyasztókhoz vezető csőhálózat egyáltalán nincs kiépítve, és még a feltárási program is öt évet csúszik a tervezetthez, képest. A szükséges anyagi ráfordítás ismét csak óriási.
(4.) Visszatérhetünk a földgázhoz, amelyből, mint már mondtam, a világ legnagyobb tartalékaival rendelkezünk. Azonban további hatalmas anyagi forrásokat kell mozgósítanunk a kitermeléshez, a technológia megteremtéséhez, a megfelelő szakemberek képzéséhez, a csőhálózat kiépítéséhez és sok százezer készülék gázra történő átállításához.
Végül felmerül a kérdés: honnan vegyük a 2., 3. és 4. pontban foglaltakhoz szükséges anyagi eszközöket? Kemény valutánkat arra használjuk, hogy gabonát hozzunk be élelmezési célokra, a Politikai Bizottság állásfoglalása értelmében a maradék a csúcstechnológia importjához kell, tehát úgy látszik, hogy kizárólag belső erőkre támaszkodhatunk. Mivel a Politikai Bizottság további kötelezettségeket vállalt az ipar modernizálására, nagy a kísértés, hogy a katonai költségvetéshez nyúljanak.
Maradok marsall elvtárs őszinte híve,
Pjotr V. Kaminszkij vezérőrnagy

Kozlov marsall csöndesen káromkodott, becsukta a dossziét és kibámult az utcára. A jeges széllökések elültek, de továbbra is metsző szél fújt; látta odalent nyolc emelet mélységben az apró gyalogosokat, amint az usankát jól a fejükbe húzva, a fülvédőiket lehajtva, fejüket leszegve siettek a Frunze utcán.
Csaknem negyvenöt éve már, hogy a gépesített lövészek huszonkét esztendős hadnagya Csujkov tábornok parancsnoksága alatt részt vett Berlin ostromában, felkúszott Hitler kancelláriájának tetejére és lehozta az utolsó horogkeresztes zászlót. Képe látható volt számos történelemkönyvben. Azóta lépésről lépésre haladt előre a ranglétrán. Szolgált Magyarországon 1956-ban, a felkelés alatt, az Usszuri mentén, a kínai határon, helyőrségi szolgálatot teljesített Kelet-Németországban, majd a habarovszki Távol-keleti Parancsnokságon, a bakui Déli Főparancsnokságon, azután pedig a vezérkar következett. Teljesítette a kötelességét, elviselte a dermesztő éjszakákat a birodalom távoli előretolt állásain; elvált egyik feleségétől, aki nem volt hajlandó követni őt. Eltemetett egy másikat, aki meghalt a Távol-Keleten. Meg kellett érnie, hogy a lánya egy bányamérnökhöz menjen feleségül, nem katonához, ahogy remélte, és azt is, hogy a fia megtagadta, hogy kövesse őt a hadseregbe. Ezt a negyvenöt évet azzal töltötte, hogy figyelemmel kísérte a szovjet hadsereg fejlődését. A bolygó legjobb katonai erejének tartotta, amely arra hivatott, hogy védje a Rogyinát, a Szülőföldet és elpusztítsa ellenségeit.
Mint sok más konzervatív, hitte, hogy egy nap használatba kerülnek a fegyverek, melyeket szorgos tömegek gyártanak neki és harcosainak, és nyomban átkokban tört ki, ha bármi vagy bárki gyöngíteni merte a szeretett hadsereget, amelyben szolgált. Feltétlenül lojális volt a párt iránt – ha nem az, nem jut idáig –, de másokkal együtt úgy vélte, hogy ha a párt jelenlegi vezetői rubelmilliárdokat vonnak el a katonai költségvetéstől, akkor ő is másképp lesz lojális.
Minél tovább törte a fejét a kezében tartott jelentés következtetésein, annál inkább arra az eredményre jutott, hogy ennek a Kaminszkijnak, amilyen okos, fontolóra kellett volna vennie egy ötödik lehetőséget is. Ha a Szovjetunió politikai ellenőrzése alá tudna vonni egy, már termelésbe vont, elegendően nagy kőolaj forrást, olyan területet, amely jelenlegi határain kívül fekszik... ha kizárólag ő importálhatná onnan a nyersolajat, olyan áron, amit ő szabna meg... még mielőtt az itthoni olaj elapadna...
Letette a jelentést a tárgyalóasztalra, keresztülvágott a szobán a világtérképhez, amely a fél falat eltakarta az ablakkal szemben. Figyelmesen tanulmányozta, míg hulltak a percek és közeledett a dél. Megint és újra odatévedt a tekintete, a térképnek ugyanarra a pontjára. Végül áthajolt az asztalon, benyomott egy gombot és beszólt a házi telefon mikrofonjába a segédtisztjének:
– Kérje meg Zemszkov vezérőrnagyot, hogy most azonnal keressen fel – mondta.
Leült az íróasztala mögötti, magas támlájú székbe, felvette a tévé távkapcsolóját és bekapcsolta az asztaltól balra álló készüléket. Az 1. csatornára állította, ahol, mint ígérték, élőadásban közvetítenek Vnukovóból, a Moszkva környéki protokoll-repülőtérről.
Az Egyesült Államok légierejének egyes számú gépe üzemanyaggal feltöltve készen állt az indulásra; egy új Boeing–747, amellyel az év elején cserélték le a régi, kiszolgált 707-et. Az új gép leszállás nélkül tette meg a Moszkva–Washington távolságot, amire a 707 sohasem volt képes. A 89. katonai légiszállítási alakulat beosztottjai, akik az Andrews légitámaszponton őrizték és karbantartották az elnöki repülőgépet, a Boeing körül álltak, arra az esetre, ha néhány túlságosan lelkes orosz megpróbálna olyan közel osonni, hogy valamit rá tehessen vagy belepislogjon. Az oroszok azonban a háromnapos látogatás folyamán tökéletes úriembereknek bizonyultak.
Pár méterre a szárny végétől egy dobogó állt, rajta egy szónoki emelvény. E pulpituson most fejezte be búcsúztató beszédét Mihail Szergejevics Gorbacsov, az SZKP főtitkára. Mellette fedetlen fővel, a jeges széltől borzolt hajjal ült a látogató: John J. Cormack, az Egyesült Államok elnöke. Körülöttük a Politikai Bizottság másik tizenkét tagja.
A pódium előtt a belügyminisztérium rendőr díszszázada és a KGB határőr díszszázada. Hogy meglegyen a közvetlen érintkezés illúziója, kétszáz mérnök, technikus és repülőtéri alkalmazott csoportosult a hatalmas tér negyedik oldalán. A szónok előtti fókuszt azonban a két díszszázad között elhelyezett tévékamerák, fotósok, újságírók képezték. Nagy pillanat volt ez.
John Cormack, aki meglepetésszerű győzelmet aratott a tavaly novemberi elnökválasztásokon, januári beiktatása után jelezte, hogy szeretne találkozni a szovjet vezetővel és kész Moszkvába repülni. Mihail Gorbacsov nem késlekedett kifejezésre juttatni egyetértését és örömét. Ez a magas, fanyar humorú, de mélységesen humánus amerikai professzor, akivel az előző három napot töltötte, olyan embernek tűnt, akivel, ahogy Thatcher asszony szokta mondani, "lehet üzletet kötni".
Biztonsági és ideológiai tanácsadóinak javaslatai ellenére a főtitkár kockázatos játékot űzött. Az elnök személyes kérésére beleegyezett, hogy Cormack a televízión át közvetlenül szóljon a Szovjetunió népéhez, anélkül, hogy előtte bemutatná a kéziratot. A szovjet tévében nem szokás az "élő" műsor; csaknem minden adást gondos szerkesztéssel, előkészítéssel tettek ideológiailag alkalmassá emberi fogyasztásra.

Mielőtt teljesítette volna Cormack különös kérését, Mihail Gorbacsov tanácskozott az Állami Televízió szakértőivel. Azok ugyanúgy meg voltak bökkenve, mint ő, de rámutattak, hogy először is, az amerikai elnököt, amíg a tolmács be nem lép, a szovjet állampolgároknak csak töredéke érti meg, a fordítást pedig lehet csiszolni, ha a vendég túl messzire menne; másodszor, a beszédet nyolc-tíz másodperc késleltetéssel is tudják sugározni, és ha a vendég tényleg túl messzire megy, az adás hirtelen meg is szakadhat. Végül abban egyeztek meg, hogy ha a főtitkár meg kívánja szakítani az adást, megvakarja az állát a mutatóujjával, a többi a technikusok dolga. Ezt persze nem tehetik meg a három amerikai tévétársaság vagy a brit BBC munkatársaival, de ez nem okoz gondot, mert az ő műsoraik úgysem jutnak el a szovjet nézőkhöz.
Mihail Gorbacsov szónoklata után, amelyben kifejezte az amerikaiak iránti jóindulatát és abbeli bizakodását, hogy a két nép továbbra is békében él egymással, odafordult a vendéghez. John Cormack felállt. A főtitkár a pulpitus és a mikrofon felé intett, majd félrehúzódott és leült a középen elhelyezett székre. Az elnök a mikrofon mögé lépett. Szemmel láthatólag nem volt nála semmiféle jegyzet, csak a fejét emelte följebb. Szembenézett a szovjet tévékamerákkal és beszélni kezdett:
– Szovjet férfiak, asszonyok és gyermekek, hallgassanak meg engem!
Kozlov marsall az irodájában felugrott a székéből és hitetlenül meredt a képernyőre. Mihail Gorbacsovnak a pódiumon épp csak a szemöldöke rándult egyet, mielőtt visszanyerte volna nyugalmát. A szovjet kamera mögötti fülkében egy fiatalember, aki akár a Harvard végzett növendékének is beillett volna, eltakarta kezével a mikrofont, és valamit súgott a mellette álló káder fülébe, aki megrázta a fejét. John Cormack ugyanis nem angolul, hanem folyékony oroszsággal beszélt.
Noha nem beszélt oroszul, mielőtt elutazott volna a Szovjetunióba, a Fehér Ház hálószobájának magányában betanult egy ötszáz szavas orosz beszédet. Magnó és nyelvi tanácsadók segítségével addig gyakorolta, amíg hibátlan kiejtéssel, folyamatosan el tudta mondani, noha egy szót sem értett belőle. Lenyűgöző teljesítmény volt ez, még egy elit-egyetem tanárától is!
– Ötven évvel ezelőtt háború zúdult az Önök országára, szeretett hazájukra. A férfilakosság harcolt a seregben és meghalt, vagy farkasként kóborolt az erdőkben. Az asszonyok és gyermekek pincékben laktak, morzsákon tengődve. Milliók pusztultak el. Országukat a föld színével tették egyenlővé. Noha az én hazámban nem történt ilyesmi, szavamra mondom, megértem, mennyire gyűlölik és félik a háborút.
– Negyvenöt évvel ezelőtt mi, mind oroszok, mind amerikaiak falakat építettünk a két világ közé, abban a meggyőződésben, hogy a másik lesz a következő támadó. És hegyeket is raktunk – hegyeket acélból, ágyúkból, tankokból, hajókból, repülőkből és bombákból. De még magasabbra nőttek a hazugságok falai, hogy igazolják az acélhegyeket. Vannak, akik azt mondják, szükségünk van ezekre a fegyverekre, mert egy nap fel kell használnunk őket, hogy elpusztítsuk egymást.
No ja szkazsu: mi pajgyom drugim putyom.
Szinte hallani lehetett a vnukovói hallgatóság lélegzetvételét. Cormack elnök Lenint idézte: "De én azt mondom: mi más úton fogunk járni." Ezt a mondást minden iskolás gyerek ismerte a Szovjetunióban. Az orosz puty szó utat, ösvényt, követendő menetirányt jelent. Az elnök ebből a szóból kiindulva folytatta a gondolatmenetet:
– A fokozatos leszerelés és a béke felé vezető útra gondolok. Csak egy bolygónk van, ahol élhetünk; nagyon szép bolygó. Együtt élünk, vagy együtt halunk meg rajta.
A marsall szobájának ajtaja halkan kinyílt, majd bezárult. Ötvenes éveiben járó katonatiszt – Kozlov másik pártfogoltja, a hadműveleti osztály kitűnősége – állt az ajtóban és szótlanul nézte a képernyőt a sarokban. Az amerikai elnök mondandója végére ért.
– Nem lesz könnyű út: sziklák és gödrök lesnek rajta ránk. A végén azonban ott vár bennünket a biztonságot jelentő béke. Ha mindkettőnknek elegendő fegyverünk van a védekezésre, de nem elegendő a támadáshoz, ha mindketten tudjuk ezt és megengedjük, hogy a másik is meggyőződhessen róla, akkor gyermekeinknek és unokáinknak olyan világot adhatunk át, amely az elmúlt ötven évben megismert szörnyű rettegéstől mentes lesz. Ha önök velem tartanak ezen az úton, akkor én az amerikai nép képviseletében Önökkel együtt végigmegyek rajta. És most a kezemet nyújtom Önnek, kedves Mihail Szergejevics.
Odafordult a főtitkárhoz és a jobbját nyújtotta. Gorbacsovnak, aki maga is mestere volt a közvélemény befolyásolásának, nem maradt más választása, mint fölállni és elfogadni a felkínált kezet. Azután széles mosollyal és egy medve nyájasságával átölelte baljával az elnököt.
Az orosz különös nép. Képes paranoiásan gyűlölni az idegent, ugyanakkor csupa lángoló rajongás. A csendet elsőnek a repülőtér dolgozói törték meg. A mennydörgő tapsvihar és éljenzés néhány másodperce után a levegő megtelt a földobált prémsapkákkal, ahogy a tökéletes önfegyelem jégtükre meghasadt. Utánuk a rendőrök következtek; fegyverüket bal kézzel "pihenj" helyzetbe hozták és éljenzés hullámzott végig a szürke, vörös csíkos tányérsapkák során.
A KGB díszkatonái kérdően bámultak a pódium mögött álló parancsnokukra, Vlagyimir Krjucskov tábornokra, a KGB elnökére. A tábornok maga se tudta, mit tegyen, mindenesetre, amikor a Politikai Bizottság felállt, ő is felállt, és együtt tapsolt velük. Ezt (mint később kiderült, tévesen) jeladásnak vette a határőr díszszázad és csatlakozott a rendőrökhöz az éljenzésben. Öt időzónában 80 millió szovjet férfi és nő követte a példájukat.
– Csort vozmi! – Kozlov marsall a távkapcsolóért nyúlt, és lekapcsolta a készüléket.
– A mi szeretett főtitkárunk... – mormolta halkan Zemszkov vezérőrnagy. A marsall rosszkedvűen bólogatott Először a Kaminszkij-jelentés riasztó előrejelzései, most meg ez. Felállt, megkerülte asztalát és odatette beosztottja elé a jelentést.
– Fogja és olvassa el. Szigorúan titkos jelzés van rajta és rajta is marad, összesen két példány létezik belőle, az egyik itt marad nálam. Különös figyelmet fordítson Kaminszkij következtetéseire.
Zemszkov bólintott. A marsall zord viselkedéséből ítélve többről van szó, mint puszta olvasásról. Két éve még közönséges ezredes volt. Azután egy Kelet-Németországban végrehajtott parancsnoki gyakorlaton feltűnt Kozlov marsallnak
A gyakorlaton egyrészről a Németországban állomásozó szovjet hadseregcsoport, másrészről a keletnémet nemzeti néphadsereg egységei vettek részt. Amerikai betörést játszottak el, a németeknek, az előzetes utasításoknak engedelmeskedve, alaposan meg kellett volna szorongatniuk szovjet fegyverbarátaikat. Ez alkalommal az oroszok igencsak lepipálták őket. A hadműveleti terveket Zemszkov készítette. Mihelyt vezető beosztásba került a Frunze utcában, Kozlov azonnal a kiváló tervezőért küldetett és átvette saját stábjába. Most odavezette a fiatalabb férfit a falitérképhez.
– Ha befejezte, állítson össze egy készenléti tervet különleges eshetőségekre. Képletesen, az utolsó percig, emberig, fegyverig, puskagolyóig lebontva, egy idegen ország elfoglalására és megszállására. Tizenkét hónapja van rá.
Zemszkov vezérőrnagy felvonta a szemöldökét.
– Ez bizony nem hosszú idő, marsall elvtárs. A rendelkezésemre álló...
– A saját szemén, kezén és agyán kívül semmi más nem áll a rendelkezésére. Nem tanácskozhat senkivel, nem beszélhet senkivel, egyetlen szót sem! Minden fontos információt fortéllyal kell beszereznie. Egyedül kell dolgoznia, minden segítség nélkül. Ez hónapokig eltarthat. A kész munkából egyetlenegy példány készülhet!
– Értem, és melyik ország...?
A marsall odakoppintott a térkép egy pontjára.
– Ez. Ez az ország egy napon a miénk kell hogy legyen.

Az Egyesült Államok olajiparának, sőt egyesek szerint az egész világ olajbizniszének fővárosa, Houston, különös város, mivel nem egy központja van, hanem kettő. Keleten van a Belváros, a kereskedelmi, pénzügyi, vállalati és ipari centrum, távolabbról nézve felhőkarcolók csokra, amelyek a délnyugat-texasi jellegtelen lapályból csillogón szöknek a fakó ég felé. Nyugaton található a Post Oak, a Westin és a Transco tornyok lábánál a Galleria, a bevásárló-, vendéglátó- és pihenőközpont. Itt van a világ legnagyobb fedett bevásárlóutcája.
A város két szíve a földszintes házak, kertes elővárosok négy mérföldes tengerén át bámul egymásra, mint két párbajozó, akik megharcolnak az elsőbbségért, és a küzdelem végén csak az egyik maradhat talpon.
A Belvárosban a legmagasabb torony, a Texas Commerce uralkodik. Hetvenöt emeletes, 350 méter magas, szürke márványlapokkal és füstszínű üveggel burkolt épület, a legmagasabb a Mississippitől nyugatra. A következő az Allied Bank toronyépülete: hatvanöt emeletes, csigavonalban zöld, fényvisszaverő üveggel borítva. A többi felhőkarcoló a legkülönfélébb stílusokat képviseli: van köztük neogótikus esküvői torta, fényvisszaverő ceruza és egyszerűen bolondos.
Az Allied Bank mellett nyújtózik a hangyabokányival alacsonyabb Pan-Global torony. Tíz felső emeletét építtetője és tulajdonosa, a Pan-Global Oil Corporation foglalja el, Amerika huszonnyolcadik, Houston kilencedik legnagyobb vállalata. Vagyona 3,25 milliárd dollár, a városban csak a Shell, a Tenneco, a Conoco, az Enron, a Coastal, a Texas Eastern, a Transco és a Pennzoil múlja felül. A Pan-Global azonban valamennyiüktől különbözik abban, hogy még mindig alapítója birtokolja és ellenőrzi. Vannak ugyan részvényesei és igazgatótanácsi tagjai, mindamellett megtartotta az ellenőrzést és a vállalaton belül senki sem képes korlátozni a hatalmát.
Tizenkét órával azután, hogy Kozlov marsall eligazította hadműveleti tisztjét. Cyrus V. Miller ott állt a torony legfelső szintjén, lakosztályának földig érő tükörüveg ablakánál és nyugat felé bámult. Négy mérföldes messzeségből a Transco torony bámult vissza rá, a késő novemberi délután páráin keresztül. Cyrus Miller egy ideig ácsorgott, aztán a süppedő szőnyegen visszament az íróasztalhoz és újra beletemetkezett az asztalon fekvő jelentésbe.
Pályafutása kezdetén, negyven éve, megtanulta, hogy az információ hatalom. Tudni, mi történik, és ami ennél is fontosabb, mi fog történni, még az állami tisztségnél, sőt a pénznél is nagyobb hatalom. Ezért, amint megalapította cégét, azonnal létrehozta a kutatási és statisztikai osztályt, idegyűjtve minden tehetséges és éles eszű elemzőt, aki csak kikerült az Államok egyetemeiről. Az osztály a számítógépkorszak beköszönte óta kolosszális adatbankká nőtt. Elképzelhetetlen mennyiségű, tömör kivonatot tárolt az olaj- és más iparágakról, a kereskedelem szükségleteiről, a nemzetgazdaságok teljesítőképességéről, a piaci irányzatokról, a tudomány fejlődéséről és emberekről – sok százezer emberről, az élet minden területén, akik egy napon bármilyen elképzelhető helyzetben hasznosak lehetnek.
Az előtte fekvő jelentést Dixon küldte, a metsző intellektusú Dixon, aki nemrég végzett a texasi állami egyetemen. Tíz éve áll az alkalmazásában. Képességeinek kibontakozása lépést tart a vállalat terjeszkedésével. Miller azon tűnődött, hogy az elemző akármilyen magas fizetést húz is tőle, mégsem próbálja megnyugtatni a kenyéradóját. Ő azonban ezt méltányolta. Ötödször is átfutotta Dixon következtetéseit.

Végső soron, uram, a szabad világ egyszerűen kifogy az olajból. A jelen pillanatban az amerikaiak tömegei még nem érzékelik ezt, mivel az egymást követő kormányok kénytelenek voltak éltetni azt a hitet, hogy a mostani "olcsó olaj" helyzet a végtelenségig fenntartható.
Bizonyítja a fenti állítást a korábbi globális készletek kimerülése. A negyvenegy olajtermelő ország között mindössze tíz van, amelynek tartalékai meghaladják a harminc évet. Még ez is derűlátó becslés, mivel a kőolaj csak akkor lesz harminc évre elég, ha a fogyasztás megáll a mostani szinten. Ezzel szemben a valóság az, hogy a fogyasztás és ennek következtében a kitermelés mindenképpen növekszik. Először azok az országok merülnek ki, amelyek gyér tartalékokkal rendelkeznek; a hiányt a többiek kitermelésének fokozásával kell pótolni. A tíz legnagyobb olajországot kivéve húsz éven belül mindenütt leáll a termelés.
Egyszerűen nincs alternatív energiaforrás, amely a megadott időn belül felválthatná a kőolajat. Még három, évtizedig szükségünk van rá, különben a szabad világ gazdaságilag elpusztul.
Amerika rohamosan tart a katasztrófa felé. Abban az időszakban, amikor a piacot ellenőrző OPEC-országok a nyersolaj barrelenkénti árát 2 dollárról 40-re emelték, az Egyesült Államok érthetően minden módon ösztönözte a nemzeti olajipart a kutatások, a feltárások, a kitermelés és a finomítás fejlesztésére, arra, hogy a legnagyobb mértékben támaszkodjanak hazai forrásokra. Az OPEC önpusztítása és különösen a szaúdi kitermelési csúcs óta Washington dúskál a közel-keleti olajban – amelynek az árát mesterségesen szorították le –, és hagyja elsorvadni a hazai ipart. Ez a rövidlátás hamarosan meghozza végzetes gyümölcseit.
Az olcsóság fokozta az amerikai fogyasztást. Több nyersolajat és feldolgozott terméket importálunk, csökkentjük az itthoni termelést. A feltárás úgyszólván megszűnt, a finomítók tucatjait zárják be, a munkanélküliség baljósabb ütemben növekszik, mint 1932-ben. Ha az Egyesült Államok most, ebben a pillanatban nekifogna, akkor is tíz évet igényelne – gyorsított programmal, hatalmas beruházásokkal, széles körű szövetségi támogatással – a szakértői gárda helyreállítása, a gépek újragyártása vagy újbóli beindítása, az, hogy a Közel-Keletre való jelenlegi teljes támaszkodásunkat elviselhető szintre szorítsuk vissza. Ez idáig azonban semmi jele, hogy Washington bátorítaná a hazai olajkitermelés újjászületését.
Ezt három, alapvetően téves indoklással támasztja alá.
(a) Az újonnan feltárandó amerikai forrásokból származó kőolaj barrelenként 20 dollárba kerülne, a szaúdi –kuvaiti olaj önköltsége barrelenként 10–15 cent, amiért mi 16 dollárt fizetünk. Abból indulunk ki, mintha ez örökké tartana, pedig nem fog.
(b) Feltételezik, hogy az arabok, különösen a szaúdiak, társadalmi és védelmi infrastruktúrájuk kiépítéséhez csillagászati összegekért vásárolnak fegyvert, technológiát, fogyasztási javakat és szolgáltatást, így az olajdollárokat visszaömlesztik hozzánk. Nem teszik, infrastruktúrájuk valójában kész, sőt, az sem okoz nekik gondot, hol költsék el a dollárjaikat. Legutóbbi üzletük, amelyet 1986/88-ban a Tornado vadászgépekre kötöttek a britekkel, a második helyre szorított vissza bennünket a fegyvereladásban.
(c) Feltételszik, hogy a közel-keleti királyságok és szultanátusok jó és lojális szövetségesek, akik sohasem fordulnának ellenünk, soha többé nem emelik fel az árakat és örökre hatalmon maradnak. Először is, az egyértelmű zsarolás 1973 és 1985 közölt nyilvánvalóan megmutatta, hova húz a szívük; és egy olyan bizonytalan övezetben, mint a Közel-Kelet, bármelyik kormányzat egy héten belül megbukhat.

Cyrus Miller rámeredt a papírra. Nem tetszett neki, amit olvasott, de tudta, hogy ez az igazság. Olyan ember lévén, aki egyaránt foglalkozott a hazai kőolaj kitermelésével és finomításával, nagyon megszenvedte (ő legalábbis így érezte) az utolsó négy évet. Ráadásul a honi ipar nem volt elég erős, hogy kijárja a Kongresszustól az Alaszkai Nemzeti Park alatt húzódó rétegek bérleti és kitermelési jogát, holott azok ígérték a legtöbbet. Ezért meggyűlölte Washingtont és mindazt, amit ott műveltek.
Az órájára pillantott. Fél öt. Lenyomott egy gombot az asztali konzolon. A szoba túloldalán zajtalanul szétcsúszott két tikfa tábla, 65 cm átmérőjű színes televíziós képernyő bukkant elő. Kikereste a CNN-csatornát, és elkapta a nap hírét.
A Washington melletti Andrews légitámaszponton most landolt a légierő egyes számú gépe. Úgy siklott fent az égen, mintha nem ránthatná magához a nehézkedés. Azután az első kerekek megérintették a betoncsíkot és ismét Amerika földjén gurultak. A hatalmas test lassított és több kilométernyi gurulóúton bekanyarodott a főépület felé. A képernyőt visszafoglalta a riporter, ismét elhadarta az elnöki szónoklat történetét, amely tizenkét órája hangzott el, mielőtt Moszkvából hazaindult volna.
Az alatt a tíz perc alatt, amíg a gép be nem állt a helyére, a CNN stábja, a riporter szavainak alátámasztására visszajátszotta, angol feliratokkal, Cormack elnök beszédét, a repülőtéren dolgozók és a rendőrök kiáltozását és éljenzését és azt a jelenetet, ahogy Mihail Gorbacsov, mint egy nyájas medve, átnyalábolja az amerikai elnököt. Cyrus Miller ködszürke szemében nem villant szikra. Még lakosztálya magányában sem árulta el, mennyire gyűlöli az új-angliai patríciust, aki tizenkét hónapja váratlan rohammal szerezte meg a vezetést és az elnökséget, és az oroszokkal szemben máris továbbment az enyhülésben, mint ameddig Reagan elnök valaha merészkedett volna. Amikor a légierő egyes számú gépének ajtajában megjelent Cormack és felhangzott az "Üdv az elnöknek!" dallama, Miller megvetően lenyomta a "ki" gombot.
– Komcsirajongó fattyú! – mormolta és visszatért a Dixon-jelentéshez.

Az a húszéves határidő, amelyen belül a kőolaj, a tíz ország kivételével, mindenütt elapad, igazából nem helytálló. Az áremelkedések a következő tíz évben megkezdődnek. A Harvard egyetem legutóbbi jelentése szerint a kőolaj barrelenkénti ára a jelenlegi 16 dollárról még 1999 előtt 50 dollár fölé emelkedik mai, tehát 1989. évi értékén számítva. A jelentést elhallgatták, de az optimisták csalódni fognak. Az ár nagyon veszedelmes hatást gyakorol a közvéleményre. Mit fognak tenni az amerikaiak, amikor 2 dollárért kell majd vásárolniuk a benzin gallonját? Mit szól majd a farmer, ha nem tudja etetni a disznait, learatni a gabonáját, vagy befűteni a házát, mikor fúj a jeges téli szél? Társadalmi felfordulásnak nézünk elébe.
Ha Washington engedélyezné az amerikai olajipar felvillanyozására irányuló erőfeszítéseket, készleteink, a jelenlegi fogyasztás mellett, akkor is csak öt évre lennének elegendők. Európa még rosszabb helyzetben van. Leszámítva a kis Norvégiát, amelynek, mivel part menti kitermelése rendkívül alacsony szintű, harminc év múlva sem kell tartania forrásai elapadásától, a kontinensnek három évre van készlete. A csendes-óceáni medence országai teljes mértékben importált olajra szorulnak, és óriási keményvaluta-tartalékaik vannak. És mi az eredmény? Mexikót, Venezuelát és Líbiát kivéve, valamennyien ugyanarra a beszerzési forrásra tekintünk: a Közel-Kelet hat kitermelő országára.
Iránnak, Iraknak, Abu Dhabinak és Ruhaymia Semleges Területnek is van olaja, de két országnak annyi a tartaléka, mint ezeknek együttvéve. Ez a két ország Szaúd-Arábia és a szomszédos Kuvait. Szaúd-Arábia az OPEC kulcsállama. Évi kitermelése 170 milliárd barrel, a világ össztermelésének 25 százaléka. A következő évtizedben, ahogy egymás után kimerülnek a kisebb kitermelők, ez az arány 50 százalékra nő. Szaúd-Arábia készletei száz évre elegendők. Ezért ellenőrizni fogja a világ olajárait és ellenőrizni fogja Amerikát.
Az előrelátható áremelkedések következtében Amerika 1995-ben naponta 450 millió dollárt fizet az importért és ez az összeg teljes mértékben Szaúd-Arábiának és Kuvaitnak jut. Ez azt jelenti, hogy valójában a közel-keleti kitermelőktől függ majd az Egyesült Államok ipara, mivel az rá lesz szorulva az ő termékükre. Amerika fejlettsége, technológiája, életszínvonala, katonai ereje ellenére gazdaságilag, pénzügyileg, stratégiailag és így politikailag is egy olyan csekély lakosságú, elmaradott, félnomád, korrupt és szeszélyes nemzettől fog függeni, amelyet nem lesz képes ellenőrizni.

Cyrus Miller befejezte a jelentés olvasását, hátradőlt és a mennyezetet nézte. Hevesen tiltakozott volna, ha valaki veszi a bátorságot és a szemébe mondja, hogy az amerikai politikai osztályozás szerint a szélsőjobboldalhoz tartozik. Noha hagyományosan a republikánusokra szavazott, a politika csak annyira érdekelte, amennyire összefüggött az olajiparral. Politikai pártja, ami őt illette, a hazafiság volt. Szerette Texas államot, ahol élt, szerette az országot, amelyben született, olyan szenvedélyesen szerette, hogy néha szinte fojtogatták az érzelmek.
A hetvenhét éves férfi nem látta be, hogy ezt az Amerikát ő találta ki magának. A fehér, angolszász, protestáns Amerika volt ez, a maga hagyományos értékeivel és nyers sovinizmusával. Vagy nem biztosította imáiban a Mindenhatót, naponta többször is, hogy neki semmi kifogása a zsidók, katolikusok, spanyol ajkúak, sőt még a négerek ellen sem – talán nincs nyolc spanyol ajkú szobalánya Hill Countryben, a tanyáján, Austin mellett, nem is szólva a kertben a sok négerről –, amíg azok tudják, hol a helyük?
Nézte a mennyezetet, és egy néven törte a fejét. Egy férfi nevén, akivel két évvel korábban találkozott egy dallasi olajipari közgyűlésen, aki azt mondta neki, hogy Szaúd-Arábiában él és dolgozik. Csak rövid ideig beszélgettek, de az a férfi mély benyomást tett rá. Meglátta a szemében a lelkét. Nem egészen száznyolcvan centiméter magas volt, kicsit alacsonyabb Millernél, kemény, feszes, mint egy összenyomott rugó, nyugodt, figyelmes, gondolkodó típus; egy férfi, aki rengeteget tud a Közel-Keletről. Bicegett, ezüstfejű sétabotra támaszkodott és valami köze volt a számítógépekhez. Minél tovább gondolkodott rajta, annál többet volt most képes felidézni. Számítógépekről beszélgettek. Ő a Honeywelljeit dicsérte, a férfi inkább az IBM-gyártmányokat. Néhány perc múlva Miller felhívta a Kutatási osztályt és bediktálta, amire emlékezett. – Tudják meg, ki az – parancsolta.

Már majdnem besötétedett Spanyolország déli partvidékén, azon a szakaszon, melyet Costa del Solnak hívnak. Noha a turistaszezonnak vége volt, Malagától Gibraltárig száz meg száz kilométeren át ragyogott a part. A hegyekből úgy látszott, mintha tüzes kígyó tekergőzne Torremolinoson, Mijason, Fuengirolán, Marbelán, Esteponán, Puerto Duquesán át La Linea és Gibraltár felé. A síkságon, a hegyek és a tenger között, fényes pántlikába folytak össze a Malaga–Cadiz autósztrádán száguldó személygépkocsik és kamionok fényszórói.
Közel a Costa del Sol nyugati végéhez, Estepona és Puerto Duquesa között, a dél-andalúziai hegyekben terül el az egyik borvidék. Itt nem a jerezi sherryt termelik, mint nyugatabbra, hanem zamatos, erős vöröset. A terület központja Manilva városka, öt mérföldre a tengertől, amelyre azonban innen nagyszerű kilátás esik. Manilvát apró falucskák, inkább csak tanyák gyűrűje fogja körbe; itt élnek, akik a lejtőket művelik és a szőlőket gondozzák.
Alcantara del Rióban most épp hazafelé ballagtak az egész napos munka után. Már leszüreteltek, de a szőlőt a tél beállta előtt vissza kell metszeni és takarni, és ez bizony kemény megterhelés a hátaknak és vállaknak. Mielőtt eltűntek volna szétszórtan álldogáló házaik ajtajai mögött, legtöbben megálltak a falu egyetlen cantinájánál egy üveg italra és némi csevegésre.
Alcantara del Rió azzal büszkélkedett, hogy kicsi ugyan, de békés és nyugalmas. A falun az apró, fehérre meszelt templom uralkodott. Roskatag volt, mint öreg papja, aki leszolgálta már ideje javát, misézve asszonyoknak és gyermekeknek, és hiányolva a férfiak nyáját. Az utóbbiak ugyanis vasárnap reggelenként inkább a kocsmába indultak. A gyerekek Manilvába jártak iskolába. A négytucatnyi hófehér házikótól kissé távolabb ácsorgott Antonio kocsmája, amelyet most megtöltötték a kapások. Páran a közeli szövetkezetben dolgoztak, mások saját földjüket művelték. Keményen robotoltak és szerényen éltek, attól függően, milyen volt a termés és mennyit fizettek érte a városi felvásárlók.
A magas férfi utolsónak érkezett. Bólintott az iszogatóknak és elfoglalta megszokott székét a sarokban. Sovány volt és jó pár hüvelykkel magasabb a többieknél. Negyvenes évei közepén járhatott, csontos arcában derűsen csillogott a szeme. Egyes parasztok "senornak" szólították, de Antonio, aki máris odarobogott a boroskancsóval és pohárral, sokkal közvetlenebb hangot ütött meg.
– Muy buenos, amigo. ?Va bien?
– Holá, Tonio – mondta a férfi barátságosan. – Sí, va bien.
Elfordult, amint a pult fölött elhelyezett tévékészülékből bömbölni kezdett a zene. Kezdődött a TVE esti híradója. A férfiak elhallgattak, hogy el ne szalasszák, a nap fő híreit. Elsőnek a műsorvezető jelent meg és röviden beszámolt arról, hogy elutazott Moszkvából Cormack, az Estados Unidos elnöke. Vnukovót mutatták, amint az elnök a mikrofonhoz lép és elkezd beszélni. A spanyol televízióban nem voltak feliratok, hanem spanyolul ráolvasták a fordítást. A kocsmában a férfiak figyelmesen hallgatták. Amikor szónoklata végén John Cormack kezét nyújtotta Gorbacsovnak, a BBC kamerája – ők közvetítettek az európai tévétársaságoknak – végigpásztázott a lelkes repülőtéri dolgozókon, a rendőrökön és a KGB-csapatokon. A képernyőn ismét feltűnt a spanyol műsorvezető. Antonio odafordult a magas férfihoz.
– Es un buen hombre. Senor Cormack – mosolygott szélesen és gratulációképpen megveregette a férfi vállát, mintha vendége legalábbis a Fehér Ház társtulajdonosa lenne.
– Si – bólintott a magas férfi elgondolkodva –, es un buen hombre.

Cyrus V. Miller nem született gazdagnak. Egy coloradói szegény farmról indult és végignézte, amint apja törpebirtokát megveszi és gépeivel elpusztítja egy bányatársaság. Ekkor döntötte el, hogy ahhoz a félhez kell csatlakoznia, amelyet nem lehet elpusztítani. Útja a denveri bányászati főiskolára vezetett, ahonnan 1933-ban a diplomájával és egyetlen rend ruhában távozott. Tanulmányai közben rájött, hogy az olaj jobban érdekli a köveknél, így délnek fordult, Texas felé. Még tartott a kalandozók aranykora, amikor a földbérletet még semmi sem korlátozta, sem tervezési hozzájárulás, sem ökológiai meggondolások.
1938-ban talált egy olcsó bérletet, amelyről lemondott a Texaco. A társaság szerint rossz helyen kutatott. Rábeszélt egy fúrótorony-tulajdonost, hogy társuljon vele, azután egy banknál kijárta a kedvezményes "mezőgazdasági" kölcsönt. A hitelből meg tudta venni a hiányzó készségeket, és három hónappal később az üzlet beindult, méghozzá fényesen. Kifizette a torony tulajdonosát, bérbe vette tőle a felszerelést és további tornyokat is bérelt. 1941-ben, a háború kitörése után a termelést a maximumra futtatta fel és meggazdagodott. Ő azonban többet akart. Már 1939-ben, amikor a levegőben lógott a háború, motoszkált a fejében az a gondolat, ami 1944-re testet öltött. Egy Frank Whittle nevű brit feltalált egy légcsavar nélküli, potenciálisan hatalmas tolóerejű repülőgép-motort. Miller utánaérdeklődött, milyen üzemanyaggal működik.
1945-ben megtudta, hogy a Boeing/Lockheed megszerezte a Whittle-motor jogait és hogy nem magas oktánszámú benzinnel megy, hanem alacsony oktánszámú kerozinnal. Tőkéjének nagy részét befektette egy alacsony technológiai szintű, kaliforniai finomítóba, amelyet nem jegyeztek a piacon, majd puhatolózni kezdett a Boeing/Lockheednél. Azok épp most kezdtek beleunni a vállveregető arroganciába, amellyel a nagy olajtársaságok kezelték az ő igényüket az új üzemanyagra. Miller felajánlotta saját finomítóját, ahol együtt fejlesztették ki az avturt. Az alacsony technológiai szintű üzem tökéletesen megfelelt az avtur gyártásához, a koreai háború első gépeit már ezzel töltötték fel. Miután a Sabrék lekörözték a kínai MiG-eket, beköszöntött a sugárhajtású gépek kora. A Pan-Global elindult felfelé. Miller visszatért Texasba.
Közben volt egy házassága is. Ennek három évtizede alatt a férjéhez képest miniatűr Maybelle volt a családi otthon ura és parancsolója. A férfi bálványozta. Gyerekeik nem születtek – a nő túlságosan aprónak és kifinomultnak vélte magát a fajfenntartáshoz – és a férfi ráhagyta, mert az volt a boldogsága, ha teljesíthette a felesége minden kívánságát. Vigasztalhatatlan volt, amikor Maybelle 1980-ban meghalt. És akkor találkozott Istennel. Minden intézményes vallási közvetítés nélkül – egyenesen Istennel! Szólt a Mindenhatóhoz és az Úr válaszolt neki, tanácsokat adott, személyesen neki, hogyan növelheti vagyonát, hogyan szolgálhatja az Egyesült Államokat és Texas államot. Valószínűleg elkerülte a figyelmét, hogy Isten mindig azt tanácsolta, amit ő akart hallani és maradéktalanul osztozott az ő sovinizmusában, előítéleteiben és bigottságában. Miller egyébként sohase volt olyan, mint a vicclapok texasi figurája: nem dohányzott, keveset ivott, mindig udvariasan és tartózkodóan viselkedett, konzervatívan öltözködött és beszélt, a trágárságokat gyűlölte. A házi telefon lágyan duruzsolni kezdett.
– Megvan a férfi neve, Mr. Miller. Amikor ön találkozott vele, az IBM szaúd-arábiai kirendeltségénél dolgozott. Az IBM megerősítette, hogy ugyanarról az emberről lehet szó! Tőlük kilépett, most független tanácsadó. Easterhouse-nak hívják. Robert Easterhouse ezredes.
– Keressék meg – mondta Miller. – Kutassák fel. Nem számít, mibe kerül. Hozzák ide.

MÁSODIK FEJEZET

1990. NOVEMBER

Íróasztala mögül Kozlov marsall közömbösen mustrálta a négy férfit, akik körülülték a T alakú tárgyalóasztal hosszabbik szárát. Valamennyien az előttük fekvő, szigorúan titkos jelzésű lapokat olvasták; valamennyien olyan emberek voltak, akikről tudta, hogy megbízhat bennük, meg kell hogy bízzon bennük – a karrierjéről van szó, vagy talán még többről.
Balról az első a vezérkari főnöknek a déli irányért felelős helyettese, aki ugyanitt dolgozott vele Moszkvában, mégis ő felügyelte a Szovjetunió déli vidékét, beleértve a köztársaságokat és a Romániától Törökországon és Iránon át Afganisztánig húzódó határszakaszt. Mögötte a bakui Déli Főparancsnokság parancsnoka ült, aki abban a hiszemben repült Moszkvába, hogy a megszokott, ügyeletes tanácskozásra jön. De itt most semmi sem volt a szokásos. Hét éve, mielőtt Moszkvába került volna első helyettesként, Kozlov volt Bakuban a parancsnok. A férfi, aki most a Szuvorov-tervet olvasta, hálával tartozott neki az előléptetéséért, amelyhez köze volt neki. Kozlovnak is.
A másik oldalon szintén ketten ültek és szintén olvastak. A marsallhoz közelebb az az ember, aki a legnagyobb mértékben érdekelt lesz, ha egyszer megvalósul a Szuvorov-terv – a GRU, a katonai hírszerzés helyettes vezetője. A GRU, a KGB örök riválisa volt a felelős otthon és külföldön a katonai hírszerzésért és elhárításért, valamint a fegyveres erők belbiztonságáért. Ennél is fontosabb volt a Szuvorov-terv szempontjából, hogy a GRU ellenőrizte a Szpecnazt, a különleges rendeltetésű csapatokat, amelyeknek kulcsszerep jut – ha valaha is végrehajtják – a Szuvorov-terv kezdetén. 1979 telén a Szpecnaz szállt le Kabul repülőterén, támadta meg az elnöki palotát, gyilkolta meg az afgán elnököt és ültette a helyébe Babrak Karmalt, a szovjet bábot. Karmal pedig azonnal kibocsátott egy antedatált kiáltványt, amelyben felkérte a szovjet csapatokat, jöjjenek be és fojtsák el a "zavargásokat".
Kozlov azért választotta a helyettest, mivel a GRU főnöke egy öreg KGB-s, akit úgy sóztak rá a vezérkarra és senkinek nem volt kétsége afelől, hogy rögtön visszatalpal a KGB-s cimboráihoz minden zaftos csemegével, amivel csak árthat a Főparancsnokságnak. A GRU-snak, akinek főcsoportfőnöksége a Központi Repülőtértől északra székelt, át kellett jönnie az egész városon.
Mellette még egy olyan férfi ült, akinek szolgálati épülete egy északi elővárosban volt elhelyezve és akinek csapatai legalább olyan életfontosságúak lehetnek a Szuvorov-terv szempontjából; ő volt a Vozdusno-Gyeszantnyije Vojszka (VDV), a légi-deszant csapatok parancsnokhelyettese. Az ő ejtőernyőseinek kell megszállniuk azt a tucat várost, amelyek név szerint szerepelnek a Szuvorov-tervben, majd létrehozniuk a folyamatos légihidat.
A Honi Légvédelem, a Vojszka PVO bevonására egyelőre nem volt szükség, hiszen a Szovjetuniót nem támadták meg: hasonlóképpen a hadászati rakétacsapatokra sem, minthogy rakétákat nem kell bevetniük. A feladatra elegendők a Déli Főparancsnokság gépesített lövészei, tüzérsége és páncélosai.
A GRU helyettes vezetője befejezte az olvasást, fölnézett és láthatóan mondani akart valamit, de a marsall leintette. Némán ültek, amíg a többiek is elkészültek az irattal. Az ülés három órával korábban kezdődött, amikor mind a négyen elolvasták Kaminszkij olaj-feljegyzésének rövidített változatát. Elkeseredettségüket, amellyel a következtetéseket és az előrejelzéseket fogadták, csak fokozta, hogy az azóta eltelt tizenkét hónapban sok előrejelzés valósággá vált.
Máris csökkent az olajellátás; néhány gyakorlatot "át kellett tervezni" (azaz törölni) az olaj hiány miatt. A beígért atomerőműveket nem helyezték újra üzembe, a szibériai mezőkből még ki tudtak csikarni valamivel több olajat, a sarkiak feltárása egy helyben toporgott, mert nem volt technológia, képzett személyzet és tőke. A glasznoszty, a peresztrojka, a sajtóértekezletek, a Politikai Bizottság buzdításai persze mind nagyon szép és jó dolgok, de ennél több kell ahhoz, hogy Oroszország működésbe jöjjön.
Miután röviden megvitatták a feljegyzést, Kozlov elővett négy dossziét, és mindenkinek adott belőle. Ez volt a Szuvorov-terv, amelyet tavaly november óta, kilenc hónapon át készített Zemszkov vezérőrnagy. A marsall további három hónapig ült rajta, addig, ameddig úgy nem találta, hogy a határtól délre eléggé érett a helyzet és beosztottjai most már értékelik a terv vakmerőségét. Befejezték az olvasást, ültek, vártak – Senki sem akart elsőnek megszólalni.
– Nos – kezdte óvatosan Kozlov –, kinek van megjegyzése?
– Hát – kockáztatta meg a helyettese –, az kétségtelen, hogy ez biztosítaná a megfelelő olajforrást, legalább a jövő század első feléig.
– Az csak a végjáték – mondta Kozlov. – De mi a véleményük a kivitelezhetőségéről? – A bakuira pillantott.
– Az ország megszállása és elfoglalása nem probléma – mondta a bakui hadseregtábornok. – Ebből a szempontból a terv briliáns. A kezdeti ellenállást elég könnyen le lehet törni. De hogy aztán hogy tartjuk kordában azokat a fattyakat... Hiszen azok őrültek... Nagyon durva intézkedéseket kellene foganatosítani.
– Meg lehet oldani – vélte Kozlov nyájasan.
– Orosz nemzetiségű ejtőernyősöket kell bevetnünk – javasolta a deszantos –, mindenképpen őket és ukránokat. Azt hiszem, mindnyájan tudjuk, hogy a muzulmán köztársaságok csapataiban nem bízhatunk. Velük nem lehet megcsinálni.
Egyetértő mormogás volt a válasz. Most a GRU helyettes vezetője pillantott föl:
– Néha azon tűnődöm, egyáltalán mire lehet felhasználni a muzulmán hadosztályokat. Ez az az ok, amiért tetszik nekem a Szuvorov-terv. Képessé tesz bennünket, hogy megállítsuk az iszlám fundamentalizmus további terjedését a déli köztársaságokban. Az ősforrást pusztítjuk el. Déli embereim jelentése szerint egyáltalán nem bízhatunk abban, hogy a muzulmán hadosztályok háborús helyzetben hajlandók lennének fegyvert fogni.
Ezt a bakui tábornok egyetlen szóval sem vitatta.
– Átkozott bennszülöttek! – horkant fel. – Egyre rosszabbak, ahogy múlik az idő. Az én időm fele arra megy el, hogy letöröm a vallási lázongásokat Taskentben, Szamarkandban és Ashabadban, ahelyett, hogy a déli határt védeném! Igazán szívesen odacsapnék odahaza annak az istenverte Allah pártjának!
– Nos – foglalta össze Kozlov marsall –, akkor tehát három okunk is van a terv végrehajtására, amely egyébként könnyen megvalósítható, mivel a határ hosszú és őrizetlen: odalent káosz van, szerezhetünk ötven évre való olajat, és egyszer s mindenkorra megfékezhetjük a fundamentalista prédikátorokat. Mi szól ellene?...
– Hogyan fog reagálni a Nyugat? – kérdezte a deszantos tábornok. – Az amerikaiak emiatt megindíthatják a harmadik világháborút.
– Ezt nem hiszem – vetette ellene a GRU helyettes vezetője, aki a legjobban ismerte a nyugatiakat, mivel évekig tanulmányozta őket. – Az ottani politikusok ugyancsak adtak a közvéleményre, márpedig a legtöbb amerikai szerint nem lehet elég rossznak lenni az irániakkal, így látják a dolgot a széles tömegek Amerikában.
Mind a négyen meglehetősen jól ismerték az iráni közelmúlt eseményeit. Khomeini ajatollah halála és a politikai testvérharcokban telt gyötrelmes interregnum után Khalkhali, a véreskezű iszlám bíró került hatalomra Teheránban, ugyanaz a Khalkhali, aki gúnyosan kommentálta, amikor a sivatagban megtalálták a nagykövetségi túszok kiszabadításával próbálkozó, szerencsétlenül elvetélt támadásban részt vett amerikaiak holttestét.
Mivel ingatag hatalmának kellett valami támasz, a Gast-e-Szarallah, (a Vér Járőrei) rettegett hordáit felhasználva, Khalkhali ismét elszabadította országában a terrort.
Amikor kezdtek kicsúszni a kezéből a Forradalmi Gárdisták legerőszakosabb osztagai, elküldte őket külföldre, ahol merényleteket követtek el a Közel-Keleten és Európában, amerikai érdekeltségek és állampolgárok ellen. Legalább hat hónapja tartott ez a hadjárat.
Az öt szovjet katona egyetértett abban, hogy mire megtámadják és megszállják Iránt, addigra Khalkhalit kellően fogják gyűlölni otthon és Nyugaton a Szent Terror miatt.
– Úgy gondolom – foglalta össze a GRU főnökének helyettese –, hogy ha mi felkötjük Khalkhalit, az, amerikai közvélemény adományozza hozzá a kötelet. Lehet, hogy Washington dühös lesz, ha mi behatolunk Iránba, de a kongresszusi képviselők és a szenátorok meghallgatják a választóik véleményét is és azt fogják tanácsolni az elnöknek, hogy engedjen ebben az ügyben. És azt se feledjék, hogy mostanában milyen haverok vagyunk a jenkikkel.
Fojtott nevetés hangzott fel az asztal körül.
– Tehát honnan számíthatunk tiltakozásra? – kérdezte Kozlov.
– Azt hiszem – ismét a GRU-s szólalt meg –, Washingtonból semmi esetre, amennyiben Amerikát fait accompli elé állítjuk. Sokkal inkább a Novaja ploscsagyról; a sztavropoli egyenesen megtilthatja.
(A Novaja ploscsagyon, azaz az Új téren áll a Központi Bizottság épülete. Sztavropolinak a főtitkárt, az odavalósi Mihail Gorbacsovot emlegették megvetően.)
A katonák rosszkedvűen bólintottak.
– Mindnyájan tudjuk – fűzte hozzá saját szempontjait a GRU helyettes vezetője –, hogy tizenkét hónapja, amióta az az átkozott Cormack lett Vnukovóban az első számú orosz popsztár, mindkét védelmi minisztériumban nagyszabású fegyverzetcsökkentési szerződés részletein dolgoznak. Gorbacsov két héten belül Amerikába repül, hogy igyekezzen megkötni a szerződést, így elég forrás szabadulna fel a hazai olajipar fejlesztésére. Amíg azt hiszi, hogy így is hozzájuthat az olajhoz, miért ne írná alá Cormackkel a szerződését, amiért annyira odavan, és miért adna nekünk zöld jelzést Irán megszállására?
– Ha meglesz a szerződés, a Központi Bizottság ratifikálni fogja? – kérdezte a bakui tábornok.
– A zsebében van az egész Központi Bizottság – horkant fel Kozlov. – Az utóbbi két évben majdnem minden ellenfelét eltávolította.
Ezzel a pesszimista, rezignált megjegyzéssel ért véget a tanácskozás. A Szuvorov-terv másolatait összegyűjtötték és bezárták a marsall páncélszekrényébe: a tábornokok visszatértek a szolgálati helyükre, csendben készülődtek, figyeltek és vártak.

Két héttel később Cyrus Miller is megtartotta a maga tanácskozását, de ő csak egy embert hívott meg: régi barátját és kollégáját. Miller és Melville Scanlon a koreai háború óta ismerték egymást. Scanlon akkor kezdő vállalkozó volt Galvestonban, aki néhány apró tartályhajóba fektette szerény tőkéjét. (Akkoriban minden tartályhajó kicsi volt.)
Miller arra szerződött, hogy ő szállítja az amerikai légierőnek a sugárhajtású gépek új üzemanyagát. Japánba kellett leszállítania, ahonnan a haditengerészet tartályhajói fuvarozták tovább a háború színhelyére, Dél-Koreába. Miller Scanlonnal kötött szerződést. Az az ember valóságos csodákat művelt, amikor a rozsdás teknőivel átkelt a Panama-csatornán. Kaliforniában, vette fel az avturt (ez volt az új üzemanyag neve), és át fuvarozta a Csendes-óceánon. Ugyanezekkel a hajókkal nyersolajat és kőolaj-származékokat szállított Texasból, mielőtt Japánba indult. Scanlonnak mindig volt fuvarja, Millernek pedig bőven jutott finomított üzemanyag, amelyből az avturt előállította. Legénységestül elsüllyedt három tartályhajó, de senki sem tett föl kérdéseket és mindketten hatalmas pénzeket kerestek addig, amíg Miller nem volt kénytelen eladni a gyártás technológiáját a hadsereg fejeseinek.
Scanlonból kőolaj-nagykereskedő és -szállító lett. Mindenkinek vásárolt és szállított nyersolajat, hajói főleg a Perzsa-öböl és Amerika között jártak. 1981 után érzékeny veszteség érte, amikor a szaúdiak ragaszkodtak hozzá, hogy az ő szállítmányaikat csak "arab zászló" alatt közlekedő hajók vihessék ki az Öbölből. Igazából ez a politika arra volt jó, hogy megerősítse részvételüket a kőolajszállításban, ami előnyösebb volt a kitermelő országoknak, mint a kitermelő vállalatoknak.
Ez nagy érvágást jelentett Scanlonnak, mivel az ő szállítmányaiban a szaúdi olaj képezte a legnagyobb tételt. Arra kényszerült, hogy elkótyavetyélje vagy olcsón bérbe adja hajóit a szaúdiaknak és kuvaitiaknak. A csapást túlélte, de nem fogadta a szívébe a szaúdiakat. Maradt még néhány tartályhajója, amelyek az Öböl és az Egyesült Államok között szorgalmasan szállítottak, főként ARAMCO-olajat, amelyre nem volt érvényes a "csak arab zászló alatt."
Miller a kedvenc ablakánál állt és letekintett az alatta elterülő Houstonra. Ilyenkor valami istenségnek érezte magát, aki magasan az emberek fölött állt. A szoba túloldalán Scanlon kényelmesen hátradőlt egy bőr klubfotelben és könnyedén dobolt a Dixon-jelentésen, amelyet épp most olvasott el. Millerhez hasonlóan ő is nagyon jól tudta, hogy az Öböl olajának barreléért már megkérik a 20 dollárt.
– Egyetértek veled, öregem. Az tényleg nem megy, hogy az USA valaha is életre-halálra ki legyen szolgáltatva ezeknek a kurafiaknak. Mi az ördögöt gondolnak azok ott, Washingtonban? Vakok talán?
– Washington nem segít, Mel – mondta nyugodtan Miller. – Ha azt akarod, hogy ebben az életben valami is megváltozzék, legjobb, ha magad mégy utána. Mi aztán megjártuk a legkeményebb utakat, ugye?
Mel Scanlon előhúzta a zsebkendőjét és megtörölte a homlokát. Volt ugyan az irodában légkondicionálás, de ő hajlamos volt az izzadásra. Millertől eltérően szerette a texasi népviseletet – a Stetson-kalapot, cipőfűző-nyakkendőt, a navajo ötvösök nyakkendőcsíptetőit, övcsatjait, a magasított sarkú csizmát. Őszintén búsult, hogy alacsony és pocakos létére nemigen hajaz a hajdani határvidéki emberekre; de az aranyos öreg haver külső csavaros észt rejtett.
– Nem tudom, hogy akarod megváltoztatni az óriási készletek földrajzi helyzetét – zihálta. – A Haaza olajmező Szaúd-Arábiában van, ez tény.
– Nem a földrajzi fekvésén akarok változtatni, hanem a politikai ellenőrzésén, következésképpen azon, hogy Szaúd-Arábia szabja meg a kőolaj árát – felelte Miller.
– A politikai ellenőrzésén? Összehozol még egy társaságot?
– Nem ránk gondoltam, hanem az Államokra – mondta Miller. – A haza csak akkor fogja túlélni ezt, ha mi állapítjuk meg az olajárakat a világon, úgy, ahogy nekünk megfelel, ehhez pedig ellenőriznünk kell a rijádi kormányt. Kész lidércnyomás, hogy nekünk kell hajlongani egy maroknyi kecskepásztor előtt. Ez így nem maradhat, de Washington nem tesz semmit. Pedig lehetne!
Íróasztaláról fölkapott egy kemény kartonba kötött iratcsomót. A borítón nem volt felirat. Scanlon a homlokát ráncolta.
– Még egy feljegyzés, Cy? – tiltakozott.
– Olvasd csak el! – sürgette Miller, – Csiszold vele az agyadat.
Scanlon sóhajtott és kinyitotta a tanulmányt. A címlapon egyszerűen csak ennyi állt:

A SZAÚD-DINASZTIA MEGDÖNTÉSE

– Mi a szent szar! – hőkölt vissza.
– Nem – mondta Miller nyugodtan. – Szent Terror. Olvasd csak!

ISZLÁM, Az iszlám vallás (a szó jelentése: "alávetettség", természetesen Isten akaratának) Mohamed próféta Kr. u. 662-ben meghirdetett tanain alapszik és jelenleg 800 millió–1 milliárd hívőt számlál. A kereszténységtől eltérően nincsenek fölszentelt papjai; a vallási vezetők erkölcsi és szellemi kiválóságukért tisztelt világiak. Tanait Mohamed a Koránban fektette le.
SZEKTÁK. A muzulmánok 90 százaléka a szunnita (az ortodox) irányzat híve. A legfontosabb kisebbség a síita szekta. Döntő különbség közöttük, hogy a szunniták a Koránon kívül elfogadják a Próféta egyéb, írásba foglalt kinyilatkoztatásait, a haditot (hagyományt), a síiták pedig nem, viszont vallási vezetőjüket (imám) csalhatatlannak tartják, akárki legyen is. A síiták erődje Irán (100 százalék) és Irak (55 százalék). Szaúd-Arábia lakosságának hat százaléka síita, üldözött, gyűlölt kisebbséget alkotnak. Vezetőik bujkálnak, nagy részük a Haaza olajmezőn dolgozik.
FUNDAMENTALIZMUS. Noha a szunnita fundamentalisták is tevékenyek, a fundamentalizmus igazi melegágya a síita szekta. Ez a "szekta a szektában" a Koránhoz való feltétlen hűséget hirdeti, úgy, ahogy azt legutóbb Khomeini imám értelmezte.
HEZB'ALLAH. Iránban és másutt a szélsőséges fundamentalisták a fanatikusok seregét hozták létre, akik magukat Hezb'Allahnak, "Allah pártjának" nevezik. Fundamentalisták máshol, más neveken is működnek, de céljaik azonosak a Hezb'Allahéval.
CÉLOK ÉS ELKÉPZELÉSEK. Filozófiájuk alapja, hogy az egész iszlámnak, végső soron az egész világnak alá kell vetnie magát Allah akaratának, amelyet Khomeini imámon át nyilatkoztatott ki. Az odáig vezető útnak sok előfeltétele van, amelyek között a három legfontosabb: minden muzulmán kormányzat törvénytelen, mert nem vetik alá magukat feltétlenül Allah akaratának, azaz Khomeiniének; a Hezb'Allah és a világi muzulmán kormányzatok együttélése elképzelhetetlen; a Hezb'Allah isteni feladata hogy halállal büntesse az iszlám ellenségeit, akárkik legyenek is, különösen gonosz ellenségnek minősülnek a muzulmán eretnekek.
MÓDSZEREK. Ha a Hezb'Allah egyszer elhatároz valamit, akkor nincs kegyelem, részvét, sajnálat, józanság, visszatorpanás; saját magukat is feláldozzák. Ezt nevezik Szent Terrornak.
JAVASLAT. A síita fanatikusokat föl kell izgatni, össze kell gyűjteni, ütőképessé kell tenni, meg kell szervezni és segíteni kell nekik, hogy lemészárolhassák a Szaúd-dinasztia 600 vezetőjét, így megsemmisíthető a dinasztia, véle együtt a rijádi kormányzat, amelyet föl lehet váltani egy hercegecskével, aki máris kész elfogadni a Haaza olajmező folyamatos amerikai katonai megszállását és hajlandó az USA "javaslata" szerint megállapítani az olajárakat.

– Ki az ördög írta ezt? – kérdezte Scanlon és letette a feljegyzést, amelynek még csak az első felét olvasta el.
– Egy ember, akit tanácsadóként alkalmaztam az elmúlt tizenkét hónapban – válaszolta Miller. – Akarsz vele találkozni?
– Itt van?
– Odakint. Tíz perce érkezett.
– Hát persze. Hadd látom ezt a mániákust.
– Egy pillanat – mondta Miller.

A Cormack család minden szünidőt Nantucket szigetén töltött, amelyet jóval előbb fölfedeztek, mintsem John Cormack professzor otthagyta az egyetemet és politikai pályára lépett mint Connecticut állam kongresszusi képviselője. Harminc éve járt itt először, fiatal feleségével, maga is fiatal tanárként; Nantucket akkor még nem volt olyan felkapott nyaralóhely, mint Martha's Vineyard és Cape Cod. Elbűvölte őket üdítő egyszerűségével.
Nantucket Martha's Vineyardtól keletre, a massachusettsi partok előtt terül el. Akkoriban volt rajta egy hagyományos halászfalu, egy indián temető, csípős széltől fodrozott arany parti homok, néhány nyári lak és semmi több. Föld volt elég, a fiatal pár fogához verte a garast és sikerült összespórolniuk egy másfél hektáros telek árát Shawkemónál, a Children's Beach-i strand mellett. Közelében terült el az a tengertől majdnem tökéletesen elzárt lagúna, amelyet Kikötőnek hívtak. John Cormack itt építette fel favázas házát, vékony léckerítéssel vette körül, a tetőt bezsindelyezte. A rusztikus bútorokat prémek és darabokból összevarrt, steppelt takarók borították.
Később, amikor több pénze lett, tökéletesítette a berendezést és bővítette a házat. Amikor húsz hónapja beköltözött a Fehér Házba és azt mondta, hogy a nyári szabadságát Nantucketben kívánja tölteni, valóságos vihar tört ki az öreg falak között. Szakértők jöttek Washingtonból és elrémültek a kényelem, a biztonság, a, távközlés hiányán... Visszamentek és azt mondták, igen, elnök úr, rendben van; csak hadd építsünk egy kis laktanyát száz biztonsági ember részére, meg egy helikopter-leszállópályát, néhány bungalót a látogatóknak, a gyorsíróknak és a személyzetnek – az mégse lehet, hogy Myra Cormack maga vesse be az ágyakat – és még egy, vagy inkább két műholdkövető parabolaantennát a távközlési srácoknak... Ekkor fújta le Cormack elnök az egész nyaralást.
Azon a novemberi napon kockázatos játékba kezdett a moszkvaival. Meghívta Mihail Gorbacsovot Nantucketbe, hosszú hétvégére. Az orosznak tetszett az ötlet.
A KGB nehézfiúi versenyt tépték a hajukat a titkosszolgálattal, de a két államfő annyit mondott, hogy ellesznek ők egymással. Jól felöltöztek, mert a Nantucket-öbölben vágott a szél (az orosz cobolyprém usankát hozott az amerikainak) és hosszú sétákat tettek a tengerparton, miközben kágébések és titkosszolgálatosok baktattak mögöttük, néhányan megbújtak a fonnyadt fűcsomók között, távrecsegőkbe motyogtak, fölöttük helikopterek viaskodtak a szélrohamokkal, kint a tengeren pedig a parti őrség egy hajója cirkált.
Egyiküket sem akarta megölni senki. A két férfi különösebb felhajtás nélkül bejárta a kis Nantucket város utcáit, a Straight Wharf halászai megmutatták nekik a frissen fogott homárokat és fésűskagylókat. Gorbacsov megcsodálta a fogást, szeme és mosolya ragyogott, azután megittak egy sört egy rakparti kocsmában, majd visszasétáltak Shawkemóba. Úgy néztek ki egymás mellett, mint a róka és a gólya a mesében.
Éjszaka homárt sütöttek roston a favázas házban, aztán a védelmi szakértők és a tolmácsok közreműködésével kidolgozták az elvi megállapodás még hátralévő pontjait és megszerkesztették a közös közleményt.
Kedden találkoztak a sajtóval. Addig is ott lebzselt egy állandó szűk csoport, képekre és szavakra vadászva, végül is Amerikában voltak, de kedden valóságos hadsereg érkezett. A két férfi éjszaka megjelent a fából ácsolt verandán, és az elnök felolvasta a közleményt, amelyben kifejezték szilárd elhatározásukat, hogy minél hamarabb a Központi Bizottság, illetve a Kongresszus elé terjesztenek egy széles körű megállapodást a hagyományos erők világméretű radikális csökkentéséről. Az ellenőrzéssel kapcsolatos, egyelőre nyitva maradt kérdések kidolgozása a szakértők dolga; olyan speciális problémákkal, mint hogy milyen fegyverzetekből mennyit semmisítenek meg, mennyit "fagyasztanak be", mennyit vonnak ki a hadrendből idő előtt, később foglalkoznak. Cormack elnök beszélt a becsületes, biztonságos, jóakaratú békéről, Gorbacsov főtitkár mosolyogva rábólintott, amint hallgatta a fordítást. Ekkor még senki se mondta ki, amit később nagy csinnadrattával szellőztetett a sajtó, hogy a megegyezést jelentős mértékben elősegítette az amerikai költségvetés súlyos hiánya, a szovjet gazdasági káosz és az, hogy a levegőben lógó olajválság miatt többé egyik szuperhatalom sem engedhette meg magának a fegyverkezési versenyt.

Háromezer kilométernyire onnan, Houstonban, Cyrus V. Miller kikapcsolta a tévékészüléket és Scanlonra meredt.
– Ez az ember pőrére vetkőztet minket – mondta fegyelmezett dühvel. – Ez az ember veszélyes. Ez az ember áruló.
Visszanyerte a nyugalmát és nagy léptekkel az asztali konzolnál termett.
– Louise, kérem, be tudná most küldeni Easterhouse ezredest?
"Mindenki álmodik, de az a legveszélyesebb, aki nyitott szemmel teszi" – mondta egyszer valaki. Robert Easterhouse ezredes ott ült a Pan-Global legfelső emeletén, az elegáns várakozóhelyiségben és rárévedt a houstoni kilátásra. Halványkék szeme azonban a Nedzsd végtelen kék egét, okkerszín homokját látta, és azt álmodta, hogy ő vigyáz a Haaza olajmező bevételére, Amerika és az emberiség üdvére.
1945-ben született, hároméves volt, amikor az apja elfogadott egy tanári állást a bejrúti Amerikai Egyetemen. A libanoni főváros abban az időben maga volt a paradicsom, elegáns, kozmopolita, gazdag és biztonságos. Egy darabig arab iskolába járt, francia és arab osztálytársai voltak. Mire visszatértek Idahóba, tizenhárom éves volt és háromnyelvű. Az angolon kívül franciául és arabul beszélt.

Unalmasnak, felületesnek és nyomasztóan tudatlannak találta amerikai osztálytársait, akiket csak a rock and roll érdekelt és egy Presley nevű fiatal sztár. Gúnyolták, amikor mesélt a hajladozó cédrusokról, a keresztesek erődjeiről, arról, hogyan gomolyog a Súf-hegység hágóin a drúz tábortüzek füstje. A könyvekhez menekült, legmélyebben hatott rá A bölcsesség hét pillére T. E. Lawrence-től. Tizennyolc évesen otthagyta az iskolát, a randizó lányokat és bevonult önkéntesnek a 82. légideszant hadosztályba. Még a kiképzőtáborban volt, amikor Kennedyt megölték.
Tíz évig volt ejtőernyős, három időszakot szolgált le Vietnamban, ahonnan 1973-ban jött el, az utolsó csapatokkal. Könnyű volt előrejutni ott, ahol így hullottak az emberek; már ezredes volt – a legfiatalabb a hadosztályban –, amikor megsebesült, de nem a háborúban, hanem egy hülye balesetben. Gyakorló ugráson vett részt a sivatagban; feltételezték, hogy a földerítés körzete lapos és homokos, és ott ötcsomós szellő fújdogál. A górék most is tévedtek, mint rendesen. 30 csomó volt a szél a föld felett; az emberek szikláknak és vízmosásokba csapódtak. Hárman meghaltak, huszonheten megsebesültek.
A röntgen később kimutatta, hogy Easterhouse bal lábszárában a csont úgy összetört és szétszóródott, mint egy fekete bársonyra kiszórt doboz gyufa. A kórházban televízión át figyelte a lázas sietséget, amivel az utolsó amerikai csapatok 1975-ben távoztak a saigoni amerikai nagykövetségről – Bunker bunkeréből, ahogyan a Tet-offenzíva idején hívták. A kórházban véletlenül a kezébe akadt egy számítógépekről szóló könyv és rájött, hogy ezek a masinák utat jelentenek a hatalom felé és lehetőséget a világ őrültségének meggyógyítására. Rendet és egészséget varázsolnak a káoszba és anarchiába, ha jól használják őket.
Otthagyta a hadsereget, beiratkozott egy főiskolára, számítógépekre szakosodott, azután három évre a Honeywellhez szerződött, onnan továbbment az IBM-hez. 1981-et írtak, a szaúdi petrodollár a csúcson volt. Az ARAMCO szerződést kötött az IBM-mel, hogy készítsen egy biztosan hibamentes számítógépes rendszert, amelyen át ellenőrizhetik a kitermelést, szállítást, exportot és mindenekelőtt a királyságnak járó illetéket, amit azért fizettek, hogy megmaradjon a monopóliumuk Szaúd-Arábiában. Természetesen Easterhouse-t küldték, mivel folyékonyan beszélt arabul és zseniálisan értett a számítógépekhez. Öt éven át védte az ARAMCO érdekeit Szaúd-Arábiában, miközben bedolgozta magát a számítógépes ellenőrzési rendszerbe, amelyet a csalások és sikkasztások megelőzésére dolgoztak ki. Az OPEC 1986-os összeomlásával a hatalom ismét a fogyasztók kezébe került. A szaúdiak úgy érezték, nevetségessé váltak és valósággal rimánkodtak a sánta számítógépes zseninek, aki beszélte a nyelvüket és ismerte szokásaikat, hogy legyen szíves, önállósítsa magát és dolgozzon nekik az IBM és az ARAMCO helyett.
Easterhouse úgy ismerte az országot és történelmét, mint egy bennszülött. Kisfiú korában mohón falta a meséket az Alapítóról, Abdul Aziz al-Szaúdról, a koldusszegény nomád sejkről, aki végigsöpört a sivatagon, megostromolta a rijádi Muszmak-erődöt és elindult a hatalomhoz vezető úton. Csodálta Abdul Aziz ravaszságát, aki harminc évet töltött azzal, hogy a belső területek harminchat törzsét meghódítsa, egyesítette a Nedzsdet Hedzsasszal és Hadramauttal, feleségül vette legyőzött ellenfelei leányait, egy nemzetet, kovácsolt a törzsekből, legalábbis úgy tűnt. Azután találkozott a valósággal, és a csodálatot kiábrándultság és megvetés váltotta fel.
Az IBM-nél az volt a munkája, hogy abban a rendszerben, amelyet az Államokban terveztek szupercsodagyerekek, megelőzze és jelezze a számítógépes csalásokat, nyomon követve, hogyan fordítja le a gép a rendszeres olaj ki termelést a számok, végül a bankegyenletek nyelvére. Megalkotott egy üzembiztos rendszert, amelyet össze lehetett kapcsolni a szaúdi államkincstáréval. A szaúdi államkincstár pazarolt és irtózatosan korrupt volt. Easterhouse, ez az alapvetően puritán szellem meg volt győződve róla, hogy egy napon neki kell elsöpörnie ezt az egész hibbantságot és romlottságot, ha már a sors furcsa tréfája ilyen dáriusi kincseket és hatalmat egy ilyen népnek juttatott. Ő fogja visszaállítani a rendet, helyrehozza ezt az őrült igazságtalanságot, oly módon, hogy az olaj istenadta ajándéka elsősorban a szabad világot szolgálja, s csak azután a többi népet.
Jártasságát felhasználhatta volna, hogy mint a hercegek, lefölözze magának a hihetetlen olajjövedelmeket, de az ő erkölcsiségével ez nem volt lehetséges. Álmai megvalósításához egy nagy ember segítségére volt szüksége, aki támogatja, pénzeli. Így hát amikor Cyrus Miller felszólította, hogy rombolja le a düledező épületet és a hatalmat ruházza át Amerikára, igent mondott. Könnyen el tudta hitetni a texasi tahóval, hogy ő a megfelelő ember.
– Easterhouse ezredes? – szakította félbe gondolatait Louise mézédes hangja. – Mr. Miller most azonnal látni szeretné, uram.
Felállt, lehajolt botjáért, várt néhány pillanatot, amíg enyhült a fájdalom, majd megindult az iroda felé. Amint az ajtó becsukódott, tisztelettel üdvözölte Millert, aki bemutatta öt Scanlonnak.
Az olajmágnás egyenesen a lényegre tért.
– Ezredes, szeretném, ha a kollégám és barátom éppúgy meg lenne győződve az ön tervének alkalmazhatóságáról, mint én. Megbízom az ítéletében és szeretném, ha csatlakozna hozzánk.
Scanlon nyugtázta a bókot. Easterhouse sejtette, hogy Miller hazudott. Nem törődött Scanlon véleményével, de mindkettőjüknek szükségük volt a hajóira, hogy az országba csempésszék az államcsínyhez szükséges fegyvereket. Az ezredes is eszerint bánt Scanlonnal.
– Olvasta a feljegyzésemet, uram? – érdeklődött.
– Hát... ööö... azt a részt a Hezbollah hapsikról, igen. Nehéz szöveg, és tele van komikus nevekkel. Véleménye szerint hogyan lehet felhasználni őket a királyság megdöntésére, és ami a lényeg, hogy tudjuk így a Haaza olajmezőit Amerikának átjátszani?
– Mr. Scanlon, addig nem ellenőrizheti a Haaza olajmezőt és nem irányíthatja az ott kitermelt olajat Amerikába, amíg nem ellenőrzi száz mérföldre onnan a rijádi kormányt. A kormányt egy olyan bábrendszerrel kell felváltani, amelynek az amerikai tanácsadók parancsolnak. Az arab országok reagálása miatt Amerika nyíltan nem döntheti meg a Szaúd-dinasztiát. Azt tervezem, hogy a síita fundamentalista csoportocskákat, a Szent Terroristákat tüzelem fel a végrehajtásra. Az egész arab világ pánikba esik a gondolatra, hogy Khomeini hívei gyakorolhatnak ellenőrzést az Arab-félsziget felett. Mindenki, a déli Omántól az Emirátusokon át Kuvaitig, Szíriától Irakig, Jordániáig, Libanonig, Egyiptomig és Izraelig nyíltan vagy titokban haladéktalanul az amerikaiaktól kér védelmet a Szent Terror ellen.
– Két éven át magam építettem ki a szaúdi komputerek belső biztonsági rendszerét; tudom, hogy léteznek fanatikus hívei a Szent Terrornak. Egy imám vezeti őket, aki szemmel tartja a királyt, a testvéreit, az egész Al-Fahd névre hallgató belső maffiát, a dinasztia mind a háromezer hercegecskéjét és valamennyit betegesen gyűlöli. Nyilvánosan az iszlám ribancainak nevezte őket, akik beszennyezik a szent Mekkát és Medinát. Ezért bujkálnia kell, de én biztonságba tudom helyezni, amíg nem lesz rá szükségünk, csak törölnöm kell a központi számítógépből a rá vonatkozó adatokat, így hát föl kell venni vele a kapcsolatot – vele, valamint a Mutawainnak, a mindenütt jelenlévő és gyűlölt vallási rendőrségnek a kiábrándult tagjaival.
– Na és miért jó az nekünk, ha átpasszoljuk ezeknek a hapsiknak Szaúd-Arábiát? – firtatta Scanlon. – A szaúdiak napi bevétele háromszázmillió dollár... az ördögbe is, akkor aztán nekiláthatnak a rombolásnak!
– Pontosan. Amit maguk az arab országok sem tűrhetnek. Irán kivételével a körzet valamennyi állama föl fogja szólítani Amerikát a beavatkozásra. Washington roppant nyomás alá kerül, hogy küldje a gyorsan bevethető erőket előre elkészített ománi támaszpontjukra, a Musszandam-félszigetre, onnan pedig Rijádba, a fővárosba, Dharramba és Bahreinbe, hogy helyezzék biztonságba az olajmezőket, mielőtt azokat örökre elpusztítanák. Azután persze továbbra is ottmaradnánk, hogy megelőzzük a hasonló eseteket.
– És ez az imám hapsi – kérdezte Scanlon –, vele mi lesz?
– Meghal – válaszolta nyugodtan Easterhouse –, és a dinasztia egyik olyan hercegecskéje foglalja el a trónt, aki nem volt ott a vérengzésnél, mert házam védelmét élvezte, nehogy baja essék. Jól ismerem: Nyugaton tanult, Amerika-barát, gyönge, tétova és iszik. De saját személyével fogja törvényesíteni a rijádi amerikai nagykövetségről rádión a többi arab ország felhívását. Mint a dinasztia egyetlen életben maradt tagja, felszólíthatja az amerikaiakat, hogy avatkozzanak be a törvényesség helyreállítása érdekében. Azután örökre a mi emberünk.
Scanlon átgondolta a dolgot. Visszatért az őt foglalkoztató kérdésre.
– Miért jó ez nekünk? Engem nem érdekel az USA; Az érdekel, nekünk mi benne a bót.
Miller közbeavatkozott. Jól tudta, hogyan fog reagálni Scanlon.
– Mel, ha ez a herceg uralkodik Rijádban és minden józan percében az ezredes felügyel rá, megtörhetjük az ARAMCO monopóliumát. Új szerződések szerint hajózhatunk, importálhatunk, finomíthatunk. Azt pedig sejted, kik állnak majd a sor elején?
Scanlon beleegyezően bólintott.
– Mikorra tervezi ezt az... eseményt?
– Tudnia kell, hogy 1902 januárjában volt a Muszmak-erőd ostroma; 1932-ben kiáltották ki a királyságot. Mához tizenöt hónapra, 1992 tavaszán a király és udvara megünnepli az ostrom kilencvenedik évfordulóját és a királyság gyémánt jubileumát. Sok milliárd dolláros ünnepséget akarnak csinálni a közönségnek. Új, fedett stadiont építenek. Nekem kell elkészíteni az egész számítógépes biztonsági rendszert, beleértve a kapukat, ajtókat, ablakokat, légkondicionálást. Egy héttel a nagy este előtt jelmezes főpróbát tartanak a Szaúd-dinasztia hatszáz, a világ minden részéből összesereglett tagjának a jelenlétében. Erre a pillanatra szervezem a Szent Terroristák csapását. A számítógépek lezárják mögöttük az ajtókat; a királyi testőrség ötszáz katonája használhatatlan lőszert kap, a Hezb'Allah terroristái viszont azokat a géppisztolyokat, amelyeket az ön hajói csempésznek be.
– És ha mindennek vége? – kérdezte Scanlon.
– Ha mindennek vége, Mr. Scanlon, nem lesz Szaúd-dinasztia – és nem lesznek terroristák. A stadion ki fog gyulladni és a tévékamerák mindent közvetíteni fognak, amíg meg nem olvadnak. Ekkor megjelenik a televízióban az új ajatollah, az úgynevezett Élő Imám, Khomeini lelkének és szellemének örökös-e, és közli a terveit a világgal, amely épp az előbb látta, mi történt a stadionban. Azt hiszem, rögtön befutnak Washingtonba az első könyörgések.
– Ezredes úr – kérdezte Cyrus Miller –, mennyire lesz szüksége mindehhez?
– Ahhoz, hogy azonnal el tudjam kezdeni a terv részletes kidolgozását, egymillió dollárra. Később még kétmillióra külföldi vásárlásokra és megvesztegetésekre kemény valutában. Szaúd-Arábián belül semennyire. Rijádban szert tudok tenni több milliárdos alapra, ami elég belső vásárlásokra és csúszópénzekre.
Miller bólintott. Ez igazán csak egy marék paszuly ahhoz képest, amit rászánt volna a rendkívüli álomra.
– Meg fogja kapni, uram. Kérem, várjon egy kicsit odakint. Szeretném meghívni a házamba vacsorára.
Easterhouse ezredes az ajtóhoz indult, de ott megtorpant:
– Lehet, hogy lesz egy kis probléma. Egyetlen befolyásolhatatlan tényezőről tudok. Cormack elnök, úgy látszik, békepárti és ahogy megfigyeltem, Nantucketben épp új szerződést akar kötni a Kremllel. Ez a szerződés valószínűleg nem bírná ki az arábiai hatalomátvételt. Az az ember megtagadhatja a gyorsan bevethető erők odairányítását.
Kiment. Scanlon káromkodott, Miller fölvonta a szemöldökét.
– Tudod jól, hogy igaza van, Cy. Istenem, ha Odell ülne a Fehér Házban!
Noha maga Cormack szemelte ki alelnök-partnerének Michael Odellt, az mégiscsak texasi volt, üzletember, maga szerezte meg a millióit és sokkal közelebb állt a jobboldalhoz, mint Cormack. Miller, tőle szokatlan hevességgel odafordult Scanlonhoz és megmarkolta a vállát.
––Mel, én sokszor imádkoztam az Úrhoz ezért az emberért. Egyetlen jelet kértem tőle. Most megkaptam a jelet. Ez az ezredes volt a jel, meg amit mondott. Cormacknek mennie kell.

Nevadában pontosan északra Las Vegastól, a szerencsejátékok fővárosától terül el a légierő Nellis támaszpontja. Itt nem szokás a hazárdjáték. Ezen a 4500 hektáros hatalmas támaszponton van Amerika legtitkosabb kísérleti lőtere, a Tonapah lőtér. Ha 1200 hektárnyi körzete fölé új fegyver kipróbálása idején téved oda egy magánrepülőgép, valószínűleg egyszeri felszólítás után lelövik.
Egy ragyogó, csípős decemberi napon gépkocsikaravánnal két csoport érkezett a támaszpontra, hogy részt vegyenek egy forradalmian új fegyver első kipróbálásán és bemutatóján. A rendszer alapját képező önjáró rakéta-sorozatvető gyártói alkották az első csoportot. Őket kísérte a rakétákat és a fegyverbe beépített elektronikus-aviatikai programokat készítő két társult cég néhány képviselője. Mint a korszerű hardver általában, a DESPOT, a szupermodern tökéletes harckocsi-elhárító sem egyetlen egyszerű berendezés volt, hanem komplex rendszerek egész hálózata, amelyet ez esetben három vállalat termékeiből állítottak össze.
A páncélozott harcjárművek gyártására szakosodott Zodiac AFV. Inc. vállalat vezérigazgatóját és legfőbb részvényesét Cobbnak hívták. Személyesen neki és vállalatának is létérdeke volt, hogy a Pentagon elfogadja és megvásárolja a DESPOT-ot, amelyet hét év alatt, saját költségükre fejlesztettek ki. Bizonyosan tudták, hogy a DESPOT évekkel megelőzi a Boeing Pave Tiger, sőt, az annál is modernebb Tacit Rainbow rendszereit. Azzal is tisztában voltak, hogy mindenben megfelel a NATO-tervezők céljainak; a Német–Lengyel-síkságon elszigeteli a szovjet harckocsik első hullámát a másodiktól.
Eljött Cobb kollégája, Moir a Vörösvércsét és a Vándorsólymot előállító kaliforniai Pasadena Avionics képviseletében és Salkind a szilíciumvölgyi ECK Industries Inc.-től, amelynek Palo Alto közelében van a székhelye. Ők ketten szintén döntő jelentőségű személyek, és vállalatuk ugyanúgy érdekelt volt abban, hogy a Pentagon elfogadja a DESPOT-rendszert. Az ECK Industries-nek leesett egy morzsa a B2 "Lopakodó" bombázó prototípusának elkészítéséből, de a bombaüzlet ez volt.
Két órával később, mikor már mindent előkészítettek, megérkeztek a Pentagon képviselői. Tizenketten voltak, köztük két tábornok. Jöttek műszaki szakértők, akik főszerepet játszanak a védelmi minisztérium döntéseiben. Amikor mindenki elhelyezkedett a ponyvatető alatt, a tévéképernyők előtt, megkezdődött a kipróbálás.
Moir meglepetéssel indított. Arra kérte a közönséget, fordítsák el széküket és figyeljék a közeli sivatagot. Lapos, üres síkot láttak. A nézők meg voltak lepve. Moir ekkor lenyomott egy gombot az előtte levő konzolon. Tőle néhány hüvelykre megemelkedett a talaj. Jókora fémkarom bújt elő, kinyúlt és meghúzott valamit. A homok szemfödele alól, amely megvédte a vadászgépektől és a földet pásztázó radaroktól, felbukkant a DESPOT: nagy, szürke, ablaktalan acéltömb, kerekes, hernyótalpas, rajta sehol egy nyílás; független, önmagába zárt egység, amely ugyanúgy állta a nehéztüzérség lövedékeit és a légi bombákat, akárcsak az atom-, a gáz- és a biológiai támadást. Előkúszott sírjából, melyet magának ásott és működésbe lépett.
Négyfős személyzete beindította a rendszer hajtómotorjait, széttolta a golyóálló üvegablakokat takaró páncéllemezeket, kidugta a radar tányérját, amely tájékoztatta őket a bekövetkező támadásról, és az érzékelő antennákat, melyek a rakéta irányításában segítettek. Mindez mély benyomást tett a Pentagon küldötteire.
– Tegyük föl – mondta Cobb –, hogy a szovjet páncélosok első hulláma az Elba folyó már meglévő, illetve hevenyészve fölvert katonai hídjain éjszaka behatol Nyugat-Németországba. A NATO haderői megtámadják az első hullámot és elegen vannak ahhoz, hogy megállítsák őket. Ekkor azonban előbukkan a keletnémet erdőkben elfoglalt, álcázott állásaiból az orosz harckocsik második, sokkal hatalmasabb hulláma és megindul az Elba felé. Ez az áttörés igazi ereje, amely ezután a francia határ felé tart. Ekkor a nyugatnémet területen, észak–déli irányban beásott DESPOT-ok parancsot kapnak: megkeresni, azonosítani és megsemmisíteni őket.
Lenyomott egy másik gombot. Ajtó nyílt a harcjármű tetején. A nyílásból egy rámpán ceruza alakú rakéta bújt elő. Két és fél méter hosszú lehetett, de az átmérője nem volt több 50 centiméternél. A ceruza begyújtotta apró rakéta-hajtóművét, felszökkent és eltűnt a halványkék égen. A nézők visszafordultak a képernyőkhöz, amelyeken egy nagy felbontóképességű kamera követte a Vörösvércsét. 50 méter magasságban beindult a szerkezet nagy teljesítményű turbólégcsavaros hajtóműve, a rakétahajtómű kiégett és levált, oldalából tömzsi szárnyak, a végéből vezérsíkok bújtak elő. Az apró rakéta még alacsonyabbra ereszkedett a talaj fölé, repülőgépként folytatta útját. Moir bekapcsolt egy nagy radarképernyőt. Forogni kezdett a radarantenna, de semmiféle fénypont nem izzott fel a körbesöprő sugárnyalábtól kirajzolt képen.
– A Vörösvércse kizárólag üvegszállal erősített műanyagból készült – emelte föl büszkén a hangját Moir. – Kerámiaszármazékokból épített hajtóműve hőálló, és a radarsugarakat nem veri vissza. Ezt egészíti ki a "Lopakodótól" kölcsönvett technológia. Mint tapasztalhatták, tökéletesen láthatatlan, emberi szemnek és gépi érzékelésnek egyaránt. Ez a radar még egy meggyvágó pintyet is kimutat. Azért képes jelezni ilyen kicsi madarakat, mert azok csapkodnak a szárnyukkal. A Vörösvércse nem csapkod, ezért nem mutatja ki még ez a nagyon bonyolult radar sem, amelyhez fogható, a szovjeteknek sincs.
Háborúban a Vörösvércse 300–800 kilométer mélyen hatolhat be az ellenség vonalai mögé. A mostani kipróbáláskor a legnagyobb műveleti magasság 5000 méter. A jármű kis magasságban megtesz 160 kilométert, azután lassan körözni kezd. Tíz órán keresztül képes kitartani, 100 csomós sebességgel. Ugyanakkor kezd el figyelni elektronikus műszereivel. Bekapcsolódik egy sor érzékelő. Mint egy ragadozó madár pásztázza 100 km átmérőjű körben az alatta elterülő terepet.
A vadászatot az infravörös letapogatok indítják, őket követi a milliméteres hullámsávban működő radar.
– Úgy van programozva, hogy csak olyan célpontra csap le, amely hőt bocsát ki magából, acélból készült és mozog – mondta Moir. – A harckocsinak megfelelő hőmennyiségre van beállítva, tehát autóra, teherautóra, vagy vonatra nem reagál; ugyancsak nem csap le fűtött házakra, parkoló autókra, fémtükrökre, mivel azok nem mozognak. Téglára, fára, gumira pedig azért nem, mert nem acélból vannak. Most pedig, uraim, nézzék meg ezen a képernyőn a célkörzetet;
Mind a hatalmas képernyő felé fordultak. Megjelent a támaszponttól több száz kilométerre eső helyszín képe: jókora terület, úgy bedíszletezve, mintha Hollywoodban forgatnának filmét: műfák között kunyhók, parkoló teherautók, kamionok és személygépkocsik ácsorogtak, és voltak még gumiból készült harckocsik is. Most meglódultak, engedelmeskedve a láthatatlan vezetékek parancsának. Máglyák lángoltak, kőolaj tócsák okádták a tüzet. És ekkor beindult egy valódi tank, távirányítással. Az 5000 méter magasban köröző Vörösvércse azonnal érzékelte és reagált.
– Uraim, itt van az új forradalom, amelyre mindnyájan büszkék lehetünk. A régebbi rendszerekben a vadász ilyenkor rázuhant a célpontra, egyúttal szétrombolva a beleépített drága technológiát. Meglehetősen drága dolog. A Vörösvércse nem tesz ilyet; csak egy Vándorsólymot hív. Figyeljék a DESPOT-ot.
Épp időben fordult meg a nézőközönség, hogy még láthassa a 30 cm hosszú Vadászsólyom rakétahajtóművének villanását, amely engedelmeskedett a Vörösvércse hívásának, és parancsára a célpont felé fordult. A szót Salkind vette át.
– A Vándorsólyom felröpül harmincezer méter magasba, parabolaívet ír le, majd visszatér a Föld felé. Amikor elhalad a Vörösvércse mellett, az átveszi a távirányítást. Fedélzeti számítógépe negyven centiméteres pontossággal megadja a Vándorsólyomnak a cél pontos koordinátáit. Ezen a tűréshatáron belül csap le a Vándorsólyom. Mindjárt megérkezik.
Figyelték a célövezetet, a házak, viskók, kamionok, teherautók, személyautók, máglyák, fémtükrök között. Az acéltank, egy öreg, az első szériából való Abrams úgy dübörgött előre a műanyag csalik között, mint a háborúban. Hirtelen villanás, és az Abramsre mintha óriás ököl sújtott volna. Szinte álmos lassúsággal behorpadt, oldalai kirobbantak, ágyúja vádlón meredt az égre, majd az egész eltűnt a robbanás tűzgömbjében. A ponyvatető alatt mindenkiből egyszerre tört fel a bennszakadt lélegzet.
– Hány érzékelő van ennek a Vándorsólyomnak az orrában? – kérdezte az egyik tábornok.
– Egy sem, tábornok úr – válaszolt Salkind. – A Vándorsólyom olyan, mint egy kő. Tizenhatezer kilométer óránkénti sebességgel zuhan. Leszámítva a vevőkészüléket, amely a Vörösvércsétől kapott információkat feldolgozza és a kis radart, amelyik az utolsó ötezer méteren rávezeti a célra, nincs benne semmiféle technológia. Ezért olyan olcsó. Azonban ekkora sebességnél egy ilyen wolframorrú tízkilós vasdarabnak a hatása... nos, mintha légpuskával lőnének egy svábbogár hátára, közvetlen irányzás mellett. Úgy megállítja a harckocsit, mintha két mozdony rohanna neki 160 kilométeres sebességgel. Teljesen szétlapul tőle.
Még két óráig tartott a próba. A gyártók bemutatták, hogyan lehet átprogramozni a levegőben a Vörösvércsét. Ha arra utasították, hogy olyan acélszerkezeteket vegyen célba, amelyeknek két oldalán víz, két végén szárazföld található, akkor hidakat rombolt le. Ha megváltoztatták a cél profilját, vonatokra, uszályokra vagy mozgó teherautóoszlopokra támadt. De csak akkor, ha mozogtak. A Vörösvércse nem tudta megkülönböztetni az álló teherautót a bádogfészertől. Viszont érzékelői áthatoltak esőn, felhőn, havon, jégverésen, havas esőn, ködön és sötétségen. A csoport csak a délután közepén oszlott szét. A Pentagon bizottsága készült, hogy beszálljon a limuzinokba, amelyek Nellisbe viszik őket. Onnan egyenesen repültek tovább Washingtonba.
Az egyik tábornok kezét nyújtotta a gyártóknak.
– Mint harckocsizó, életemben nem láttam semmit, ami így megrémített volna. Az én szavazatomban biztosak lehetnek. A Frunze utcai fiúk bele fognak betegedni. Épp elég baj, ha vadásznak az emberre – de ha ráadásul egy ilyen istenverte robot, fene egye meg, az kész lázálom.
A végső szót az egyik civil mondta ki.
– Uraim, ez gyönyörű. A legjobb páncéltörő, mélységi csapásmérő rendszer a világon. De meg kell mondanom önöknek, ha az új Nantucketi Szerződés hatályba lép, azt hiszem, sohasem rendeljük meg.
Cobb, Moir és Salkind ugyanabban a kocsiban hajtottak Las Vegas felé és közben ráébredtek, hogy ez a szerződés örökre tönkreteszi őket, a hadiipari komplexum ezernyi más tagjával együtt.

Karácsony előestéjén nincs munka Alcantara del Rióban, tehát az emberek késő estig iszogatnak. Éjfél elmúlt, mire Antonio bezárta kis kocsmáját. Néhány vendége a faluban lakott, mások elhajtottak vagy gyalogosan baktattak a falu körül, a hegyoldalban szétszórt viskóik irányába. Ezért volt az, hogy a Pablo névre is hallgató José Francisco vígan dülöngélve a földúton, egészen a magas idegen házáig, nem érzett semmiféle fájdalmat, kivéve azt, hogy enyhén ég a hólyagja. Amikor már úgy találta, hogy nem tud továbbmenni, ha nem könnyít magán, befordult a terméskőkerítéses udvarra, ahol a viharvert SEAT Terra mini-terepjáró várakozott, kinyitotta a sliccét és átadta magát a férfiember második legnagyobb örömének. Fent a házban aludt a magas idegen és századszor is azt az iszonyú álmot látta, amely idekergette, erre a vidékre. Dőlt róla a verejték és felüvöltött álmában: "Neeeem!"
Odalent Pablo rémülten a levegőbe ugrott és hanyatt esett az úton, bekoszolva a legjobb, vasárnapi ünneplőjét. Azután felpattant és rohanni kezdett, a vizelet végigcsurgott a lábszárán, a cipzára nyitva maradt, becsesebbik része szokatlanul érezte magát a hidegben. Mire lejön a nagy, hosszú idegen, hogy gorombáskodjon vele, ő, José Francisco Echevaria, Isten kegyelméből addigra már nem lesz a környéken. Rendben, hogy nagyon udvarias, jól beszél spanyolul, de mégis van abban az emberben valami különös.

A következő év januárjának közepén fiatal gólya kerekezett lefelé Oxfordban, az ősi brit városban, a St. Giles Streeten. Sietett, hogy találkozzék az új tutorával és első teljes napját töltse a Balliol College-ben. Makrokord nadrágot viselt és a hideg ellen steppelt anorákot, amely fölött tüntetően lobogott az oxfordi egyetemi hallgatók fekete tógája. Később majd megtanulja, hogy nagy hidegben nem kell hordani, hacsak nem épp az ebédlőbe megy, de most, mint újonc, még roppant büszke volt rá. Jobban szeretett volna valamelyik college-ban lakni, de családja hét hálószobás, nagy házat bérelt neki a Woodstock Roadon. Elgurult a mártírok emlékműve mellett, be a Magdalen Streetre.
Mögötte feltűnés nélkül fékezett egy lapos luxusautó. Három férfi ült benne, kettő elöl, egy hátul. A hátulsó előrehajolt.
– A Magdalen Streetre tilos behajtani. Legalábbis autóval. Gyalog kell továbbmennünk.
A férfi az anyósülésen csöndben káromkodott és kikászálódott a kocsiból. Gyors léptekkel törtetett előre a tömegben, iparkodva, hogy ne tévessze szem elől az előtte karikázó alakot. A hátul ülő férfi irányításával az autó jobbra kanyarodott a Beaumont Streetre, azután balra a Gloucester Streetre, azután le a George Streetre. Itt megállt a Magdalen Street túlsó végénél, éppen akkor, amikor előbukkant a biciklista; A gólya gurult néhány métert, a Broad Streeten leszállt, átvágott az útkereszteződésen, így az autó nem mozdult. Jeges széltől veresen befutott a Magdalen Streetről a harmadik férfi, körülnézett, felfedezte az autót és beszállt.
– Átkozott város – motyogta – az egyirányú utcáival meg a sétálóutcáival!
A hátul ülő halkan kuncogott,
– Ezért használnak a diákok biciklit. Talán nekünk is azt kéne.
– Inkább figyeljenek – mondta a gépkocsivezető minden humor nélkül. Mellette a férfi elhallgatott és megigazította bal hóna alatt a pisztolyát.
A diák, miközben tolta a biciklit, lepillantott a Broad Street közepén pompázó, kockakövekből kirakott keresztre. Útikönyvéből tudta, hogy 1555-ben a katolikus Mária királynő parancsára ezen a helyen égették meg élve Latimer és Ridley püspököket. Amikor elérték őket a lángok, Latimer püspök átszólt vértanútársának: "Vigasztalódjék, Ridley mester és tartsa magát férfiasan. Ma elégünk, mint a gyertya, de bízom benne, hogy Isten kegyelméből Anglia megőriz jó emlékezetében."
Latimer tehát a protestáns hit fáklyáinak tudta magukat, de hogy Ridley püspök mit felelt, míg lobogva lángolt, azt nem őrizte meg az emlékezet. Egy évvel később, 1556-ban, ugyanitt követte őket a halálba Cranmer érsek. A tűz megperzselte a Balliol College néhány méternyire levő kapuját. Később az ajtót levették és felfüggesztették a belső udvar falára. Még ma is látni lehet rajta a lángok nyomát.
– Hello – mondta odalent valaki. A diák lepillantott. Ő magas volt és vékony, a ragyogóan sötét szemű leány alacsony és dundi, mint egy fogolymadár. – Jenny vagyok. Azt hiszem, ugyanahhoz a tutorhoz megyünk.
A huszonegy éves gólya, aki két yale-i év után jött át Oxfordba, az egyéves ösztöndíjprogram keretében, elmosolyodott.
– Szia. Simon vagyok.
Keresztülvágtak a college árkádos bejáratán, a fiatalember tolta a biciklijét. Tegnap már eljött bemutatkozni az igazgatónak, de akkor autóval volt. Félúton tartottak, amikor beleütköztek Portás Tim barátságos és kérlelhetetlen alakjába.
– Ön ugyebár új fiú a college-ban, uram? – kérdezte.
– Ööö, igen – mondta Simon. – Úgyszólván ez itt az első napom.
– Nagyon helyes, akkor most megtanuljuk az itteni élet első szabályát. Soha, semmilyen körülmények között, ittasan, kábítószeres mámorban, félálomban, biciklinket sohasem tolhatjuk, vihetjük vagy tekerhetjük az árkádokon keresztül a belső udvar területére. Uram, ha javasolhatom, támassza a fal mellé, ahogy a többiek, ha lesz olyan szíves.
Az egyetemen vannak rektorok, igazgatók, mesterek, gondnokok, dékánok, kvesztorok, professzorok, lektorok, diákok és mások, akik a legkülönbözőbb szabályokkal kellemetlenkedhetnek, de határozottan a college főportása közöttük a legnagyobb hatalom. Tim a 16/5 ulánusoknál volt altiszt és jó pár századot megregulázott annak idején. Amikor a két diák visszajött, nyájasan bólintott nekik és azt mondta:
– Azt hiszem, önök dr. Keenhez vannak beosztva, menjenek az udvar túlsó sarkába, onnan fel a lépcsőn a legfelső emeletre.
A lépcsősor tetején beléptek tutoruk zsúfolt szobájába, akivel középkori történelmet fognak tanulni. Bemutatkoztak. Jenny "professzornak" szólította, Simon "uramnak". Dr. Keen rájuk mosolygott a szemüvege fölött.
– Nos – mondta vidáman –, két olyan dolog van, szigorúan csak kettő, amit nem engedek meg. Az egyik, hogy a maguk és az én időmet vesztegessük, a másik, hogy "uramnak" szólítsanak. Nagyon megfelel a "doktor Keen", azután idővel áttérünk a "Maurice"-ra, Mellesleg, Jenny, nem vagyok professzor sem. A professzoroknak tanszékük van, nekem pedig még egy közönséges székem sincs; legalábbis egy jó állapotban lévő.
Örvendezve mutatott a roskatag kárpitozott bútorokra és rájuk parancsolt, hogy helyezkedjenek kényelembe. Simon belesüppedt egy Anna királynő korabeli ülőalkalmatosságba, amely, mivel nem volt lába, mintegy hét centiméterre emelte a padló szintje fölé és elmerültek annak a szerepnek az elemzésében, amit. Húsz János és a huszita forradalom játszottak a középkori Csehország életében. Simon mosolygott. Tudta, hogy nagyon fogja élvezni Oxfordot.

Puszta véletlen, hogy két hét múlva Cyrus Miller Lionel Cobb-bal együtt vett részt Austinban egy olyan vacsorán, amelynek bevételét választási célokra fordították. Gyűlölte az ilyen alkalmakat és rendesen elkerülte őket; ez azonban egy helyi politikusé volt és Miller jól tudta, hogy a politikusok értékelik az efféle udvarias gesztusokat, amiért ő később ellenszolgáltatást kérhet. Éppen elhatározta, hogy nem vesz tudomást a mellette ülő emberről, aki nem tartozott az olajbrancshoz, amikor Cobb hangot adott ösztönös ellenérzésének, a Nantucketi Szerződéssel és a mögötte álló John Cormackkel szemben.
– Nem szabad hagyni azt az istenverte szerződést – mondta Cobb. – Valahogy meg kell győzni a Kongresszust, hogy tagadja meg a ratifikálást.
A nap híre volt, hogy a szerződés a szövegezés utolsó stádiumában tart. A nagykövetek áprilisban Washingtonban és Moszkvában kölcsönösen aláírják. A Központi Bizottság a nyári szünet után, októberben ratifikálja, és még az év vége előtt a Kongresszus elé kerül.
– Úgy gondolja, hogy a Kongresszus el fogja utasítani? – tapogatózott óvatosan Miller. A fegyvergyáros sötéten nézett az ötödik üvegre.
– Dehogyis – mondta. – A köznépnek mindig iszonyúan tetszik a fegyverzetcsökkentés és Cormack eléggé karizmatikus és népszerű ahhoz, hogy személyisége súlyával keresztülerőszakolja, minden ellenzés dacára. Én nem állhatom a pasast, de ez akkor is tény.
Miller méltányolta a legyőzött realizmusát.
– Ismeri már a szerződésbe foglalt feltételeket? – kérdezte.
– Meglehetősen – felelte Cobb. – Rögzítették benne, hogy tízmilliárdokat faragnak le a katonai költségvetésből. A vasfüggöny mindkét oldalán. Negyven százalékot emlegetnek – mindkét oldalon, persze.
– Sokan vannak, akik úgy gondolkodnak, mint ön? – kérdezte Miller. Cobb túl részeg volt ahhoz, hogy felfogja, mire akar kilyukadni.
– Nagyjából az egész hadiipar – motyogta. – Tömeges bezárás előtt állunk, óriási egyéni és vállalati veszteségek lesznek.
– Hmm. Milyen kár, hogy nem Michael Odell az elnök – mélázott Miller.
A Zodiac Inc. főnöke felröhögött.
– Álom, édes álom. Közismerten ellenzi a fegyverzetcsökkentést. De hát ő alelnök marad, Cormack pedig elnök.
– És meddig marad az? – kérdezte nyugodtan Miller. A hónap utolsó hetében Scanlon társaságában Miller zártkörű ebéden látta vendégül Cobbot, Moirt és Salkindet a houstoni Remington Hotel luxus különlakosztályában. Konyak és kávé után Miller fölvetette, hogy John Cormack még mindig ott van a Fehér Házban.
– Mennie kell – jelentette ki emelt hangon. A többiek bólintottak.
– Semmiféle merénylettel kapcsolatos kombinációban nem vagyok benne! – jelentette ki Salkind sietve. – Emlékezzünk csak Kennedyre! A halálának olyan hatása volt, hogy amit ő maga nem tudott elérni, a polgárjogi törvény minden paragrafusa átment a Kongresszusban Épp az ellenkező eredményt érték el, mint amit akarlak És éppen Johnson iktatta törvénybe!
– Egyetértek – mondta Miller. – Efféle akció elképzelhetetlen. De azért van rá mód, hogy lemondásra kényszerítsük.
– Csak egyetlen ilyet említsen – vetette ellene Moir. – Mi az ördögöt tud ellene felhozni? Az az ember bombabiztos. Nem voltak botrányai. A jelölőbizottság megbizonyosodott róla, mielőtt felkérték volna, hogy induljon a választásokon.
– Mégis lennie kell valaminek – makacskodott Miller –, valamilyen Achilles-sarkának. Megvan az elhatározásunk, megvannak a kapcsolataink, megvan a pénzünk. Csak egy tervezőre van szükségünk.
– Mit szólnál az ezredeshez? – kérdezte Scanlon. Miller megrázta a fejét.
– Ő még most is a főparancsnokot látja minden amerikai elnökben. Nem, más ember kell nekünk... egy idegen...
Az, akire ő gondolt, akit elő kívánt keríteni, egy áruló volt. Ravasz, könyörtelen, intelligens, és kizárólag a pénzhez fűzték érzelmek.

HARMADIK FEJEZET

1991. MÁRCIUS

Oklahoma Citytől ötven kilométerre északnyugatra található az El Reno szövetségi börtön, hivatalosabban "szövetségi büntetésvégrehajtó intézet". Nem hivatalosan "kemény sitinek" hívja a tolvajnyelv, lévén az egyik legkegyetlenebb fegyház szerte Amerikában. Március közepén, egy fagyos hajnalon, kis ajtó nyílt a félelmetes kapun, és egy ember lépett ki rajta.
Középtermetű, túltáplált, börtönsápadt, megtört és nagyon keserű ember volt. Körülnézett, de nem sok mindent látott (nem is volt ott sok látnivaló), majd a város felé indult. Fölötte az őrtornyokból láthatatlan tekintetek követték lanyha érdeklődéssel, majd lesiklottak róla. Egy távolabb parkoló autóból azonban jóval mohóbban tapadt rá egy szempár. Jókora limuzin várakozott tapintatos távolságra a főkaputól, épp elég messze, hogy a rendszámtáblát ne lehessen látni. A lesben ülő férfi, aki a hátsó ablakon át figyelte, leengedte a távcsövet és azt dünnyögte:
– Erre jön.
Tíz perccel később a kövér egy vonalba ért az autóval, rápillantott, és ment tovább. De mivel profi volt, antennái veszélyt jeleztek. Száz méterre lehetett, amikor fölberregett a motor, majd kisvártatva a kocsi mellette állt meg. Fiatalember szállt ki az autóból, egészséges, atletikus, jóképű.
– Mr. Moss?
– Ki akarja tudni, ki vagyok?
– A munkaadóm, uram. Szeretne elbeszélgetni önnel.
– Feltételezem, nincs neve – mondta a kövér. A másik csak mosolygott.
– Még nincs, uram. De van egy meleg autónk, magánrepülőnk, és semmiképpen sem akarunk ártani önnek. Nézzen szembe a tényekkel, Mr. Moss, van valami más hely, ahova mehetne?
Moss elgondolkodott. Az emberből és a kocsiból nem szaglott sem a Cég (a CIA), sem az Iroda (az FBI), márpedig azok voltak az ő esküdt ellenségei. És csakugyan, hova mehetett volna? Bemászott a hátsó ülésre, a fiatalember beszállt mellé és elindultak. Nem Oklahoma Citybe, hanem az attól északnyugatra fekvő Wiley Post repülőtérre.
1968-ban a huszonöt éves Irving Moss, a CIA beosztott területi tisztje (12. fizetési osztály) Vietnamban dolgozott, annak a Főnix-tervnek a keretében, amelyet a CIA támogatott. Ezek voltak azok az évek, amikor a Mekong-deltában a Különleges Erők, a zöldsapkások keményen és gyér sikerrel lökték a szív és ész hantát a dél-vietnami hadseregnek, amely mérsékelt leleménnyel és emberséggel igyekezett rábeszélni a parasztokat, hogy ne működjenek együtt a Vietkonggal. A főnixesek egyre jobban kisajátították a kapcsolattartást a dél-vietnamiakkal, a zöldsapkások egyre több dzsungelbevetésen vettek részt, gyakran hoztak Vietkong-foglyokat, vagy egyszerűen Vietkong-gyanús személyeket. A kihallgatásokat a dél-vietnamiak folytatták le a főnixesek ellenőrzésével. Ekkor ébredt rá Moss titkos hajlamaira és valódi képességeire.
Fiatalabb korában zavarba ejtette és elszomorította tulajdon aszexualitása. Csillapíthatatlan keserűséggel emlékezett vissza a töméntelen gúnyolódásra, amit tizenéves korában el kellett szenvednie. Már elfelejtette, holott maga figyelte meg – az ötvenes években a kamaszok meglehetősen ártatlanok voltak –, milyen izgalomba hozza az emberi sikoltozás. Egy ilyen embernek Vénusz barlangja nyílt meg Vietnam titoktartó, vak dzsungeleiben. Egyedül, a neki alárendelt második lépcsős vietnami egységgel ő lett a legfőbb kihallgató, néhány hasonló gondolkodású dél-vietnami tizedes segédletével.
Volt három gyönyörű éve, míg 1969 egyik napján hirtelen vége nem szakadt a boldogságának... A dzsungelból előjött egy magas, csontos képű zöldsapkás őrmester. Bal kezéből folyt a vér, tisztjei hátraküldték a kötözőhelyre. A fiatal katona néhány másodpercig figyelte Moss tevékenységét, azután egyetlen szó nélkül odafordult és jobb keze pontos csapásával szétzúzta orrnyergét. Da Nangban az orvosok mindent megtettek, amit tehettek, de az orrsövény csontjai annyira összetörtek, hogy tovább kellett küldeni Japánba. Moss orr-nyerge azonban szélesen ellapult a korrekciós műtét után is, és az orrjáratok annyira megsérültek, hogy sípolt és szörtyögött minden lélegzetvételnél, különösen, ha izgatott volt.
Sohasem látta többé az őrmestert. Nem tett hivatalos jelentést, inkább eltüntette a nyomokat, és 1983-ig a Cégnél maradt. Mivel jócskán előrehaladt a ranglétrán, abban az évben őt küldte a CIA, hogy Hondurasban kiépítse a kontra-mozgalmat. Több tábort ellenőrzött a dzsungelben, a nicaraguai határ mentén. Ezeket a táborokat a kontrák hozták létre, akik közül sokan az elűzött, gyűlölt Somoza diktátor kiszolgálói voltak. Most pedig be-betörtek és akciókat hajtottak végre az országban, amelyben valaha uralkodtak. Valamelyik nap az egyik csoport hozott egy tizenhárom éves kölyköt. Nem sandinista volt, csak egy parasztgyerek.
A kihallgatásra az egyik őserdei tisztáson került sor, negyed mérföldre a kontrák táborától, de a rezzenetlen trópusi levegőben a velőtrázó üvöltés a táborig elhallatszott. Senki sem bírt aludni. Hajnalban végre elhallgatott a sikoltozás. Moss úgy botorkált vissza a táborba, mint aki berúgott, bemászott a kunyhójába és mély álomba zuhant. Két nicaraguai szakaszparancsnok elsétált az erdőbe, majd húsz perc múlva kihallgatást kértek a parancsnokuknál. Rivas ezredes kinézett a sátorból, ahol egy petróleumlámpa fényénél írta jelentését és pár percen át beszélgetett a két gerillával.
– Ilyenekkel nem dolgozunk együtt – fejezte be az egyik. – Beszéltünk a fiúkkal. Nekik is ez a véleményük, ezredes úr.
– Es un malsano – fűzte hozzá a másik. – Un animal.
Rivas ezredes felsóhajtott. Valaha Somoza halálbrigádjának volt a tagja, jó pár szakszervezeti funkcionáriust és nagyszájút kirángatott az ágyból. Látott bőven kivégzést, sőt, részt is vett némelyikben. No de mégis, egy gyerek... A rádió után nyúlt. Semmiképp sem szeretett volna csoportos vagy tömeges átállást. Reggel egy amerikai helikopter berregése zavarta meg a tábor nyugalmát. Köpcös fekete emberke pattant ki belőle, a CIA latin-amerikai osztályának újonnan kinevezett helyettes vezetője, aki éppen ismerkedett a tevékenységi területével. Rivas elkísérte az őserdőbe, néhány perc múlva visszajöttek.
Irving Moss arra ébredt a kunyhóban, hogy valaki a lábszárát rugdalja. Ahogy ködös pillantással felrévedezett, egy embert látott, aki mély undorral nézett rá.
– Moss, ki van rúgva – mondta az ember.
– Ki a franc maga? – kérdezte Moss. Az megmondta.
– Szóval, azok közül való? – húzta el a száját.
– Ja, azok közül való. Maga pedig ki van rúgva. Ki Hondurasból, és ki a Cégtől. – Egy papírt mutatott Mossnak.
– Ez nem Langleyből való! – tiltakozott Moss.
– Tényleg nem. Tőlem való. Én jöttem Langleyből. Fogja a cuccát és szálljon be a helikopterbe.
David Weintraub végignézte, amint harminc perccel később a helikopter felszállt a reggeli égbe. Tegucigalpában Moss találkozott a helyi ezredessel, aki hidegen kimért volt, és személyesen tette fel a Miami–Washingtonba tartó repülőgépre. Soha többé nem tért vissza Langleybe. A washingtoni repülőtéren már várták, odaadták a papírjait, majd közölték vele, hogy tűnjön el. Öt éven át szükség szerint dolgozott különböző, rondábbnál rondább közel-keleti és közép-amerikai diktátoroknak, utoljára a panamai Noriegának segített megszervezni a kábítószer-csempészetet. Ezt rosszul tette. Az Egyesült Államok Kábítószerellenes Hivatala fölvette a veszélyes bűnözők listájára.
Átutazóban volt 1988-ban a londoni Heathrow repülőtéren, amikor odaléptek mellé a brit hatóságok udvarias képviselői és megérdeklődték, elbeszélgetne-e velük. E "beszélgetés" közben elrejtett pisztolyt találtak a bőröndjében. Rekordsebességgel lezajlott a kiadatási eljárás, három héttel később ismét Amerika földjén találta magát. A bíróság három évet sózott rá. Mint büntetlen előéletű, kiköthetett volna "puhább" fegyintézetben is. Csakhogy miközben ő az ítéletre várt, a washingtoni exkluzív Metropolitan Clubban lezajlott egy elegáns, kétszemélyes vacsora.
Az egyik részvevőt, egy alacsony emberkét Weintraubnak hívták, nemrég nevezték ki a CIA műveleti igazgatóhelyettesének. A másik, a drabális Oliver "Buck" Revell régebben a tengerészgyalogságnál volt pilóta, jelenleg az FBI nyomozási osztályának megbízott igazgatója. Ifjabb éveiben lelkesen űzte az amerikai futballt, de azért nem olyan sokáig, hogy hülyére veresse magát. Akadtak egypáran a Hoover Buildingben, akik szerint egész jól dolgozik. Weintraub megvárta, hogy Revell végezzen a sültjével, azután mutatott neki egy aktát és néhány fényképet. Revell becsukta az aktát és csak annyit mondott: "Értem". Moss megmagyarázhatatlan módon El Renóban töltötte le az idejét, együtt Amerika legelvetemültebb gyilkosaival, kéjgyilkosaival és zsarolóival. Mire kijött, betegesen gyűlölte a Céget, az Irodát, a briteket... Körülbelül ez volt mindene, amivel a szabad életbe indult.
Wiley Post repülőterén a limuzin átsuhant a főkapun és megállt egy várakozó Learjet gépnél. A gépen, a számon kívül, amit Moss rögtön megjegyzett, nem volt felirat. Öt perc múlva a levegőben voltak, először nyugatnak repültek, azután egyenesen délnek. Moss az irányt megközelítőleg a felkelő nap segítségével állapította meg. Ha jól becsülte, Texas felé mennek.
Austinon túl rögtön elkezdődik az, amit a texasiak Hill Countrynek, Hegyek Országának hívnak. A hegyek lábánál terült el a Pan-Global 8000 hektáros birtoka. A nyaraló délkeleti homlokzatának panorámaablakain át a texasi síkságot, a messzi Galvestont és a Mexikói-öblöt lehetett látni. A birtokon, kellő távolságra a személyzeti szállástól, a vendégházaktól, úszómedencétől és lőtértől, volt egy leszállópálya is. Itt landolt a Learjet, valamivel dél előtt.
Mosst egy jacarandafából ácsolt bungalóba vezették, kapott egy félórát, hogy fürödjön, borotválkozzék és fehérneműt váltson, azután felkísérték az udvarházhoz, egy hűvös, bőrgarnitúrával berendezett dolgozószobába. Két perc múlva egy fehér hajú öregember előtt állt.
– Mr. Moss? – kérdezte az öregember. – Mr. Irving Moss?
– Igen, uram – válaszolt Moss. Pénzszagot érzett, rettenetesen sok pénz szagát.
– A nevem Miller – mondta az öreg. – Cyrus V. Miller.

ÁPRILIS

A találkozót a tanácsteremben tartották, ahova az előcsarnokon át, az Ovális szobából nyíló magántitkári szoba előtt elhaladva lehetett eljutni. Amikor először látta, a legtöbb emberhez hasonlóan John Cormack is meglepődött azon, milyen kicsi az Ovális szoba. A tanácsterem nyolcszögű asztalán, a Stuart festette George Washington-arckép alatt sokkal több helye volt az embernek, hogy szétrakja a papírjait és kinyújtóztassa a könyökét.
Aznap reggel John Cormack a belső tanácsterembe kérette legbizalmasabb és legmegbízhatóbb barátait és tanácsadóit, hogy átnézzék a Nantucketi Szerződés végső tervezetét. A részleteket már kidolgozták, az ellenőrzési eljárásokat alaposan megvizsgálták, a szakértők vonakodva beleegyeztek, vagy egyáltalán nem egyeztek bele, mint az a két idősebb tábornok és három Pentagon-főtisztviselő, akik inkább a lemondást választották – de Cormack még kíváncsi volt közeli munkatársai véleményére.
Hatvanéves volt, szellemi és politikai ereje teljében, és annyira élvezte népszerűségét és a sohasem remélt tisztséggel együtt járó tekintélyt, hogy az már szinté illetlenségszámba ment. Amikor 1938 nyarán a Republikánus Párt végleg válságba jutott, a jelölőbizottság kétségbeesetten kutatott valaki után, aki hajlandó fellépni és vállalni a jelöltséget. A kollektív szem ekkor akadt meg Connecticut képviselőjén. Gazdag új-angliai patríciusok leszármazottja volt, aki alapítványokba fektette a család vagyonát és inkább professzor lett a Cornell-egyetemen. Ott tanított egészen addig, amíg harmincas évei végén fel nem lépett a connecticuti politikában.
Pártja liberális szárnyához tartozott és nemigen ismerték az országban. Barátai határozott, becsületes és humánus embernek tartották és közölték a jelölőbizottsággal, hogy Cormack "tiszta", mint a frissen hullott hó. Bár nem tudták, hogyan válik be mint televíziós személyiség – ami fontos kelléke a jelöltségnek –, mégis mellette döntöttek. A tömegtájékoztatásban nem sok reménye lehetett. Mégis, egy négyhónapos hatásos kampány során az ismeretlen jelölt a maga javára fordította a körülményeket. Szakítva a hagyományokkal, belenézett a kamera lencséjébe és minden kérdésre egyenes válaszokat adott. Ezt a viselkedést egészen addig katasztrofálisnak tartották. Jó néhány embert megbotránkoztatott, főleg a jobboldaliakat, akik semmi módon nem szavaztak volna rá. Mások azonban örültek. Az Észak-Írországban gyakori névre hallgató protestáns elnök megkövetelte, hogy maga jelölhesse ki alelnökét. Michael Odellre esett a választása, egy ír katolikusra, aki ráadásul texasi volt.
Meglehetősen eltérő természetűek voltak. Odell sokkal inkább jobbra állt Cormacknél és állama kormányzója volt. Cormack mindenesetre kedvelte a szájában örökké rágógumit forgató embert és megbízott benne. Valahogy egész jól tudtak együtt dolgozni. A szavazóknak megfeleltek, kivéve a szélsőségesek keskeny rétegét, a sajtó szerette Cormacket minden alap nélkül Woodrow Wilsonhoz, Amerika utolsó professzor-elnökéhez hasonlítgatni, és bírták az alelnökjelöltet, aki kereken odamondta Dan Rathernek: "Hát nem mindig értünk egyet John Cormack barátommal, de a fene egye meg, ez itten Amerika és én bárki fickót megkalapálok, aki azt mondja, hogy nem azt mondja, amit gondol".
És a furcsa pár működőképesnek bizonyult. A roppantul szuggesztív, egyenes új-angliai és a megtévesztően joviális délnyugati kombinációja megszerezte az életbevágóan fontos fekete, spanyol és ír szavazatokat és győzött. Hivatalba lépésétől kezdve Cormack a legmagasabb szinten is bevonta Odellt a döntéshozatalba. Most itt ültek egymással szemben, hogy megbeszéljék a szerződést, amit. Cormack jól tudta, Odell mélységesen helytelenít. Az elnök mellett négy bizalmasa: Jim Donaldson külügyminiszter, Bill Walters igazságügy-miniszter, Hubert Reed pénzügyminiszter és Morton Stannard védelmi miniszter.
Odell mellett Brad Johnson, a Missouriból való briliáns néger, aki a Cornellen adott elő hadtudományt. Most mint nemzetbiztonsági tanácsadó vett részt az ülésen. És Lee Alexander, a CIA igazgatója, akit Cormack néhány hónapja nevezett ki Bill Webster bíró helyébe. Alexander azért volt itt, mert ha az oroszok meg akarják sérteni a szerződést, Amerikának ezt minél gyorsabban meg kell tudnia, műholdjai és helyszíni hírszerzői segítségével.
Amint a nyolc ember elolvasta a végső változatot, egyiküknek se maradt szemernyi kétsége, hogy ez a legvitatottabb szerződés, amelyet az Egyesült Államok valaha is aláírt. Máris dühödt ellenkezést váltott ki a jobboldalból és a hadiipar képviselőiből. Még Reagan alatt, 1988-ban, a Pentagon beleegyezett, hogy tervezett költségvetését 33 milliárd dollárral megkurtítsák, s az így 299 milliárd dollárra zsugorodott. Az 1990 és 1994 közötti pénzügyi években a költségvetés 37,1 milliárd, 41,3 milliárd, 45,3 milliárd, illetve 50,7 milliárd dollárral nőtt volna, ami még mindig csak kétszázalékos növekedés évente. A Nantucketi Szerződés miatt előreláthatólag nagymérvű csökkentés várható. Márpedig ha a növekedés korlátozása aggasztó volt, akkor a csökkentés egyszerűen bőszítő.
A különbség, mint ezt Cormack ismételten hangsúlyozta, az volt, hogy a növekedési ütem csökkenése korábban nem járt volna együtt a szovjet katonai kiadások tényleges csökkentésével. A Nantucketi Szerződés keretében Moszkva hajlandó volt sohasem látott mértékben leépíteni saját erőit. Másfelől az elnök tisztában volt vele, hogy a szuperhatalmaknak nincs sok választásuk. Amióta kormányra került, ő és Reed szüntelenül birkóztak Amerika rohamosan növekvő költségvetési és kereskedelmi mérleghiányával. Ezek egyszerűen kicsúsztak az ellenőrzés alól és azzal fenyegettek, hogy nemcsak az Egyesült Államokban, de az egész nyugati világban tönkreteszik a prosperitást. Az elnök egyetértett szakértőinek elemzésével, amely szerint – bár más okokból – a Szovjetunió is hasonló cipőben jár és egyenesen megmondta Mihail Gorbacsovnak; nekem csökkentenem kell a kiadásaimat, és te se tehetsz másként. Az orosz államférfi gondoskodott arról, hogy a Varsói Szerződés tagországai elfogadják az egyezményt. Cormack a NATO-t győzte meg, először a németeket, azután az olaszokat, a kisebb tagországokat, végül Angliát.
Nagyjából a következő pontok szerepeltek a szerződésben:
Szárazföldi erők A Szovjetunió beleegyezett, hogy csökkenti a Kelet-Németországban állomásozó hadseregét, amely potenciálisan képes volt a Német–Lengyel-síkságon át rátámadni a Nyugatra. Hajlandó itt állomásozó, huszonegy, harci létszámra feltöltött hadosztályát minden fegyvernemben a felére csökkenteni. Nem kell őket feloszlatnia, csupán visszavonnia a szovjet-lengyel határ mögé, azonban nem lehet többé ennél nyugatabbra irányítani őket. Ezek mind elit-hadosztályok. Ezenfölül a Szovjetunió összesen 40 százalékkal csökkenti teljes szárazföldi hadseregének létszámát.
– Van megjegyzés? – kérdezte az elnök. Stannard védelmi miniszter, akinek természetesen a
legtöbb fenntartása volt a szerződéssel kapcsolatban – a sajtó már azon spekulált, hogy lemond –, fölnézett.
– A szovjeteknek ez a szerződés fő pontja, mivel a szárazföldi hadsereg a legfőbb haderőnemük – név nélkül, de szó szerint idézte a vezérkari főnökök egyesített bizottságának elnökét. – Persze, az utca emberének ez valami csodálatos; a nyugatnémetek máris így gondolják. De ez így nem olyan csudaszép, mint amilyennek látszik.
Először. A szovjetek nem képesek tovább fenntartani 177 sorállományú hadosztályt, anélkül, hogy ne vonultatnák be oda nagy számban a déli nemzetiségek fiait – a muzulmánokra gondolok –, és nagyon jól tudjuk, mennyire szeretnék feloszlatni ezeket a hadosztályokat. Másodszor. A mi hadműveleti szakértőink, nem az összevissza lődörgő szovjet csapatoktól tartanak. Összehasonlíthatatlanul veszedelmesebb egy feleakkora, de profi hadsereg. Sokkal használhatóbb, mint az a málé újoncokból álló tömeg, ami nekik van.
– De ha visszavonják ezeket a hadosztályokat a Szovjetunió határai mögé – ellenkezett Johnson –, akkor nem tudják megtámadni Nyugat-Németországot. Mondja, Lee, elveszítjük a nyomukat, ha Lengyelországon keresztül visszaküldik őket Kelet-Németországba?
– Ugyan – mondta a CIA főnöke megfellebbezhetetlenül. – Ha nem is számítjuk a műholdakat, amelyeket esetleg el lehet hülyíteni álcázott teherautókkal és vonatokkal, nekünk és a briteknek épp elég emberünk van Lengyelországban, hogy követni tudjuk őket. Vigye el az ördög, a keletnémetek sem akarnak hadműveleti területté lenni. Biztos ideszólnának nekünk.
– Oké, és miről mondunk le mi? – kérdezte Odell.
– Bizonyos számú katonáról, nem túl sokról – válaszolta Johnson. – A ruszkik visszavonnak tíz hadosztályt, egyenként 15 000 katonát. Nekünk 326 000 fős személyi állományunk van Nyugat-Európában. 1945 óta először csökkentjük 300 000 alá a létszámot A mi 25 000 emberünkkel szemben ők 150 000 embert vonnak vissza, ez elég jó. Az arány hat az egyhez; azelőtt megelégedtünk volna azzal, hogy négy az egyhez legyen.
– Igen – szúrta közbe Stannard –, de mi beleegyezünk, hogy nem szerelünk fel két új hadosztályt, egy páncélos és egy gépesített lövész hadosztályt.
– És mennyi a megtakarítás, Hubert? – kérdezte az elnök szelíden. Figyelte, amit a többiek mondanak, óvatosan hallgatott, csak néha vetett oda egy-egy tömör és éles megjegyzést, azután döntött. A pénzügyminiszter támogatta a Nantucketi Szerződést, amely valamennyire megkönnyítheti a pénzügyi egyensúly helyreállítását.
– Három egész öttized milliárd dollár a páncélos hadosztály, három egész négytized milliárd a lövészhadosztály – válaszolta –, de ezek csak a kezdeti költségek. Évente háromszázmilliót takarítunk meg, ha nem kell fenntartanunk őket. Ha most leállítjuk a DESPOT-kísérleteket is, felszabadul további tizenhétmilliárd, a tervezett háromszáz DESPOT-egység ára.
– De hát a DESPOT a világ legjobb harckocsi-elhárító rendszere! – tiltakozott Stannard. – Szükségünk van rá, a fenébe is!
– Ahhoz, hogy elpusztítsák a korábban Breszt-Litovszktól keletre állomásozott, de onnan visszavont harckocsikat? – kérdezte Johnson. – Ha felére csökken a Kelet-Németországban állomásozó tankjaik száma, bőven megbirkózunk velük azzal, amink van, az A–10 repülőgéppel és a harckocsi-elhárító egységekkel. Ezenkívül a megtakarítás egy részét felhasználva, kiépíthetünk szilárdabb védelmet is. Azt megengedi a szerződés.
– Az európaiaknak tetszik – mondta halkan Donaldson külügyminiszter. – Nekik nem kell létszámot csökkenteni, ugyanakkor eltűnik a szemük elől tíz-tizenegy szovjet hadosztály. Én úgy gondolom, szárazföldön jól járunk.
– Nézzük a haditengerészeti erőket – javasolta Cormack.
A Szovjetunió beleegyezett, hogy ellenőrzés mellett megsemmisíti a tengeralattjáró flotta felét; valamennyi Hotel, Echo és November osztályba tartozó atommeghajtású egységet, a dízel-elektromosok közül a Júliákat. Foxtrottokat, Whiskey-ket, Rómeókat és Zulukat. De, mint Stannard mindjárt rámutat, az oroszok régi atommeghajtású tengeralattjárói már régen elavultak és használhatatlanok, neutron- és gammasugarakat bocsátanak ki és a többi megsemmisítendő tengeralattjárójuk is régi. Valamennyi erőforrásukat és legjobb embereiket a műszaki szempontból sokkal hatékonyabb és ezért veszedelmesebb Sierra, Mike és Akula osztályokhoz tartozó tengeralattjárókra csoportosíthatják át.
158 tengeralattjáró mégiscsak egy jókora halom fém – jegyezte meg az elnök, és ezzel jelentősen csökken az amerikaiak számára a tengeralattjáró célpontok száma. Háború esetén sokkal egyszerűbb lenne egy Európába tartó konvoj kísérete, ha ugyan erre szükség lesz valaha is.
Valamennyien tudták, hogy a megsemmisítésre ítélt tengeralattjárók kivétel nélkül hajók ellen bevethető egységek. A csapásmérő tengeralattjárók nem szerepeltek az egyezményben Egyrészt az 1988-as, a közepes hatótávolságú nukleáris rakétákat felszámoló szerződést követő, a hadászati nukleáris fegyverekről szóló 1989-es szerződés hatálya alá estek. Másrészt, Oroszország csapásmérő tengeralattjárói a "nem komoly" minősítést kapták a haditengerészeti zsargonban. Az orosz atomfegyverzet nagyja még mindig szárazföldre volt telepítve, és ennek nagyon is orosz oka volt. Nagy-Britannia és Amerika hónapokig hagyta cirkálni a tengeralattjárókat. Sohasem azonosították őket és helyzetüket. Megbíztak a parancsnokokban. Moszkva nem merte ezt tenni, pedig minden fedélzeten ott voltak a gyűlölt politikai tisztek, a zampolitok. Így aztán az orosz tengeralattjárók minden huszonnégy órában kidugtak egy antennát és elkiáltották magukat: "Itt vagyok, mama!", amit az amerikaiak hálásan föl is használtak a helyzetük bemérésére és a követésükre.
Végül Moszkva beleegyezett, hogy négy Kijev-osztályú repülőgép-hordozója közül kimustrálja az elsőt és nem épít többet. Fölöttébb kis engedmény, ha azt is figyelembe vesszük, milyen drága ennek a típusnak a fenntartása.
Minden hagyományos katonai költségvetésben a repülőgép-hordozó kötelékek a legdrágább tételek. Maga a hajó 4 milliárd dollárba kerül, a nyolcvan repülőgép magában 30 millió, fegyverzettel együtt 40 millió dollárba, de darabonként ennyi! És akkor még nem is említettük a rakétacirkálókat, fregattokat és az őket védelmező tengeralattjáró-elhárító helikoptereket, plusz a víz alatti tengeralattjáró-vadászokat és a hajóraj körül hatalmas körökben cirkáló, Orion P–3 tengeralattjáró-követőket. Amerikai részről beleegyeztek, hogy megtartják a frissen hadrendbe állított Abraham Lincoln és George Washington repülőgép-hordozókat, de kiselejtezik a Midway-t és a Coral Sea-t (mindenképpen megtették volna, de elhalasztották, hogy bevehessek a szerződésbe), továbbá a korban utánuk következő Forrestalt és Saratogát, plusz a rajtuk levő repülőgépeket. A gépeket egyszer már kiszuperálták, három-négy éve helyezték őket ismét harckészültségbe.
– A ruszkik elmondhatják, hogy megsemmisítettük tizennyolc százalékát annak az erőnek, amellyel lecsaphattunk a Haza Anyácskára – horkant föl Stannard. – Ők pedig megválnak 158 tengeralattjárótól, amelyeket mindenképpen kivontak volna.
Tekintettel azonban az évente fölszabaduló 20 milliárd dollárra, aminek fele személyi költség, fele a hardver ára, a kabinet elfogadta a szerződés haditengerészeti részét, csak Odell és Stannard tiltakozott. Áttértek a légierőre. Cormack tudta, hogy Gorbacsovnak ez a legfontosabb. Mindent összevéve Amerika jól járt szárazföldön és vízen, feltéve, ha nem kíván agresszor lenni; de biztosnak kellett lennie abban, hogy a Szovjetunió sem akar támadni. Csakhogy Cormack és Donaldson, Stannardtól és Odelltől eltérően, sok szovjet embert ismertek – köztük vezetőket is –, akik őszintén hitték, hogy a Nyugat egy napon nekiront a Rogyinának.
A Nantucketi Szerződés pontjai szerint a Nyugat abbahagyja az amerikai TFX vagy F–18 vadászgép és az európai többfunkciós vadászgép gyártását a tervezetet közösen kidolgozó Olaszország, Nyugat-Németország, Spanyolország és Nagy-Britannia számára. Moszkva visszalép a MiG–31 gyártási munkálataitól. Kiselejtezik a Blackjacket, az amerikai B–1 bombázó Tupoljev-féle változatát, felére csökkentik légi utántöltő gépeik számát, ami jelentősen mérsékeli hadászati légierejük fenyegetését.
– Honnan tudjuk, hogy nem fogják valahol másutt megépíteni a Backfire-t? – kérdezte Odell.
– Hivatalos megfigyelőket küldünk a Tupoljev-gyárba – mutatott rá Cormack. – Nehezen bírnának felhúzni egy új Tupoljev-gyárat. Így van, Lee?
– Így, elnök úr – értett egyet a CIA igazgatója. Egy pillanat szünetet tartott. – Azonkívül vannak embereink a Tupoljev-gyár vezetésében is.
– Ó – mondta Donaldson, akire ez nagy hatást tett. – Mint diplomata, erről nem akarok tudni. – Többen elvigyorodtak. Donaldsonról közismert volt, hogy szigorú erkölcsű férfiú.
Az emberekkel való kapcsolatában Cormack elnök hagyománytisztelő volt. Nem szerette, ha öt-tíz perces ismeretség után letegezték. A kormány minden tagja tudta a keresztnevét, de senki sem szólította volna másképp, mint "elnök úr". A magánéletében is csak Odell, Reed, Donaldson és Walters hívhatta Johnnak. De őket már hosszú ideje ismerte.
A Nantucketi Szerződés légierővel foglalkozó részében az volt a kínos, hogy Amerikának le kellett állítania a B–2 "Lopakodó" bombázó gyártási munkálatait. Ez a repülőgép hatalmasan megnövelte volna erejüket, mivel úgy tervezték, hogy egyetlen radarernyőn se legyen látható, és ott szórja le atombombáit, ahol akarja. Az oroszokat nagyon megrémítette. Ez volt az egyetlen pont, amely nélkül Mihail Gorbacsov nem volt hajlandó ratifikálni a szerződést. Mindenképpen el akarta kerülni a minimum 300 milliárd rubeles kiadást. Ennyibe került volna felújítani a Honi Légvédelmet, a feldicsért Vojszka PVO-t, amelyről feltételezték, hogy megvédi Haza Anyácskát minden fenyegető behatolási kísérlettől. Ezt a pénzt akarta új üzemekbe, technológiába és olajkutatásba fektetni a főtitkár.
Amerikának 40 milliárd dollárjába került a "Lopakodó". Ez ugyan nagy megtakarítás, de 50 000 állás szűnik meg a hadiiparban. Újabb ipari munkahelyek sokaságát kell létrehozni, hogy felszívják ezt a társadalmi feszültséget gerjesztő tömeget, ami megint pénzbe kerül.
– Talán inkább folytassuk, hadd menjenek csődbe azok a fattyúk – javasolta Odell.
– Michael – szólt rá szelíden Cormack –, akkor ki kell robbantaniuk a háborút.
Tizenkét óra múlva a kormány elfogadta a Nantucketi Szerződést. Megkezdődött a fáradságos munka, hogy meggyőzzék igazukról a Kongresszust, az ipart, a bankokat, a tömegtájékoztatást és a népet. Ilyen a demokrácia. A védelmi költségeket több mint százmilliárd dollárral csökkentették.

MÁJUS

Az öt ember, aki januárban együtt ebédelt a Remington Hotelben, május közepén Miller javaslatára megalakította az Alamo-csoportot, annak emlékére, hogy az első texasi csoport, amely el akart szakadni Mexikótól, 1836-ban Alamónál vette föl a harcot Santa Ana tábornok katonái ellen. A szaúdi királyi család megdöntésére vonatkozó tervet Bowie-tervnek keresztelték, az Alamónál megölt bicskázó Jim Bowie után. Az ugyancsak Alamónál elesett pionír és indiánölő Davy Crockettről kapta nevét a Crockett-terv. Ez Cormack elnök helyzetének megingatását tűzte ki célul, a lobbykon belül, a sajtóban, a nép körében és a Kongresszusban folytatott suttogó propagandával. Most azért találkoztak, hogy megvitassák Irving Moss elképzelését: hogyan lehetne annyira megsebezni John Cormacket, hogy engedelmeskedjék a lemondását követelő felszólításoknak. Ez volt a Travis-terv, amely viszont az alamói parancsnokról kapta a nevét.
– Vannak benne olyan részek, amelyek nem tetszenek nekem – ütögette meg Moir a saját példányát.
– Nekem se – csatlakozott Salkind. – Az utolsó négy oldal. Muszáj ilyen messzire mennünk?
– Uraim, barátaim! – dörrent rájuk Miller. – Teljes mértékben megértem az önök aggodalmait, sőt, ellenérzéseit. Csak arra kérem önöket, vegyék figyelembe a kockázatot! Nemcsak mi, de egész Amerika halálos veszélyben forog. Tudhatnák, mikor szándékozik a Fehér Házban tanyázó Júdás megfosztani védelmétől földünket, hogy átjátssza a moszkvai Antikrisztus kezére. Meg kell állítanunk ezt az embert, mielőtt tönkreteszi drága hazánkat és mindnyájunkat. Magukat különösen, hiszen máris a csőddel kell szembenézniük. Mr. Moss azonban meg tudja ezt akadályozni, természetesen úgy, hogy az utolsó lapokat sem hagyják figyelmen kívül! Cormack menni fog, mielőtt lejár az ideje.
Irving Moss fehér öltönyben és csöndben ült az asztal végén. Tervének voltak részletei, melyeket nem írt le, csak négyszemközt ismertette őket Millerrel. Száján át lélegzett, nehogy szörcsögjön az orra. Miller hirtelen végignézett a társaságon.
– Barátaim, kérjük az Ő tanácsát, aki mindent megért. Imádkozzunk együtt.
Ben Salkind gyors pillantást vetett Lionel Cobbra, aki csak a szemöldökét húzta fel válaszul. Cyrus Miller mindkét kezét az asztalra helyezte és arcát a plafonnak fordította. Nem az a fajta volt, aki lehajtja a fejét, még ha a Mindenhatóval társalog is. Végtére is bizalmas viszonyban voltak egymással.
– Uram – emelte föl hangját az olajmágnás –, hallgass meg minket, akik igaz és hűséges fiai vagyunk ennek a dicsőséges földnek, melyet Te teremtettél és a mi oltalmunkra bíztál. Vezesd a kezünket, adj szívünknek bátorságot, taníts minket a bátorságra, hogy elérhessük céljainkat, amelyek előttünk állnak, és amelyek bizony áldottak Teelőtted. Segíts nekünk, hogy megmenthessük választott országodat és választott népedet...
Perceken át folytatta ebben a szellemben, majd néhány pillanatig hallgatott. Amikor leengedte tekintetét és végigpillantott a mellette ülő öt férfin, szemében azok meggyőződése égett, akiknek valóban nincsenek kételyeik.
– Uraim, Ő szólt hozzám. Velünk van törekvéseinkben. Előre kell haladnunk, nem hátra, hazánkért és Istenünkért.
Azoknak ötüknek nem maradt más, mint bólogatni. Egy órával később Irving Moss és Miller négyszemközt tárgyaltak a dolgozószobában. Moss tervének volt két életfontosságú eleme, amelyeket ő maga egyedül nem tudott elintézni és beszerezni. Az egyik egy szovjet csúcstechnológiai berendezés; a másik egy belső információ a Fehér Ház legfelső szintű tanácskozásairól. Elmagyarázta, miért van szüksége rájuk. Miller tűnődve bólintott.
– Mindkettőt értem. Megkapja a kiadásaira a pénzt és előleget a fizetésére. Késedelem nélkül kezdje meg a terv végrehajtását.

JÚNIUS

Június első hetében Miller fogadta Easterhouse ezredest. Az el volt foglalva Szaúd-Arábiában, de mivel egyértelmű utasítást kapott, Dzsiddából Londonon át New Yorkba repült, onnan pedig Dallasba. Érkezésekor már várta az autó, amely átvitte a várostól délkeletre elterülő W. P. Hobby magánrepülőtérre. Innen a Learjeten repült a ranchra, ahol most járt először. Jelentése derűlátó volt és azt jól is fogadták.
Mint elmondta, a Vallási Rendőrségnél dolgozó kapcsolata lelkesen fogadta a puhatolózást, hogy mi a véleményük egy rijádi kormányváltozásról, és kapcsolatba lépett a síita fundamentalisták rejtőzködő imámjával, amikor Easterhouse feltárta előtte annak rejtekhelyét. Az a tény, hogy nem árulták el az imámot, azt bizonyítja, hogy a Vallási Rendőrség fanatikusa szavahihető ember.
Mivel képtelen lett volna elfogadni, hogy egy Easterhouse-féle gyaur is lehet Allah akaratának eszköze, csak egy meg nem nevezett közvetítőn át hallgatta meg a javaslatot, és a beszámolók szerint ugyancsak lelkesedett az ötletért.
– A Hezb'Allah fanatikusai, Mr. Miller, mostanáig azért nem kísérelték meg kézbe kaparintani Szaúd-Arábia legértékesebb részét, mivel arra számítottak, hogy legyőzik és magukhoz csatolják Irakot, de tévedtek. Türelmesen vártak azért is, mert joggal tartottak tőle, hogy ha megpróbálják megdönteni a Szaúd-dinasztiát az USA, amely odáig nem tudta elhatározni magát, vadul reagálhat. Mindig azt hitték, hogy Szaúd-Arábia kellő időben az ölükbe hull. Az imám láthatólag meg van győződve róla, hogy a jövő év tavasza – a gyémántjubileumi ünnepségeket véglegesen áprilisra tűzték ki – a megfelelő pillanat, amelyet Allah kiválasztott.
Az ország harminchét legnagyobb törzse hatalmas küldöttséggel képviselteti magát az ünnepségen. Ezek mind Rijádban találkoznak, hogy hódoljanak a királyi ház előtt. Ott lesz a Haaza-övezet törzseinek küldöttsége, az olajmező munkásai, akik javarészt síiták. Őközöttük rejtőzik el a kétszáz gyilkos, akiket az imám jelöl ki. Ezek addig nem kapnak fegyvert, amíg Scanlon tartályhajóin meg nem érkezik a géppisztoly- és lőszerszállítmány.
Egy egyiptomi főtiszt – az egyiptomi katonai tanácsadók kulcsszerepet játszottak a szaúdi hadsereg műszaki szintentartásában – megígérte, hogy ha az államcsíny után leesik valami a szaúdi olajból ember milliókban bővelkedő és pénzben szűkölködő hazájának, akkor ő gondoskodik róla, hogy a királyi testőrség használhatatlan lőszert kapjon, amivel nem lesz képes megvédeni urait – jelentette Easterhouse.
Miller töprengve bólintott:
– Mindent jól csinált, ezredes úr – ismerte el, majd témát változtatott: – Mondja, hogy reagálnak a szovjetek, ha Amerika átveszi a hatalmat Szaúd-Arábiában?
– Azt hiszem, rendkívül nagy lesz a felzúdulás –: vélte az ezredes.
– Elég nagy, hogy lehetetlenné tegye a Nantucketi Szerződést, amelynek most már ismerjük a feltételeit? – tudakolta Miller.
– Azt kell hinnem, hogy igen – felelte Easterhouse.
– A Szovjetunióban kinek van legtöbb oka nem kedvelni a szerződést és pontjait, ki érezheti a legnagyobb kísértést arra, hogy meghiúsítsa az egyezményt?
– A vezérkar – vágta rá az ezredes. – Olyan helyzetben vannak, mintha nálunk egy szervezet volna a vezérkar és a hadiipar. A szerződés csökkenti hatalmukat, presztízsüket, költségvetésüket és a létszámukat is, negyven százalékkal. Nem hinném, hogy örülnének neki
– Furcsa szövetségesek – mélázott Miller. – Van rá lehetőség, hogy diszkréten érintkezésbe lépjünk velük?
– Nekem... vannak bizonyos ismeretségeim – jegyezte meg Easterhouse óvatosan.
– Szeretném, ha felhasználná őket – mondta Miller. – Csak annyit közöljön, hogy hatalmas erők vannak az USA-ban, amelyek nagyon nem szeretik a Nantucketi Szerződést és meglátásuk szerint Amerikában le tudnák állítani, ezért tárgyalni szeretnének.

A jordániai királyság nem tüntet szovjetbarátságával, de Husszeinnek hosszú és tekervényes utakat kell bejárnia, ha meg akar maradni az ammani trónon. Ezért, noha a Hasemita Arab Légió főként nyugati fegyvereket használ, hébe-hóba vásárol szovjet fegyverzetet is. Ammanban harmincfős szovjet katonai tanácsadócsoport állomásozik, amelynek vezetője a nagykövetség katonai attaséja. Egyszer, amikor Akabától keletre néhány szovjet fegyvert próbáltak ki a sivatagban, Easterhouse is jelen volt szaúdi felettesei képviseletében és ekkor találkozott az attaséval. Visszafelé az ezredes megszakította útját Ammanban.
A katonai attasé, Kutuzov ezredes még a helyén volt. Easterhouse biztosra vette, hogy ez az ember, akit meghívott ebédre, a GRU embere. Meghökkentő gyorsasággal megjött a válasz. Két hét múlva fölkeresték Híjádban és közölték vele, hogy bizonyos urak nagyon örülnének, ha a legteljesebb diszkréció mellett találkozhatnának "barátaikkal". A vaskos csomagot, amely az utazás szervezési javaslatait tartalmazta, Easterhouse felbontatlanul továbbította Houstonba.

JÚLIUS

Az összes kommunista ország közül Jugoszlávia a legliberálisabb az idegenforgalom terén. A belgrádi repülőtéren jelképes formaságok mellett lehet belépővízumot kapni. Július közepén öt ember repült Belgrádba; ugyanazon a napon, de különböző irányból és különböző gépeken. A menetrendszerű párizsi, római, bécsi, londoni és frankfurti gépről szálltak le. Mivel valamennyiüknek amerikai útlevelük volt, egyiküknek sem kellett vízum azokba a városokba, ahonnan érkeztek. Belgrádban mind megkapták az egyhetes turistavízumot: az egyik délelőtt, kettő délben, kettő délután. Egyhangúlag azt mondták a vízumot kiállító tisztviselőnek, hogy vaddisznó- és szarvasvadászatra jöttek és a híres Karagyorgyevo vadászkastélyba tartanak, a gazdag nyugati turisták igényei szerint átalakított Duna-parti erődbe, amely arról nevezetes, hogy egyszer megszállt benne George Bush amerikai alelnök is. Miután megkapták a vízumot, mindannyian közölték, hogy útban a vadászház fejé, egy éjszakára megszállnak az újvidéki méregdrága Hotel Petrovaradinban, Belgrádtól 80 km-re északnyugatra. A szállodába mindannyiukat taxi vitte.
Ezután a vízum-tisztviselők elmentek ebédelni, egy bizonyos Pavlic kivételével. Pavlic titokban a KGB-től is húzott fizetést, és most zavartalanul átnézhette a kiadott vízumokat. Két órával később jelentése ott feküdt a belgrádi szovjet nagykövetségen, a rezidens asztalán.
Pavel Kerkorjan nem érezte magát túl rózsásan. Későn került ágyba – nem egészen a munkaköre miatt, de hát a felesége kövér volt és örökösen nyafogott, ő pedig ellenállhatatlannak találta a szöszi bosnyák lányokat. Ráadásul az ebéd megfeküdte a gyomrát, és mint a hivatás áldozata, keményen ivott a jugoszláv Központi Bizottság egyik tagjával, akit be akart szervezni. Megakadt a szeme Pavlic jelentésének egyik oldalán. Manapság az amerikaiak elárasztják Jugoszláviát – valamennyit szemmel tartani lehetetlen. Da most nem klappolt valami az egyik névvel. Nem a családival, az meglehetősen közönséges volt, de hol látta korábban ezt az utónevet, hogy "Cyrus"?
Egy órával később az irodájában találkozott vele, a Forbes Magazin egyik korábbi számában. Talált egy cikket Cyrus V. Millerről. Néha a sors keze az ilyen véletlen szerencse, határozta el. Az egésznek nem volt értelme, és a KGB örmény származású őrnagya szerette, ha a dolgoknak megvan az értelmük. Miért akar hirtelen vadkanra vadászni Jugoszláviában egy beteges kommunistaellenességéről hírhedt ember, aki a nyolcvanas évei küszöbét tapossa? És miért jön a menetrendszerű járattal, holott elég gazdag, hogy akárhol vadászhasson Észak-Amerikában és a saját repülőgépén utazhasson? Odaküldte két emberét, Moszkvából frissen érkezett újoncokat, és remélte, nem művelnek túl nagy baromságokat. (Mint nemrég egy koktélpartin megjegyezte CIA-s ellenlábasának, manapság nem lehet megfelelő utánpótlást kapni. A CIA-ember egyetértően bólogatott.)
Ifjú munkatársai beszéltek szerbhorvát nyelven, mégis azt tanácsolta nekik, bízzák magukat jugoszláv sofőrjükre, aki jobban ismeri a dörgést. Estefelé szóltak vissza a Petrovaradin szálló egyik telefonfülkéjéből. Az őrnagy káromkodásban tört ki – azt biztosan lehallgatják a jugoszlávok –, és elzavarta őket, keressenek másik telefont.
Már hazafelé készülődött, amikor újra jelentkeztek, ezúttal egy Újvidéktől néhány kilométernyire eső szerény kocsmából. Nem egy amerikai volt itt, hanem öt, mondták. A szállodában futottak össze, de mintha ismerték volna egymást. Készpénzt váltottak a portán, ekkor tudták lemásolni valamennyi amerikai útlevél első három oldalát. Reggelre kisbuszt rendeltek, hogy egy vadászházba menjenek, közölték az ifjú hírszerzők; most mit csináljanak? Maradjanak, mondta Kerkorjan. Igen, egész éjjel. Tudni akarom, hova mennek és kivel találkoznak.
Igaza volt, gondolta hazafelé menet. Ezek a mai fiatalok túlságosan könnyelműek. Lehet, hogy az egész csak ártatlan dolog, de akkor is, legalább szerez a zöldfülűeknek némi tapasztalatot. Másnap délben jöttek vissza, fáradtan, borostásan, de diadalittasan. Kerkorjan megdöbbenten hallgatta beszámolójukat. A kisbusz, annak rendje és módja szerint elindult az öt amerikaival. A sofőr civil ruhát viselt, de határozottan katonásan festett és – orosznak tűnt. Ahelyett, hogy a vadászkastély felé indult volna, a busz visszafordult Belgrádba, azután eltűnt a Batajnica légitámaszpont kapuja mögött. Nem mutatták fel az útlevelüket, vezetőjük húzott elő a zsebéből öt igazolványt és már nyílt is a sorompó.
Kerkorjan ismerte Batajnicát: ez a jugoszláv légitámaszpont Belgrádtól északnyugatra, 20 kilométerre terült el, és egyáltalán nem tartozott az amerikai turisták szokásos úticéljai közé. Többek között itt fogadták a Jugoszláviában állomásozó szovjet katonai tanácsadók hatalmas csoportjának szóló folyamatos katonai szállítmányokat. Ez azt jelentette, hogy egy orosz mérnökcsoport is dolgozott a támaszponton, és egyikük, aki a szállításokat ellenőrizte, az ő embere volt. Tíz órával később Kerkorjan "statissime" jelentést küldött Jaszenyevóba, a KGB külföldi hírszerzéssel foglalkozó Első Főcsoportfőnökségének. A jelentés egyenesen a helyettes főcsoportfőnök asztalára került. Vagyim Kirpicsenko tábornok kérdést intézett néhány hazai szervhez, majd részletes jelentést küldött közvetlenül elnökének, Csebrikov tábornoknak.
Kerkorjan jelentése szerint az öt amerikait és a kisbuszt egyenesen odakísérték egy Antonov–2 szállítógéphez, amely rakományával éppen hogy megérkezett Odesszából, majd kisvártatva vissza is indult oda. Később a belgrádi rezidens közölte, hogy huszonnégy óra múlva ugyanilyen módon visszaérkeztek az amerikaiak, eltöltötték a második éjszakát a Petrovaradin szállóban, azután mindnyájan elhagyták Jugoszláviát, anélkül, hogy egyetlen vaddisznót is lőttek volna. Minderre Kerkorjant megdicsérték éberségéért.

AUGUSZTUS

A hőség végigterült a Costa del Solon, mint egy pokróc. Lent a pár ion milliónyi turista forgott a tengelye körül, mint pecsenye a grillsütőben. Időnként lelocsolták magukat és tűrtek hősiesen, hogy két hét alatt magukra gyűjtsék a mély mahagóni árnyalatot, de sajnos, többnyire csak a rákveresig jutottak. Az ég sápadtkék volt, majdnem fehér, a szél, amely mint rendesen, a tenger felől fújt, lágy zefírré szelídült.
Nyugaton 24 kilométerről is láthatóan rajzolódik elő a meleg párákból Gibraltár óriási sziklatömbje. Fakó meredélyein beton esővíztartályok sorjáznak, melyeket hadmérnökök tervei szerint építettek a föld alatti víztárolók táplálására. Olyanok a szikla oldalában, mint a leprás fekély.
Casares tengerpartja mögött a hegyekben alig észrevehetően, de nem sokkal hűvösebb a levegő. Csak a hajnal és a naplemente hoz igazi enyhülést. Ezért Alcantara del Rióban a vincellérek hajnali négykor kelnek, hat órát dolgoznak, amíg árnyékba nem űzi őket a nap. Ebédtől ötig végigszundítják a hagyományos spanyol sziesztát a vastag, hűvös, fehérre meszelt falak mögött, azután tovább munkálkodnak, amíg este nyolc körül alkonyodni nem kezd.
A tüzes sugarakban gyorsan érik a szőlő, a szemek egyre duzzadtabbak. Messze még a szüret ideje, de valószínű, hogy bő termés lesz az idén. A kocsmában Antonio az idegen elé tette a szokásos korsót és rámosolygott.
– ?Será buena la cosecha? – érdeklődött.
– Si – mosolygott vissza a magas férfi. – Az idén nagyon jó lesz a szüret. Végre kifizetjük a kocsmai tartozásunkat.
Antonio harsányan nevetett. Mindenki tudja, hogy az idegennek saját, tehermentes birtoka van, és mindig azonnal kifizeti a fogyasztását.

Mihail Szergejevics Gorbacsov két hét múlva egyáltalán nem volt tréfás kedvében. Bár abban a hírben állt, hogy van humora és általában zseniálisan bánt az emberekkel, időnként nem tudta leplezni veleszületett lobbanékonyságát, amikor a nyugatiak az emberi jogokról papoltak, vagy csalódott egyik-másik beosztottjában. Most ott ült íróasztalánál, a Novaja ploscsagyon (Új tér), a Központi Bizottság székházának legfelső, hetedik emeletén és dühösen nézte az asztalán szétszórt jelentéseket.
A főtitkár asztala a hosszú, keskeny, hússzor négy méteres szoba végében, az ajtóval szemben állt. Ő háttal a falnak ült, az asztaltól balra sorakoztak a térre néző ablakok, mindegyiken neccfüggöny és vastag, barnássárga, elsötétítő bársonyfüggönyök. A szoba közepén a szokásos hosszú tárgyalóasztal terpeszkedik, amely a végében található íróasztallal együtt T betűt alkot.
Sok elődjétől eltérően a főtitkár szerette a világos és levegős berendezést, íróasztala világos bükkfából készült, ugyanúgy a tárgyalóasztal, amelynek két oldalán nyolc-nyolc magas hátú, de kényelmes szék sorakozott. Eduárd Sevardnadze külügyminiszter, a barát és munkatárs jelentései hevertek az asztalon. Sevardnadze kérésére jött vissza nagy kelletlenül a krími Jaltából, ahol nyári szabadságát töltötte. Magában dühöngött, míg arra gondolt, mennyivel jobb lenne unokájával, Okszanával pancsolni a tengerben, mint itt rostokolni Moszkvában és olvasni ezt a kalap szemetet.
Hat éve már annak a fagyos márciusi napnak, amikor 1985-ben Csernyenko jobblétre szenderült, ő pedig; – még ha tervezte és készült is rá – szinte elképesztő gyorsasággal emelkedett a legmagasabb tisztségig. Hat éve igyekezett a nyakánál fogva előrevonszolni a szeretett hazát, hogy a huszadik század utolsó évtizedeiben végre egyenlő feltételek között nézzen szembe a tőkés Nyugattal, vegye föl vele a versenyt és győzzön.
Mint minden orosz, aki erre az útra lépett, félig csodálta a Nyugatot és nagyon haragudott rá pénzügyi hatalma, virágzása és csaknem pimasz magabiztossága miatt. De nem azért készült és dolgozott évekig, hogy legtöbb honfitársához hasonlóan belenyugodjék a korrupció, a tunyaság, a bürokrácia és a közöny megingathatatlanságába és örökkévalóságába. Benne, és ezt már fiatalon tudta, megvolt a dinamizmus és energia, hogy megváltoztassa a dolgokat, de legalábbis esélyt adjon a változásnak. Ez az erő hajtotta tanulmányai és sztavropoli pártmunkája hosszú éveiben: a meggyőződés, hogy egyszer megkapja a lehetőséget.
Hat éve ez is bekövetkezett. Akkor jött rá, mennyire alábecsülte az ellenállást és a tehetetlenséget. Az első években hajszálon függött minden. A szó szoros értelmében a borotva élén táncolt és legalább tucatszor állt közel a csüggedéshez.
Először a pártot kellett megtisztítania. Eltávolította a vaskalaposokat, a fatuskókat... csaknem mindet. Tudta, hogy most már az övé a Politikai Bizottság és a Központi Bizottság; tudta, hogy az ingadozó köztársasági pártokat az ő emberei ellenőrzik, akik osztották azt a meggyőződést, hogy a Szovjetunió csak erős gazdasággal veheti föl a versenyt a Nyugattal. Ez volt a legfőbb oka annak, hogy legtöbb reformja gazdasági és nem erkölcsi célokra irányult.
Meggyőződéses kommunista lévén hitt országa erkölcsi felsőbbrendűségében, ezt nem kellett magának bebizonyítani. De nem volt olyan ostoba, hogy hazudjon magának a két tábor gazdasági erejét illetően. Most, hogy kitört az olajválság, amelynek súlyosságával tökéletesen tisztában volt, iszonyúan sok pénzre lett volna szüksége Szibériához és a sarkvidékhez, és ezt csak máshonnan vehette el. Ez vitte Nantucketbe, és fordította szembe tulajdon katonai vezetőivel.
Mint minden szovjet vezető, ő is tudta, hogy a hatalomnak három pillére van: a Párt, a Hadsereg és a KGB, és senki sem rendíthet meg egyszerre kettőt. Épp elég baj, hogy szembekerült a tábornokaival; de azt, hogy a KGB hátba döfje, végképp nem lehet eltűrni. Az asztalán fekvő jelentés, amelyet a külügyminiszter a nyugati tömegtájékoztatási eszközökből gyűjtetett ki és fordíttatott le, olyan dolgokat tartalmazott, amelyek egyáltalán nem voltak kívánatosak. Annál kevésbé, mert az amerikai közvélemény egyelőre azon ágált, hogy a Kongresszus utasítsa vissza a Nantucketi Szerződést, és folytassa a Lopakodó bombázó építését és hadrendbe állítását, ami az oroszoknak kész katasztrófa.
Személy szerint nem szimpatizált különösebben azokkal a zsidókkal, akik ott akarták hagyni a Hazát, amely mindent megadott nekik. Mihail Gorbacsov addig nem izgatta magát, amíg csak kisstílű szarháziakról, másként gondolkodókról volt szó. Őt az dühítette, ha szándékosan, rendelésre jártak el, s ő nagyon jól tudta, kik állnak emögött. Még mindig haragudott azokért a rosszindulatú videofelvételekért, amelyeket évekkel ezelőtt készítettek felesége londoni költekezéséről. Bizonyos moszkvai körök azóta is ezeken a kazettákon csámcsognak. De ő tudja, ki áll mögöttük. Ugyanazok az emberek. Annak az elődje, akit idehívatott és akire most várt.
A szoba túlsó végében, a könyvespolctól jobbra eső ajtón kopogtak Személyi titkára dugta be a fejét; nem szólt, csak bólintott. Gorbacsov fölemelte a kezét és intett: "Várj egy percet".
Visszafordult és leült az íróasztala mögé, amelyen mindössze három telefon és egy krémszínű ónix tollkészlet szerénykedett. Azután biccentett. A titkár szélesre tárta az ajtót.
– Főtitkár elvtárs, az elnök elvtárs – mondta a fiatalember, azután eltűnt.
Díszegyenruhában volt, természetesen. Gorbacsov hagyta, hogy átgyalogoljon a szobán anélkül, hogy üdvözölte volna. Azután felállt és a szétszórt papírlapokra mutatott.
Vlagyimir Krjucskov tábornok, a KGB elnöke, jó barátja és pártfogoltja volt elődjének, a vaskalapos, ultrakonzervatív Viktor Csebrikovnak, és ugyanúgy gondolkodott, mint ő. Az 1988-as nagy tisztogatás idején, amelyet ő irányított, a főtitkárnak sikerült kiütnie a nyeregből Csebrikovot, aki utolsó ellenfele volt a Politikai Bizottságon belül. Azonban kénytelen volt helyette kinevezni az első elnökhelyettest, azaz Krjucskovot. Elég volt egy embert lapátra tenni, még egy már mészárlás lett volna. Mindennek van határa, még Moszkvában is.
Krjucskov ránézett a papírokra és felvonta a szemöldökét. Istenverte fattyú, gondolta Gorbacsov.
– Semmi szükség nem volt rá, hogy ez a bunyó a kamerák elé kerüljön – mondta szokása szerint minden bevezető nélkül. – Hat nyugati tévéstáb, nyolc rádióriporter, húsz firkász a napilapoktól és magazinoktól, fele amerikai. Rosszabb sajtónk lesz, mint a nyolcvannégyes olimpia idején.
Krjucskov ismét felvonta a szemöldökét.
– Ez a zsidrákok illegális tüntetése volt, kedves Mihail Szergejevics. Én személy szerint szabadságon voltam abban az időben. De azt hiszem, a Második Főcsoportfőnökségen dolgozó beosztottaim helyesen jártak el. Azok az emberek felszólítás után sem voltak hajlandók szétoszolni, ezért beosztottaim a szokásos eljárást alkalmazták.
– Ez az utcán történt. A rendőrség dolga lett volna.
– Ezek felforgatók voltak. Szovjetellenes propagandát folytattak. Nézze meg a plakátjaikat. Ez a KGB hatáskörébe tartozó ügy.
– És hogyhogy ott volt az egész nyugati sajtó?
A KGB főnöke vállat vont:
– Azok a nyavalyások mindenütt ott vannak.
Igen, főleg, ha felhívják őket és tippeket adnak nekik, gondolta Gorbacsov. Elképzelte, mi lenne, ha kizavarná Krjucskovot és felmentené a beosztásából. A KGB elnökének leváltásához az egész Politikai Bizottság kellene, az pedig nem döntene így néhány zsidó megpofozása miatt. Mégis haragudott és haragját szavakban is kifejezésre juttatta. Öt percen át ordított, Krjucskov összeszorított szájjal hallgatta. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy egy nála fiatalabb kioktatja, még akkor se, ha magasabb sarzsi. A főtitkárnak meg kellett kerülnie az asztalt; a két férfi ugyanolyan magas volt, jobban mondva ugyanolyan alacsony és tagbaszakadt. Gorbacsov pillantása most is olyan kemény volt, mint mindig. Krjucskov ekkor követte el a hibát.
A zsebében ott volt a belgrádi rezidens jelentése, kiegészítve néhány megdöbbentő értesüléssel, melyeket Kirpicsenko szemelgetett össze az Első Főcsoportfőnökségen. Az egész elég fontos volt, hogy egyenesen a főtitkár kezébe kerüljön. Essen bele a fene, gondolta mérgesen a KGB főnöke. Várhat még egy kicsit, így hát hallgatott a belgrádi jelentésről.

SZEPTEMBER

Irving Moss berendezkedett Londonban, de mielőtt elhagyta volna Houstont, Cyrus Millerrel megegyezett egy titkos kódban. Moss tudta, hogy a Nemzetbiztonsági Ügynökség Fort Meade-i rádiófigyelői állandóan vizslatják az étert, lehallgatják a külföldi telefonhívásokat, szavak millióit táplálják a számítógépek adatbankjába, ahol kimazsolázzák belőle a fontosabb értesüléseket. És hol van még a brit GCHQ, vagy az oroszok, vagy akárki, akinek módjában áll felállítani egy figyelőállomást. A nyilvános forgalom azonban olyan hatalmas, hogy minden szöveg átmegy, hacsak nem ordítóan gyanús. Moss kódja a salátatermesztők árkatalógusán alapult, amely nyugodtan átmehetett a napfényes Texasból a borongós Londonba. A telefon mellé tette az árjegyzéket, kivágta a szavakat, csak a számokat hagyta meg. Azután egyeztette a naptár adataival és desifrírozta, olyan kódot használva, amiről egyedül neki és Cyrus Millernek volt másolata.
Ebben a hónapban három tényről szerzett tudomást: az a szovjet csúcstechnológiai termék, amelyre szüksége volt, nemsokára elkészül, két héten belül leszállítják; megvan a Fehér Házban a hírforrás, megvették, kifizették; végül, hogy folytatnia kell a Travis-tervet, ahogy megbeszélték. Elégette a papírt és elvigyorodott. Az ő pénze a terven, a végrehajtáson és a sikeren múlt. Most már kérheti a második részletet.

OKTÓBER

Az oxfordi egyetemen nyolc hét az őszi szemeszter. Minthogy pedig a diákoknak a logika szabályaihoz is ragaszkodniuk kell, ezeket úgy hívják, hogy Első Hét, Második Hét, Harmadik Hét és így tovább. Tevékenységük javát – főleg a sportot, színjátszást, vitákat – a szemeszter végére tartogatták, a Kilencedik Hétre. Mivel szemeszter közben nemigen volt elég idő másra, az alapozó edzéseket szemeszter előttre, a Nulladik Hétre ütemezték be.
Október 2-án, a Nulladik Hét első napján, meglehetősen kevés koránkelő verődött össze a Vincent's Club bárjában, a sportoló egyetemisták törzshelyén. Közöttük volt az a Simon nevű magas fiú is, aki épp most kezdte el Oxfordban külföldi ösztöndíjas programjának harmadik és egyben utolsó szemeszterét. Egyszer csak víg kurjantás hangzott fel a háta mögött.
– Hello, Simon fiam! Ilyen hamar megjöttél? John De'Ath repülőtábornoktól származott a hang, egyébként a Jézus kollégium kvesztorától és az Atlétikai Klub kincstárnokától, aki elsősorban a terepfutásban volt érdekelt.
– Igenis, uram – mosolygott Simon.
– Igyekszünk leadni a szünidei hajat, mi? – A nyugalmazott katonatiszt elmosolyodott és megütögette a diák nem létező pocakját. – Jól van, fiam. Maga az első számú reménységünk, hogy decemberben Londonban megüsse a cambridge-ieket a guta.
Oxford legnagyobb ellenfele a sportban köztudottan a cambridge-i egyetem. Mindig dühös csatákat vívtak egymással a sportpályákon.
– Elkezdem a reggeli rendszeres futóedzéseket és visszaszerzem a kondíciómat, uram – ígérte Simon.
Valóban elkezdte, nyolc kilométeres távon, amit a hét folyamán húsz kilométerre emelt. Kilencedikén, szerdán szokása szerint fölpattant a kerékpárjára, kikarikázott a kapun és a Woodstock Roadon elindult a központ felé. Summertown déli részén át. Elgurult a mártíremlékmű és a Mária Magdolna templom mellett. Balra fordult, a Broad Streetre; elmaradt a Balliol College, ahol tanult. Lefelé, Holywellen és Longwallon át megérkezett a High Streetre. Még egy kanyar balra, és feltűnt a Magdalen College rácsos kerítése.
Leszállt, odaláncolta a kerékpárját a vasrácshoz és futni kezdett; a Magdalen-hídon, Cherwellen és St. Clement'sen át Plain felé, ahol keletnek fordult. Reggel fél hét volt. Hamarosan felkel a nap, és még hat kilométert kell megtennie, hogy kijusson Oxford utolsó elővárosaiból.
Átvágott New Headingtonon, majd az osztott pályás Ring Roadon, Megérkezett a Shotover Hillhez vezető vashídra. Más futó nem járt arra és alig volt járókelő. Az Old Road végén fölkapaszkodott a dombra. Most kezdte érezni oldalában a hosszútávfutásra jellemző nyilallást. Inas lába fölrepítette a dombra. Kiért a Shotover Plainre. Elfogyott alóla a kövesút, erősen hepe-hupás ösvényen szaladt tovább, amelynek mélyebb gödreiben meggyűlt az előző éjszakai eső. Áttért a füves útszegélyre nem törődött a fájdalommal, élvezte a lába alatt a ruganyos gyepet és a futás szabadságát.
Mögötte jelzés nélküli zárt autó bukkant elő a domb zöld fái közül. Letért az aszfaltról és a hepehupákon bukdácsolt. A bent ülő férfiak ismerték az utat és utálták. Ötszáz méterrel távolabb víztároló szürke kövei szegélyezték a földutat. Onnan kezdve betonozott út kúszott le a dombról, Wheatley falun keresztül, Littleworth falucska irányába.
Száz méterrel a víztároló előtt a földút összeszűkült. Óriási kőrisfa magasodott az út szélén. Itt, az útról jócskán lehúzódva, zárt kisteherautó parkolt, egy lestrapált, zöld Ford Transit, oldalán Barlow Gyümölcsáruk felirattal. Nem volt benne semmi feltűnő. Október első napjaiban megyeszerte futkostak a Barlow kisteherjei, Oxfordshire édes almáit szállítva a gyümölcskereskedőknek. Ha valaki benéz a hátsó ajtón – a személyautó utasai nem tehették, nekik szembe esett –, csak egymásra rakott almásládákat lát. Valószínűleg nem veszi észre, hogy ez csak festett kép, fortélyosan odaragasztva a hátsó ikerablakra.
A kisteherautó egyik első kereke láthatólag defektet kapott. A kocsit már fölemelték hévérrel; egy férfi kuporgott a kerék mellett, csavarkulccsal próbálta kiszabadítani. Előregörnyedve piszmogott. Simon kikerülte a kocsit és ismét futásnak eredt.
Amikor elsuhant a teherautó hátsó ajtaja melleit, két esemény játszódott le hihetetlen gyorsasággal. A hátsó ajtó felpattant és két alak vágódott ki mogulé fekete tréningruhában, álarcban. Rávetették magukat a meglepett futóra és a földre teperték. A csavarkulcsos megfordult és fölegyenesedett. Ő is álarcot viselt legyűrt szélű kalapja alatt és a kezében nem csavarkulcs, hanem egy cseh Skorpion géppisztoly volt. Azonnal tüzet nyitott, húszméteres távolságból végigpásztázta a személyautó szélvédőjét.
A kormánynál ülő férfi rögtön meghalt, a lövés az arcát érte. A kocsi megfarolt és leállt. A hátul ülő úgy reagált, mint egy macska. Kinyitotta az ajtót, kivetődött, kettőt gördült és máris tüzelőállásban volt. Két lövést tudott leadni rövid csövű, 9 milliméteres Smith & Wessonjából. Az első vagy harminc centiméterrel mellé ment, a második jó három méterrel rövidebbre sikerült. Azután a folyamatosan kerepelő Skorpion mellbe találta. Nem mozdult többé.
A vezető mellett ülő férfi egy másodperccel később szabadította ki magát, mint a hátsó. A szélesre nyitott ajtón keresztül igyekezett viszonozni a tüzet. Ekkor három lövedék törte át a kárpitot, és a gyomrát érve hátralökte. Öt másodpercre rá a géppisztolyos beugrott a teherautó sofőrje mellé, a másik kettő feldobta a diákot a Transit hátuljába, berántották maguk után az ajtót, a teherautó legurult emelőjéről, gyorsan letolatott a víztároló bejáratához, éles kanyarral visszafordult és a dűlőúton elporzott Wheatley felé.
A Titkos Szolgálat ügynökét már majdnem megérintette a halál, de nem oltotta ki benne az akaraterőt. Haldokolva odakúszott a nyitott ajtóhoz, előkotorta a műszerfal alól a mikrofont és belehörögte utolsó üzenetét. Nem bajlódott hívójelekkel, kódokkal, egyéb rádiós rutineljárásokkal; ehhez túl kevés volt az ideje. Mellesleg, a segítség öt perccel azután érkezett, hogy meghalt. Csak ennyit mondott a mikrofonba:
– Segítség... Gyertek, segítsetek! Valaki éppen most rabolta el Simon Cormacket.

NEGYEDIK FEJEZET

A Titkos Szolgálat haldokló ügynöke által leadott riasztás nyomán sok esemény játszódott le gyorsan, és egyre gyorsuló tempóban. Az elnök egyetlen fiát 7.05 órakor rabolták el. A rádióüzenetet 7.07-kor vették. Bár az ügynök a speciális hullámhosszát használta, de nem beszélt virágnyelven. Tiszta szerencse, hogy abban az órában egyetlen illetéktelen személy sem figyelte a rendőrségi hullámhosszokat. A közlést három helyen vették.
A Woodstock Roadon bérelt házban tíz további titkosszolgálatos őrködött az elnök fiának biztonságán, amíg az Oxfordban tartózkodik. Nyolcan még aludtak, ketten már fent voltak, beleértve az éjszakai ügyeletest, aki a speciális hullámhosszt figyelte.
Creighton Burbank, a Titkos Szolgálat – az elnöki testőrség – igazgatója, az első perctől kezdve tiltakozott az ellen, hogy az elnök fia külföldön tanuljon, amíg apja hivatalban van. Cormack elnök azonban nem látta be, miért tagadná meg fiától azt az örömet, hogy egy évet tölthessen Oxfordban. Burbank lenyelte kifogásait és csak annyit kért, hadd küldjön Oxfordba egy ötvenfős különítményt.
John Cormack azonban megadta magát fia érvelésének. "Gondolj bele, apa, úgy néznék ki, magam körül azzal az ötven idiótával, mint a győztes tenyészállat a kiállításon." Így a csoport végül tizenkét főre zsugorodott. A nagykövetség kibérelte Oxford északi részében a magányos villát, hónapok óta együttműködött a brit hatóságokkal, felfogadott egy háromfős, maximálisan lenyomozott személyzetet; egy kertészt, egy szakácsot, valamint egy mosó- és takarítónőt. A cél az volt, hogy Simon Cormack ugyanúgy tölthesse oxfordi hónapjait, mint akárki más.
A csoportból egyszerre legalább nyolc ember volt ügyeletben, és négyen kaphattak kimenőt. A szolgálatosokat négy párba osztották. Három pár huszonnégy óránként a házban váltotta egymást. Ketten Simont kísérték, ha elhagyta a házat. A Szolgálat azzal fenyegetődzött, hogy nem vállalja a fiú védelmét, ha embereinek nem lehet fegyverük, az angolok viszont ragaszkodtak hozzá, hogy a törvény értelmében külföldi nem viselhet brit területen tűzfegyvert. Végül tipikus brit kompromisszum született: házon kívül a brit Különleges Osztag fölfegyverzett őrmestere is ott ült a kocsiban. S mivel az amerikaiak formailag az ő felügyelete alatt működnek, megtarthatják fegyvereiket. Kamu volt az egész, de mivel az angol oxfordi volt, nagyon jól bevált mint kalauz. Egyre nagyobb lett köztük a barátság. Akkor is a brit őrmester ült a hátsó ülésen, amikor megtámadták őket. Ő próbálta használni Smith & Wessonját, mielőtt a Shotover Plainen eltalálta a halálos golyó.
Néhány másodperccel azután, hogy vették a haldokló üzenetét, kiabálástól és fékcsikorgástól visszhangzott a ház a Woodstock Roadon. A csoport tagjai bevágták magukat a két másik autóba és elrobogtak a Shotover Plain felé. Mindnyájan tudták, merre szokott futni az elnök fia. Az éjszakás tiszt egy társával Washingtonba szólt, Creighton Burbanknek, aki, lévén ott az idő öt órával fiatalabb, még aludt; a másik az amerikai nagykövetség jogtanácsosának, aki otthonában, St. John's Woodban éppen borotválkozott.

Az amerikai nagykövetségen a jogtanácsos mindig az FBI-t képviseli és Londonban ez fontos beosztás. A két ország bűnüldöző szervei állandó kapcsolatban állnak egymással. Patrick Seymour két éve váltotta föl Darrell Millst, jól kijött a britekkel és élvezte a munkáját. Első reakciója az volt, hogy sápadt lett, mint a fal, aztán azonnal telefonált Chevy Chase-i otthonába Donald Edmondsnak, az FBI igazgatójának, akit az ágyból ugrasztott ki.
Másodiknak a Temze-völgyi rendőrkapitányság járőrkocsija vette a riasztást. Területileg Oxfordshire, Berkshire és Buckinghamshire megyék tartoznak ehhez a kapitánysághoz. Noha az amerikai csoport és a Különleges Osztály képviselője valósággal ráragadt Simon Cormackre, a Temze-völgyi rendőrkapitányság egyik járőrkocsija mindig ott posztolt a Woodstock Road másfél kilométeres körzetében. Rádiója mindig a különleges hullámhosszra volt állítva, s most azonnal keresztülvágtatott Headingtonon, és ötven másodperc alatt megtette a másfél kilométert. Később valaki azt mondta: a kocsiban ülő altisztnek és sofőrnek tovább kellett volna robognia a színhelyről és üldözőbe kellett volna vennie a menekülő járművet. Amikor azonban a helyszínen fölfedezték a három tetemet a shotoveri földúton, megálltak, hátha tudnak segíteni és/vagy személyleírást kapni. Mindkettőhöz túl későn érkeztek.
A harmadik poszt, amely az üzenetet rögzítette, a Temze-völgyi rendőrkapitányság kidlingtoni központja volt. Janet Wren rendőrnőnek, aki fél nyolckor adta volna le az éjszakai szolgálatot, tátva maradt a szája, mikor amerikai akcentussal belehörögtek a fülhallgatójába. Annyira megdöbbent, hogy néhány másodpercig azt hitte, hülye vicc az egész. Azután átnézte a névsort és kódjeleket ütött be a balján álló számítógépbe. Hirtelen kivilágosodott a képernyő és megjelent egy sor utasítás, amelyek segítségével a borzasztóan megrémült lány folytatni tudta munkáját.
A Temze-völgyi rendőrkapitányság, a Scotland Yard, a belügyminisztérium, az amerikai nagykövetség és a Titkos Szolgálat egy éve működött együtt Simon Cormack biztosításában, ami a Yankee Doodle művelet fedőnevet viselte. A rutineljárásokat számítógépre vitték, többek között azt is, mi a teendő váratlan eseményeknél, például ha az elnök fia verekedésbe, utcai randalírozásba, politikai tüntetésbe keveredik, baleset éri, megbetegszik, vagy idejét egy másik megyében, Oxfordon kívül óhajtja tölteni. Wren kisasszony betáplálta az "emberrablás"-t és a számítógép válaszolt. Pár perc múlva, az aggodalomtól sápadtan ott ült a helyén a szolgálatos tiszt, és forróra tárcsázta a telefont. Hívta a Bűnügyi Nyomozó Osztály főfelügyelőjét, aki a maga részéről riasztotta a Temze-völgyi rendőrkapitányság különleges ügyosztályának főfelügyelőjét, valamint az operatív osztály vezetőjét, aki a maga részéről két kemény tojás mellől állt fel a telefonhoz. Figyelemmel hallgatta a közlést, majd utasításokat adott és kérdéseket tett föl.
– Pontosan hol történt?
– Shotover Plainben, uram – mondta a kidlingtoni főfelügyelő. – Delta Bravo a helyszínen van. Eddig visszairányítottak egy Wheatley felől érkező magánautót, két másik futót és egy kutyás hölgyet, akik Oxford felől jöttek. Mindkét amerikai halott. Dunn őrmester szintén.
– Jézusom! – kapott levegő után az osztályvezető. Életében ez volt a legrázósabb ügye, és rá hárult a legsúlyosabb felelősség a rendőri munkában. Nem volt szabad tévednie. Rákapcsolt tehát.
– Azonnal küldjön oda legalább ötven egyenruhást. Cöveket, kalapácsot, szalagot. Biztosítsák vele a helyszínt. Minden emberem odaküldöm, aki csak bent van. Zárják le az utakat. A földút mindkét végén betonúiban folytatódik, ugye?... Nem mehettek el az oxfordi irányban?
– A Delta Bravó szerint nem – felelte az ember a központban. – Nem tudjuk, mennyi idő múlva riasztott az amerikai, de nem telhetett el túlságosan sok idő. A Delta Bravo a headingtoni úton ment oda és egyetlen, Shotover felől szembejövő autóval sem találkozott. Ezt a keréknyomok is megerősítik; sár van arrafelé.
– Akkor az útelzárásokat keleten, északon és délen koncentrálják – mondta az operatív osztály vezetője. – A rendőrfőnököt majd magamra vállalom. Küldik a kocsimat?
– Már ott kell lennie – válaszolta a kidlingtoni. Így is volt. Az osztályvezető kinézett az ablakon és meglátta az autóját, amely rendes körülmények között csak negyven perc múlva állt volna be. – Ki van még útban? – kérdezte.
– A Bűnügyi Nyomozó Osztály, a Különleges Osztag, a mi bűnügyiseink meg az egyenruhások.
– Minden nyomozó hagyjon ott minden ügyet és járják be a környéket – utasította az osztályvezető. – Én egyenesen megyek Shotoverbe.
– Meddig zárjuk le az utakat? – kérdezte a kapitányság ügyeletese, és az osztályvezető eltűnődött. Könnyebb az útlezárást elrendelni, mint megvalósítani. Az angol megyék nagyon régiek és igen sűrűn lakottak, a dűlőutak, másodosztályú országutak és földutak labirintusa szövi össze a városokat, városkákat és falvakat. Ha nagy területen vetik ki a hálót, az alsóbbrendű utak száma több lehet száznál; ha túl kicsin, az emberrablók kívül kerülnek a körön és elmenekülnek.
– Oxfordshire határáig – döntött végül az osztályvezető. Helyére tette a kagylót, azután felhívta közvetlen felettesét, a rendőrfőnököt. A brit megyékben a mindennapos bűnüldöző munka a rendőrfőnök helyettesére, az operatív osztály vezetőjére hárul. Akár van tapasztalatuk, akár nincs, a rendőrfőnökök feladatköre elsősorban politikai és erkölcsi. Utánuk ítél a közvélemény, ők tartják a kapcsolatot Londonnal. Tárcsázás közben az operatív osztály vezetője az órájára pillantott. 7.31.
A Temze-völgyi rendőrfőnök Bletchingdonban lakott, egy paplakból átalakított, takaros villában. Amikor megcsörrent a telefon, áttrappolt az étkezőből a dolgozószobába, miközben a lekváros száját törölgette. A hírt meghallva egyszeriben megfeledkezett a reggelijéről. Sok helyen megzavarta a reggelt október kilencedik napja.
– Értem – mondta, amint meghallotta a részleteket. – Folytasson mindent, én... hívom Londont.
Sok telefon volt az íróasztalán. Az egyik közvetlen vonal a belügyminisztérium F4 osztályával, a csoportfőnök irodájával kötötte össze. A brit belügyminisztérium hangolja össze és ellenőrzi a városi és megyei rendőrségek tevékenységét. A csoportfőnök még nem tartózkodott az irodájában, de a hívást átkapcsolták lakásába, London Fulham kerületében. Megeresztett egy bürokratához nem méltó káromkodást, majd két telefont, ezután sebesen elindult a minisztériumnak otthont adó nagy fehér épület felé, amely a Queen Anne's Gate-en, a Victoria Streetnél található.
Először az F4 osztály ügyeletes tisztjét hívta. Meghagyta, hogy az asztaláról takarítsák el valamennyi aktát, az osztály minden emberét otthon riasszák és azonnal hívják be. Nem közölte, miért. Még nem tudta, hány ember hallott a mészárlásról a Shotover Plainen, de jó hivatalnok lévén, nem igyekezett gyarapítani a számukat.
A másik telefonra nemigen volt szükség. Az állandó miniszterhelyettest hívta fel, a belügyminisztérium rangidős tisztviselőjét. Szerencsére mindkét férfi Londonban lakott, nem pedig sok-sok kilométernyire valamelyik távoli külvárosban, és így 7.51 órakor találkoztak a minisztérium épületében. Nyolc óra után négy perccel futott be főnökük, Sir Harry Marriott, a konzervatív kormány belügyminisztere, akit tájékoztattak a történtekről. A miniszter első dolga volt odatelefonálni a Downing Streetre. Ragaszkodott hozzá, hogy Thatcher asszonnyal akar beszélni, személyesen.
A hívás a magántitkárhoz futott be. A Whitehallban, a brit kormány székhelyén számtalan "titkár" hemzsegett; államtitkárok, vezető köztisztviselők, referensek. Valódi titkár is akadt közöttük. Charles Powell ezek közé tartozott. Tudta, hogy a miniszterelnök asszony a szomszéd irodában már egy órája dolgozik és teleír egy ívet, mire kollégái kibújnak a pizsamájukból. Ez volt a szokása. Azonban azt is tudta, hogy Sir Harry a miniszterelnök egyik legközelebbi munkatársa és bizalmasa. Szólt Thatcher asszonynak, aki azonnal átvette a telefont.
– Miniszterelnök asszony, beszélnem kell önnel. Most. Késlekedés nélkül oda kell mennem.
Margaret Thatcher összevonta a szemöldökét. Az időpont és a hangnem szokatlan volt.
– Hát akkor jöjjön. Harry.
– Három perc – mondta a hang a telefonban. Sir Harry Marriot letette a kagylót. Odalent várta az autója, hogy megtegye a fél kilométeres utat. Nyolc óra múlt tizenegy perccel.

Az emberrablók négyen voltak. A géppisztolyos, aki a sofőr mellett ült, térde közé fogta a Skorpiont és levette az álarcát. Alatta parókát és bajuszt viselt. Vastag keretes szemüveget biggyesztett az orrára. A pápaszemnek nem volt üvege. A sofőr, a csoport vezetője, ugyancsak parókát viselt és álszakállt. Ideiglenesen álruhát öltöttek mind a ketten, mivel jó néhány kilométert kellett autózniuk feltűnés nélkül.
Hátul a másik kettő a keményen ellenálló Simon Cormacket intézte el. Nem volt nehéz. Az egyik, egy medvetermetű óriás úgyszólván félig megfojtotta a fiatal amerikait, miközben a sovány és inas másik éteres vattát tapasztott az orra alá. A kisteherautó végigbukdácsolt a víztárolótól kiinduló földúton, majd a betonúthoz érve nekiiramodott Wheatley felé. Az elnök fia elvesztette eszméletét, a kocsi hátuljában minden elcsöndesedett.
Legurultak a dombról a néhány elszórt házikóból álló Littleworth felé, azután egyenesen Wheatleynek fordultak. Megelőztek egy villanymotoros tejeskocsit, amelyik éppen a hagyományos reggeli liter friss tejet hordta szét. Száz méterrel odább a vezető futó pillantást vetett a rájuk csodálkozó újságosfiúra. Wheatleyn túl felhajtottak az Oxford felé vezető A40 főútra. Mentek 500 métert, azután letértek jobbra, a B4027 számú mellékútra, és keresztülvágtak Forest Hill és Stanton St. John községeken.
A teherautó egyik községben sem lépte túl a megengedett sebességet. Átrobogott a New Inn Farm-i kereszteződésen, majd tovatűnt Islip irányában. Másfél kilométerrel New Inn után, alighogy elhagyták Fox Covertet, balra kanyarodtak és befordultak egy tanya kapuján. A sofőr melletti férfi kiugrott, kulccsal felnyitotta a kapu lakatját – a gazdáét tíz órája cserélték ki a sajátjukra –, és a kisteherautó begördült az udvarba. Tíz métert gurultak a fák között rogyadozó deszkacsűrig, amelyet két hete fedeztek föl. 7.16 volt.
Ragyogóan sütött a nap, és a négy férfi serényen dolgozott. A géppisztolyos kitárta a csűr ajtaját és kihozta az éjfél óta itt várakozó nagy Volvót. Helyére beállt a zöld teherautó. A vezető kiszállt, kezében a géppisztollyal és a két álarccal. Átvizsgálta a teherautó elejét, nem maradt-e ott valami, aztán becsapta az ajtót. A másik kettő kirángatta Simon Cormacket és belökték a Volvo terjedelmes csomagtartójába, melyre előzőleg nagy szellőzőlyukakat vágtak. Mind levetették a fekete tréningruhát, és máris ott állt négy üzletember kifogástalan öltönyben, fehéringesen, nyakkendővel. Magukon hagyták viszont a parókát, a bajuszt, a szemüveget. A levetett ruhák Simon mellé kerültek a csomagtartóba, a Skorpion a Volvo hátsó ülése elé, a kocsi padlójára, takaró alá.
A kisteherautó és egyben a csoport vezetője a Volvo kormányánál várta, míg a sovány csomagokat rakodott be a teherautó hátuljába, az óriás pedig bezárta a csűr ajtaját. Azután beültek hátra az autóba, és a Volvo kihajtott a tanya kapuja elé. A géppisztolyos kiszállt, lekapta a saját lakatjukat és visszatette a gazda rozsdás láncát. Korábban ugyan átvágták, most azonban eléggé illúziót keltően lógott. A Volvo otthagyta a keréknyomait a sárban, de hát ezen nem tudtak segíteni. Ezek szabványgumik voltak, és hamarosan le fogják cserélni őket. A géppisztolyos beugrott a vezető mellé és a Volvo megindult északnak. Nyolc perc volt hátra fél nyolcig. Mintha csak most mondta volna az operatív osztály vezetője, hogy "Jézusom!".
Az emberrablók északnyugatra tartottak. Átrobogtak Islip községen, majd rátértek a nyílegyenes A421-re. Innen derékszögben elkanyarodtak Bicester felé. Keresztülhajtottak a kellemes vásárvároson, amely Oxfordshire megye északkeleti részén terül el és egyenletes sebességgel haladtak tovább a megyeszékhely, Buckingham irányába. Közvetlenül Bicester után egy nagy rendőrségi Land Rover bukkant fel mögöttük. Hátul az egyik utas figyelmeztetően felmordult és lehajolt a Skorpionért. A sofőr rászólt, hogy üljön vissza és továbbhajtott a megengedett sebességgel. Száz méter után megjelent az "Isten hozta Buckinghamshire-ben" tábla. Itt volt a megyehatár. A rendőrautó lelassított, keresztbe állt az úton. Acélsorompókat kezdtek kirakodni belőle. A Volvo tovahajtott és hamarosan eltűnt. Nyolc óra múlt öt perccel. Londonban Sir Harry Marriot fölvette a kagylót, hogy hívja a Downing Streetet.

A brit miniszterelnök asszony sokkal emberségesebb volt, mint öt férfi előde. Noha a rendkívüli feszültség pillanataiban képes volt azoknál jóval nyugodtabban viselkedni, a legkevésbé sem volt érzelmektől mentes. Sir Harry később elmondta a feleségének, hogy mikor rátört a hírekkel, a szeme telefutott könnyel, eltakarta az arcát és azt suttogta: "Ó, Istenem. Szegény ember."
– Itt keveredtünk Szuez óta a legrohadtabb válságba a jenkikkel – mesélte Sir Harry Debbie-nek –, ő pedig elsőnek az apára gondolt. Nem a fiúra, ahogy az ember hinné, hanem az apjára.
Sir Harrynek nem volt gyermeke és 1982-ben még nem volt szolgálatban, nem úgy, mint Sir Robert Armstrong, az azóta visszavonult kabinetminiszter. Ő nem lepődött volna meg. Sir Harry nem látta, hogyan félt Thatcher asszony, amikor Mark fia eltévedt a Dakar Rallyn az algériai sivatagban. Egész éjszaka sírt, úgy, ahogy csak az a szülő tud, akinek a gyermeke veszélyben forog. Mark Thatchert hat nap után még élve találta meg egy őrjárat.
Aztán a miniszterelnök asszony fölemelte a fejét. Már ismét nyugodt volt. Megnyomott egy gombot az előtte levő konzolon.
– Charlie, hálás lennék, ha felhívná nekem Cormack elnököt. Én szeretnék beszélni vele. Közölje a Fehér Házzal, hogy sürgős, nem várhat. Igen, természetesen tudom, mennyi az idő Washingtonban.
– Talán az amerikai nagyköveten, a mi külügyminisztériumunkon át kellene... – próbálkozott Sir Harry Marriot. – Talán ők...
– Nem, ezt majd én – mondta határozottan a miniszterelnök asszony. – Kérem, Harry, hívják egybe a válságstábot, a COBRA-ba. Minden kerek órakor jelentést kérek.
A Downing Street és a Fehér Ház között húzódó, úgynevezett forró drótban nincs semmi forró. Ez valójában egy speciális műholdas, lehallgatás ellen biztosított telefonvonal. Normális körülmények között öt perc alatt működésbe lehet hozni. Margaret Thatcher kinézett magánlakosztálya golyóálló ablakán és várt.

A Shotover Plainen égett a munka. A Delta Bravó járőrkocsi két rendőre jól tudta, hogy mindenkit távol kell tartaniuk a nyomoktól és nagyon óvatosan kell járkálniuk, akkor is, amikor az esetleges életjeleket vizsgálják a három embernél. Amikor látták, hogy azok hárman meghaltak, otthagyták a tetemeket. Már a kezdet kezdetén összeomolhat a nyomozás, ha valaki eltapossa a kincset érő nyomokat, vagy egy otromba talp beletiporja a töltényhüvelyt a sárba, ledörgölve róla az esetleges ujjlenyomatokat.
Egyenruhás rendőrkordon zárta le a környéket, a littleworthi domboldali földutat, a Shotover és Oxford közötti Ring Road vashídig. Ebben az övezetben a bűnügyi nyomozók mindent és mindenkit átkutattak. Két golyót találtak a brit különleges osztály őrmesterében. A fémdetektor még egy lövedéket mutatott ki a halott előtt a sárban. Amikor kilőtte, a földön térdelt. A másik golyót nem találták. Jelentették, hogy talán valamelyik emberrabló vihette el. (Nem így volt, de ezt nem tudhatták.)
Huszonnyolcat találtak a Skorpion töltényhüvelyei közül, mindet egy helyen. Valamennyit lefényképezték, csipesszel fölszedték és csomagolták a laboratóriumnak. Az egyik amerikai a kormánykerék mögött roskadt össze. A másik ott hevert az első ülés mellett, ahol elérte a halál. Véres keze a gyomrán ütött három lyukon, kézimikrofonja szabadon lengett. Mielőtt bármit elmozdítottak volna, mindent lefényképeztek minden lehetséges szögből. A halottakat a Radcliffe kórházba szállították, ahova már útban voltak Londonból a bonctani szakértők.
Különösen fontosak voltak a nyomok a sárban. Ott, ahol Simon Cormacket ledöntötte a lábáról a két emberrabló, a sár megőrizte a támadók nyomait. Vadonatúj tornacipőt viseltek, a lehető legközönségesebbet. A keréknyomokból megállapították, hogy valamilyen kisteherautón menekülhettek. Ottmaradt az új kocsiemelő, amilyet bárhol lehet kapni a Unipart üzlethálózatában. Ezen se volt ujjlenyomat, akárcsak a 9 milliméteres töltényhüvelyeken.
Harminc detektív "kopogtatott" a környéken, és fáradságos, de életbevágóan fontos munkával végre fölhajtották az első tanúkat. Kétszáz méternyire a víztárolótól keletre két ház állt a littleworthi út mentén. Az egyik háziasszony éppen teát főzött, amikor "valami ropogó hangot" hallott, lejjebb az úton, de semmit sem látott. Ez hét óra felé történt. Littleworthban egy férfi valamivel hét óra után látott egy zöld kisteherautót, amint elfordult Wheatley felé. A "kopogtatók" kevéssel kilenc óra előtt megtalálták az újságárus fiút és a tejeskocsi sofőrjét. A fiú iskolában volt, a sofőr éppen reggelizett.
Ő volt a leghasználhatóbb tanú. Középzöld, ütött-kopott Ford Transit, oldalán Barlow's felirattal. A Barlow cég kereskedelmi igazgatója megerősítette, hogy abban az órában egyetlen autójuk sem tartózkodott a körzetben. Ez volt minden, amit sikerült kideríteni. A rendőrök megtalálták a menekülési útvonalat és általános riadót rendeltek el. Nem sok sikerrel; a jármű eltűnt. Senkinek sem jutott eszébe, hogy kapcsolatba hozza az islipi úton lángoló csűrrel... egyelőre.
Más nyomozók körbejárták Summertown házait, bekopogtattak a Woodstock Roadon és környékén. Látott valaki parkoló autókat, teherautókat? Nem vettek észre olyan személyeket, akik odakintről figyelték a házat? Ezután végigmentek a futás útvonalán, át Oxfordon, ki a városból. Körülbelül húsz ember mondta, hogy észrevettek egy fiatal futót, akit autó követett – de kiderült, hogy a Titkos Szolgálat kocsiját látták. Kilenckor az operatív osztály vezetőjében felderengett, hogy ennek az ügynek nem lesz egyhamar vége. Itt nem következnek be szerencsés véletlenek, nem remélhet gyors letartóztatást. Ezek megléptek, bárkik voltak is. Befutott a Shotover Plainre a rendőrfőnök is, makulátlan egyenruhában és figyelte a csoportok munkáját.
– Úgy tűnik, London átveszi az ügyet – közölte a rendőrfőnök. Az osztályvezető morgott valamit válaszul. Ezzel szúrtak rajta egyet, de legalább levették a válláról a pokoli felelősséget. Elég kínos lesz a jövőben rájuk váró vizsgálat, de még kínosabb lesz annak, aki ezután mond csődöt. – A Whitehall nyilván szabadulni akar tőlünk, nem gondolja? A Metropolitan Police-t akarják bevetni a nagyfejűek. A sajtótól volt már itt valaki?
Helyettese megrázta a fejét.
– Még nem, uram. De úgy gondolom, nem kell őket sokáig nélkülöznünk. Ahhoz ez az ügy túl komoly.
Nem tudta, hogy a kutyasétáltató hölgy, akit negyed nyolc után egy perccel zavartak el a Delta Bravó rendőrei, meglátott két halottat, hazafutott és iszonyúan megrémülve mindent kitálalt a férjének, az Oxford Mail nyomdászának. Az pedig, noha csak a nyomda technikai alkalmazottja volt, kötelességének tartotta, hogy beszámoljon róla az ügyeletes szerkesztőnek.

A Downing Street hívását hajnalban, washingtoni idő szerint 3 óra 34 perckor vette a Fehér Ház nyugati szárnyának alagsorában, a helyzetelemző teremtől jobbra a távolsági telefonközpont ügyeletes tisztje. Hallván, ki beszél, kötelességtudóan értesítette a Titkos Szolgálat ügyeletesének rangidős tisztjét.
Az ügyeletes az emeleti központi hallban, a magánlakosztályok közvetlen közelében tartózkodott, íróasztala pontosan szemben állt az elnöki család személyi felvonójának ajtajával. Nyomban felkapta a kagylót, amint a készülék finoman cirpelni kezdett.
– Mit akar a miniszterelnök? – lehelte a kagylóba. – Tudják ezek a britek, hogy mennyi itt az idő?
Egy darabig hallgatott. Nem tudott visszaemlékezni rá, mikor fordult elő utoljára, hogy valaki ilyen időben ébresztette volna az elnököt. Persze meg kell tennie hadiállapot esetén, gondolta. Talán most is éppen erről van szó. Nagyon kikap Burbanktől, ha téved. Másrészt... maga a brit miniszterelnök...
– Most leteszem, majd visszahívom – mondta a Fehér Ház-i központnak. Londonnal közölték; ébresztik az elnököt. Addig leteszik a kagylót. Ez is történt.
A titkosszolgálatos Lepinsky beosont a nyugati fogadószoba kettős ajtaján. Balra fordult, ahonnan Cormackék hálószobája nyílt. Egy pillanatra megállt, azután vett egy mély lélegzetet és halkan kopogott. Semmi válasz. Megpróbálkozott a kilinccsel. Az ajtó nyitva volt. Belépett, noha tisztában volt vele, hogy a karrierjét teszi kockára. A nagy kettős ágyban két alvó alak. Tudta, hogy az elnök alszik az ablakhoz közelebb. Lábujjhegyen megkerülte az ágyat, felismerte a barna pamut pizsamakabátot, és megrázta az elnök vállát.
– Elnök úr. Méltóztasson fölkelni. Kérem, uram.
John Cormack fölébredt. Megismerte a férfit, aki félénken toporgott mellette, átpillantott a feleségére és nem gyújtott lámpát.
– Hány óra, Mr. Lepinsky?
– Fél négy múlt valamivel, uram. Nagyon sajnálom... ööö, elnök úr, a brit miniszterelnök asszony keresi telefonon. Azt mondta, nem várhat. Igazán sajnálom, uram.
John Cormack gondolkodott egy pillanatig, azután óvatosan kibújt az ágyból, nehogy fölébressze Myrát. Lepinsky odanyújtotta a köntösét. Cormack csaknem három éve volt hatalmon, közben volt alkalma elég jól megismerni a brit miniszterelnök asszonyt. Kétszer találkoztak Angliában – másodszor csak két órát töltött Londonban, Vnukovóból jövet – és Thatcher asszony is kétszer járt az Államokban. Mindketten határozott emberek voltak, ezért tartottak ott, ahol tartottak. Ha a telefonhoz kéri, akkor fontos lehet a dolog. Aludni ráér később is.
– Menjen vissza a központi hallba, Mr. Lepinsky – suttogta. – Ne aggódjék, jól tette, hogy fölébresztett. A hívást a dolgozószobámba kérem.
Az elnöki dolgozószoba – több is volt belőle, de a magánlakosztályban csak egy – a hálószoba és a központi kupola alatti Sárga ovális terem közé esett. Ablakai, mint a hálószobának, a Pennsylvania Avenue felőli pázsitra néztek. Cormack becsukta az átjáró ajtót, villanyt gyújtott, néhány másodpercig hunyorgott, leült az íróasztalhoz és fölemelte a kagylót. Thatcher asszony tíz másodperc múlva jelentkezett:
– Szólt már valaki önnek a történtekről? Mintha marokra fogták volna a gyomrát.
– Nem... senki. Mi történt?
– Úgy hiszem, Mr. Edmonds és Mr. Burbank már tudják – szólt Thatcher asszony. – Sajnálom, hogy nekem kell elsőnek elmondanom...
És elmondta. Cormack szorította a telefonkagylót és bámult a függönyökre, de nem látta őket. Szája kiszáradt, de nem bírt nyelni. Hallgatta a szavakat... mindent, de mindent megtettek... a Scotland Yard legjobb erői... nem menekülhetnek... Azt válaszolta, hogy igen, meg köszönöm, és letette a kagylót. Úgy érezte, mintha valaki összesajtolná a mellkasát. Arra gondolt, hogy Myra még alszik. El kell neki mondania, pedig ő még ennyire sem fogja bírni.
– Ó, Simon – suttogta. – Simon, kisfiam.
Ezt nem tudja maga kezelni. Kell valaki, aki addig is tesz valamit, amíg ő Myrára vigyáz. Hosszú percek múlva odaszólt a telefonközpontosnak, igyekezve, hogy ne reszkessen a hangja:
– Kérem, hívja Odell alelnököt. Igen, most.
Szállásán, a Naval Observatoryben Michael Odellt ugyancsak egy titkosszolgálatos ébresztette. A hívás határozott volt és érthetetlen.
– Kérlek, azonnal gyere a Házba. Az emeletre. A dolgozószobába. Most, Michael. Azonnal, nagyon kérlek.
A texasi alelnök hallotta, amint odaát megszakad a vonal. Ő is visszatette a kagylót. Kihámozott egy borsmentás rágógumit, hogy jobban tudjon koncentrálni. Hívta a kocsiját és odament a szekrényhez, valami ruháért, özvegy volt, egyedül aludt, nem volt, akit felzavarjon. Tíz perc múlva nadrágban, cipőben, ingre húzott szvetterrel ott ült óriási limuzinjában és felváltva nézegette maga előtt a tengerészegyenruhás, kefefrizurás sofőr tarkóját, illetve az éjszakai Washingtont, amíg be nem úszott a képbe a Fehér Ház villanyfényes tömbje. A déli oldalon megkerülték a hatalmas előcsarnokot és a bejáratot, majd a nyugati szárny kisebb kapuja mögött eltűntek egy föld alatti folyosón. Odell kérte a sofőrt, hogy várja meg, nem marad sokáig. Tévedett. Négy óra múlt hét perccel.

A legmagasabb szintű brit válságstábot gyorsan összehívták. A csoport összetétele a válság természetétől függően változott, munkáját azonban szinte mindig ugyanott végezte: a Downing Streeten, két szinttel a föld alatt, a kabinetiroda tanácstermében, nyugodt, légkondicionált helyiségben. Kezdőbetűiről (Cabinet Office Briefing Room) röviden csak COBRA-nak nevezték ezeket a bizottságokat.
Egy órával azután, hogy a tagokat egy lista alapján összetrombitálták, Sir Harry Marriot és a stáb ott ült a tanácsteremben. Volt, akit hazulról citáltak be, másokat a helyiérdekűről szállítottak le, vagy különböző irodákból hozták a kabinetirodába. Négy perccel tíz előtt a helyén ült mindenki.
Az emberrablás egyértelműen bűncselekmény, a belügyminisztériumhoz tartozó rendőrség hatáskörébe tartozik. Ennek az ügynek azonban számos leágazása volt. A belügyminisztérium mellett a külügy is képviseltette magát egy államtitkárral, aki a kapcsolatot tartotta a washingtoni State Departmenttel és azon át a Fehér Házzal. Továbbá, ha Simon Cormacket rabolják el, akkor a politikusoknak is lépniük kell. A külügy felkérte a hírszerzést, a Secret Intelligence Service-t, az MI6-ot, a "Céget", vizsgálja meg, milyen külföldi terroristacsoportoknak lehet közük az ügyhöz. Képviselőjük átjött a túlpartról, a Century House-ban található központból, hogy referáljon az ügyről a "Főnöknek".
A belügynek van alárendelve a rendőrségen kívül a kémelhárító Security Service vagy MI5, amelynek érdeklődési köréhez tartoznak a brit területen végrehajtott terrorcselekmények is. Az ő emberük Mayfairből érkezett, a Curzon Streetről, ahol végigzongorázták a lehetséges jelöltek dossziéit, mindenkit, akinek ilyesmi volt a rovásán, és sorra faggatták a "téglákat", hogy választ kapjanak a legégetőbb kérdésre: ki tette?
Küldött egy képviselőt a hadügyminisztérium is, a Special Air Service (különleges repülőszolgálat) herefordi ezredéért felelős főtisztviselőt. Abban az esetben ugyanis, ha sikerül gyorsan megállapítani Simon Cormack és elrablói tartózkodási helyét, és beáll az "erőd" (ostrom) állapot, a SAS nagyon jól jöhet a túsz kiszabadítására, mivel ez az egyik féltve őrzött specialitásuk. Az egység, ebben az esetben a szolgálati jegyzék értelmében a Hetes Csoport, a B-repülőszázad ejtőernyősei, már félórás készültségben volt. A készültségi időt szükség szerint előre lehet állítani a tízperces sárga jelzésre, vagy vissza 60–120 percre.
Ott volt a közlekedési minisztérium képviselője, mivel ellenőrizni kellett a vízi és légi kikötőket. Ő tartotta a kapcsolatot a parti őrséggel és a vámosokkal, csoportja végezte a kikötők általános figyelését, arra az esetre, ha Simon Cormack még az országban van, de elrablói esetleg mást akarnának. Már beszélt a kereskedelmi és ipari minisztériummal, amely tervet dolgozott ki az országot elhagyó valamennyi leplombált vámzáras konténer átkutatására, bár őszintén szólva, ettől nem lehetett sokat remélni. Hátravoltak még a magánrepülőgépek, jachtok, motoros jachtok, halászhajók, utánfutók, lakókocsik, amelyek elég nagyok, hogy elférjen bennük egy méretesebb láda, vagy bennük egy elkábított ember. Ez a vámosokra és a parti őrségre várt. Mindenesetre komolyabb munkát jelentett, mint egy rutinellenőrzés.
A kulcsember ott ült Sir Harry jobbján: Nigel Cramernek hívták.
A megyei rendőri és bűnüldöző szervektől eltérően a londoni városi rendőrség, a Met néven ismert Metropolitan Police legnagyobb hatalmasságát nem rendőrfőnöknek, hanem főkapitánynak hívják. Az adott esetben ez Sir Peter Imbert, akinek négy helyettese van, mert a Met is négy osztályra tagolódik. Ezek közül a második a Különleges Műveletek, angol rövidítéssel a SO.
A SO-nak tizenhárom csoportja van. A számozás egytől tizennégyig terjed, mivel az ötös csoport ismeretlen okokból nem működik. A tizenhármak foglalkoznak a többi között a figyeléssel, a súlyos bűntényekkel, a diverziókkal, a hamisításokkal, a tartományi bűnügyekkel. Továbbá idetartozott a különleges csoport (kémelhárítás), a bűnügyi felderítő csoport (SO11) és az antiterrorista csoport (SO13).
Sir Peter Imbert a Különleges Műveletek Osztályának egyik alosztályvezetőjét, Nigel Cramert jelölte ki, hogy képviselje a Met-et a COBRA-ban. Ettől fogva Cramer kétfelé tartozott jelentési kötelezettséggel; a főkapitányhelyettesnek és magának a főkapitánynak, s emellett a COBRA-bizottságnak. Hozzá pedig a hivatalosan megbízott nyomozótiszttől fut be a tájékoztatás, aki szükség szerint bármelyik csoportot és osztagot igénybe veheti.
A Met-nek a helyi erők fölé való rendelése politikai döntést igényel; a miniszterelnök asszony azért határozott így, mivel igazoltnak látta azt a gyanút, hogy Simon Cormack már kívül került a Temze-völgy körzetén. Sir Harry Marriot éppen most közölte a helyi rendőrfőnökökkel a döntést. Cramer emberei már meg is érkeztek Oxford határába.
Ezenkívül részt vett a COBRA tanácskozásában két olyan meghívott, akik nem voltak brit állampolgárok. Az egyik Patrick Seymour, az FBI embere a nagykövetségen, a másik Lou Collins, a CIA londoni összekötő tisztje. Meghívásuk több volt puszta udvariassági gesztusnál. Mivel jelen voltak, tájékoztathatták szervezeteiket arról, milyen erőfeszítéseket tesz London a nehéz helyzetben, és talán az ő ügynökeik is kimosnak egy-egy aranyrögöt az iszapból.
Sir Harry megnyitotta az ülést és rövid jelentésben foglalta össze, amit eddig megtudtak. Az emberrablás három órája történt. Itt szükségét érezte, hogy megkockáztasson két feltevést. Az egyik szerint Simon Cormacket elhurcolták a Shotover Plain közeléből, és most egy rejtekhelyen tartják fogva, a másik szerint az elkövetők valamiféle terroristák, akik még nem léptek érintkezésbe a hatóságokkal.
A Secret Intelligence Service képviselője fölajánlotta, hogy emberei iparkodnak felvenni a kapcsolatot az európai terroristacsoportokba beépült titkos, ügynökökkel és megpróbálják azonosítani, ki áll a támadás mögött. Ez azonban több napot vesz igénybe.
– A beépített ügynökök örökös veszélyben élnek – tette hozzá. – Nem szólhatok oda csak úgy, hogy Jimmyt kérjük a telefonhoz. A következő héten konspiratív találkozókat szervezünk különböző helyeken, hátha rá tudnak vezetni valamilyen nyomra.
A Security Service hozzátette, hogy ők ugyanezt megtehetik azokkal a hazai csoportokkal, amelyek egyáltalán szóba jöhetnek ilyen cselekménnyel kapcsolatban. De ő kétli, hogy helybéliek lennének az elkövetők. A brit szigeteknek, s itt nem az ír IRA-ra és INLA-ra gondol, megvannak a maguk külön futóbolondjaik, de a Shotover Plainen tapasztalt profi könyörtelenség kizárja a náluk szokásos lármás hőbörgést. Mindemellett a beépített ügynököket mozgósítják.
Nigel Cramer beszámolt arról, hogy az első valószínű nyomok az igazságügyi szakértőktől származnak majd, vagy egy, csak a jövőben kihallgatandó véletlen tanútól.
– Tudjuk, milyen teherautót használtak. Zöldre festett, meglehetősen ócska Ford Transit, két oldalán az Oxfordshire megyében közismert Barlow gyümölcskereskedő cég nevével. Körülbelül öt perccel az elkövetés után látták a színhelytől kelet felé tartva, a közeli Wheatley helységben. Barlowék megerősítették, hogy nem az ő autójuk volt. A tanú nem jegyezte meg a rendszámot. Természetesen a legnagyobb erők bevonásával nyomozunk olyan személyek után, akik látták az autót, észlelték az útirányt, megfigyelték az elöl ülő embereket. Úgy tűnik, ketten voltak – két elmosódott árnyék az üveg mögött –, de a tejesember azt hiszi, hogy az egyik szakállt viselt.
– Ezenkívül a szakértők rendelkezésére áll egy kocsiemelő, továbbá tökéletes keréklenyomat – a Temze-völgyiek pontosan rögzítették, hol állt a kisteherautó – és egy sorozat, szemmel láthatóan géppisztolyból származó, kilőtt töltényhüvely. Már továbbították őket a Fort Halstead-i katonai szakértőknek. Ugyancsak megvannak a golyók, amelyeket a két titkosszolgálatos és az oxfordi különleges osztagos őrmester, Dunn holttestéből távolítottak el. Fort Halsteadből pontos jelentés várható, de egyelőre úgy tűnik, hogy a fegyver a Varsói Szerződés valamelyik tagállamában készült. Az IRA-t kivéve minden európai terroristacsoport a vasfüggöny mögül származó fegyvereket használ.
– Az oxfordiak vitathatatlanul jó szakemberek, de azért én minden darabot áthozattam a mi fulhami laboratóriumunkba. A Temze-völgyi rendőrkapitányság tovább nyomoz szemtanúk után.
– Eszerint, uraim, a nyomozás négy irányban folyik: az elmenekült kisteherautó után, a helyszínen vagy a közelben tartózkodó tanúk után, a hátrahagyott nyomok után és – ez ismét a Temze-völgyiek feladata – bárki után, aki látta, hogy figyelik a házat a Woodstock Roadon. Valószínűnek látszik – a két amerikaira pillantott –, hogy Simon Cormack már napok óta minden reggel, ugyanazon időben, ugyanazon az útvonalon futott.
Itt tartottak, amikor megcsörrent a telefon. Cramert keresték. Átvette a kagylót, feltett néhány kérdést, hallgatott pár percig, majd visszatért az asztalhoz.
– Peter Williams hívott, a terroristaellenes SO13 csoport vezetője, akit hivatalos nyomozótisztnek jelöltem ki. Úgy gondoljuk, megvan a teherautó.
A Fox Covert közelében, az islipi út mentén elterülő Whitehall Farm gazdája nyolc óra után tíz perccel riasztotta a tűzoltókat, miután látta, hogy a telkén álló elhagyatott csűr füstöl és lángok csapnak fel belőle. A tákolmány az út menti mezőn düledezett, de mivel a tanyától 500 méternyire volt, a gazda ritkán nézett felé. Kijöttek az oxfordi tűzoltók, de későn érkeztek, hogy megmentsék a csűrt. A gazda tehetetlenül nézte a lángokat, amelyek először a fa ácsolatot, majd a tetőt, utoljára a falakat emésztették el.
Amikor a tűzoltók eloltották a lángokat, egy kisteherautó összeégett alvázát pillantották mag a romok között. Ez 8 óra 41 perckor történt. A gazda sziklaszilárdan kitartott amellett, hogy neki nem volt autója a csűrben. Attól félve, hogy talán ember is lehet az üszkös maradványok között – cigányok, vándor kolompárok, vagy táborozok – a tűzoltók szétdobták azt, ami a kocsiból maradt, de holtaknak nyomát se lelték. Viszont bizonyosak voltak abban, hogy ez egy Transit maradványa.
A laktanyába visszatérő tűzoltók között volt egy értelmes tiszt, aki a rádióban hallotta, hogy a rendőrség egy Transitot keres. És mivel úgy gondolta, hogy az aznap reggeli jármű "szándékos gyújtogatás bűntettének esett áldozatul", felhívta Kidlingtont.
– Tartok tőle, hogy teljesen kiégett – mondta Cramer. – A gumiköpenyek nyilván elhamvadtak, az ujjlenyomatok megsemmisültek. Talán csak a motor és az alváz száma maradt meg. Már útban vannak a járműcsoport szakértői. Ha van valami – és hiszem, hogy lesz –, azt meg fogjuk találni.
A Scotland Yard járműveseivel együtt futott be a Különleges Műveletek Osztályának súlyos bűncselekményekkel foglalkozó részlege.
A COBRA ülése folytatódott. Néhány vezető állású, résztvevőjét beosztottaik váltották fel, akik értesítik fölötteseiket a váratlan fejleményekről. A belügyminisztérium államtitkára elnökölt.

Nigel Cramer azon mélázott, mikor jön el az a szebb világ (tudta, hogy soha), amikor a sajtót legalább egy időre ki lehet zárni a dolgokból. Délelőtt tizenegykor beesett Kidlingtonba Clive Empson az Oxford Mailtól és faggatózni kezdett a lövöldözésről és gyilkosságokról, amelyek napkeltekor történtek a Shotover Plainen. Volt három momentum, amelyeken ugyancsak meglepődött. Az egyik, hogy rögtön egy főfelügyelő fogadta és megkérdezte, honnan tud minderről. Clive megtagadta, hogy erre válaszoljon. A második, hogy a kidlingtoni alacsonyabb rangú tisztek körül szinte tapintani lehetett a riadalmat. A harmadik, hogy végül is nem kapott semmiféle segítséget. Ha két embert lelőnek – a nyomdász felesége ugyanis csak két holttestet látott –, a rendőrség normális esetben kéri a sajtó támogatását, közleményt ad ki, nem is szólva arról, hogy sajtókonferenciát tart.
Visszafelé Oxfordba azon töprengett, hogy "normális esetben" a halottak a városi hullaházba kerülnek. Lőtt sebnél azonban csak a Radcliffe kórház bonyolult berendezéseivel végezhető el a vizsgálat. Szerencsére van ott egy kedves ismerőse, az egyik nővérke. Igaz, hogy nem a kórbonctanon dolgozik, de talán ismer onnan valakit.
Ebédidőre megtudta, hogy a Radcliffe-ben áll a bál. Három tetem van a halottaskamrában, egy angol rendőr és két másik, valószínűleg amerikaiak. Egyenesen Londonból küldtek egy igazságügyi szakértőt, és jött valaki az amerikai nagykövetségről is. Ez meghökkentette.
A közeli Upper Heyford támaszpontról az amerikai légierő egyenruháját viselő katonák érkeztek a kórházba. Ha az áldozatok amerikai turisták, érthető, hogy itt vau a követségi tisztviselő, de akkor erről miért nem szóltak Kidlingtonban? Eszébe jutott Simon Cormack, akiről sokan tudták, hogy kilenc hónapja irt van, így hát elment a Balliol College-be. Itt futott össze Jennyvel, egy csinos walesi diáklánnyal.
Jenny megerősítette, hogy Simon Cormack aznap nem jött el az előadásokra, de nem látszott ezen aggódni. Biztosan kifárasztotta a reggeli futás. Futás? Igen, nagyon bíznak benne, hogy decemberben győz a cambridge-iek ellen. Keményen edz, minden reggel fut. Rendszerint a Shotover Plainen.
Clive Empson úgy érezte magát, mintha hasba rúgták volna. Már beletörődött, hogy egész életében az Oxford Mailnek hajt fel érdekességeket, és most hirtelen, ragyogóan csábos fényben, hívogatóan tündökölt fel előtte a Fleet Street. Úgyszólván biztos volt benne, hogy Simon Cormacket lőtték le. Ezt írta bele a riportba is, amelyet késő délután adott fel egy nagy londoni lapnak. Ezek után a kormány kénytelen volt közleményt kiadni.

Néha, amikor szigorúan maguk között vannak, washingtoni bennfentesek elismerik brit barátaik előtt, hogy a jobb karjukat odaadnák a brit kormányzati rendszerért.
Ez a rendszer meglehetősen egyszerű. Az állam feje a királynő és minden körülmények között ő is marad. A kormány feje a miniszterelnök, aki mindig a választásokon győztes pártból kerül ki. Ennek két előnye van. Az ország végrehajtó hatalmának feje nem kénytelen a Parlamentben egy többségben levő ellenzéki párttal huzakodni, ami megkönnyíti olyan törvények hozatalát, amelyek elengedhetetlenek, noha nem mindig népszerűek. A választások után hatalomra kerülő miniszterelnök majdnem mindig gyakorlott politikus, aki országos szinten bőséges tapasztalatokat szerzett és többnyire tagja volt egy korábbi kormánynak. Tapasztalt, technikás kormányos, tudja, hogyan mennek a dolgok és hogyan kell irányítani őket.
De van Londonnak egy harmadik előnye is. A politikusok mögött mindig ott áll a magas rangú állami hivatalnokok csoportja, akik az előző kormányzat idején, sőt, korábban is, ugyanazt a posztot foglalták el. Az a tucatnyi "mandarin", aki évszázadok során a csúcson volt, alapvető támogatást nyújtott az új és új győzteseknek. Tudták, mi történt azelőtt és miért, megőrizték a feljegyzéseket, tudták, hol rejtőznek aknák.
Washingtonban a távozó elnök majdnem mindent magával visz – tapasztalatot, tanácsadókat, feljegyzéseket, legalábbis azokat, amelyeket valamilyen agyafúrt ezredes már korábban nem semmisített meg. Az újonc a nulláról indul, kormányzati ismeretei gyakran egyetlen államra terjednek ki, magával hozott tanácsadói, meglehet, éppoly tapasztalatlanok, mint ő és fogalmuk sincs róla, melyik a focilabda és melyik a taposóakna. Ez eléggé megmagyarázza, miért kullog Washington olyan sokszor az események mögött.
Így aztán, amikor a megdöbbent Odell alelnök azon az októberi reggelen, öt óra után öt perccel kilépett a nyugati szárnyban az elnöki lakosztályból, rájött, hogy maga sem tudja biztosan, mit csináljon, kinek szóljon.
– Ezt nem tudom egyedül intézni, Michael – mondta neki az elnök. – Igyekszem ellátni elnöki teendőimet. Ott maradok az Ovális szobában. De nem tudok ugyanakkor a válságstábban elnökölni. Egyébként is túlságosan közelről érint... Szerezd vissza, Michael, szerezd vissza a fiamat.
Odell sokkal inkább volt érzelmi lény, mint Cormack. Még sohasem látta ilyen elveszettnek, ilyen szorongónak száraz, fanyar humorú tudós barátját. Átölelte és megesküdött, hogy mindent megtesz. Cormack visszament a hálószobába, ahol zokogó feleségének éppen nyugtatót adott be a Fehér Ház orvosa.
Odell most ott ült a kabinet tanácstermének asztalánál, a főhelyén, kávét kért és vadul telefonált. Az ügy Nagy-Britanniában történt, az pedig külföld; neki szüksége van a külügyminiszterre. Odacsengetett Jim Donaldsonnak és kiugrasztotta az ágyból. Nem mondta, miről van szó, csak berendelte a tanácsterembe. Donaldson tiltakozott. Elég lenne kilencre mennie.
– Idetolod a képedet, Jim, méghozzá rögtön. Sürgős. És ne telefonálj az elnöknek. Nem tudott felhívni, azért kért engem, hogy intézzem el.
Michael Odellnek texasi kormányzó korában kínaiul volt a külpolitika. Aztán elkerült Washingtonba, alelnök lett, részt vett számtalan külpolitikai beszámolón és sokát tanult. Sokan szívták a fogukat, mert bedőltek tudatosan népies modorának és ennek megfelelően kezelték. Odell el sem nyerhette volna John Cormack bizalmát és megbecsülését, ha ostoba. Igazából nagyon is éles eszű volt.
Felhívta Bill Walters igazságügy-minisztert, aki alá az FBI tartozott. Az már ébren volt, fel is öltözött. Don Edmonds, az FBI igazgatója csak az imént telefonált neki. Már mindent tudott.
– Azonnal indulok, Michael. Magammal hoznám Don Edmondsot is. Nem nélkülözhetjük az FBI szakértelmét. Dont óránként tájékoztatják londoni emberei. Szükségünk van a legújabb jelentésekre. Oké?
– Legyen – mondta megkönnyebbülten Odell. – Hozzad Edmondsot.
A teljes válságstáb hat órára gyűlt össze. Ott volt Hubert Reed, a Titkos Szolgálatért is felelős pénzügyminiszter, Morton Stannard védelmi miniszter, Brad Johnson nemzetbiztonsági tanácsadó, és Lee Alexander, a CIA igazgatója. Még megvárták Don Edmondsot, az FBI-től, Creighton Burbanket, a Titkos Szolgálattól és a CIA műveleti igazgatóhelyettesét.
Lee Alexander tudatában volt, hogy ugyan ő a központi hírszerzés igazgatója, de politikai vezető és nem hivatásos hírszerző. A Cég tevékenységét a műveleti igazgatóhelyettes irányítja: David Weintraub, aki odakint várakozik a többiekkel együtt.
Don Edmonds szintén egyik legjobb munkatársával érkezett. Az FBI igazgatójának három helyettese van, akik a bűnüldözési, az adminisztratív és a nyomozati osztályt vezetik. A nyomozati osztályon belül, amelynek vezetője éppen beteg volt, három alosztály van: a felderítő alosztály, a nemzetközi alosztály (ez delegálta Londonba Patrick Seymourt) és a bűnügyi nyomozó alosztály. Ennek a vezetőjét, Philip Kellyt hozta magával Edmonds.
– Jobban tennénk, ha behívnánk őket – javasolta Brad Johnson. – Ők most többet tudnak nálunk.
Ezzel mindenki egyetértett. Később a szakértők válságstábot hoztak létre, amely a kényelmes és elszigetelt helyzetelemző teremben, a távközlési központ szomszédságában tanácskozott. Még később csatlakoztak hozzájuk a kormány tagjai, amikor a sajtófotósok teleobjektívjei rájuk irányultak a Kabinet tanácskozó termének ablakain át.
Elsőnek a dühös Creighton Burbanket hallgatták meg, aki az angolokat okolta a katasztrófáért. Elmondta, amit saját summertowni csoportjától tudott. Ez a jelentés tartalmazott mindent, attól kezdve, hogy a futó azon a reggelen elindult a Woodstock Roadról, odáig, amit emberei később a Shotover Plainen láttak és tapasztaltak.
– Két emberem meghalt – kiabálta –, két özvegy és három árva maradt utánuk. És az egész azért, mert azok a fattyúk képtelenek valakinek a biztonságát szavatolni. Az én szolgálatom, és ezt szeretném leszögezni, uraim, ismételten kérte, hogy Simon Cormack ne töltsön egy évet külföldön és arra is többször felhívtuk a figyelmet, hogy legalább ötven emberre lenne szükség, nem egy tucatra.
– Oké, igaza volt – hagyta rá Odell engedékenyen. Don Edmonds hosszú telefonbeszélgetést folytatott az FBI londoni megbízottjával, Patrick Seymourral. Seymour összefoglalta az azóta történteket, és beszámolt a COBRA első, nemrég véget ért üléséről.
– Mit kell tenni emberrablás esetén? – érdeklődött Reed szerényen.
A szobában tartózkodó elnöki tanácsadók között Hubert Reed számított a leggyengébbnek a politikai küzdelmekben, amelyek rendszerint a washingtoni hatalomváltás után robbannak ki.
Alacsony, jóindulatú ember volt, félénknek, sőt gyámoltalannak látszott. Ezt a benyomást fokozta szemüvege, amely mögül úgy nézett, mint egy bagoly. Öröklött vagyonával beszállt egy Wall Street-i nagy alkuszcégbe, ahol a nyugdíjalap igazgatója lett. Veleszületett érzéke volt a beruházásokhoz. Ötvenéves korára vezető pozíciót vívott ki magának pénzügyi körökben. Korábban ő kezelte a Cormack család vagyonát is. Ennek során gyakran találkozott John Cormackkel. A két férfi összebarátkozott.
John Cormack pénzügyi zsenialitása miatt hívta meg Reedet Washingtonba. Miniszterként neki kellett korlátok között tartania a mind növekvő költségvetési hiányt. Addig, amíg pénzről volt szó, Hubert Reedet nem lehetett megfogni. Csak akkor érezte magát kényelmetlenül, ha belekeverték a minisztériuma hatáskörébe tartozó Titkos Szolgálat vagy a Kábítószerellenes Hivatal dolgaiba.
Don Edmonds Kellyre nézett, ő volt a szobában a profi bűnüldöző.
– Hacsak idejekorán föl nem fedezik az emberrablót és rejtekhelyét, általában az elkövetők kezdeményeznek és váltságdíjat követelnek. Ezután megpróbálunk tárgyalni velük, hogy adják vissza a túszt. A nyomozás természetesen közben is folytatódik, igyekszünk felkutatni a búvóhelyet. Ha nem sikerül, marad a tárgyalás.
– Ebben az esetben kivel? – kérdezte Stannard.
Csend lett. Amerikában fejlesztették ki a világ legbonyolultabb riasztóberendezéseit. Vannak infravörös érzékelőik, amelyek több kilométerről jelzik a föld felszínén az emberi test melegét; hangérzékelőik, amelyek egy kilométerről is meghallják az éter lélegzését; mozgás- és fényérzékelőik, amelyekkel a világűrből észreveszik a cigarettacsikk parazsát. De az egész arzenál semmi a CIA-rendszerhez képest, amely Washingtonban működik. Két órája kapcsolt be, tevékenysége most közeledett a csúcsteljesítményhez.
– Szükségünk van valakire odaát – mondta Walters. – Nem hagyhatjuk, hogy az egész a britek ügye legyen. Látnunk kell, mi történik, tennünk kell valamit, valami érdemlegeset, valamit, hogy az elnök fia visszakerüljön.
– Így igaz, a fenébe! – csattant föl Odell. – Ők veszítették el a srácot, akkor is, ha ott ült a Titkos Szolgálat, csak a hátsó ülésen adott helyet az angol rendőrnek... – Burbank meglepetten pillantott rá. – Megvannak az eszközeink. Ragaszkodhatunk hozzá, hogy részt vehessünk a nyomozásukban.
– Aligha küldhetünk át egy csoportot a washingtoni rendőrségtől, hogy átvegye az ügyet a Scotland Yardtól az ő házuk táján – mutatott rá Walters igazságügy-miniszter.
– No és mi lesz a tárgyalásokkal? – kérdezte Brad Johnson. A profik még mindig hallgattak. Johnson felháborítóan megszegte a CYA törvényét. A CYA a Cover Your Ass rövidítése, és annyit jelent: védd a seggedet (mármint attól, hogy belerúgjanak) Odell csak azért szólalt meg, hogy leplezze tulajdon tétovázását.
– Ja. Ha a tárgyalásokra kerül sor, ki a legjobb közvetítő a világon túszügyekben?
– Quantico határában – kockáztatta meg Kelly – van az FBI-nak egy viselkedéstudományi csoportja. Idehaza, Amerikában ők foglalkoznak a túszok kiszabadítására irányuló tárgyalásokkal. Nálunk ők a legjobbak...
– Azt kérdeztem, hogy a világon ki a legjobb? – ismételte az alelnök.
– A legsikeresebb közvetítő a túszkiszabadítási tárgyalásokban – szólt Weintraub nyugodtan – egy Quinn nevű ember. Ismerem, illetve ismertem egy régebbi ügy kapcsán.
Tíz szempár meredt a CIA igazgatóhelyettesére.
– Mit tud róla? – kérdezte Odell.
– Amerikai – felelte Weintraub. – Miután otthagyta a katonaságot, egy hartfordi biztosítótársaságnál dolgozott. Két év után kinevezték a párizsi irodájuk élére, ahol ő foglalkozott valamennyi európai üzletfelükkel. Megnősült, született egy kislánya. Az asszony és a gyerek Orleans mellett meghaltak egy országúti balesetben. Inni kezdett, a hartfordi cég kirúgta. Abbahagyta az ivást és belépett egy, a Lloyd'snak dolgozó londoni céghez, amely személyi biztonságra szakosodott és így túszok kiszabadításával is foglalkozott.
– Ha jól emlékszem, tíz évig csinálta, 1978-tól 1988-ig. Azután visszavonult. Addig személyesen tárgyalt, ahol pedig nyelvi gondjai voltak, ott tanácsadóként működött, legalább tucatnyi sikeres túszügyben vett részt Európa minden pontján. Bizonyára tudják, hogy a fejlett világban Európa az emberrablások tűzfészke. Azt hiszem, legalább három nyelven beszél az angolon kívül, ráadásul úgy ismeri a briteket és Európát, mint a tenyerét.
– Hajlandó lenne ez az ember nekünk dolgozni? – kérdezte Odell. – Megtenné ezt az Egyesült Államok kormányának?
Weintraub vállat vont.
– Alelnök úr azt kérdezte, ki a legjobb a világon – jegyezte meg. Az asztal mellett ülők megkönnyebbülten bólogattak:
– Hol van most ez az ember? – kérdezte Odell.
– Azt hiszem, Dél-Spanyolországban él nyugdíjasként, uram. Van róla aktánk Langleyben.
– Küldessen érte, Mr. Weintraub – mondta Odell. – Hozza ide ezt a Mr. Quinnt. Nem számít, mibe kerül.

Az esti hétórás híradó bombaként robbant a televízió képernyőjén. A TVE műsorvezetője előadta a döbbent spanyol nézőknek az eseményeket, amelyek aznap reggel történtek Oxford határában. Alcantara del Rióban némán figyeltek az emberek a kocsmai pult körül. Antonio megkínálta egy pótüveggel a magas idegent a sajátjából.
– Mala cosa – sopánkodott részvevően. A magas férfi nem vette le a tekintetét a képernyőről.
– No es mi asunto – mondta elgondolkodva. Nem az én dolgom.

David Weintraub a Washington melletti Andrews légitámaszpontról indult, helyi idő szerint 10 órakor, az amerikai légierő VC20A gépén, amely a Gulfstream 3 katonai változata. Feltöltött tartályokkal, két Rolls-Royce Spey 511 hajtóművel csaknem 7000 kilométert képes megtenni. 13 000 méter magasságban, óránként 770 kilométeres sebességgel repülte át az Atlanti-óceánt és a hátszél segítségével hét és fél óra alatt érte el célját.
A hatórás időeltolódás miatt az igazgatóhelyettes éjjel fél tizenkettőkor érkezett meg Andalúziába, az Egyesült Államok rotai tengerészeti támaszpontjára, Cadiz közelében. Átszállt az őt váró SH2F Sea Sprite haditengerészeti helikopterre. A gép azonnal fölszállt keleti irányban, még mielőtt Weintraub bekapcsolta volna a biztonsági övet. Casares mellé, a fehér homokkal borított lapályra beszélték meg a találkozót a fiatal tisztviselővel, aki a madridi rezidentúráról autózott ide. Rámenős, ragyogó képességű ifjú volt, aki nemrégiben végzett a CIA virginiai iskolájában, Camp Pearyben, és igyekezett minél jobb benyomást tenni a főnökére. Weintraub sóhajtott egyet.
Óvatosan keresztülhajtottak Manilván. Sneed, a CIA-tiszt kétszer is rákérdezett az útra. Éjfél múlt valamivel, mire rábukkantak Alcantara del Rióra. A falucskán kívül a fehérre meszelt casitát még körülményesebb volt megtalálni, de a készséges parasztok elmagyarázták, merre van.
Vaksötét volt a házban, amikor a limuzin megállt és Sneed leállította a motort. Kiszálltak, a sötét házat méregették. Sneed lenyomta a kilincset. Az ajtó nyitva volt. A földszinti nagy, hűvös nappaliban álltak. Weintraub látta a hold fényénél a berendezést: csempeburkolatú padlón nagy marhabőrök, könnyű székek, egy öreg ebédlőasztal spanyol tölgyből, végig az egyik fal mentén könyvek.
Sneed villanykapcsoló után tapogatózott, Weintraub észrevette a három petróleumlámpát és tudta, hogy Sneed csak az idejét vesztegeti. Valahol hátul lehet egy generátor, amely főzéshez és fürdéshez adja az áramot, de este nyilván kikapcsolták. Sneed kitartóan szöszmötölt. Weintraub egyet lépett előre. Hirtelen megérezte a jobb fülcimpája alatt egy kés hegyét. Hideg volt a penge. A férfi nesztelenül is tudott osonni a csempével burkolt lépcsőn.
– Sok idő telt el Son Tay óta, Quinn – mondta Weintraub csöndesen. A kés hegye elmozdult a nyaki ütőérről.
– Valami baj van, uram? – érdeklődött Sneed szívélyesen a szoba másik végéből. A csempén megmoccant az árnyék. Gyufa sercent, a szobát elöntötte az asztalon álló petróleumlámpa meleg fénye. Sneed majd fél métert ugrott a magasba. Kerkorjan őrnagynak tetszett volna a produkció.
– Fárasztó utam volt – szólt Weintraub. – Leülhetek?
Quinn csak egy törülközőt viselt, amit úgy tekert a csípője köré, mint a keleti bennszülöttek a szárongot. Derékig meztelen sovány testén látszottak a munkától megkeményedett izmok. Sneed álla koppanva leesett.
– Én kiszálltam. David – mondta Quinn. Leült az ebédlőasztalhoz, szemben a műveleti igazgatóhelyettessel. – Nyugdíjban vagyok.
Poharakat vett elő és vörösborral teli agyagkorsót tett Weintraub elé. Az töltött magának, majd elismerően bólintott. Jó erős vörösbor volt, amilyen sohasem kerül a gazdagok asztalára. Parasztok és katonák bora.
– Kérlek, Quinn.
Sneed ismét elképedt. Egy műveleti igazgatóhelyettes nem mondja, hogy "kérlek", hanem parancsol.
– Nem jövök – mondta Quinn. Sneed is belépett a fénykörbe. Úgy helyezkedett, hogy látni lehessen a csípőjén hordott pisztolytáskát. Quinn nem fárasztotta magát azzal, hogy ránézzen: továbbra is Weintraubot figyelte.
– Ki ez a seggfej? – kérdezte nyájasan.
– Sneed – szólt rá keményen Weintraub –, ellenőrizze a nyomást a gumikban!
Sneed kiment. Weintraub felsóhajtott.
– Tudom Quinn, a taorminai ügy. A kislány. Tudunk róla. Nem a te hibád volt.
– Nem érted? Befejeztem. Vége. Soha többé. Hiába jöttél. Keress valaki mást.
– Nincs más. A briteknek vannak embereik, jó szakemberek. De Washington azt mondja, nekünk egy amerikaira van szükségünk. Nálunk otthon senki sincs, aki Európában nálad jobban eligazodna.
– Washington a saját seggét védi – legyintett Quinn. – Mint mindig. Kell nekik egy balek, arra az esetre, ha a dolgok rosszul sülnek el.
– Az lehetséges – bólintott Weintraub. – Még valami, Quinn. Nem azt kérem, hogy tedd meg Washingtonért, tedd meg a górékért, vagy akár a gyerekért tedd meg. A szülőkre gondolj. Nekik van szükségük a legjobb emberre. Én mondtam a bizottságnak, hogy te vagy az.
Quinn körülnézett a szobában és szemügyre vette azt a keveset, amije volt. Talán soha nem látja többé a neki oly kedves tárgyakat.
– De megkérem az árát – szólt végül.
– Nevezd meg az összeget – mondta az igazgatóhelyettes egyszerűen.
– Szüreteljétek le a szőlőmet. Gondoskodjatok a termésről.
Tíz perccel később kisétáltak a házból. Quinn sötét ruhában, meztelen lábára húzott tornacipőben, egy szál ingben, vászonzsákot cipelt a vállán. Sneed kinyitotta a kocsi ajtaját. Quinn beült előre: Weintraub meg a kormányhoz.
– Maga itt marad – szólt rá Sneedre –, leszüreteli a szőlőt.
– Mit csinálok? – hápogott Sneed.
– Jól hallotta. Reggel lemegy a faluba, fogad néhány embert és leszüretel. Majd szólok a madridi rezidensének, hogy minden oké.
Kézibeszélőn hívta a kocsiból a Sea Sprite-et. Ott körözött a casaresi part fölött, mire megérkeztek.
Fölkapaszkodtak és a bársonyos sötétben elrepültek Rota és Washington felé.

ÖTÖDIK FEJEZET

David Weintraub húsz órája indult el Washingtonból. A nyolcórás úton Rotától az Andrewsig hat órát nyertek az időzónákon, így még csak hajnali 4 óra volt, amikor leszálltak a 89. légiszállító alakulat marylandi támaszpontján. A londoni és a washingtoni kormány közben gyakorlatilag már ostrom előtt állt.
Kevés olyan félelmetes látvány van, mint amikor önmérsékletük utolsó foszlányait is levetkezik a világsajtó egyesített erői. Étvágyuk kimeríthetetlen, módszereik brutálisak.
Az Egyesült Államokból Londonba, vagy bármely más brit városba tartó repülőgépek a bejárati ajtótól a vécéig tömve voltak, mert minden, magára valamit is adó hírközlő eszköz elküldte csapatát az angol fővárosba. A tudósítók a leszállás után teljesen megvadultak. Percenként kellett jelentkezniük, de nem volt mit mondaniok. London megegyezett Washingtonnal, hogy tartják magukat az eredeti, tömör nyilatkozathoz. Természetesen ez senkit sem elégített ki.
Riporterek és tévéstábok lesték ádázul a Woodstock Roadon álló házat, mintha annak ajtói mögött megtalálhatnák az elveszett diákot. Az ajtók azonban zárva maradtak, mivel a titkosszolgálatosok Creighton Búrbank parancsára mindent összecsomagoltak és menni készültek.
Amint a belügyes kórboncnok végzett munkájával, az oxfordi városi halottkém, élve az ide vonatkozó törvény 20. paragrafusa adta lehetőséggel, azonnal engedélyezte a két titkosszolgálatos tetemének elszállítását. Gyakorlatilag Charles Fairweather nagykövetnek adták át a tetemeket, aki a legközelebbi rokonok által fel volt hatalmazva erre, s a holttesteket a nagykövetség egy felelős beosztású diplomatájának kíséretében elszállították a közeli Upper Heyford amerikai légitámaszpontra. A koporsókat a díszőrség tiszteletadása mellett fölrakták az Andrews légitámaszpontra tartó szállítógépre. Tíz titkosszolgálatos kísérte őket, akiket csaknem széttéptek az újságírók, amikor elhagyták a summertowni házat.
Az Államokba hazatérve találkoztak Creighton Burbankkel és megkezdődtek a hosszas kihallgatások, hogy hol, mit rontottak el. Semmit sem hallgathattak el abból, amit Angliában műveltek.
Az oxfordi házat továbbra is körülvette a riporterek kicsiny, reményvesztett csapata, várva, hátha történik valami, akármi. Mások az egyetemi városban üldözték keresztül-kasul azokat, akik valaha beszéltek Simon Cormackkel – tanárokat, diáktársakat, a college-ok személyzetét, csaposokat, sportolókat. Két amerikai diáknak valósággal el kellett rejtőznie, pedig nem is a Balliolban laktak. Az egyiknek fölhajtották az anyját Amerikában, aki volt olyan kedves kijelenteni, hogy azonnali hatállyal hazaviszi fiacskáját Miami biztonságos belvárosába. Megjelent róla egy újságcikk és szerepelt a helyi kvízműsorban.
Dunn őrmester holttestét átadták a családjának, és a Temze-völgyi rendőrkapitányság mindent előkészített a dísztemetéshez.
Az összes tárgyi bizonyítékot elszállították Londontól keletre. Amihez katonai szakértőkre volt szükség, azt a kenti Fort Halsteadbe küldték, Sevenoakson túl, a Királyi Fegyverkutató és Fejlesztési Intézetbe. Hamar azonosították a Skorpion lövedékeit, ami megerősítette, hogy európai terroristák keveredtek a bűncselekménybe, Ezt azonban nem hozták nyilvánosságra.
A többit, a letaposott, véres fűszálakat, sárrögöket, autógumi-lenyomatokat, az emelőt, lábnyomokat, a holttestekből eltávolított lövedékekét és a titkosszolgálati autó szétlőtt szélvédőjének cserepeit a Metropolitan Police fulhami laboratóriumába vitték. Mire leszállt az első nap éjszakája, olyan volt a Shotover Plain, mintha felporszívózták volna.
A kocsit autómentővel elszállították a súlyos bűnügyek csoportjának járműrészlegéhez. Ennél sokkal nagyobb érdeklődés övezte a lángoló csűrben talált Transitet. Szakértők csúsztak-másztak a csűr szénné égett deszkái között és olyan feketén kerültek elő, mint a szerecsenek. A gazda rozsdás vacak láncát elvitték a kapuról, olyan elővigyázattal, mintha porcelánból készült volna, de csak annyit sikerült kideríteni, hogy közönséges vasfűrésszel vágták el. Komolyabbnak tűnt a keréknyom, amely jól láthatóan húzódott a mezőtől az országútig.
A Transitet ládában vitték Londonba és ízekre szedték. A rendszámtábla hamisnak bizonyult, de az elkövetők még erre is figyelemmel voltak; eredetileg ugyanis egy, ugyanabban az évben gyártott autóhoz tartozott.
A szakértők annyit tudtak megállapítani, hogy a teherautót rendbe hozták, méghozzá profi javította. Az alváz- és motorszámot először wolframkarbid csiszolókoronggal próbálták felismerhetetlenné tenni – ez a csiszolókorong minden boltban kapható –, amelyet egy villanyfúróba illesztettek be. De nem sikerült. Ezeket a számokat mélyen beleütik a fémbe, a mélyedést festékkel töltik ki. Spektroszkópos vizsgálatokkal, a megmaradt festék segítségével azonosítani tudták az alváz- és motorszámot.
A swansea-i központi járműnyilvántartó közölte az eredeti rendszámot és a legutolsó ismert tulajdonos nevét. A számítógép szerint Nottinghamben lakik. Felkeresték; már elköltözött. Nem adta meg, hova. Minden nyom eltűnt – és az ember is.
Nigel Cramer minden egész órában tájékoztatta a COBRA-t, a válságstáb tagjai továbbították a jelentést saját minisztériumaiknak. Langley Lou Collinst, a londoni összekötőt delegálta a bizottságba, aki riadóztatott minden, az európai terroristacsoportokba beépült ügynököt. Nem voltak valami sokan. A kémelhárító és terroristaellenes csoportok, ahány országban csak voltak, felajánlották segítségüket. A vadászat komolyan megkezdődött, de mostanáig semmi komolyabb eredményt nem hozott.
Az emberrablók nem jelentkeztek. Az első bejelentések perceitől kezdve Kidlington, a Scotland Yard, a Grosvenor Square-en álló amerikai nagykövetség, minden kormányhivatal telefonjait lehallgatták. Külön telefonos stábot kellett létrehozni. Nem volt nehéz dolguk, a brit közvélemény igazán megpróbált segíteni. Minden hívásnak utánanéztek, jóformán az összes többi nyomozást takarékra állították. Ezerszámra telefonáltak a tréfáskedvűek, lököttek, csalók, optimisták, reménykedők, segítőkészek, sokan csak azért, hogy kifejezzék együttérzésüket.
Elsőnek a központos szűrte meg a hívásokat. Utána következett úgy ezer rendőr, akik odaadóan figyeltek és lelkesen biztosították a telefonálót, hogy az égen látható szivar alakú tárgy természetesen igen fontos és fel fogják hívni rá a miniszterelnök figyelmét. Végül a rendőrtisztek rostálták a hívásokat és kihallgatták a komolyabb "lehetőségeket". Ezek közé tartozott az a két autós, akik látták korán reggel a zöld autót Weatley és Stanton St. John között. De hát a teherkocsi végül a csűrben kötött ki.
Nigel Cramernek kevés lezáratlan ügye volt életében. Járőrként kezdte, azután átnyergelt a nyomozásra, és harminc éve ezzel foglalkozott. Tudta, hogy a bűnözők nyomot hagynak maguk után, hiszen mindig megérintenek valamit. Jó zsaru rátalálhat ezekre a nyomokra – különösen a modern technika segítségével –, ha odafigyel. És ha van elég ideje, de épp ebből volt kevés. Voltak már nagy fontosságú ügyei, ehhez fogható azonban soha.
Annak is tudatában volt, hogy a sikeres detektívnek technikán kívül szüksége van még valamire – szerencsére. Csaknem minden ügyében volt egy "mázli", egy szerencsés pillanat: szerencse a nyomozónak és balszerencse a bűnözőnek. Ha nem így történt, a bűnöző le tudott lépni. Ám minden ember a maga szerencséjének a kovácsa, így hát lelkére kötötte a különféle színhelyeken nyomozó csoportjainak, hogy semmit, de abszolút semmit se vessenek el, bármilyen őrültnek vagy jelentéktelennek látsszék is. De huszonnégy óra után hajlott arra, hogy igazat adjon Temze-völgyi kollégáinak, akik szerint ezt az ügyet nem lehet gyorsan befejezni. Ezek nyom nélkül léptek olajra, és kemény meló lesz megtalálni őket.
És a másik tényező: a túsz! Az elnök fia nem rendőrségi ügy, hanem politikai. Nem mintha a kertész fiának élete nem érne pontosan ugyanannyit. De azt az embert, aki elrabol egy zsák pénzt, vagy egy hullát hagy maga mögött, csak követni kell. Túszszedésnél sokkal nyugodtabban kell folytatni a vadászatot. Az emberrablók nyomában lenni nehéz. Akármennyi pénzt és időt fektettek az ügybe, bármelyik pillanatban a gyors elintézés mellett dönthetnek, és elpárologhatnak, egy halottat hagyva maguk után. Ezt magyarázta el Cramer a komor bizottságnak, londoni idő szerint kevéssel éjfél előtt. Spanyolországban egy óra múlva itta meg David Weintraub és Quinn a bort. Cramer, a brit zsaru, azonban ekkor még nem tudott erről.
Saját magának a Scotland Yard beismeri, hogy jobb viszonyban van a brit sajtóval, mint néha látszik. Kis ügyekben gyakran borsot törnek egymás orra alá, de komoly baj esetén főszerkesztők és laptulajdonosok, ha szépen megkérik őket, rendszerint hajlandók fékezni magukat. "Komolynak" számít, ha emberélet vagy a nemzetbiztonság forog veszélyben. Épp ezért az emberrablási ügyeket nem nagyon szellőztették, akkor sem, ha a főszerkesztők jól tájékozottak a részletekről.
Miután azonban a jó szimatú oxfordi ifjú kiugratta a nyulat a bokorból, a brit sajtónak kevés esélye maradt az önmérsékletre. Sir Peter Imbert, a főkapitány személyesen találkozott nyolc laptulajdonossal, húsz főszerkesztővel, a két televízióhálózat és a tizenkét rádióadó vezetőivel. Azzal érvelt, hogy akármit mond vagy ír a külföldi sajtó, könnyen lehetséges, hogy az emberrablók valahol Nagy-Britanniában rejtőzködnek, hallgatják a brit rádiót, nézhetik a brit televíziót és olvashatják a brit lapokat. Arra kérte a sajtót: ne közöljenek olyan őrültségeket, hogy a rendőrség körülzárta őket és megrohamozásukra készül. Ennyi is elég, hogy pánikba essenek, megöljék túszukat és lelépjenek. Ebben maradtak.
Londonban ekkor hajnalodott. Messze délen egy VC20A szállt a sötét Azori-szigetek fölött, Washington felé.

Az emberrablók addigra valóban elvonultak rejtekhelyükre. Előző reggel átcsúsztak Buckinghambe, Milton Keynestől keletre, a Volvo keresztezte az M1 autópályát és elkanyarodott déli irányban. Beleolvadt a London felé hömpölygő acéláradatba, eltűnt a kamionok és hatalmas teherautók között, amelyek Buckinghamshire-ből, Bedfordshire-ből és Hertfordshire-ből indultak. A fővárostól északra a Volvo ráfordult az M25-re, amely hatalmas kört von London köré, kb. 40 kilométernyire a központtól. A környéket és Londont az M25-ről leágazó főutak kötik össze, amelyek úgy ágaznak szét, mint küllők a kerékagyból.
A Volvo ráhajtott az egyik küllőre és 10 óra előtt beállt egy fasori, magános ház garázsába, két kilométernyi távolságra egy kisváros központjától. Légvonalban hatvanöt kilométerre voltak a Scotland Yardtól. Jól választottak. A ház nem volt annyira elszigetelve, hogy bárkinek szöget üthetett volna a fejébe, miért épp ezt vásárolták meg, de elég messze volt a kíváncsi szomszédoktól. Előtte három kilométerrel a Volvo megállt, a vezető utasította társait, bukjanak le, ne lássák őket az ablakban. A két hátsó egymásra borult és egy takarót húztak magukra. Ha valaki odafigyel, csak egy szakállas urat lát, üzletemberhez illő öltönyben, amint a kapun át behajt a garázsba.
A garázsajtót a kocsiban található rádióirányítású szerkezettel lehetett nyitni-csukni. A vezető csak akkor engedte meg a többieknek, hogy felüljenek és kiszálljanak, amikor bezáródott mögöttük az ajtó. A garázs egybeépült a házzal, átjáró kötötte össze őket.
Visszaöltöztek fekete tréningruhába, felhúzták a maszkot, csak utána nyitották ki a csomagtartót. Simon Cormack még mindig kábult volt, hunyorgott, amikor a zseblámpával az arcába világítottak. Mielőtt fölegyenesedett volna, fekete gyapjúcsuklyát húztak a fejére. Semmit sem láthatott a támadóiból.
Az egyik emberrabló belekarolt a kába fiúba, így vezette be a házba, azután le a lépcsőn, az alagsorba. Minden készen állt a fogadására: a tiszta, fehér betonpadló, a törhetetlen üvegű, süllyesztett mennyezetvilágítás, a padlóhoz csavarozott vaságy, a műanyag fedelű kübli. Még lesőnyílás is volt az ajtón. A kívülről fölszerelt zárat két acélretesz biztosította.
A férfiak nem viselkedtek durván. Simont az ágyra fektették, az óriás tartotta, míg a többiek bilincset kattintottak a bokájára, nem túl szorosan, nehogy elhaljon a lába, de azért nem bújhatott ki belőle. A bilincs másik felét szorosra zárták. Erre egy jó három méter hosszú láncot lakatoltak, amelynek másik végét az ágy lábához erősítették. Ezután magára hagyták a diákot. Egész rabsága alatt nem szóltak hozzá egyetlen szót sem.
Simon csak félóra múlva merte levenni a csuklyát. Nem tudhatta, nincsenek-e ott még mindig, bár hallotta a zár zörgését és a helyükre tolt reteszek kattanását. Keze szabadon volt, mégis nagyon lassan mozgott. Senki sem ütötte meg, senki sem ordított rá. Elmentek. Hunyorgott, zavarta a fény, azután fölegyenesedett és körülnézett. Homályosan emlékezett, hogyan futott a lágy, ruganyos füvön; volt ott egy zöld kisteherautó, valaki kereket cserélt; rátámadt két fekete alak, felkelepelt a géppisztoly, felbuktatták, érezte a súlyukat és a füvet a szájában.
Eszébe jutott a nyíló ajtó, az, hogy kiabálni próbált, rúgott, látta a teherautóban a matracokat, ahova a nagydarab leteperte, aztán valami édeskés, aromás íz a szájában, azután – semmi. Mostanáig. Lesújtotta, amit látott. Az eszméléssel megjött a félelem. Aztán a magányosság, a tökéletes elszigeteltség érzése. Igyekezett tartani magát, de nem bírta visszafojtani könnyeit, amelyek lassan végiggördültek az arcán.
– Ó, apa – suttogta. – Úgy sajnálom, apa. Segíts nekem!

Ha a Whitehallnak problémát okozott az érzelmi túláradás, a telefonálgatás és a sajtó kíváncsiskodása, a Fehér Házra legalább háromszor ekkora nyomás nehezedett. Az ügyről az első nyilatkozatot Londonban, helyi idő szerint este hétkor adták ki, és egy órával korábban figyelmeztették a Fehér Házat, mi várható. Washingtoni idő szerint azonban ez kora délután, kettőkor történt és az amerikai hírközlés valósággal őrjöngött.
A tanácsteremben a bizottság egy óráig oktatta Craig Liptont, a Fehér Ház sajtótitkárát, mit mondjon. Csakhogy ez a mondandó olyan kevés volt! Megerősítették, hogy emberrablás történt, két titkosszolgálatos meghalt. Hozzátették, hogy az elnök fia kiváló atléta volt, terepfutó, és éppen edzett, amikor elrabolták.
Ez persze nem volt elég a remek megfigyelő, békétlenkedő újságíróknak. Creighton Burbank nem bírálta az elnököt vagy Simont, de azt sem akarta, hogy őket vádolják, meri nem tudták megvédeni a fiút, hiszen ő idejében kért erősítést. Olyan kompromisszumot kellett kidolgozni, amely szerint egyik fél sem hibás.
Jim Donaldson rámutatott, hogy neki mint külügyminiszternek mindenképpen jó kapcsolatokat kell fenntartania Londonnal, az ellenséges indulatok egyik fővárosnak sem válnának előnyére. Ragaszkodott ahhoz, hogy Lipton hangsúlyozza: egy brit rendőr őrmestert is megöltek. Ebben maradtak, noha az utóbbi kevéssé érdekelte a fehér házi tudósítókat.
Lipton közvetlenül négy óra után állt ki a hírre éhes tudósítók elé, akkor olvasta fel a nyilatkozatot. Mindezt élő rádió- és tévéadás keretében. Abban a szempillantásban, ahogy elhallgatott, kitört a zűrzavar. Hiába állította, hogy nem tud több kérdésre válaszolni! Ennyi erővel az első keresztények is győzködhették volna az oroszlánokat a római Colosseumban, hogy ők milyen soványak. Sok kérdést meg se lehetett hallani a bömbölő ricsajban, de néhány célt ért és szöget ütött százmillió amerikai fejében. A Fehér Ház a briteket hibáztatja? Ööö, nos, nem... Miért nem? Volt odaát biztosítás? Nos, igen, de... Akkor a Titkos Szolgálatot hibáztatja a Fehér Ház? Nem egészen... Miért csak két ember őrizte az elnök fiát? Miért futott egyedül egy csaknem teljesen kihalt környéken? Mi az igazság abból, hogy Creighton Burbank felajánlotta a lemondását? Jelentkeztek már az emberrablók? Ez volt az egyetlen kérdés, amire nyugodt lelkiismerettel rávághatta, hogy "nem", de máris tovább záporoztak. Lipton lett a villámhárító. A riporterek megorrontották, hogy itt valami bűzlik, mint a pestis.
Lipton verejtékben úszva menekült ki a szobából és elhatározta, hogy visszatér a Grand Rapidsba. Kétes dicsőség a Fehér Házban dolgozni. A tudósítók és a kommentátorok úgyis azt mondanak, amit akarnak, akármit válaszol ő a kérdéseikre. Mire leszállt az est, a sajtó kifejezetten ellenséges hangot ütött meg Nagy-Britanniával szemben.
A Massachusetts Avenue-n a brit nagykövetség sajtóattaséja szintén hallott már harangozni a CYA-effektusról. Nyilatkozatot tett közzé, amelyben kifejezést adott hazája megdöbbenésének és sajnálatának, ugyanakkor nyomatékosan felhívta a figyelmet két momentumra. Az egyik: ha a Temze-völgyi rendőrkapitányság korlátozott erőkkel vett részt a vendég védelmében, azt az amerikaiak kifejezett kérésére tette; a másik: Dunn őrmester volt az egyetlen, aki, életét is föláldozva, két lövést adott le az emberrablókra. Az újságírók nem ezt várták, de ez is megért egy bekezdést Creighton Burbank vicsorgott dühében, mikor a tévében látta. Mindketten tudták, hogy maga Simon Cormack kérte az apján keresztül a személyi biztosítás korlátozását, de ezt nem lehetett kimondani.
A hivatásos válságstáb az alagsori helyzetelemző teremben töltötte a napot. Lesték a COBRA-tól érkező híreket, és jelentették az emeletre, amit szükségesnek láttak. A Nemzetbiztonsági Ügynökség megkezdte az angliai ki- és bemenő hívások lehallgatását, hátha az emberrablók műholdon át telefonálnak. Az FBI quanticói viselkedéstudományi szakértői összeállítottak egy listát a korábbi emberrablók pszicho-portréiból és gazdag választékot az ifjú Cormack elrablóinak valószínű és valószínűtlen cselekedeteiből, valamint egy másik listát arról, mit tegyenek az angol–amerikai hatóságok. Quantico meg volt győződve róla, hogy valamennyiüket behívják és Londonba viszik és valósággal elhűltek, hogy ez még nem történt meg, noha addig még egyikük sem dolgozott Európában.
A kabinet tanácstermében a miniszteri bizottság kávén és anthaciden élt, hogy idegeik ne tompuljanak el. Ez volt az első komolyabb válság, amelynek felelőssége az ő vállukra nehezedett. Ezek a középkorú politikusok alaposan megtanulták a válságmenedzselés első számú szabályát: aludj, amikor csak teheted, amennyit tudsz, mert a krízis sok álmatlan órádba kerül még. A miniszterek hajnali négykor keltek, és éjfélkor még talpon voltak.
A VC20A ebben az időben az Atlanti-óceán fölött repült, az Azori-szigetektől már jóval nyugatra. Három és fél óra választotta el az amerikai partoktól és négy óra a földet éréstől. A tágas hátsó szalonban aludt Weintraub és Quinn, a két veterán és a háromfős legénység, akik Spanyolországba hozták a gépet, amelyet a váltás vezetett haza.
A kabinet tanácstermében a politikusok most lapozták fel annak a férfinak az aktáját, akinek Quinn volt a neve. A Langleyben felfektetett és a Pentagonban kiegészített dosszié tanúsága szerint egy delaware-i farmon született, anyját tízéves korában elvesztette – most negyvenhat éves. Tizennyolc évesen, 1963-ban került a hadseregbe, két évvel később a Különleges Erőkhöz, négy hónap múlva, Vietnamba irányították, ahol hat évet töltött.
– Sehol se találom a keresztnevét – panaszkodott Reed pénzügyminiszter. – A papírokból ítélve még a barátainak is csak Quinn volt. Különös.
– Az ember a különös – mondta Bill Waters, aki előrébb tartott. – A személyi anyaga szerint gyűlöli az erőszakot.
– Én nem látok ebben semmi különöset – vágta rá Jim Donaldson, aki New Hampshire-i ügyvédből lett külügyminiszter. – Én is gyűlölöm az erőszakot.
Elődjétől, George Shultztól eltérően, aki alkalomadtán cifrákat is tudott mondani, Jim Donaldson maga volt a rendíthetetlen pedantéria. Annyira a vérévé vált, hogy sokszor nem is érzékelte Michael Odell ugratását.
Vékony volt és szögletes, magasabb még John Cormacknél is. Leginkább egy temetésre igyekvő flamingóra emlékeztetett: soha nem viselt mást, mint háromrészes, fekete öltönyt, hozzá arany óraláncot és vakítóan fehér gallért. Odell, ha bosszantani akarta a merev új-angliai ügyvédet, szántszándékkal emlegette a testi funkciókat, és Donaldson keskeny orra mindannyiszor ráncba futott az utálattól. Az erőszakkal együtt utálta a kegyetlenséget is.
– Azám – bólogatott Walters –, csakhogy még nem olvasta a tizennyolcadik oldalt.
Donaldson elolvasta, Michael Odell is. Az alelnök füttyentett.
– Ezt ő csinálta? A pasasnak meg kellett volna kapnia a Kongresszusi Érdemrendet.
– Ahhoz több tanú kell – figyelmeztette Walters. – Mint láthatta, csak két ember élte túl a mekongi összecsapást és Quinn hetven kilométeren át vitte a másikat a hátán. Később a másik belehalt a sérüléseibe Da Nangban, a katonai kórházban.
– De mégis megkapta az Ezüst Csillagot, két Bronzot és öt Bíbor Szívet – tűnődött Hubert Reed. – Ahányszor megsebesült, csuda, hogy nem szerzett több csíkot.
– A kitüntetések mellett volt négy balhéja is. Annak viszont sehol sincs nyoma, hogyan találkozott Weintraubbal – töprengett Odell.
Csakugyan nem volt nyoma. A most 54 éves Weintraub nyolc évvel volt idősebb, mint Quinn. Huszonnégy évesen lépett be a CIA-hez, rögtön azután, hogy 1961-ben elvégezte a főiskolát. A Farmon képezték ki. (Farmnak a virginiai York River partján elterülő Camp Pearyt csúfolják). 1965-ben a 12. fizetési osztályba tartozó helyi rezidensként került Vietnamba. Körülbelül ugyanekkor érkezett Fort Braggből Quinn, a fiatal zöldsapkás.
1961/62-ben a Különleges Erők tíz A csoportja megerősített stratégiai falvakat épített Darlac tartományban, annak az "olajfoltelméletnek" megfelelően, amelyet a britek dolgoztak ki a Maláj-félszigeten a kommunista gerillák ellen. Célja az volt, hogy megfosszák a terroristákat a helyi támogatástól, ellátástól, élelmiszertől, megakadályozzák, hogy biztonságos szálláshoz, tájékoztatáshoz és pénzhez jussanak. Ezt a feladatot, amelyet az amerikaiak szív és ész programnak hívtak, a Különleges Erőkre bízták.
1964-ben Lyndon Johnson került hatalomra. A hadsereg azon ágált, hogy a Különleges Erőket ki kell vonni a CIA ellenőrzése alól, és vissza kell helyezni az ő hatáskörükbe. Ők győztek, ez pedig a szív és ész program végét jelentette, ami két további év alatt összeomlott. Ez alatt a két év alatt találkozott Quinn Weintraubbal. Weintraubnak az volt a feladata, hogy információt gyűjtsön a Vietkongról. Ügyesen és leleményesen dolgozott, noha irtózott a Moss-féle módszerektől (akivel személyesen nem találkozott, lévén, hogy Vietnam különböző részein működtek). Persze tudta, hogy időnként sor kerül ezeknek a módszereknek az alkalmazására, a Főnix-program keretében, amelynek az ő munkája is része volt.
A Különleges Erőket fokozatosan kivonták a faluprogramból és portyára küldték őket a legvadabb dzsungelbe. A két férfi egy kocsmában futott össze, sör mellett. Quinn huszonegy éves volt, a CIA-tiszt huszonkilenc. Mindketten egy évet töltöttek már Vietnamban. Mindkettejüknek az volt a véleménye, hogy a főparancsnokság így nem fogja megnyerni a háborút, akármennyit öl is bele. Weintraub megkedvelte a vakmerő fiatal katonát. Remek eszű autodidakta volt, magától megtanulta és folyékonyán beszélte a vietnami nyelvet, ami óriási ritkaság volt a seregben. Azután is tartották a kapcsolatot. Weintraub utoljára a Son Tay-i támadásnál látta.
– Azt mondják, a pasas ott volt Son Taynál – mondta lassan Michael Odell. – Dörzsölt katona lehet.
– A feljegyzéseket látva csodálkozom, hogyhogy nem lett belőle tiszt – jegyezte meg Morton Stannard. – A Pentagonnak más emberei is vannak, akik ennyi kitüntetést kaptak Vietnamban, de azokat az első adandó alkalommal előléptették.
David Weintraub elmagyarázhatta volna, de őt még hatvan perc választotta el a földet éréstől. Mióta a Különleges Erők a hadsereg fennhatósága alá tartoztak, a vaskalapos tábornokok, akik gyűlölték őket, mert nem értették a feladatukat, 1970-re, hat év alatt teljesen elsorvasztották szerepüket, a szív és ész programban ugyanúgy, mint a portyázásokban. Ezeket a funkciókat, a közismert eredménnyel, folyamatosan átadták a dél-vietnami hadseregnek.
A kár nagyságával, amit a szőnyegbombázások és lombtalanítók okoztak, csak az a tempó vetekedhetett, ahogyan ennek következtében gyarapodtak a Vietkong sorai. Amíg a zöldsapkásokra bízták, ők inkább rajtaütésekkel, hadicselekkel próbálták visszaszorítani az ellenfelet, olyasféle hadműveletek keretében, mint az Omega, a Szigma, a Delta és a Blackjack. Quinn a Delta-tervben vett részt, amelynek az a "Gondviselő Charlie"-nak nevezett Beckwith volt a parancsnoka, aki 1977-ben Fort Braggban létrehozta a Delta Force kommandót, és aki többször kérte Quinnt, jöjjön haza Párizsból a hadsereghez.
Az volt a baj, hogy Quinn kérésnek fogta fel a parancsokat. Sokszor nem értett egyet velük és egyáltalán, jobb szeretett a saját feje után menni – egyik sem jó ajánlólevél egy leendő tisztnek. Hat hónap után tizedes lett belőle, tíz hónap után őrmester. Azután lefokozták közkatonává, azután ismét őrmester lett, azután közkatona... Olyan volt a pályafutása, mint a jojó.
– Azt hiszem, Morton, rögtön megkapja a választ a kérdésére. Ez az, ez az ügy itt Son Tay után – Odell felnevetett. – A srác pofán csapott egy tábornokot.
A Különleges Erők 5. csoportja 1970. december 11-én hagyta el Vietnamot, három évvel a teljes csapatkivonás előtt, amikor Easterhouse ezredes is távozott. Öt évvel később került sor arra a fejvesztett evakuációra, amikor a nagykövetség tetejéről repültek el helikopteren az utolsó amerikaiak. Son Tay még 1970 decemberében volt.
Az értesülések szerint sok amerikai hadifoglyot őriztek a Son Tay-i börtönben, Hanoitól negyven kilométernyire. Úgy döntöttek, hogy kiszabadításukra bevetik a Különleges Erőket. Merész és bonyolult terv volt. Egyetlen ember kivételével az ötvennyolc önkéntes az észak-karolinai Fort Braggből érkezett, a floridai Eglin légi támaszponton át, ahol dzsungelkiképzésben vettek részt. Azonban kellett valaki, aki folyékonyan beszél vietnamiul. Weintraub, aki a hírszerzést képviselte az ügyben, említette, hogy ő ismer ilyen embert. Quinn Thaiföldön csatlakozott a csoporthoz, azután repültek tovább.
Arthur "Bull" Simmons ezredes volt a különítmény parancsnoka, de a börtönt közvetlenül megrohamozó csoportot Dick Meadows százados vezette. Quinn is a csoportban volt. Alighogy földet értek, máris megtudta az egyik meglepett észak-vietnami őrtől, hogy az amerikaiakat két héttel korábban elszállították. A Különleges Erők, néhány kisebb sebesülést leszámítva, épségben vonultak vissza.
Quinn a támaszponton nekitámadt Weintraubnak a pocsék felderítés miatt. A CIA-rezidens tiltakozott és azt mondta, ők tudtak róla, hogy az amerikaiakat elszállították, s ő szólt is erről a parancsnokié tábornoknak. Quinn erre besétált a tisztiklubba, odament a pulthoz, és eltörte az illető állkapcsát. Persze leültették. Jobb védőügyvédek ilyen ügyekkel szokták megalapozni a karrierjüket. Ismét lefokozták közkatonává, és a csoport többi részével hazaküldtek. Egy hét múlva leszerelt és munkába állt a biztosítónál.
– Ez az ember lázadó – mondta Donaldson undorral, ahogy behajtotta az aktát. – Magányos és erőszakos ember, aki mindig a saját feje után jár el. Azt hiszem, hibát készülünk elkövetni.
– De világbajnok a túszok kiszabadításában – ellenkezett Bill Walters igazságügy-miniszter. – Azt mondják, roppant ügyesen és ravaszul alkudozik az emberrablókkal. Tizennégy sikeres akciója volt Írországban, Franciaországban, Hollandiában, Németországban és Olaszországban. Minden esetben ő tárgyalt, vagy az ő tanácsai alapján folytatták a tárgyalásokat.
– Mi csak annyit akarunk – szögezte le Odell –, hogy hozza haza Simon Cormacket egy darabban. Egyáltalán nem érdekel, hogy tábornokok pofájára mászik, vagy birkákat kefél meg.
– De kérem! – nyögött fel Donaldson. – Mellesleg, majd elfelejtettem. Miért hagyta abba?
– Visszavonult – világosította fel Brad Johnson. – Volt valami kislány, három éve, akit Szicíliában megöltek. Quinn fölvette a pénzét, eladta a kötvényeit és az egészen földet vásárolt Dél-Spanyolországban.
Az ajtón egy tiszt dugta be a fejét a távközlési központból. Hajnali négy volt, huszonnégy órája keltették őket.
– A CIA igazgatóhelyettes és útitársa most értek földet az Andrewson – jelentette.
– Azonnal hozzák ide őket, továbbá a CIA és az FBI igazgatóját, meg Mr. Kellyt is, hogy itt legyenek, mire azok megérkeznek! – adta ki az utasítást Odell.
Quinn még mindig azt a ruhát viselte, amit Spanyolországban vett föl, és szvettert húzott rá a hideg ellen. Fekete nadrágja, egy hajdani öltöny maradványa, jó volt arra, hogy elvegyüljön Alcantara del Rio lakosai között, mivel az andalúzok általában feketében járnak. Ide kissé gyűrött volt. A szvetter is jobb napokat látott valaha, és mindezt háromnapos borosta egészítette ki.
A bizottság tagjai jobban festettek. Otthonról küldtek nekik frissen mosott, vasalt inget, öltönyt; a fürdőszoba pedig ott volt a szomszédban. Weintraub megállás nélkül vágtatott a kocsival az Andrewsról a Fehér Házba. Quinnt még egy handlé se találta volna megnyerőnek.
Weintraub jött be elsőnek. Félreállt, maga elé engedte Quinnt és becsukta az ajtót. A washingtoni politikusok hallgatva és merőn nézték a magas férfit. Ő némán odament az asztal végéhez, és azt sem várva, amíg hellyel kínálják, leült és megszólalt:
– Quinn vagyok.
Odell alelnök megköszörülte a torkát.
– Mr. Quinn. Azért kérettük ide, mert önt szeretnénk megbízni Simon Cormack kiszabadításának megtárgyalásával.
Quinn bólintott. Eddig is tudta, hogy nem a fociról csevegni hozták ide olyan messziről.
– Megvannak a legújabb londoni hírek? – kérdezte. Nagy megkönnyebbülés volt a bizottságnak, hogy máris rátérhettek a gyakorlati kérdésekre. Brad Johnson telexet tett az asztalra, Quinn elé, aki némán tanulmányozta.
– Kér kávét, Mr. Quinn? – kérdezte Hubert Reed. Normális körülmények között nem a pénzügyminiszter szervírozza a kávét. De most felállt és odament a fal mellett álló főzőhöz. Iszonyú mennyiségű kávét megittak már.
– Tej nélkül – mondta Quinn, de közben sem hagyta abba az olvasást. – Azok még nem jelentkeztek?
Senki sem kérdezne, kik azok az "azok".
– Nem – válaszolt Odell. – Teljes a csend. Persze, már több száz fal hívás volt. Sok közülük Angliában. Csak itt, Washingtonban ezerhétszáz. Ez az őrültek nagy napja.
Quinn tovább olvasott. Repülés, közben Weintraub tájékoztatta az ügy hátteréről. Most csak azzal kellett tisztába jönnie, ami azóta történt. Nagyon kevés volt az új fejlemény.
– Mr. Quinn, van valami elgondolása arról, hogy kik tehették? – kérdezte Donaldson. Quinn fölpillantott.
– Uraim, az emberrablóknak négy fajtája van. Csak négy. A mi szempontunkból a legjobbak az amatőrök lennének. Azok mindig hibásan terveznek. Ha sikerül is, nyélbe ütniük a rablást, mindig hagynak nyomokat.
Általában rájuk lehet bukkanni. Kevéssé idegeskednek, ami jó, mert ilyenkor az idegeskedés nagyon veszélyes lehet. A túszszabadító különítmény általában betör a búvóhelyükre és bántatlanul kihozza a túszt. Ezek azonban nem voltak amatőrök.
Senki sem szólt ellene. Csüngtek a szaván.
– A legrosszabbak a mániákusok; az olyanok, mint a Manson-banda. Képtelenek vagyunk beleélni magunkat a gondolatmenetükbe. Logikátlanok. Nem pénzt akarnak; élvezetből ölnek. Hál istennek, a mi emberrablóink nem látszanak mániákusoknak. Az akciót aprólékosan megtervezték és precízen felkészültek rá.
– És a másik kettő? – kérdezte Bill Walters.
– A másik kettőből a rosszabbak a politikai vagy vallási fanatikusok. Gyakran a szó szoros értelmében képtelenség teljesíteni a követeléseiket. Ezeknek dicsőség kell és hírverés. Nekik Ügyük van. Sokan meghalnak az Ügyért és mindannyian gyilkolnak érte. Mi tarthatjuk az egész Ügyet fantazmagóriának; ők soha. És egyáltalán nem ostobák, csak el vannak telve gyűlölettel a fennálló rend iránt és ezért áldozatuk iránt is, aki ezt a rendet képviseli. Náluk az öles gesztus, és nem önvédelem.
– És a negyedik típus? – firtatta Morton Stannard.
– A profi bűnöző – vágta rá Quinn habozás nélkül. – Ez pénzt akar – ez a szerencse. Sokat fektetett a túszba, és nem könnyen semmisíti meg a befektetését.
– És ezek? – kérdezte Odell.
– Akárkik legyenek is, van egy nagy hátrányuk, aminek egyaránt lehetnek jó és rossz következményei. A közép- és dél-amerikai gerillák, a szicíliai maffia, a calabriai camorra, a szardíniai hegylakók vagy a dél-bejrúti Hezb'Allah mind a saját természetes környezetükben tevékenykednek. Senki sem zaklatja őket, nem kényszerülnek megölni a túszukat. Akár életük végéig tarthatják rabságban. Ezek az emberek Angliában teljesen ellenséges közegben rejtőzködnek, ez pedig nyomasztja őket. Gyorsan nyélbe akarják ütni az üzletet, hogy leléphessenek, ami jó. Viszont az azonnali lebukástól tartva meg is ölhetik a túszt, mielőtt eltűnnének, és csak egy hulla marad utánuk, ami viszont rossz.
– Maga tárgyalna velük? – érdeklődött Reed.
– Ha lehetséges. Valakinek kell tárgyalnia, ha jelentkeznek.
– Nekem csípi a szemem, hogy ilyen csirkefogóknak pénzt fizessünk – mondta Philip Kelly, az FBI bűnügyi nyomozó alosztályának vezetője. Az Iroda (vagyis az FBI) munkatársai a legkülönbözőbb helyekről kerültek ki. Kelly például a New York-i rendőrségtől.
– Irgalmasabbak a hivatásos bűnözők, mint a fanatikusok? – kérdezte Brad Johnson.
– Az emberrablók nem szoktak irgalmazni – mondta Quinn kurtán. – Ez a létező legrondább bűn, ami a nagykönyvben meg van írva. Csak a kapzsiságukban bízhatunk.
Michael Odell körbepillantott a kollégákon, akik egyetértően bólogattak.
– Mr. Quinn, hajlandó megkísérelni a tárgyalást a fiú kiszabadítása érdekében?
– Amennyiben az emberrablók jelentkeznek. De vannak feltételeim.
– Természetesen. Mondja.
– Nem az amerikai kormánynak dolgozom. Minden segítséget igénybe veszek, de a szülőkért teszem, amit teszek. Csak értük.
– Rendben.
– Londonban dolgozom, nem itt. Ez túl messze van. Nem akarok szerepelni, nem akarok reklámot, semmit. Szükségem van saját lakásra és telefonvonalakra. És a tárgyalások során enyém az elsőbbség. Szeretném, ha ezt tisztáznák Londonnal. Nem óhajtok konfliktust a Scotland Yarddal.
Odell egy pillantást vetett a külügyminiszterre.
– Azt hiszem, rá tudjuk venni a brit kormányt; hogy beleegyezzen – vélte Donaldson. – A bűnügyi nyomozásban ami a tárgyalásokkal párhuzamosan folyik, az övék az elsőbbség. Van még valami?
– A saját módszereim szerint tárgyalok, magam döntöm el, hogyan kezeljem ezeket az embereket. Szükségem lehet pénzre, adjanak majd. Az én dolgom annyi, hogy visszahozzam a fiút. Ha egyszer szabad, felőlem hajkurászhatják a rablókat a világ végéig.
– Fogjuk is – mondta Kelly halkan és fenyegetően.
– A pénz nem probléma – sietett közölni Hubert Reed. – A váltságdíjnak nincs felső határa, érti, ugye.
Quinn erre se szólt semmit. A lehető legrosszabb ötlet, ilyet mondani emberrablóknak,
– Nem akarok nyüzsit, ne leselkedjenek, semmi magánakció. És mielőtt elmennék, találkozni szeretnék Cormack elnökkel. Négyszemközt.
– Az Egyesült Államok elnökéről beszél! – figyelmeztette Lee Alexander, a CIA igazgatója.
– És a túsz apjával – vágott közbe Quinn. – Olyasmit szeretnék kérdezni Simon Cormackről, amit csak az apja tudhat.
– Nagyon össze van törve. Nem lehetne megkímélni ettől? – kérdezte Odell.
– Tapasztalatom szerint a szülőknek gyakran szükségük van rá, hogy beszélhessenek valakivel, még ha idegennel is. Sőt, leginkább idegennel. Bízzanak bennem.
Ámbár ő se nagyon bízott abban, amit mondott. Odell sóhajtott.
– Meglátom, mit tehetek. Jim, tisztáznád ezt Londonnal? Mondd meg, hogy Quinn megy oda. Mondd meg, hogy mit szeretnénk. Valaki hozzon neki tiszta ruhát. Mr. Quinn, nem akar egy kicsit felfrissülni a fürdőszobában? Én felhívom az elnököt. Hogy lehet a leggyorsabban eljutni Londonba?
– A Concorde három óra múlva indul a Dulles repülőtérről – vágta rá Weintraub habozás nélkül.
– Annyi idő elég lesz – mondta Odell és felállt. Valamennyien követték a példáját.

Nigel Cramer tízkor új híreket hozott a Whitehall alatt ülésező COBRA-nak. A swansea-i gépkocsivezető- és járműnyilvántartó nyomra bukkant. Egy férfi, akit ugyanúgy hívtak, mint a Transit tulajdonosát, egy hónapja megvásárolt és bejegyeztetett egy Sherpát. Megtalálták a leicesteri címét is. Williams rendőri elügyelő, a hivatalos nyomozótiszt, az SO13 vezetője már útban volt Leicesterbe a rendőrségi helikopteren. Ha már nem a férfié a kocsi, akkor el kellett adja valakinek. Mindenesetre nem jelentették, hogy ellopták volna.
A tanácskozás után Sir Harry Marriot odasodródott Cramer mellé.
– Washington szeretné, ha ő intézhetné a tárgyalásokat, amennyiben sor kerül rájuk. Saját emberüket küldik ide erre a célra.
– Kénytelen vagyok hangsúlyozni, belügyminiszter úr, hogy a Met minden területen elsőbbséget élvez – mondta Cramer. – A bűnügyi nyomozó csoport két tagját szándékozom felhasználni közvetítőknek. Ez itt nem amerikai terület.
– Sajnálom – válaszolt Sir Harry. – Ebben az egy esetben nem vehetem figyelembe az ön szándékait. Már tisztáztam a Downing Streettel. Álláspontjuk szerint engednünk kell, ha az amerikaiak ehhez ragaszkodnak.
Cramer meg volt sértve, de mindenesetre bejelentette a tiltakozását. Attól, hogy megfosztották a tárgyalás lehetőségétől, csak annál elszántabban végére akart járni az emberrablásnak, és elhatározta, hogy kinyomoztatja, hol bujkálnak a bűnözők.
– Szabad tudnom, belügyminiszter úr, ki az amerikaiak embere?
– Quinn a neve.
– Quinn?
– Igen. Hallott róla?
– Hallottam, belügyminiszter úr. A Lloyd's-nak dolgozott. De azt hittem, visszavonult.
– Washington viszont azt közölte, hogy visszajött. Érti a dolgát?
– Mesterien. Öt országban ért el egészen kiváló teljesítményt, néhány éve Írországban is. Akkor találkoztam vele. Az áldozat brit állampolgár volt, egy üzletember, akit az IRA szakadárjai raboltak el.
Nagy kő esett le Cramer szívéről. Viselkedéskutató szobatudósoktól tartott, akik még azon is csodálkozni fognak, hogy Angliában bal oldali közlekedés van.
– Pazar – örvendezett Sir Harry. – Akkor, azt hiszem, nyugodt lélekkel engedhetünk ebben a pontban. Teljes együttműködés, ugye?
A belügyminiszternek egyáltalán nem volt ellenére a washingtoni kérés. Ő is hallotta már hírét a CYA-doktrinának. Végül is, ha rosszul sül el valami...

Egy órával azután, hogy kilépett a tanácsteremből, Quinnt fölkísérték az emeleti elnöki lakosztályba. Személyesen Odell kalauzolta, méghozzá nem a rózsakerten át, ahol több száz méteren át szuperéles kamerák pásztáznak minden centimétert, és a puszpáng- és magyalsövények között kopaszon meredeztek a lombtalan magnóliák, hanem az alagsori folyosón, ahonnan lépcső vezetett a lakosztály földszinti folyosójára.
Cormack elnök kifogástalan, sötét öltönyben várta őket, de sápadt volt és kimerültnek látszott. Szája köré apró ráncokat vésett az idegfeszültség, szeme karikás volt az álmatlanságtól. Kezet nyújtott, majd biccentett az alelnöknek. Odell kiment.
Az elnök egy székre mutatott, maga pedig leült az íróasztal mögé. Védekező mechanizmus; elsáncolja magát, mindig ugrásra készen. Szólni akart, de Quinn elébe vágott.
– Hogy van Mrs. Cormack?
Semmi "First Lady". Csak Mrs. Cormack, Cormackné. Az elnök meg volt döbbenve.
– Ó, ő alszik. Iszonyú megrázkódtatás volt. Nyugtatókat kapott. – Szünetet tartott. – Sokszor végigcsinálta már ezt, Mr. Quinn?
– Sokszor, uram.
– Nos, amint látja, minden pompázatos külszín mögött én se vagyok más, csak ember. Egy ember, aki most nagyon aggódik.
– Igen, uram, tudom. Beszéljen nekem Simonról, kérem.
– Simonról? Mit mondjak róla?
– Azt, hogy milyen. Hogyan fog reagálni... erre. Hogyhogy ilyen kései gyerek?
Nem volt ember a Fehér Házban, aki ezt meg merte volna kérdezni. John Cormack átnézett az asztalán. Maga is jól megnőtt, de ez a férfi felért az ő 1 méter 85 centiméterével, ha ugyan nem volt még magasabb. Szürke öltöny, csíkos nyakkendő, fehér ing – minden kölcsönbe, de ezt az elnök nem tudta. Frissen borotvált, cserzett, napégette arcából nyugodt, szürke szempár világított. Erő áradt belőle és türelem.
– Hogy miért? Nem tudom. Harmincéves voltam, mikor megnősültem. Myra huszonegy. Fiatal tanár voltam... Úgy terveztük, hogy két vagy három év múlva lesznek gyermekeink, de nem lettek. Vártunk. Az orvosok nem tudtak kideríteni semmiféle okot... És tízévi házasság után megszületett Simon. Én negyvenéves voltam. Myra harmincegy. Ő az egyetlen gyermekünk... Simon.
– Ugye, nagyon szereti?
Cormack elnök döbbenten bámult Quinnre. Annyira váratlan volt a kérdés. Tudta, hogy Odell teljesen elidegenedett a saját két gyerekétől, mihelyt azok felnőttek, de abba igazából még soha nem gondolt bele, mennyire szereti egyetlen fiát. Fölállt, megkerülte az asztalt, és leült egy magas támlájú székbe, Quinnhez sokkal közelebb.
– A mindenünk, Mr. Quinn. Hozza vissza nekünk.
– Meséljen a gyerekkoráról. Amikor még kicsi volt.
Az elnök felugrott.
– Itt van róla egy kép – szólt diadalmasan. Odasietett a szekrényhez, és elővett egy bekeretezett, amatőr felvételt. Négy-öt év körüli tömzsi kisfiú álldogált a tengerparton, kezében vödör és kislapát. Mögötte vigyorogva guggolt a büszke atya.
– Nantucketben készült, hetvenötben. Akkor választottak New Haven kongresszusi képviselőjévé.
– Meséljen nekem Nantucketről – kérte Quinn szelíden.
Cormack egy órán át mesélt, és mintha megkönnyebbült volna. Amikor Quinn fölállt, hogy távozzék, az elnök egy számot firkált egy lapra és odanyújtotta neki.
– A közvetlen telefonszámom. Nagyon kevesen ismerik. Akármikor elérhet rajta, nappal vagy éjszaka... – Kezet ráztak. – Sok szerencsét, Mr. Quinn. Az Isten legyen magával. – Próbált uralkodni magán. Quinn bólintott és gyorsan kisietett a szobából, hogy ne kelljen látnia, ami ezután következik.
Ő a fürdőszobában tisztálkodott, amikor Philip Kelly visszahajtott a J. Edgar Hoover Buildinghez, ahol a bűnügyi nyomozó alosztály vezetője várta. Sok közös ügyük volt már. Kelly ezért is pártolta Brown kinevezését.

Amikor belépett az irodájába, az alosztályvezető már ott volt, és Quinn dossziéját olvasta. Kelly leült, odabiccentett.
– No, ő a mi nagymenőnk. Maga mit gondol róla?
– Csatában elég derekas – mondta engedékenyen Brown. – Amúgy agyafúrt fickó. Az egyetlen, ami tetszik benne a neve.
– No – mondta Kelly –, hát őt nevezték ki a fejünk fölött átnyúlva. Don Edmonds nem jelentett be tiltakozást. Nyilván azt gondolja, hogyha rosszul sül el... Summásan és sémásan, azok a fatökűek, akik ezt megcsinálták, legalább három törvényét sértették meg az Államoknak. Ebben az Iroda az illetékes, ha ezerszer brit területen történt is. És én nem akarom, hogy a fickó a saját feje után, a mi ellenőrzésünk nélkül jojózzon, akárki akármit mond is.
– Így van – helyeselt Brown.
– Az Iroda londoni képviselője Patrick Seymour. Ismeri?
– Vannak ismereteim róla – dünnyögte Brown. – Az a híre, hogy nagyon jóban van a britekkel. Talán túlságosan is.
Kevin Brown a bostoni rendőrségtől került ide. Ír volt, akárcsak Kelly, és nem táplált túlcsorduló érzelmeket az angolok és Anglia iránt. Nem mintha odáig lett volna az IRA-ért. Ő kapcsolt le két fegyverkereskedőt, akik a szervezetnek szállítottak és a börtönben kötöttek ki a tárgyalás után.
Régi vágású rendőr volt, aki nem komázott bűnözőkkel. De még emlékezett arra a kisfiúra, aki a bostoni nyomornegyedben tágra nyílt szemmel hallgatta nagyanyja meséit a nagy éhínségről, 1849-ben, amikor zöld volt a halottak szája, mert kínjukban a füvet rágták; és az akasztásokról és sortüzekről 1916-ban. Pásztorsíp hangjától és hegedűszótól zsongó, lágyan ívelt zöld dombságnak képzelte a soha nem látott Írországot, amelynek halmain Yeats, O'Faoláin és a többi költők kószáltak és alkottak. Tudomása szerint Dublinban egymást érik a barátságos kocsmák, ahol békés természetű emberek üldögélnek a tőzegtűz körül és barnasörös kriglik mellett taglalják Joyce és O'Casey munkásságát.
Hallani hallotta, hogy Európa-szerte Dublinban a legsúlyosabb a tizenévesek narkózása, de véleménye szerint ez csak londoni propaganda volt. Hallgatott ír miniszterelnököket Amerika földjén, amint kérték, hogy ne küldjenek több pénzt az IRA-nak. Mindenkinek meglehet a maga véleménye. Neki megvolt. Nem várhatják el tőle. Úgy is, mint bűnüldözőtől, hogy szeresse azokat, akiket ősei ellenségeinek tud. Kelly közben elhatározásra jutott az íróasztal mellett.
– Seymour Buck Revell-lel szokott dolgozni, de ő most beteg. Az igazgató engem bízott meg, hogy az ügyet az Iroda szempontjai szerint Intézzem. És én nem akarom, hogy ez a Quinn kicsússzon a markunkból. Hozzon össze egy jó csapatot, és menjenek utána a déli géppel. Jó néhány órával a Concorde után érkeznek csak, de ez nem baj. Rendezzen be magának támaszpontot a nagykövetségen. Seymournak azt fogom mondani, hogy maga csak rendkívüli esetben lép akcióba.
Brown elégedetten felállt.
– Még egy dolog, Kevin. Azt akarom, hogy egy különleges ügynök ragadjon rá Quinnre. Éjjel és nappal. Ha a pasas böffent, én azt is tudni akarom.
– Ismerek egy megfelelő ügynököt – mondta Brown keményen. – Jó, kitartó és értelmes. Ráadásul jóképű. Sam Somerville a neve. Magam igazítom el, még most!

Langleyben David Weintraub azon morfondírozott, mikor alhat legközelebb. Elutazása óta heggyé nőttek az akták. Többségük a legismertebb európai terroristacsoportokra vonatkozó legfrissebb adatokat tartalmazta: a beépített emberek nevét, a vezetők tartózkodási helyét, feltüntetve, hogy az utóbbi negyven napban volt-e, és ha igen, milyen lehetőségük belépni brit területre... Már a főcímek felsorolása is végtelenségig tartott. Közben az európai szekció vezetője McCrea-t okította.
– Találkozni fog Lou Collinsszel a nagykövetségről, de ő távolabb van a tűztől. Kell valaki, aki rá tud szállni erre a Quinnre. Azonosítanunk kell az emberrablókat. Nem bánnám, ha előbb tennénk ezt meg, mint a britek, főleg, ha leköröznénk az Irodát! Oké, a britek haverjaink, de én jobb szeretném elszipkázni ezt az ügyet a Cégnek. Előnyt jelentene számunkra, ha, az emberrablók külföldiek lennének, mert a külföldiekről jobb anyagaink vannak, mint az Irodának, de talán még az angolokánál is jobbak. Ha Quinn szimatot fog, nyomra bukkan vagy kapcsolatba lép velük, maga azonnal tájékoztat bennünket!
McCrea operatív tiszt meg volt illetődve. Tíz éve volt a tizenkettedik fizetési osztályba tartozó hírszerző – külföldön toborozta a Cég, az apja Közép-Amerikában volt üzletember –, kétszer volt külföldi kihelyezésen, de még sohasem járt Londonban. Iszonyú nagy volt a felelősség, azzal már csak a lehetőség ért fel.
– B-b-bízhat bennem, uram.

Quinn ragaszkodott hozzá, hogy senki olyan ne kísérje el a Dulles nemzetközi repülőtérre, akit ismerhetnek az újságírók. Egy nem feltűnő, közepes méretű autóban hagyta el a Fehér Házat. A kocsit kísérője, a Titkos Szolgálat civil ruhás tisztje vezette. Mikor átvágtak az Alexander Hamilton téren, ahol a sajtó képviselői táboroztak, lebukott a hátsó ülésre. Itt volt a Fehér Ház épületegyüttesének keleti vége, a legmesszebb a nyugati szárnytól. A sajtó szemügyre vette az autót, de mivel nem látott rajta semmi különöset, nem tulajdonított neki jelentőséget.
Quinn és kísérője együtt léptek be a Dulles repülőtérre. A kísérő nem volt hajlandó elmenni addig, amíg nem látja beszállni a Concorde-ba. Az útlevélellenőrzésnél csak úgy odavillantotta a Fehér Ház-i belépőjét. Egyvalamire mindenesetre jó volt. Quinn ezt-azt vásárolt a repülőtéri vámmentes boltban: piperecikkeket, inget, nyakkendőt, fehérneműt, zoknit, cipőt, egy esőkabátot, bőröndöt, kismagnót, hozzá egy tucat elemet és kazettákat. Mikor fizetni kellett, csak hátrabökött hüvelykujjával a titkosszolgálatosra.
– Majd a barátom rendezi hitelkártyával.
Csak a Concorde ajtajánál hagyta ott a kullancsa. A brit utaskísérő megmutatta a gép orrában Quinn helyét, akivel ugyanannyit törődött, mint a többi utassal. Letelepedett a szélső ülésre. Néhány perc múlva az átjáró túlsó oldalán is elfoglalta valaki a szélső ülést. Quinn átsandított. Harmincöt év körüli nő volt, ragyogó szőke hajjal. Határozott, rokonszenves arc. Sokkal jobb alakja volt, mint amennyit külsejéhez képest némileg puritán ruhája elárult.
A Concorde odagurult a startvonalra, megállt, egész hosszában megremegett, nekilódult és felröppent. Először a ragadozó csőr emelkedett a levegőbe, azután a karmok. A föld 45 fokos szögben megdőlt. Washington gyorsan zsugorodott a hátuk mögött.
Azonban volt itt valami különös. Két pici lyuk, az átellenben ülő nő gallérján. Olyanok, amilyeneket a biztosítótű csinál. Amivel a fényképes azonossági kártyát szokták feltűzni, Quinn előrehajolt.
– Maga melyik osztályról való?
A nő elhűlve meredt rá.
– Elnézést, mit mond?
– Az Irodánál. Az Iroda melyik osztályán dolgozik?
A nő bájosan elpirult. Egy pillanatig beharapott szájjal gondolkodott. Előbb-utóbb úgyis bekövetkezne.
– Sajnálom. Mr. Quinn. Somerville vagyok. Sam Somerville ügynök és nekem azt mondták...
– Nincs semmi baj, Miss Somerville. Tudom, mit mondtak magának...
Kialudt a dohányzási tilalmat jelző felirat. A nikotin rabjai boldogan rágyújtottak. Jött az utaskísérő és mindenkinek felszolgált egy pohár pezsgőt. Az utolsó kelyhet Quinn üzletember szomszédja vette el a tálcáról. A stewardess visszafordult új szállítmányért. Quinn megállította, elnézését kérte, kivette kezéből az ezüsttálcát, lehúzta róla a szalvétát, fölemelte és szemügyre vette maga mögött az ezüstben tükröződő széksorokat. Az egész hét másodpercig tartott. Azután köszönetet mondott a csodálkozó hölgynek és visszaadta a tálcát.
– Ha már ki lehet kapcsolni a biztonsági övet, szólhatna annak a langleyi taknyosnak, ott, a huszonegyedik sorban, hogy ő is rakja ide a seggét – mondta Somerville ügynöknek. A nő öt perc múlva meghozta az ifjút. Az rákvörösen magyarázkodott és kisfiús vigyorral percenként igazgatta szemébe lógó szőke haját.
– Sajnálom, Mr. Quinn. Nem akartam tolakodni. De hát azt mondták...
– Ja, tudom. Üljön le. – Az üres ülésre mutatott, az előtte lévő sorban. – Valaki nem bírta a cigarettafüstöt, inkább hátrament.
– Ó – mondta az elképzelhető legalázatosabb hangon a fiatalember.
Quinn kinézett. A Concorde Új-Anglia partjai felett járt és készült átváltani szuperszónikus sebességre. Még el sem hagyta Amerikát, de azok máris megszegték, amit ígértek. Amerikai idő szerint negyed tizenegy volt, Londonban délután negyed négy. Három óra múlva leszállnak a Heathrow repülőtéren.

HATODIK FEJEZET

Fogságának első huszonnégy óráját Simon Cormack teljes magányban töltötte. A szakértők szerint ez is hozzátartozik a puhításhoz: a túsznak bőven van ideje tudatára ébredni egyedüllétének és kiszolgáltatottságának. Azért is jó, mert az éhség és a fáradtság elkezdi felmorzsolni az áldozatot. Egy energikus túsz, aki vitatkozik és panaszkodik, vagy kivált szökési tervet forgat a fejében, csak gondot okoz elrablóinak. Sokkal könnyebb kezelni azt, aki elveszítette a reményt, és szívszorítóan hálás minden apró kegyért.
A második napon, délelőtt tíz órakor, körülbelül akkor, amikor Quinn hosszú lépteivel besétált a Fehér Ház tanácstermébe, Simon nyugtalan félálomban hevert, amikor hallotta, hogy a cella ajtaján megzörren a kukucs. Odapillantott: egy szem nézett vissza rá. Ágya éppen szemben volt az ajtóval. A három méter hosszú láncot pontosan úgy méretezték, hogy a fogoly sohase kerülhessen ki a kukucskáló lyuk látószögéből.
Néhány másodperc múlva hallotta, hogy félrehúzzák a reteszeket. Az ajtó tíz centire kinyílt, fekete kesztyűs kéz tűnt fel a résben. A kézben fehér papír, amelyre tustollal írták a fiúnak szóló nagybetűs utasítást: HA HÁROM KOPPANTAST HALLASZ, HÚZD A FEJEDRE A CSUKLYÁT. MEGÉRTETTED? JELEZD, HA IGEN.
Simon pár másodpercet várt, mert nem tudta, mit csináljon. A kéz türelmetlenül megrázta a papírt.
– Igen – válaszolt a fiú –, értem. Ha három koppantást hallok az ajtón, a fejembe húzom a csuklyát.
A papírlap eltűnt és megjelent egy másik, ezzel a szöveggel: HA KÉT KOPPANTÁST HALLASZ, LEVEHETED A CSUKLYÁT. SEMMI TRÜKK, KÜLÖNBEN MEGHALSZ.
– Ezt is értem! – kiáltotta Simon az ajtónyílásnak. A papírt visszahúzták, az ajtó bezárult. Néhány másodperc múlva felhangzott a három hangos koppantás. A diák engedelmesen a fejébe húzta az ágya végébe dobott vastag, fekete csuklyát, amely a válláig omlott. Kezét a térdére fektette és félelemtől reszketve várakozott. Semmit sem hallott a vastag szövettől, inkább csak megérezte, hogy valaki puha talpú cipőben belépett a pincébe.
Bár a rab úgyse láthatott semmit, az emberrabló, aki bejött, tetőtől talpig feketébe volt öltözve, a fejére húzott maszk csak a szemét hagyta szabadon. A főnök így rendelkezett. Valamit odatett az ágy mellé, aztán kiment. Simon a csuklya alól hallotta a csukódó ajtó hangját, a reteszek csattanását, aztán két, jól kivehető koppanást. Óvatosan levette a csuklyát. A földön műanyag tálca, rajta műanyag tányér, kés, villa, pohár. A tányéron kolbász, főtt bab, szalonna és egy darab kenyér, a pohárban víz.
Simon farkaséhes volt, hiszen az edzést megelőző este evett utoljára. Gondolkodás nélkül "köszönömöt" mondott az ajtónak. Aztán legszívesebben magába rúgott volna. Mit köszönget ő ezeknek a piszkoknak? Ártatlanságában nem is sejtette, hogy így kezdődik a "Stockholm-szindróma", az a különös empátia, amelyet a túsz érez elrablói iránt. Ez vezet odáig, hogy végül az áldozat sokkal jobban gyűlöli a hatóságokat, akik engedték, hogy ez megtörténjék és semmit sem tesznek ellene.
Az utolsó morzsáig megevett mindent, lassú kortyokban, kéjjel kiitta a vizet, azután álomba merült. Egy óra múlva megtörtént a fordítottja és a tálca eltűnt. Simon negyedjére használta a küblit, elnyúlt az ágyon; hazagondolt és azon tűnődött, mit fognak tenni érte.

Amikor a diák elhevert az ágyon, akkor tért vissza Leicesterből Londonba Williams felügyelő, és az Új Scotland Yard épületében lévő irodájában jelentést tett Cramernek. A Yard, a Met főhadiszállása csak 400 méternyire van a miniszterelnökségtől.
Leicesterben már őrizetbe véve találták a Transit előző tulajdonosát, egy halálra rémült férfiút, aki, mint kiderült, ártatlan volt, mint a ma született bárány. Hevesen protestált, hiszen ő nem adta el a Transitjét, nem is lopták el tőle – két hónappal ezelőtt egyszerűen leírták, mert karambolozott. Mivel akkoriban költözött, egyszerűen elfelejtette bejelenteni a költözését a swansea-i nyilvántartónak.
Williams felügyelő lépésről lépésre ellenőrizte, amit a Transit tulajdonosa előadott. A férfi, egyébként kőművesmester, két márványkandallót vásárolt egy dél-londoni eladótól. Amint kanyarodott a bontás színhelyén, hogy fölvegye a kandallókat, nekiment egy buldózernek. A buldózer győzött. A Transit, amelyről még annyit sikerült kideríteni, hogy eredetileg kék volt, ezzel totálkáros lett. Kívülről nézve nem is esett benne sok kár, inkább csak a hűtő táján ment tönkre, viszont az alváz, az elferdült.
A kőművesmester visszatért Nottinghambe. A biztosítótársaság megvizsgálta az egyik helyi bontó udvarán szomorkodó Transitet és megállapította, hogy totálkáros. Fizetni viszont nem volt hajlandó, mivel a biztosítás nem terjedt ki minden esetre, egyébként is, a vezető saját hibájából karambolozott a buldózerrel. Az iparos nagy mérgesen elfogadott a roncsért 20 fontot, amit a bontótelep tulajdonosa felajánlott neki, és soha többé be nem tette a lábát Londonba.
– Pedig valaki ismét forgalomba hozta – mondta Williams.
– Pontosan – jelentette ki Cramer. – Ami azt jelenti, hogy kikalapálták, így történt. A laboros fiúk szerint hegesztővel dolgoztak az alvázon. A zöld festéket egyszerűen ráfújták a gyári kékre. Tudja meg, ki tette és ki fizetett érte – adta ki az utasítást Cramer.
– Akkor megyek Balhambe – mondta Williams. – Ott van a roncstelep központja.
Cramer visszatért a munkájához. Az asztalán tucatnyi csoport jelentései tornyosultak. Elkészült majdnem minden szakértői jelentés, a maga nemében mind ragyogó. Addig mentek el a kutatásban, ameddig tehették. Csak az a baj, hogy ez az "addig" nem volt messze. Cramer nem csodálkozott rajta, hogy a tetemekből eltávolított lövedékek éppen illettek a Skorpion géppisztolyba. Az emberrablók után csak keréknyomok maradtak, ujjlenyomatok – nem. A teherautó elpusztult a tűzben. A csűr közelében senki sem látott senkit. A csűrből az országút felé vezető nyomokat azonosították, megállapították, milyen márkájú kocsitól, milyen modelltől származnak, de legalább félmillió személyautóhoz passzolnak.
Tucatnyi vidéki rendőrkapitányság szimatolt feltűnés nélkül az ingatlanügynökségeknél az utóbbi fél év folyamán kibérelt házak után, amelyek elég nagyok és magányosak, hogy emberrablók használhassák őket. A Met ugyanezt tette Londonban, arra az esetre, ha a bűnözők a fővárosban bújtak volna meg. Ez azt jelentette, hogy sok ezer kiadó házat kell ellenőrizniük. A lista élén a készpénzes vételek szerepeltek, de még ezek száma is több százra rúgott. Nyomára bukkantak vagy tíz szerelmi légyott céljára bérelt háznak, kettőt, mint kiderült, közismert hírességek tartottak fenn maguknak.
Az alvilági informátorok, a "vamzerek" lázasan figyeltek, hátha "fülest" kapnak közismert nehézfiúkról, akik nagy bulira készülődtek, vagy olyan nagymenő vagányokról, akik esetleg váratlanul felszívódtak a törzshelyükről. A rendőrség heves érdeklődése egyelőre csak nagy felfordulást idézett elő az alvilágban, de nem járt más következményekkel.
Külön oszlopban sorakoztak a jelentések azokról a személyekről, akik "látták" Simon Cormacket; ezen belül is szétválogatták a lehetséges, a valószínű és a nyilvánvalóan kerge eseteket. Valamennyi ellenőrzésre várt. Azután volt még egy boglya a telefonokról, amelyeknél a hívó azt állította, hogy ők tartják fogva az elnök fiát. Ezek között is akadt féleszű meg valószerű. Minden telefonálóval nagyon komolyan tárgyaltak és arra kérték őket, továbbra is maradjanak kapcsolatban. Cramernek azonban volt egy olyan homályos érzése, hogy a valódi emberrablók még mindig hallgatnak, hogy puhítsák egy kicsit a hatóságokat. Az ő helyzetükben ez a legokosabb húzás.
Az alagsorban különleges szobát rendeztek be. Ott voltak a bűnügyi nyomozócsoport tapasztalt közvetítői, akiket a brit emberrablásoknál vetnek be, ültek és várták az igazi hívást, közben türelmesen és higgadtan tárgyaltak a telefonbetyárokkal. Néhány hülyéskedőt már lefüleltek, hogy azután eljárást indítsanak ellenük.
Nigel Cramer odament az ablakhoz, és lepillantott. A Victoria Street köveit nem lehetett látni a riporterektől. Valahányszor Cramer autóján elindult a Whitehallba, és az embertengerben nyíló keskeny ösvényen lavírozott, a sajtó még a felhúzott ablakon át is ordítva rimánkodott információért.
Az órájára nézett és sóhajtott egyet. Ha az emberrablók még néhány óráig nem jelentkeznek, ez az amerikai, a Quinn, valószínűleg átveszi a vezetést. Az ügyet kivonták Cramer hatásköréből, és neki ez nem tetszett. Elolvasta Quinn aktáját, amelyet Lou Collinstól, a CIA képviselőjétől kapott kölcsön. Két órát töltött annak a Lloyd's cégnek az igazgatójával, amely tíz éven át alkalmazta a különös, bár hatásos képességekkel megáldott Quinnt. Vegyes érzelmeket keltett benne, amit hallott. Ez az ember jól dolgozott, de nem a hagyományos módon és a rendőrség nem szereti az ilyeneket, akármilyen tehetségesek. Nem megy ki a Heathrow-ra Quinn elé, határozta el. Majd később találkozik vele és összeismerteti a két felügyelővel, akik ott ülnek mellette és tanácsokkal látják el a tárgyalások alatt – ha egyáltalán lesznek tárgyalások. Ideje visszamenni a Whitehallba és beszámolni a COBRA-nak arról a kevésről, amit megtudott. Nem, ez igazán nem volt gyors ügy.

20 000 méteres magasságban, kondenzcsíkot hagyva maga mögött, a Concorde tizenöt perccel a menetrend szerinti 18.00 óra előtt szállt le Londonban. Quinn fogta kis bőröndjét, nyomában Somerville-lel és McCreavel az alagúton át megindult az érkezési csarnok felé. Az alagút bejáratától néhány méternyire nyugodtan várakozott két szürke férfi, szürke ruhában. Az egyik előrelépett.
– Mr. Quinn? – kérdezte higgadtan. Quinn bólintott. A férfi nem villogtatta az igazolványát amerikai stílusban; fellépése és modora eléggé elárulta, hogy hatósági személy. – Önt várjuk, uram. Ha lenne szíves velem jönni... Majd a munkatársam hozza a bőröndjét.
Válaszra nem is várva, elindult lefelé az alagútban. A főfolyosó elején, kilépve az utasok áradatából, belépett egy kis irodába, amelynek csak egy szám volt az ajtaján. A magasabb ember, akiről ordított, hogy előéletében altiszt volt, barátságosan biccentett Quinnnek és átvette a bőröndöt. Az irodában a nyugodt férfi gyorsan átlapozta Quinn és "munkatársai" útlevelét, zsebéből bélyegzőt varázsolt elő, lepecsételte a három útlevelet, majd így szólt:
– Isten hozta Londonban, Mr. Quinn.
Egy másik ajtón hagyták el az irodát és lementek néhány lépcsőn, ahol autó várta őket. De ha Quinn azt gondolta, hogy egyenesen Londonba indulnak, akkor tévedett. A kormány-váróterembe mentek. Quinn belépett és mérgesen nézett körül. Ő diszkréciót kért, most pedig ott voltak az amerikai nagykövetség, a brit belügyminisztérium, a Scotland Yard, a külügyminisztérium, a CIA, az FBI képviselői – már csak a Woolworth's áruház és a Coca-Cola hiányzott. Az egész eltartott húsz percig.
Ami még rosszabb, London felé is egész konvoj követte őket. A kocsi, amibe beszálltak, akkora volt, mint egy fél háztömb, elején az amerikai zászló lobogott. Két motorbiciklis rendőr csinált nekik utat a késő délutáni forgalomban. Utánuk jött Lou Collins Duncan McCrea-vel és rögtön ki is használta az alkalmat, hogy eligazítsa CIA-s kollégáját. Egy kocsival odébb Patrick Seymour okosította fel Sam Somerville-t. Leghátul jöttek az angolok, Rovereken, Jaguarokon és Granadákon.
Végigszáguldottak az M4 úton, felhajtottak az északi körgyűrűre, a Finchley Roadnál le. A Lord körforgalmában az első kocsi elkanyarodott a Regent's Park irányába. Egy darabig követte a külső körgyűrűt, aztán két fegyveres őr között átsuhant egy díszes kapun.
Quinn útközben a város fényeit bámulta, amelyet ugyanolyan jól ismert, mint a Föld sok más városát, talán még jobban. Annyira hallgatott, hogy még az öntelt követségi tanácsos is elbizonytalanodott. Quinn csak akkor szólalt meg, amikor a kocsik a kivilágított kapun át befordultak egy palotaszerű épület elé. Azaz inkább felcsattant. Előrehajolt és ráförmedt a sofőrre:
– Álljon meg!
A sofőr, egy amerikai tengerészgyalogos, annyira meglepődött, hogy azonnal engedelmeskedett. A mögöttük jövő kocsi nem volt ennyire gyors. Hangos csörömpöléssel csattantak össze a hátsó és első lámpák. A belügyminisztérium sofőrje, hogy elkerülje az ütközést, behajtott a rododendronbokrok közé. A konvoj összehúzódott, mint a harmonika, azután megállapodott. Quinn kiszállt és felnézett az épületre. Egy ember állt a bejárati lépcsősor tetején.
– Hol vagyunk? – érdeklődött Quinn. Pontosan tudta, hol. Mögötte az ülésről kipattant a diplomata. Figyelmeztették, hogy szőrmentén bánjék Quinn-nel, de ő nem hitt nekik. További alakok kászálódtak elő a hátsó gépkocsikból és köréjük gyűltek.
– Ez a Winfield House, Mr. Quinn. Fairweather nagykövet már szeretné üdvözölni. Minden elő van készítve, többszobás lakosztály várja önt, feltéve, ha mindent elrendeztek.
– Rendezzék vissza – mondta Quinn. Felnyitotta a csomagtartót, fogta a kézitáskáját, sarkon fordult és elindult.
– Hová megy, Mr. Quinn? – kérdezte a diplomata.
– Vissza Spanyolországba.
Ekkor elébük állt Lou Collins. Ő már akkor beszélt Weintraubbal titkos vonalon, amikor a Concorde még a levegőben volt.
– Csuda egy fickó – tájékoztatta a műveleti igazgatóhelyettes –, de mindent adjanak meg neki, amit csak akar.
– Nekünk van egy lakásunk – mondta higgadtan. – Nincsen szem előtt és nagyon diszkrét. Csak ritkán használjuk. Itt hallgatjuk ki azokat, akik a vasfüggöny mögül menekültek, vagy a langleyi vendégeket szállásoljuk el benne. Lakott itt már műveleti igazgatóhelyettes is.
– A címet – szólt Quinn. Collins megadta. Mellékutca Kensingtonban. Quinn egy biccentéssel megköszönte, azután ballagott tovább. A külső körúton taxi cirkált. Leintette, bemondta a címet és eltűnt.
Tizenöt percbe telt, amíg a nagykövetségnél, rendet tettek az összegabalyodott autók között. Lou Collins mindenesetre fölvette Somerville-t és McCrea-t a saját kocsijába és elindultak Kensington felé.
Quinn kifizette a taxit és szemügyre vette a háztömböt. A lakás biztosan tele van tömve lehallgatókkal. Úgyis le akarják hallgatni; a Cég lakásába nyilván be van építve a berendezés, így nem kell magyarázkodniuk és átalakításokat végezniök. A lakás, amelynek a számát megadták, a harmadik emeleten volt. A csengetésre testes ember nyitott ajtót, láthatóan a Cég alacsony beosztású alkalmazottja. A gondnok.
– Maga kicsoda? – kérdezte.
– Én vagyok az, aki bent lesz – és Quinn elhúzott az ember mellett –, maga pedig kint marad. – Bejárta a lakást, alaposan megvizsgálta a nappalit, a nagy hálószobát és a két kisebbet. A gondnok kétségbeesve rohant a telefonhoz. Felhívta Lou Collinst a kocsijában, aki megnyugtatta. Mogorván összeszedegette a cókmókját. Három perc múlva befutott Collins és a két kopó. Addigra Quinn berendezkedett a nagy hálóban. Collins után megérkezett Patrick Seymour. Quinn végigmérte a négy embert.
– Ezek ketten velem fognak lakni? – kérdezte és állával Somerville különleges ügynökre és a tizenkettedik fizetési osztályba tartozó McCrea-re bökött.
– Nézze, Quinn, legyen megértéssel – kérlelte Collins. – Az elnök fiáról van szó, és mi igyekszünk őt visszaszerezni. Mindenki tudni akarja, hogy mi történik. Senki sem éri be kevesebbel. A fejesek nem mehetnek bele abba, hogy maga úgy él itt, mint egy szerzetes és semmit sem árul el nekik.
Quinn eltűnődött.
– Rendben van. Értenek maguk valamihez, a szaglászáson kívül?
– Még hasznunkat veheti, Mr. Quinn – mondta esdeklő hangon McCrea. – Elküldhet, hogy hozzunk el dolgokat... tudnánk segíteni.
Szemébe lógó hajával, örök félénk mosolyával és a belőle áradó szerénységgel McCrea még harmincnégy événél is fiatalabbnak látszott, és inkább diákra emlékeztetett, mint CIA tisztre. Sam Somerville fölvette a fonalat.
– Én jól főzök! – jelentette ki a szoknyás ügynök. – Most, miután akkora kalamajkát idézett elő a nagykövet házában és a munkatársai között, valakire mindenképpen szüksége lesz, aki főzni tud. Itt, ahol most tartózkodunk, a szakács mindenképpen maga után kémkedne.
Ismeretségük folyamán először Quinn elmosolyodott. Somerville arra gondolt, hogy ez a mosoly teljesen átalakítja a rejtélyes veteránt.
– Jó – mondta Collinsnak és Seymournak. – Úgyis lehallgatnak minden szobát és telefont. Maguknak ott van a másik két hálószoba.
Amint a két fiatal kiment a hallba, ismét odafordult Collinához és Seymourhoz.
– De ez aztán minden. Többet egy vendéget se. Beszélnem kell a brit rendőrséggel. Ki az illetékes?
– Cramer alosztályvezető. Nigel Cramer. A Különleges Ügyosztály második embere. Ismeri?
– Valami megcsendül a fülemben a neve hallatán – mondta Quinn. Abban a pillanatban valóban megcsendült a telefon. Collins fölvette, belehallgatott, azután befogta a kagylót.
– Cramer – mondta. – A Winfield House-ból telefonál. Azért ment oda, hogy felvegye magával a kapcsolatot. Friss hírei vannak. Ide akar jönni. Oké?
Quinn bólintott. Collins kérte Cramert, hogy jöjjön. Húsz perc múlva megérkezett, egy jelzés nélküli rendőrautón.
– Mr. Quinn? Nigel Cramer vagyok. Egyszer már futólag találkoztunk.
Óvatosan lépett be az ajtón. Eddig nem tudta, hogy a Cégnek van itt egy titkos lakása. Most már tudta, és azt is, hogy ha ezt az ügyet lezárták, a CIA elköltözik és másik lakást bérel.
Quinn-nek is eszébe jutott Cramer, amikor jobban megnézte az arcát.
– Írország, sok évvel ezelőtt. A Don Tidey-ügy. Maga akkor a terroristaellenes csoportot irányította.
– Igen, az SO13-at. Jó a memóriája, Mr. Quinn. Azt hiszem, beszélnünk kellene.
Quinn bevezette Cramert a nappaliba, hellyel kínálta, maga is leült vele szemben, és körbeintett a szobán, jelezve, hogy nyilván tele van lehallgatóval. Lehet ez a Lou Collins akármilyen rendes pasas, mégsem annyira, hogy ne kémkedjen utána. Az angol komoran bólintott. Ő tulajdonképpen amerikai területen van itt, a tulajdon fővárosa szívében. De amit mondani akart, azt úgyis az utolsó szóig közli a COBRA-val.
– Hát akkor beszélgessünk, Mr. Quinn. A Metropolitan Police teljes elsőbbséget kapott ennek a bűnténynek a felderítésében. Az ön kormánya beleegyezett ebbe. Mostanáig nem történt áttörés, de hát ezek még csak az első napok és mi végkimerülésig dolgozunk.
Quinn bólintott. Már sokszor dolgozott lehallgatott szobákban és beszélt lehallgatott vonalakon. Ilyenkor külön fáradság normális hangot használni. Rájött, hogy Cramer a magnetofonnak beszél, azért fogalmaz olyan pedánsan.
– Kérelmeztük, hogy az emberrablókkal folytatandó tárgyalásokon is a mienk lehessen a vezető szerep, de Washington kérésére ezt elutasították. Bele kell nyugodnom, de egyáltalán nincs ínyemre. Utasítottak, hogy minden segítséget adjak meg önnek, amit a Met és kormányunk valamennyi intézménye fel tud ajánlani. Meg fogja kapni. Erre szavamat adom.
– Nagyon hálás vagyok érte, Mr. Cramer – felelte Quinn. Tudta, hogy ez így nagyon hülyén hangzik, de azt is tudta, hogy valahol tekercsek forognak csöndben.
– Egészen pontosan mit kíván?
– Először is az alapinformációkat. A legfrissebb jelentéseket – az órájára pillantott, londoni idő szerint este nyolc óra volt – hét órával ezelőtt olvastam Washingtonban. Jelentkeztek már az ember rabi ók?
– Mostanáig, amennyire tudjuk, nem – felelte Cramer. – Természetesen nagyon sok hívás volt. Néhány nyilvánvalóan hamis. Néhány kevésbé nyilvánvalóan az, és egy tucat valószínű. Az utóbbiaknak föltettünk néhány kérdést, így ellenőriztük, csakugyan náluk van-e Simon Cormack.
– Hogyan? – érdeklődött Quinn.
– Kérdéseket tettünk föl, amelyekre válaszolniuk kellett. A kérdések arra a kilenc hónapra vonatkoztak, amelyet a fiatal Cormack Oxfordban töltött. Erre nehéz lett volna csak úgy rögtönözni valamit. Senki sem hívott vissza bennünket a helyes válasszal.
– Nem ritka, hogy negyvennyolc órát kell várni, amíg a rablók jelentkeznek – jegyezte meg Quinn.
– Egyetértek – bólintott Cramer. – Jelentkezhetnek postán, levéllel vagy magnófelvétellel. Ebben az esetben a csomag még úton van. Vagy telefonálnak. Az első esetben mindent áthozunk ide, bár szeretném, ha a mi szakembereink nyitnák fel a papírt, borítékot, csomagot, hogy megtalálhassák az ujjlenyomatokat, nyálat, minden egyéb nyomot. Ez fair, nem? Magának úgysincs itt laboratóriuma.
– Abszolút fair – helyeselt Quinn.
– És ha telefonon jelentkeznek, hogy akarja kézbe venni az ügyet, Mr. Quinn?
Quinn elmondta, hogyan. A 10 órai tévéhíradóban lesz egy közlemény, ebben felkérik Simon Cormack fogvatartóit, hogy lépjenek kapcsolatba az amerikai nagykövetséggel, de csakis azzal, a következő telefonszámok valamelyikén. A követség alagsorában a telefonosok kiszűrik a nyilvánvalóan fal hívásokat, azokat pedig, amelyek komolynak tűnnek, egyenesen átkapcsolják neki a lakásba.
Cramer Collinsra és Seymourra pillantott, akik bólintottak. Igen, az alagsorban fél tudják szerelni az első szűrőt, egy sokvonalas telefonközpontot. Másfél óra van hátra a híradóig, addig meglesz. Quinn folytatta.
– A brit telefontársaság munkatársai minden hívást be tudnak mérni, ami a nagykövetségre befut. Talán még lefülelhetnek egypár telefonbetyárt is, akik olyan hülyék, hogy nem utcai ifikéből telefonálnak, vagy túl sokáig ülnek a készüléken. De én nem hiszem, hogy az igazi emberrablók ennyire idióták lennének.
– Egyetértek – mondta Cramer. – Eddig legalább sokkal ügyesebben viselkedtek.
– Az átkapcsolok nem szakíthatják meg a vonalamat, és ebben a lakásban csak az egyik vonalra kapcsolhatnak rá. Itt három vonal van, ugye?
Collins biccentett. Az egyik közvetlen vonal volt az ő irodájába.
– Ezt használják – kérte Quinn. – Ha felvettem a kapcsolatot az igazi emberrablókkal, amire nyilván sor kerül, adok nekik egy új számot. Azét a vonalét, amelyik az enyém, és csak az enyém!
– Kilencven perc múlva kap tőlem egy közvetlen vonalat – ígérte Cramer –, olyat, amelyet korábban nem használt senki. Persze le kell hallgatnunk, de ön ezt nem fogja hallani. Végül szeretném, Mr. Quinn, ha beköltözhetne ide két detektívfelügyelő. Tapasztalt és tehetséges emberek. Senki sem bírhatja talpon napi huszonnégy órában.
– Nagyon sajnálom, de nem! – mondta Quinn.
– Pedig sokat segíthetnének – erősködött Cramer. – Ha az emberrablók angolok, lehetnek olyan apró jelek – tájszólás, argószavak –, amit csak egy angol érzékel. Arra is lehetne következtetni a hangjukból, mennyire elszántak. Az én embereim ki se nyitnák a szájukat, csak figyelnének.
– Figyelhetnek a telefonközpontban is – mutatott rá Quinn. – Úgyis magnóra vesznek mindent. Játsszák le a felvételt szakértőknek, csatolják hozzá a véleményüket arról, hogy milyen pocsékul végzem a munkámat, azután kopogtassanak az eredménnyel. De dolgozni egyedül fogok.
Gramer szája elkeskenyedett. A parancs azonban parancs. Felállt, hogy elmenjen. Quinn is felállt.
– Hadd kísérjem le a kocsijához – mondta. Mindenki tudta, miért: a lépcsőházban nincsenek "poloskák" Az ajtónál Quinn egy fejmozdulattal maradásra intette Seymourt és Collinst, akik vonakodva engedelmeskedtek. A lépcsőházban odasúgta Cramernek:
– Tudom, hogy magának ez nem tetszik. De én sem a hathúszassal jöttem. Próbáljon bízni bennem. Nem akarom elveszteni ezt a fiút, ha egyszer segíthetek rajta. Maguk minden átkozott szótagot hallani fognak a telefonban. Az enyéim még a budin is le fognak hallgatni. Annyi berendezés van itt, mint egy rádiószaküzletben.
– Rendben van, Mr. Quinn, mindent meg fog kapni, ami tőlem telik. Ezt megígérem.
– Még valami... – már kint álltak a járdán; ott várakozott a rendőrségi autó. – Ne vessék alá figyelésnek őket. Ha telefonálnak, vagy kissé túl sokáig vannak vonalban, ne rohanjanak szirénázó rendőrautóval a fülke elé.
– Meg tudjuk csinálni, Mr. Quinn. De ki kell küldenünk néhány civilruhást, hogy lenyomozhassák a hívást. Nagyon óvatosan fognak viselkedni, úgyszólván láthatatlanok lesznek. Ha lenne egy rendszámunk... vagy egy személyleírásunk... ez néhány napra rövidítené le az egész ügyet...
– Semmiképp sem szabad, hogy észrevegyék őket! – figyelmeztette Quinn. – Az az ember a telefonfülkében irtózatos nyomás alatt lesz. Egyikünk sem kívánja, hogy megszakítsák velünk a kapcsolatot. Az azt jelentené, hogy elhúzzák a csíkot és csak egy hullát hagynak maguk után.
Cramer bólintott. Kezet ráztak, azután az angol beszállt az autóba.
Harminc perc múlva megjöttek a technikusok. Egyik sem viselte a telefontársaság egyenruháját, de valamennyien a társaság igazolványát mutatták fel. Quinn nyájasan bólogatott, tudván, hogy az MI5, a biztonsági szolgálat küldte őket. Nekifeküdtek a munkának. Ügyesen és gyorsan dolgoztak. A szerelés javát úgyis a kensingtoni központban kellett elvégezni.
Az egyik technikus, aki a nappali telefonjának aljazatában bütykölt valamit, egy pillanatra felvonta a szemöldökét. Quinn úgy tett, mintha nem vette volna észre. A technikus, miközben "poloskát" igyekezett elhelyezni, rátalált egy másikra. De a parancs, az parancs. Szépen berakta a magáét is az amerikai mellé, új atomját hozta létre az angol–amerikai szövetségesi kapcsolatnak. Fél tízre Quinn-nek megvolt a maga szuperprivát vonala, amelyen kapcsolatot tarthatott az igazi emberrablókkal, ha ugyan jelentkeznek. A második vonal a követségi központba vezetett, ahonnan a "lehetséges" hívások futottak be. A harmadik közönséges kimenővonal volt.
Valamivel több munka akadt a nagykövetség alagsorában, a Grosvenor Square-en. Tíz vonalat szereltek be és mindet használták. Tíz fiatal nő üldögélt ott, angolok–amerikaiak vegyesen és vártak.
A kensingtoni telefonközpont volt a harmadik színtér, ahol a rendőrség berendezkedett a Quinn privát vonalán érkező hívások figyelésére. Mivel Kensington egyike volt az új, elektronikus telefonközpontoknak, a hívó állomások bemérése rövid ideig, nyolc-tíz másodpercig tartott. Amint Quinnt hívta valaki, és a központ kapcsolta, üzembe lépett két lehallgató. Az egyik az MI5 távközlési központjába vezetett, a mayfairi Cork Streetre. A másik az amerikai követség alagsorába, ahol megfigyelőállomást akartak létesíteni az emberrablók azonosítása után.
Harminc másodperccel azután, hogy az angol csoport eltávozott, beállított Lou Collins amerikai technikusa, összeszedte a frissen fölszerelt brit poloskákat, és berakta a sajátjait. Ha tehát Quinn nem a telefonon beszélt, akkor csak amerikai honfitársai hallgathatták le.
– Szép munka – dicsérte egy hét múlva Seymour MI5-ös kollégájának egy ital mellett a Brook's Clubban.

Este tíz órakor az ITN híradó műsorvezetője, amíg háta mögött fokozatosan elhalt a Big Ben harangjátéka, belenézett a kamerába, azután felolvasta az emberrablóknak szóló közleményt. A képernyőn végigfutottak a telefonszámok, elég lassan, hogy Simon Cormack elrablói megjegyezhessék.
London központjától hatvanöt kilométernyire egy békés ház nappalijában négy férfi figyelte feszült csöndben az adást. Kettejük kedvéért a csoport vezetője gyorsan fordított franciára. Valójában az egyik belga volt, a másik korzikai. A negyediknek nem kellett tolmács. Jól beszélt angolul, bár erősen érződött rajta dél-afrikai szülőföldje afrikaans akcentusa.
A két európai egyáltalán nem tudott angolul, tehát a vezető megtiltotta nekik, hogy kitegyék a lábukat, amíg az ügy le nem zárul. Csak a vezér jött-ment: mindig a garázson át, mindig a Volvóval, amelyre új gumikat szereltek. A hamis rendszámot visszacserélték az eredeti, törvényesen bejegyzett rendszámra. Csak parókásan, álszakállal, bajusszal, sötét szemüvegben lépett ki az utcára. Kioktatta a többieket, hogy ne mutogassák magukat, ne menjenek az ablakhoz, és semmilyen körülményei; között ne nyissanak ajtót, amíg ő távol van.
Amikor a műsorvezető áttért a közel-keleti helyzetre, az egyik európai kérdezett valamit. A vezér megrázta a fejét.
– Demain – válaszolta franciául. – Holnap reggel.

Ezen az éjszakán körülbelül kétszáz hívás futott be a nagykövetség alagsorába. Mindegyiket nagyon körültekintően és udvariasan fogadták, de csak hetet kapcsoltak át Quinn-nek. Ő túláradó nyájassággal tárgyalt minden telefonálóval, "barátomnak" vagy "pajtásnak" szólongatta őket, sajnálkozásának adott hangot, hogy kénytelen eleget tenni bizonyos formalitásoknak, hogy megállapíthassa, valóban a hívó fél tartja-e fogva Simon Cormacket. Ezért tapintatosan megkérte őket, válaszoljanak egyetlen kérdésre, azután szóljanak vissza. Senki sem telefonált újra. Ez így ment hajnali háromig; csak napfelkelte után tudott aludni négy órát.
Sam Somerville és Duncan McCrea vele virrasztottak. Sam megdicsérte, hogy milyet "alakított" a telefonban.
– Hiszen még el sem kezdődött – mondta Quinn jámboran. De a levegőben már ott volt a feszültség, és ezt a két fiatal megérezte.

Kevin Brown és az FBI nyolcfős, válogatott csapata elérte a washingtoni idő szerint délben induló Jumbót, éjfél után megérkezett a Heathrow-ra, ott Patrick Seymour várta őket, elkeseredetten és felháborodva. Este tizenegykor, amikor indulnia kellett a repülőtérről, jelentette a rangidős tisztviselőnek a legfrissebb eseményeket. Ez magában foglalta azt is, hogy Quinnnek nem volt jó a Winfield House, és maga választott magának sasfészket, továbbá azt, hogy kiépítették a telefonlehallgató hálózatot
– Tudtam, hogy ravasz – dünnyögte Brown, amikor végighallgatta a Winfield House-ban lezajlott kavarodás történetét. – Követnünk kell a gazembert, nehogy valami húzással próbálkozzon Gyerünk a nagykövetségre, majd ott hunyunk az alagsorban. Ha ez az ürge fingik egyet, én azt is hallani akarom, hangosan és tisztán.
Seymour magában elhúzta a száját. Hallott már Kevin Brownról és kibírta volna nélküle. Rosszabbul állnak a dolgok, mint gondolta. Amikor hajnali fél kettőkor megérkeztek a nagykövetségre, akkor futott be a százhatodik hívás

Nemcsak ők aludtak keveset ezen az éjszakán, hanem Williams rendőrfelügyelő (SO13) és egy Sidney Sykes nevű ember is, akik az egész éjszakát áttársalogták a dél-londoni Wandsworth-őrs egyik kihallgatóhelyiségében. Jelen volt egy másik tiszt, a súlyos bűncselekmények osztályának közlekedési csoportjától: az ő emberei jutottak el a nyomozásban Sykesig.
Amennyire meg lehetett állapítani, Sykes csak egy piti alak volt, a két kihallgató mégis rettentő nyomás alatt tartotta. Egy óra után már agyon volt rémítve. Pedig csak utána következett a rossza.
A leicesteri kőművesmester által adott leírás nyomán a közlekedésiek eljutottak a roncstelepre, ahová elvontatták a Transitet, miután kiszabadult a buldózer halálos öleléséből. Megállapítva, hogy az alváz elferdült, és a kisteherautó totálkáros, a telep felajánlotta a tulajdonosnak. Mivel azonban csak a Leicesterbe történő szállításért többet kellett volna fizetni, mint amennyit a roncs ért, a tulajdonos lemondott róla. A roncstelep ezután eladta Sykesnak, akinek Wandsworthban volt járműbontója. A közlekedési csoport egész nap a bontóban turkált.
Találtak egy hordót, amely háromnegyedéig volt mocskos, fekete fáradt olajjal. A sötét folyadék huszonnégy rendszámot rejtett: tizenkét, tökéletesen egyforma párt. Valamennyi Sykes műhelyében készült, és ordított róluk, hogy hamisítványok. A vedlett iroda padlója alatti rejtekhelyen egy kötegben találtak harminc forgalmi engedélyt; olyan személykocsikét és teherautókét, amelyek már csak papíron léteztek.
A stikli abban állt, hogy Sykes megszerezte a járműveket, amelyeket a biztosítótársaságok leírtak, és megígérte a tulajdonosoknak, hogy majd ő tájékoztatja Swansea-t arról, hogy a kocsit ronccsá nyilvánították. Azonban épp az ellenkezőjét közölte – azt, hogy megvásárolta a járművet előző tulajdonosától. A swansea-i számítógép tudomásul vette és rögzítette a "tényt". Ha az autó totálkáros lett, Sykes egyszerűen megvette a papírjait, amelyek jól megfeleltek hasonló típusú, márkájú, működőképes gépkocsikhoz, olyanokhoz, amelyeket enyveskezű cimborái loptak valahonnan. Fölszerelték rájuk a leírt járművek rendszámait és máris el lehetett adni a lopott kocsit. Utolsó simításként lecsiszolták az eredeti alváz- és motorszámot, újat ütöttek bele, és annyi zsírt és mocskot kentek rá, amivel el lehetett bolondítani az átlagos vevőt. A rendőrséget persze nem lehetett, de miután Sykes nem csekket, hanem készpénzt kért, később nyugodtan letagadhatta, hogy valaha is látta a lopott kocsit.
A disznóság másik változata szerint az olyan gépkocsikból, mint a Transit, amelyek, a ferde alvázat leszámítva, még elég pofásan néztek ki, kimetszették a hibás részt, a hiányt áthidalták egy odahegesztett acéllemezzel, majd ismét forgalomba hozták őket. Törvénytelen és veszélyes eljárás volt, de ezek a személy- és teherautók még sok ezer kilométert elfurikáztak, mielőtt végleg széthullottak.
Miután ismertették vele a leicesteri építőmester vallomását, a rozsdatemetősök nyilatkozatát, amelyben megerősítették, hogy 20 fontért adták el a roncs teherautót, bemondták az eredeti, törvényes alváz- és motorszámot, és azt is közölték, mire használták a járművet, Sykes rájött, hogy nagy bajban van és mindent kitálalt.
Némi fejtörés után eszébe jutott, hogy az ember, aki megvásárolta a Transitet, körülbelül hat hete egy álló napon át bóklászott a telepen és amikor megkérdezték, mit akar, azt mondta, hogy olcsó kisteherautóra van szüksége. Sykes történetesen épp akkor pofozta helyre a Transit alvázát és kékből átfújta zöldre. 300 font készpénzért odaadta a tehert, amely egy óra múlva el is tűnt a telepről. Soha többé nem látta a vásárlót. A tizenöt darab húszfontos bankót persze rég elköltötte.
– Le tudja írni? – kérdezte Williams felügyelő.
– Hiszen azon igyekszem – nyavalygott Sykes.
– Tegye – kérte Williams. – Nagyon megkönnyítené vele hátralévő éveit.
Középmagas, átlagos alkat, közel az ötvenhez. Durva arc és hang. Beszédmódja nem "úrias" és bizonyos, hogy nem londoni születésű, haja vörösszőke, persze lehet, hogy paróka, de akkor príma minőség. Egyébként kalapot viselt, bár augusztus végén jártak és ugyancsak meleg volt A bajsza sötétebb, mint a haja – ha ragasztotta, jó munka volt. És sötét szemüveget hordott. Nem napszemüveget: szarukeretbe foglalt sötétkék lencséket.
A három férfi újabb két órát töltött a rendőrségi rajzolóval Williams felügyelő éppen reggeli idő előtt érkezett vissza a rajzzal a Scotland Yardra, és átadta Nigel Cramernek, aki reggel kilenckor bemutatta a COBRA-nak. Csak az volt a baj, hogy a rajz akárkit ábrázolhatott. Ezzel a nyomok megszakadtak
– Tudjuk, hogy a kisteherautón Sykes után is dolgozott valaki, aki jobb szerelő volt nála – jelentette Cramer a bizottságnak. – Egy címfestő pedig mindkét oldalára odafestette a Barlow gyümölcskereskedés emblémáját. Ezt olyan garázsban kellett csinálni, ahol van hegesztőberendezés. De ha felhívást teszünk közzé, az emberrablók megláthatják, és esetleg elvesztik a fejüket. Otthagyják az egészet, elmenekülnek, de előbb megölik Simon Cormacket.
Megegyeztek abban, hogy minden angol rendőrőrsre eljuttatják a fantomképet, de nem hozzák nyilvánosságra és nem közlik a sajtóban.

Andrew "Andy" Laing egész éjszaka a tranzakciós feljegyzéseken rágódott, és egyre jobban csodálkozott. Fajnál felé más érzelem váltotta fel a megdöbbenést: a bizonyosság. Bizonyosság abban, hogy neki van igaza és nem létezhet más magyarázat.
Andy Laing a hitelügyi és piackutatási csoport vezetője volt a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank dzsiddai fiókjánál. A bankot a szaúdi kormány alapította, a mindenünnen befolyó csillagászati összegek kezelésére.
Bár szaúdi tulajdonban volt, túlnyomórészt szaúdi igazgatótanácsi tagokkal, tisztviselőit többnyire külföldről szerződtette, leginkább – mint Lainget is – a New York-i Rockman-Queenstől.
Laing lelkiismeretes és nagyravágyó fiatalember volt, buzgón igyekezett karriert csinálni a bankszakmában, és nagyon élvezte a szaúdi tartózkodást. Sokkal jobban fizették, mint New Yorkban, volt remek lakása, számos barátnője a dzsiddai külföldi kolóniából. Rájuk nem volt érvényes a szesztilalom és jól kijött a kollégáival.
Noha a központ Rijádban volt, a legserényebb banktevékenység Dzsiddában, Szaúd-Arábia üzleti-kereskedelmi székvárosában folyt. Normális esetben Laing kilép a lőréseivel inkább idegenlégiós erődre, semmint pénzintézetre emlékeztető fehér épületből és elsétál a Hyatt Regencyhez, hogy hat óra előtt, mielőtt átadná magát az este örömeinek, felhajtson egy italt. Csakhogy most le kellett zárnia két aktát. Ezért, hogy ne kelljen másnap reggelre hagyni őket, most tovább maradt egy órával.
Ily módon még az asztalánál ült, amikor körbejárt kézikocsijával az öreg arab hivatalsegéd. Boglyába tornyozta a papírokat, amelyeket a számítógép kiköpött, szétválogatta és elosztotta az irodákban, hogy reggel kéznél legyenek. A papírok azokra a tranzakciókra vonatkoztak, amelyeket az elmúlt nap folyamán bonyolítottak le a bank különféle osztályain. Az öreg odatett Laing asztalára egy papírkazlat, meghajtotta a fejét és eltűnt. Laing nyájasan utánaszólt: sukran – büszke volt rá, hogy mindig udvarias a szaúdi szolgákkal –, majd visszamerült a munkába.
Mikor elkészült, egy pillantást vetett a kupacra és bosszúsan dünnyögött. Nem a megfelelő papírokat kapta. A betéteket és kivéteket, a letéteket és a legnagyobb bankbetétek számlakivonatait tartalmazták. Ez az ügyvitel dolga, nem a hitelügyi és piackutatási csoporté. Felnyalábolta a papírokat, és a folyosón átballagott pakisztáni kollegája. Amin ügyviteli igazgató üres irodájába.
Közben ismét belenézett a papírokba és szemet szúrt neki valami. Megállt, visszafordult és laponként átvizsgálta az adatokat. Mindenütt ugyanaz a séma. Bekapcsolta a komputert és kivonatot kért két ügyfelük számlájáról. Itt is ugyanaz.
Hajnalra eloszlott minden kételye. Ez, amit ő lát, nagystílű csalás. Az egybeesés túlságosan feltűnő. Visszatette a nyomtatványokat Mr. Amin íróasztalára és elhatározta, hogy az első géppel Rijádba repül és meghallgatást kér honfitársától, Steve Pyle vezérigazgatótól.

Miközben Laing Dzsidda sötét utcáin hazafelé igyekezett, onnan nyolc időzónával nyugatra, a Fehér Házban épp ekkor számolt be a bizottságnak dr. Nicholas Armitage, a tapasztalt viselkedéskutató pszichiáter, aki az elnöki lakosztályból érkezett.
– Uraim, el kell mondanom, hogy az elszenvedett csapás eddig jelentősebb mértékben viselte meg a First Ladyt, mint az elnököt. A First Lady egyelőre gyógyszeres kezelés alatt áll, orvosának felügyelete mellett. Az elnök vitathatatlanul jobban tűri a megrázkódtatást, de tartok tőle, hogy rajta is kezd elhatalmasodni a feszültség. Már mutatkoznak azok a traumatikus jelek, amelyeket a szülőkből szokott kiváltani gyermekük elrablása.
– Miféle jelek, doki? – kérdezte köntörfalazás nélkül Odell. A pszichiáter, aki nem szerette, ha félbeszakítják – a diákjai nem is merték –, a torkát köszörülte.
– A közfelfogás szerint az anyának ilyenkor szabad sírnia, sőt, hisztériás rohamot kapnia. Pedig sokszor az apa szenved mélyebben, akit, mint tapasztalható, az elrabolt gyermek sorsa feletti természetes aggodalmakon túl, rendkívüli bűntudat gyötör. Magát hiszi felelősnek, mert nem tett meg mindent, nem volt eléggé óvatos, elővigyázatos.
– De hát ez nem logikus! – tiltakozott Morton Stannard.
– Itt nem is logikáról van sző – folytatta az orvos –, hanem a trauma tüneteiről, amelyeket még jobban elmélyít az, hogy az elnök rendkívül szorosan kötődött... kötődik a fiához. Valóban nagyon szereti. Ehhez járul a tehetetlenség érzése: az, hogy semmit nem tud csinálni. És mivel az emberrablók mostanáig nem jelentkeztek, azt se tudja, él-e a fia vagy meghalt. Még csak az első napoknál tartunk, de nem hiszem, hogy javulás következne be.
– Ezek az emberrablási ügyek hetekig elhúzódhatnak – mondta Jim Donaldson. – És most a mi elnökünkről van szó. Milyen változásokra számíthatunk?
– A terhelés kissé csökken, mihelyt létrejön a kapcsolat és bizonyosságot szerzünk róla, hogy Simon él – válaszolta dr. Armitage. – De a megkönnyebbülés nem tart sokáig, sőt, az idő múlásával a túsz apjának állapota mind gyorsabban romlik. A rendkívüli stressz ingerlékenységet okoz. Álmatlanság következhet be, bár ezen lehet gyógyszerekkel segíteni. Végül pedig nem tud elég figyelmet szentelni munkaköri feladatainak...
– Ami ebben az esetben az egész istenverte országot jelenti – vonta le a következtetést Odell.
– Ezenkívül romlik a koncentrálókészség, a kormányzati tevékenységben emlékezetkihagyások jelentkezhetnek. Egyszóval uraim, az elnök gondolatait fele vagy annál nagyobb részben a fia, azon túl pedig a felesége miatti aggódás köti le. Több esetben tapasztaltuk, hogyha visszakerült is épségben az elrabolt gyermek, a szülők poszttraumás kezelése hónapokat, sőt éveket vett igénybe.
– Más szavakkal – szúrta közbe Bill Walters igazságügy-miniszter – lesz egy fél elnökünk, vagy annyi sem.
– Menjenek már – vetette közbe Reed pénzügyminiszter. – Ennek az országnak már ezelőtt is voltak elnökei, akik teljesen munkaképtelen állapotban kerültek a műtőasztalra, kórházba. Át kell vennünk tőle a munkát, hogy minden úgy menjen, ahogy ő szeretné, lehetőleg minél kevesebbet zaklatva barátunkat.
Derűlátása nem nagyon talált visszhangra. Brad Johnson felállt.
– Miért nem jelentkeznek még mindig ezek a fattyúk? Majdnem negyvennyolc óra telt már el.
– De legalább van közvetítőnk, aki várja az első hívást – mondta Reed.
– Egyébként is elég emberünk van Londonban – csatlakozott Walters. – Két órája érkezett meg az Irodától Mr. Brown és csoportja.
– Mi a francot művel a brit rendőrség? – morgott Stannard. – Miért nem tudják megtalálni azokat a disznókat?
– Mint itt már elhangzott, még csak negyvennyolc óra telt el – figyelmeztette Donaldson külügyminiszter. – Nagy-Britannia kisebb, mint az Államok, de akkor is, ahol ötvennégymillióan laknak, ott sok helyre el lehet bújni. Nem emlékszik, mennyi ideig tartotta fogva az Együttélés Felszabadító Hadsereg Patty Hearstöt, pedig az egész FBI őket hajszolta? Hónapokig!
– Nézzünk szembe a dolgokkal, fiúk – mondta vontatottan Odell. – Az a nagy baj, hogy most semmit se tudunk tenni.
Így volt: senki se tudott semmit se tenni.

A fiú, akiről beszéltek, a második éjszakát töltötte fogságban. Anélkül, hogy sejtette volna, kint a folyosón valaki egész éjszaka ügyeletet tartott a cellája előtt. Bár a külvárosi ház pincéje betonból épült, az emberrablók felkészültek rá, hogy elhallgattassák a foglyot, ha az kiabálni kezdene. Simon azonban nem követte el ezt a hibát. Hogy elfeledkezzen a félelméről és képes legyen tartani magát, amikor csak tehette, lenyomott két-két tucat fekvőtámaszt és, különböző tornagyakorlatokat végzett, miközben a kukucskálón át szkeptikusan figyelte valaki. Miután nem volt nála óra – futáshoz nem hordta –, elvesztette időérzékét. A lámpa mindig égett. Amikor úgy vélte, hogy éjfél lehet – két órát tévedett –, lefeküdt az ágyra, fejére húzta a vékony takarót, hogy lehetőleg ne süssön a szemébe a villany és elaludt. Ekkor futottak be, onnan hatvanöt kilométernyire, hazája nagykövetségére, a Grosvenor Square-re az utolsó fal hívások.

Kevin Brown és nyolcfős csoportja viszont egyáltalán nem érezték kipihentnek magukat. Nem tett nekik jót az utazás a sugárhajtású gépen az Atlanti-óceán fölött. Természetes órájuk még mindig washingtoni időre volt beállítva, ahol öt órával később kel a nap, mint Londonban.
Brown követelte, hogy Seymour és Collins mutassák meg neki az alagsori telefonközpontot és figyelőállást. A nagykövetségi épület végében volt egy szobája az amerikai technikusoknak, ahova még az angolokat sem engedték be. Itt falra szerelt hangszórók minden sóhajt továbbítottak, amit a poloskák vettek a kensingtoni lakásban.
– A nappaliban két lehallgató van – magyarázta kelletlenül Collins. Nem látta be, miért kell neki beavatnia a Cég technikájába az Iroda egy tagját. De a parancs, az parancs. A kensingtoni lakás operatív szempontból amúgy is "dekonspirálódott".
– Amennyiben Langleyből érkezett magas rangú tisztek használták a lakást bázisként, a készülékeket természetesen kikapcsolták. Szovjet disszidensek kihallgatásánál azonban sokkal kevésbé zavaró egy láthatatlan lehallgatóberendezés, mint a magnó, amelyik ott forog az asztalon. Ezeket a menekülteket általában a nappaliban hallgatták ki. Két további berendezés van a nagy hálószobában, ahol Quinn alszik, bár, mint hallani fogja, most épp nem ezt teszi és még néhány készülék található a két másik hálószobában, valamint a konyhában.
– Tekintettel Miss Somerville-re és a saját emberünkre, McCrea-re, a két kisebb hálószobában működésen kívül helyeztük a lehallgatóberendezéseket. De ha Quinn bemegy valamelyikükhöz, hogy bizalmasan közöljön velük valamit, lenyomjuk ezt a gombot, meg ezt, és így ismét működésbe hozzuk őket.
Megmutatta a két gombot a központi kapcsolótáblán, Brown biccentett.
– Egyébként ha úgy beszélne velük, hogy nem veszik a lehallgatók, akkor is jelentik nekünk, nem igaz?
Collins és Seymour bólogattak.
– Ezért vannak itt – tette hozzá Seymour.
– Azután van három telefon – folytatta Collins. – Az egyik az új vonal. Quinn kizárólag abban az esetben használja, ha az igazi emberrablókkal tárgyal, máskor semmiképpen sem. Minden beszélgetést, ami ezen a vonalon folyik, lehallgatnak a britek a kensingtoni telefonközpontban és kivezetnek ezekre a hangszórókra. A második vonal leágazás ebből a helyiségből. Most éppen ezt használja. Valószínűleg valami telefonbetyár hívhatta, bár lehet, hogy nem. Ez is a kensingtoni központon megy át. A harmadik pedig egy közönséges, kies bemenő telefonvonal. Ezt is lehallgatjuk, bár nemigen fogja használni, kivéve, ha valamiért ki akar szólni a városba.
– Úgy érti, hogy a britek mindent lehallgatnak? – kérdezte Brown szigorúan.
– Csak a telefonokat – válaszolt Seymour. – Ott szükségünk van az együttműködésükre, hiszen a központok az övék. Mellesleg, nekik is szükségük van jó minőségű felvételekre, hogy elemezhessék a hangsajátosságokat, beszédhibákat, tájszólásokat. És természetesen ők tudják visszakeresni a hívó feleket a kensingtoni központból. Viszont nincs olyan vonalunk a lakásból ide, az alagsorba, amely nem hallgatható le.
Collins köhécselt.
– De igen – mondta –, csakhogy az a szobai "poloskákon" át működik. Két lakásunk van abban a háztömbben. Amit a szobai lehallgatókészülékek összegyűjtenek, az egy belső vonalon lejut az alagsorba, a másik, kisebb lakásba. Most is lent tartózkodik egy emberem. Az alagsorban a beszédet megkeveri, ultrarövidhullámon továbbítja, mi vesszük, dekódoljuk és feladjuk ide.
– Másfél kilométerre továbbítják? – kérdezte Brown.
– Uram, az én Cégem jó viszonyban van a britekkel. De nincs a világon olyan titkos szolgálat, amely telefonon továbbítana abszolút titkos információt olyan Városban, amelyet nem ő tart ellenőrzés alatt.
Brown beérte ennyivel.
– Tehát a britek hallhatják a telefont, de azt nem; amit a szobában mondanak.
Ebben tévedett. Amint az MI5 tudomást szerzett a kensingtoni lakásról, ahova nem engedték beköltözni a Metropolitan rendőrfelügyelőit, és ahonnan az ő lehallgatóberendezéseiket eltávolították, kiszámították, hogy lennie kell valahol a házban még egy lakásnak, ahonnan a szovjet disszidensek kihallgatását továbbítják a CIA központjának. Egy órán belül hajszálpontosan "kiszúrták" az alagsori egyszobás kis lakást. Éjfélre egy vízvezetékszerelő-brigád magtalálta a központi fűtésrendszeren át vezető összekötőkábeleket és rákapcsolódtak az egyik földszinti lakásban, amelynek tulajdonosát udvariasan felszólították, hogy mint Őfelsége lojális alattvalója, vegyen ki néhány nap szabadságot. Mire fölkelt a nap, mindenki lehallgatott mindenkit.
Collins lehallgatóembere a kapcsolótáblánál levette a fejhallgatóját.
– Quinn befejezte a telefonálást – jelentette. – Most egymással beszélgetnek. Kívánja hallani, uram?
– Persze – vágta rá Brown.
A technikus átkapcsolta a kensingtoni lakásban folyó diskurzust a fejhallgatóról a fali hangszóróra. Quinn hangját hallották:
– ... jó lenne. Köszönöm, Sam. Tejjel és cukorral.
– Gondolja, Mr. Quinn, hogy visszaszól? (McCrea)
– Nem gondolnám. Elég valószerűen hangzott, de nem hiszem, hogy ő lett volna az igazi. (Quinn)
Az emberek a nagykövetség alagsorában folytatták munkájukat. Több irodában ágyakat állítottak fel. Brown elhatározta, hogy egész idő alatt itt fog tartózkodni. Nyolcfős csapatából kettőt kijelölt éjszakai figyelésre. Hajnali fél három volt.
Ugyanezt a telefonbeszélgetést és a nappaliban váltott szavakat lehallgatta és rögzítette a Cork Streeten az MI5 távközlési központja. A kensingtoni telefonközpontban csak a telefonhívást hallotta, a rendőrség. Nyolc másodperc alatt lenyomozták, hogy a fülke a közeli Paddingtonban van és odairányítottak egy civil ruhás rendőrt a tőle kétszáz méternyire található Paddington Green őrsről. A rendőr őrizetbe vett egy öregembert, akiről kisült, hogy elmebeteg.
A harmadik nap reggelén, kilenckor, a Grosvenor Square-en másfajta hívást vett az egyik lány. Angolul szóltak bele a kagylóba, durva, nyers hangon.
– Adja a közvetítőt!
A lány elsápadt. Ezt a szót addig még senki sem mondta ki. Megpróbált változatlan édességgel csicseregni.
– Máris kapcsolom, uram.
Quinn az első kicsengés felénél felkapta a kagylót. A lány gyorsan suttogott valamit.
– A közvetítőt kérik. Csak ennyi.
Fél másodperc múlva létrejött a kapcsolat. Elsőnek Quinn szólalt meg, mély, megnyugtató hangján.
– Hello, haver. Maga akar velem beszélni?
– Ha vissza akarják kapni Simon Cormacket, az pénzbe fog kerülni. Sok pénzbe. Most pedig figyeljen ide...
– Nem, barátom, maga figyeljen ide. Már ma egy tucat fal hívásom volt. Maga is beláthatja, hogy nagy az Isten állatkertje, nem igaz? Legyen olyan jó, válaszoljon egyetlen kérdésre...
A kensingtoni központban a nyomkövetők nyolc másodperc alatt azonosították a hívás helyét. Hitchin, Hertfordshire... nyilvános telefonfülke... vasútállomás. Cramer tíz másodperc múlva mozgósította a Yardot, a hitchini őrs lassabban kapcsolt. Emberük harminc másodperccel később indította a kocsiját, egy perccel később parkolt le az állomástól két saroknyira. Mire odabattyogott a telefonfülkéhez, 141 másodperc telt el a hívás óta. Túl késő volt már. A telefonáló harminc másodpercig volt vonalban, és akkor már három utcányira járt, elveszve a reggeli tömegben.
McCrea megdöbbenten pillantott Quinnre.
– Maga félbeszakította!
– Meg kellett tennem – válaszolt Quinn kurtán. – Mire befejeztem volna, kifutunk az időből.
– Ha tovább tartja vonalban – mondta Sam Somerville –, a rendőrség elfoghatta volna.
– Ha ő az igazi, akkor egyelőre bizalommal kell eltöltenem, nem pedig félelemmel – közölte Quinn és visszasüppedt a hallgatásba. Mintha teljesen kikapcsolt volna, miközben két társa egyre feszültebben leste a telefont, mikor csordul már meg. Quinn azonban tudta, hogy az az ember néhány óráig úgysem lesz képes telefonálni. Rég megtanulta a harcban: ha nem tudsz mást tenni, mint várni, lazíts.
Kevin Brownt a Grosvenor Square-en egyik embere ugrasztottá talpra és még idejében odaterelte a készülékhez, hogy hallhassa Quinn utolsó szavait.
– ...a címe ennek a könyvnek? Erre válaszoljon és hívjon vissza. Várni fogom, haver. Addig is visszhall.
Odajött Collins es Seymour, hárman visszahallgatták a felvételt. Azután átkapcsolták hangszóróra, amely épp Sam Somerville észrevételeit közvetítette.
– Így van – vakkantotta Brown. Majd Quinn válaszolt.
– Seggfej! – dühöngött Brown. – Még néhány másodperc és elkapják a disznót!
– Őt igen – vágta rá Seymour –, viszont a fiú a többiek fogsásában van.
– De ha az egyik megvan, akkor rá lehet bírni, hogy megmutassa a búvóhelyet – torkolta le Brown és súlyos öklével belecsapott a másik tenyerébe.
– Nyilván megbeszéltek valami határidőt. Mi legalábbis így csináljuk, ha a hálózat ilyesmivel foglalkozik. Hogyha a forgalmat is figyelembe véve, mondjuk kilencven percen belül nem érkezik vissza a rejtekhelyre, a többiek tudni fogják, hogy elkapták. Kinyírják a gyereket és kámforrá változnak.
– Nézze, uram, ezeknek az embereknek nincs vesztenivalójuk – tette hozzá Seymour, amitől Brown csak még mérgesebb lett. – Ha vissza is adják Simont, akkor sem alhatnak nyugodtan. Megöltek két titkosszolgálatost és egy brit hekust.
– Ennek a Quinn-nek mégiscsak tudnia kellene, mit csinál – mondta Brown és kiment.

Negyed tizenegykor háromszor megkopogtatták Simon Cormack pincebörtönének ajtaját. A fiú fejére húzta a csuklyát. Mire levette, egy papírlapot támasztottak az ajtónak:
AMIKOR GYEREKKORODBAN NANTUCKETEN TÖLTÖTTÉTEK A VAKÁCIÓT, EMILY NÉNÉD GYAKRAN OLVASOTT NEKED A KEDVENC KÖNYVEDBŐL. MI VOLT A CÍME ENNEK A KÖNYVNEK?
Simon a papírra meredt. Érezhetően megkönnyebbült. Valaki kapcsolatba lépett velük. Valaki beszélt az apjával Washingtonban. Valaki odakint megpróbálja visszahozni őt. Hiába igyekezett visszafojtani a könnyeit, pedig leselkedtek az ajtónál. Szipogott, mert nem volt nála zsebkendő. Eszébe jutott Emily néni, apja nővére, olyan nyársatnyelten nézett ki a hosszú pamutruhájában. Hosszú sétákra vitte a parton, azután leült vele a zsombékokra, és mesélt apró állatokról, amelyek emberi nyelven beszéltek és tökéletes urak módjára viselkedtek. Szipogott egyet és odakiáltotta a választ a kukucskálónak. A nyílás becsukódott, az ajtó résnyire tárult. Fekete kesztyűs kéz nyúlt be és kihúzta a papírt.

A reszelős hangú férfi délután fél kettőkor jelentkezett ismét. A nagykövetségről azonnal átkapcsolták. A hívást tizenegy másodperc alatt lenyomozták – a buckinghamshire-i Milton Keynes bevásárlóközpontjából, nyilvános fülkéből jött. Mire a helyi rendőrségről a civil ruhás nyomozó odaért, a hívó már kilencven másodperce eltávozott. Nem fecsegett fölöslegesen a telefonba.
– A könyv címe – mordult bele a kagylóba –, Szél a fűzfák között.
– Oké, barátom, maga az az ember, akinek a hívását várom. Most adok magának egy számot. Ezt tegye le és hívjon föl egy másik fülkéből. Ezen a vonalon csak velem, és kizárólag csak velem fog beszélni. Három-hét-nulla; nulla-nulla-négy-nulla. Kérem, maradjunk kapcsolatban. Visszhall.
Megint letette a kagylót. Azután fölemelte a fejét és odaszólt a falnak.
– Collins, közölheti Washingtonnal, hogy megvan az emberünk. Simon él. Tárgyalni akarnak. Leszerelhetik a követségi telefonközpontot.
Ezt a nagykövetségen mindenki hallotta és jól hallotta. Collins nem lehallgatható telefonon továbbította ezt Langleybe Weintraubnak, aki átadta Odellnek, aki elmondta az elnöknek. Néhány perc múlva, amikor a lányok már cihelődtek a Grosvenor Square-en, befutott az utolsó hívás: panaszos, nyafogó hang.
– Itt a Proletár Felszabadító Hadsereg beszél. Simon Cormack a mi kezünkben van. Amennyiben Amerika nem semmisíti meg minden atomfegyverét...
A telefonoskisasszony hangja olyan volt, mint a csurgatott méz.
– Arany apám – turbékolta –, menj és szard össze magad.
– Már megint – mondta McCrea. – Most is maga szakíttatta félbe.
– Igaza van – tette hozzá Sam. – Lehetséges, hogy ezek az emberek kiegyensúlyozatlan idegzetűek. Vajon nem fogja őket annyira felbőszíteni ezzel a viselkedésével, hogy a fiún töltik ki a mérgüket?
– Az lehet – hagyta rá Quinn –, de remélem, és gondolom is, hogy nekem lesz igazam. Nem úgy hangzott, mintha politikai terroristák lennének. Kívánom, hogy csak profi gyilkos legyen.
Elszörnyedve bámultak rá.
– Mi a jó egy hivatásos gyilkosban? – kérdezte Sam.
– Nem túl sok – mondta engedékenyen Quinn, aki furamód megkönnyebbültnek látszott. – De a hivatásos csak pénzért dolgozik. És ezek mostanáig nem kaptak egy vasat sem.

HETEDIK FEJEZET

Az emberrablók este hatig nem jelentkeztek. Közben Sam Somerville és Duncan McCrea egyfolytában a telefont figyelték és azon fohászkodtak, akárki telefonált, hívja vissza őket és ne szakítsa meg a kapcsolatot.
Egyedül Quinn látszott rendelkezni a lazítás erényével. A nappali díványán heverészett, lerúgta a cipőjét és egy könyvet olvasott, Xenophón Anabázisát, mint Sam jelentette szobája telefonján. Még Spanyolországból hozta magával.
– Életemben nem hallottam róla – zsémbelt Brown a nagykövetség alagsorában.
– Egy görög tábornok írta – sietett készségesen a segítségére Seymour. – A katonai taktikáról.
Brown megint morgott valamit. A görögök szerencsére a NATO tagjai.
A brit rendőrségnek több volt a dolga. A Scotland Yard egykedvű képviselői meglátogattak két utcai telefonfülkét, az egyiket az észak-hertfordshire-i apró és takaros Hitchinben, a másikat Milton Keynesben, az új nagyvárosban és mindkettőt végigporozták ujjlenyomatok után. Leltek vagy egy tucatot, persze egyik sem volt az emberrablóé, aki testszínű, műtétnél használatos gumikesztyűt húzott, ámbár a rendőrök ezt nem tudták.
Óvatosan utánanyomoztak a két fülke környékén, hátha találnak tanúkat, akik láttak valakit a kritikus pillanatban telefonálni. Csakhogy azokra a másodpercekre senki sem emlékezett. A telefonfülkék mindkét városban hármasával-négyesével sorakoztak, és mindig használták őket, ráadásul mindkét helyszínen nagy volt a forgalom abban az időben. Cramer dühösen morgott.
– A csúcsforgalmat használja ki. Reggel és ebédidőben telefonál.
Az emberrabló hangját lejátszották egy nyelvészprofesszornak, aki szakértője volt a beszédtípusoknak és a tájszólásoknak. A szalagon azonban leginkább Quinn beszélt. A tudós csak a fejét csóválta.
– Több réteg papírzsebkendőt vagy vékony szövetet borit a kagylóra, mikor beleszól – állapította meg. – Nem csapja be ugyan a beszédelemző oszcillátorokat, de nekem, akárcsak a műszereknek, több anyagra lenne szükségem az elemzés elvégzéséhez.
Williams felügyelő megígérte, hogy több anyagot fog szállítani, ha az emberrabló újra telefonál. A nap folyamán szép csöndesen figyelni kezdtek hat házat, egyet Londonban, ötöt a környező megyékben. Valamennyi bérlemény volt, minimum hat hónapra kiadva. Mire leszállt az éj, máris tisztáztak két esetet. Az egyikben egy francia bank nős, kétgyerekes tisztviselője lakott, aki teljesen törvényes tevékenységet űzött a Société Générale londoni kirendeltségénél. A másikban egy német professzor lakott, aki a British Museumban végzett kutatómunkát.
A hét végére a másik négy eset is tisztázódott, azonban az ingatlanpiac egyfolytában produkálta a további "lehetőségeket". Mindegyiket ellenőrizni kellett.
– Ha vásároltak egy ingatlant – jelentette Cramer a COBRA-nak –, vagy kibérelték jóhiszemű tulajdonosától, akkor, attól félek, lehetetlenné válik az egész nyomozás. Az utóbbi esetben egyáltalán nincs nyom. Ha az előbbi áll fenn – Délkelet-Angliában annyi vásárlást bonyolítanak le évente, hogy az hosszú hónapokra lekötné minden erőnket.
Nigel Cramer mint magánember egyetértett Quinn (magnóról lehallgatott) véleményével. Szerinte is profi bűnözőnek tűnt a hívó, inkább, mint politikai terroristának. Mégis körül kellett szimatolni a törvényszegés mindkét szféráját, és ennek így kell történnie az ügy végéig. Ha az emberrablók alvilági elemek, akkor is szerezhették terrorista csoportoktól cseh géppisztolyukat. Ez a két kör időnként érintkezett és üzleteit egymással.
Miközben a brit rendőrség roskadozott a tennivalóktól, az amerikai csapat a nagykövetség alagsorában a tétlenségtől szenvedett. Kevin Brown úgy járt fel-alá a hosszú helyiségben, mint a ketrecbe zárt oroszlán. Négy embere az ágyán kucorgott, a másik négy azt figyelte, mikor villannak föl a lámpák, jelezve, hogy az emberrabló a különleges vonalon hívja a kensingtoni lakást. Hat óra után két perccel kigyulladt a fény.
Mindenki elképedésére Quinn csak a negyedik kicsengés után vette föl, és elsőnek szólt bele.
– Hello! Örülök, hogy hallom a hangját!
– Mint már mondtam, ha élve akarják visszakapni Simon Cormacket, az nagyon sok pénzbe fog kerülni – ugyanaz a mély, nyers, papírzsebkendővel tompított torokhang.
– Oké, beszéljük meg – kérte Quinn barátságosan. – Az én nevem Quinn. Egyszerűen csak Quinn. Maga is mond egy nevet?
– Frászt.
– Menjen már, nem az igazit. Itt se hülyék ülnek. Akármilyen név lehet. Csakhogy annyit tudjak mondani: hello, Smith vagy Jones.
– Zack – recsegte a hang.
– Z-A-C-K? Rendben. Ide figyeljen, Zack, egy ilyen hívás nem tarthat tovább húsz másodpercnél, rendben? Én se vagyok varázsló. A zsaruk lehallgatják és lenyomozzák a telefonokat. Hívjon vissza pár óra múlva, akkor folytatjuk. Oké?
– Oké – mondta Zack és letette.
A kensingtoni központ bűvészei ezúttal hét másodperc alatt találták meg a hívót. Ez is nyilvános telefonfülke volt Great Dunmow központjában, Essex grófságban, tizenöt kilométernyire nyugatra a Londonból Cambridge-be vezető, M11 autóúttól. Ez is Londontól északra terült el, mint a másik két helység is. Kisváros, kis rendőrség. A civil ruhás rendőr nyolcvan másodperccel a hívás után érkezett a három fülkéből álló tömbhöz. Túl későn. Ebben az órában, amikor a boltok csuknak, kocsmák nyitnak, valósággal hemzsegett az utcákon a nép, de senki sem látott semmiféle vörös hajú, bajuszos, sötét szemüveges férfit. Zack a harmadik napon is a késő délutáni csúcsforgalmat választotta, amikor már szürkül, de még nincs egészen sötét, legalábbis nem annyira, hogy a telefonfülkében meg kelljen gyújtani a világítást.
Kevin Brown tombolt a nagykövetség alagsorában.
– Tulajdonképpen kinek a pártján áll ez a Quinn? – tajtékzott. – Úgy pátyolgatja azt a kurafit, mintha cukorból lenne!
Négy embere versenyt bólogatott.
Kensingtonban is ugyanezt kérdezte Sam és McCrea. Quinn végignyúlt a díványon, vállat vont és visszamerült a könyvébe. Az újoncokkal ellentétben ő tudta, hogy meg kell próbálnia beleélni magát a hívó gondolkodásába, és igyekeznie kell elnyerni a vadállat bizalmát.
Sejtette azt is, hogy ez a Zack egyáltalán nem ostoba. Mostanáig még az ő mércéjével mérve sem követett el hibát, és elcsípni sem hagyta magát. Nyilván feltételezte, hogy a hívásait figyelik és lenyomozzák. Quinn semmi olyat nem mondott neki, amit az emberrabló ne tudott volna. Amikor arra vonatkozó tanácsot adott neki, hogyan maradhat biztonságban, és szabadlábon, semmi olyanra nem tanította, amit éneikül ne tett volna.
A közvetítő, bármennyire ellenszenvesnek tartotta is, amit tett, most rakta le az első pilléreit annak a hídnak, amely egy gyilkoshoz vezetett. Azt remélte, ezzel sikerül elérnie, hogy a nehéz vagány akarata ellenére megbízzon benne, elhiggye, hogy a csere az ő kettejük ügye, Quinné és az övé, és valójában a hatóságok a rossz emberek.
Angliai évei alatt rájött, hogy az angol fül különösen barátságosnak találja az amerikai kiejtést. Talán a vontatott hanghordozás miatt. Nyájasabb, mint a szabatos angol. Ezért, ha lehet, még jobban elnyújtotta a szavakat. Zacknek semmi esetre sem szabad azt gondolnia, hogy ő "át akarja verni" vagy gúnyt akar űzni belőle. És, ami ennél is fontosabb, nem szabad elárulnia, mennyire gyűlöli ő ezt az alakot, aki ötezer kilométernyire innen kínpadra vont egy apát és egy anyát. Olyan meggyőzően beszélt, hogy Kevin Brownt is bebolondította vele.
Cramert azonban nem.
– Jó lenne, ha egy kicsit tovább fecsegne a fattyú – mondta Williams felügyelő. – Akkor legalább valamelyik vidéki kollégánk vethetne rá vagy a kocsijára egy pillantást.
Cramer a fejét rázta.
– Még nem. Az a baj a vidéki rendőreinkkel, hogy nem képezik ki elég jól a nyomozókat. Majd Quinn el fogja nyújtani a beszélgetések idejét és Zack remélhetőleg nem veszi észre.
Zack azonban nem szólalt meg ezen az estén; csak másnap reggel.

Andy Laing kivett egy nap szabadságot és a Saudia társaság belföldi járatával Rijádba repült, ahol kívánságának megfelelően sikerült találkoznia Steve Pyle vezérigazgatóval.
A Szaúd-Arábiai Beruházási Bank rijádi épületét össze sem lehetett hasonlítani a dzsiddai idegenlégiós erőddel. A bank igazán sok pénzt beleölt a barna márványból, homokkőből és csiszolt gránitból épült toronyba. Laing átvágott a hatalmas központi átrium földszintjén, ahol csak az ő márványon kopogó cipőjét és a hűs vizű szökőkutak csörgedezését lehetett hallani.
Noha október közepe volt, odakint fojtogatott a meleg, az átrium azonban üde volt, mint a tavaszi kert. Harmincperces várakozás után bebocsátást nyert a vezérigazgatóhoz a legfelső emeleten. Legföljebb a Rockman–Queens elnökének lehetett ilyen luxusirodája. Bár amikor hat hónapja itt töltött egy rövid időt, azt állította, hogy még fényűzőbb, mint az ő dolgozószobája a New York-i felhőkarcoló legfelső szintjén.
A nagydarab Steve Pyle büszke volt rá, hogy milyen atyaian tud viselkedni fiatalabb beosztottaival, bármilyen nemzetből származzanak. Vörös arcából ítélve dúsan fölszerelt bárszekrénye lehetett a szesztilalmas Szaúd-Arábiában.
Jóindulattal, de kissé meglepetve üdvözölte Lainget.
– Mr. Al-Haroun nem jelezte, hogy jön, Andy. Küldtem volna a repülőtérre egy kocsit magáért.
Mr. Al-Haroun a dzsiddai igazgató volt. Laing szaúdi főnöke.
– Nem szóltam neki, uram. Csak egy nap szabadságot vettem ki. Azt hiszem, van egy probléma, amelyre szeretném felhívni az ön figyelmét.
– Andy, Andy, az én nevem Steve, ha nem tudná, örülök, hogy látom. No, mi az a probléma?
Laing nem hozta magával a papírlepedőket. Ha Dzsiddában valaki benne van a buliban, a nyomtatványok eltűnéséből nyomban rájön, hogy kiszúrták őket. Viszont részletes jegyzeteket készített és egy órán át magyarázta Pyle-nak, mit talált.
– Nem lehet véletlen egybeesés, Steve! – érvelt. – Csak valami nagyszabású bankcsalással lehet magyarázni!
Steve Pyle szívélyessége határozottan csökkent, mióta Laing elkezdte magyarázta neki a helyzetet. Spanyol bőrrel kárpitozott, mély klubfotelekben ültek, egy kovácsoltvas kávézóasztal mellett. A vezérigazgató fölállt és odament a füstüveg ablakhoz, ahonnan pompás kilátás nyílt a sivatagra. Végre megfordult és visszatért az asztalhoz. Ismét szélesen mosolygott és a kezét nyújtotta.
– Andy, maga igazán rendkívül figyelmes fiatalember. Nagyon eszes. És lojális, amit én nagyon méltányolok. Azt is, hogy épp hozzám jött ezzel a... problémával. – Az ajtóhoz kísérte Lainget. – Nos, szeretném, ha a jövőben ezt énrám bízná. Ne is gondoljon rá többé. Magam fogok vele foglalkozni. Biztos vagyok benne, hogy maga előtt nagy jövő áll.
Andy Laing elhagyta a bankot és az Önelégültségtől mámorosan utazott vissza Dzsiddába. Azt tette, amit tennie kellett. Majd a vezérigazgató leállítja ezt a csalást. Steve Pyle, amint egyedül maradt, percekig dobolt ujjaival az asztalon, majd a telefonkagyló után nyúlt.

Zack negyedik hívása – a privát vonalon a második – reggel háromnegyed kilenckor futott be. Mint lenyomozták, Hertfordshire északi határáról telefonált, Roystonból, ott, ahol a megye összeér Cambridge-dzsel. A rendőr, aki két perc múlva ért oda a helyszínre, kilencven másodpercet késett. Ujjlenyomatok nem voltak.
– Fogjuk rövidre, Quinn. Ötmillió dollárt akarok, minél hamarabb. Kis címletekben, használt bankjegyekben.
– De Zack, az marha sok. Tudja, hogy az mennyit nyom?
Szünet. Zacket biztosan zavarba hozta, hogy éppen a pénz súlyával hozakodnak elő.
– Ez van, Quinn. Ne is vitatkozzon. És semmi trükk, különben odaküldhetünk két ujjat, hogy helyrebillentsük magukat.
Kensingtonban McCrea kijött a szobájából és a fürdőszobába igyekezett. Útközben fellökött egy kávézóasztalt.
– Ki van ott magánál? – vakkantotta Zack.
– Egy szimat – válaszolta Quinn. – Tudja, hogy van ez. Ezek a seggfejek nem hagynak egyedül.
– Komolyan gondoltam, amit mondtam.
– Menjen már, Zack, erre semmi szükség. Mind a ketten profik vagyunk, igaz? Ehhez tartsuk magunkat, nem? Megtesszük, amit kell, se többet, se kevesebbet. Na, itt az idő, szálljon ki a vonalból.
– Maga csak szerezze meg a pénzt, Quinn.
– Ahhoz tárgyalnom kell a fiú apjával. Hívjon vissza huszonnégy óra múlva. Egyébként hogy van a gyerek?
– Jól. Egyelőre. – Zack letette a kagylót és kiment a fülkéből. Ezúttal harmincegy másodpercig beszélt. Quinn visszahelyezte a kagylót. McCrea bejött a szobába.
– Ha még egyszer ilyet művel – figyelmeztette Quinn halkan –, mindkettejüket kivágom innen. És szarok az Irodára is, a Cégre is.
McCrea olyan bűntudatosan nézett, hogy attól lehetett tartani, mindjárt elsírja magát.
A nagykövetség alagsorában Brown Collinsre pillantott.
– Mocskos szájú alak a maga embere. Egyébként mi volt az a robaj a vonalban?
Válaszra nem is várva felkapta annak a telefonnak a kagylóját, amely az alagsort kötötte össze a lakással. Sam Somerville jelentkezett. Elmagyarázta, hogy az emberrablók azzal fenyegetőznek: levágják a túsz ujjait, és McCrea felborította a térdével a kávézóasztalt. Amikor letette, Quinn megkérdezte: – Ki volt az?
– Mr. Brown – mondta hivatalosan a nő. – Mr. Kevin Brown.
– Az ki? – firtatta Quinn. Sam idegesen pillantott a falra.
– Az FBI bűnügyi nyomozó osztályának alosztályvezetője – válaszolta ugyanolyan hivatalosan, mert tudta, hogy Brown hallja őket.
Quinn bosszúsan legyintett, Sam vállat vont.
Aznap délben tanácskozást tartottak a lakásban. Gondolták, hogy Zack úgyse telefonál reggelig, így az amerikaiak még egyszer fontolóra vehetik a követelést.
Kevin Brown Collinsszel és Seymourral érkezett, Nigel Cramer Williams felügyelőt hozta magával. Quinn már ismert mindenkit, Brown és Williams kivételével.
– Megmondhatja Zacknek, hogy Washington elfogadja – közölte Brown. – Húsz perce jött az üzenet. Nekem nem tetszik, de elfogadták. Ötmillió dollár.
– Csakhogy én nem fogadom el – mondta Quinn. Brown ügy nézett rá, mintha nem hinne a fülének.
– Ó, Quinn, szóval maga nem fogadja el. Maga nem. Az Egyesült Államok kormánya elfogadja, Quinn úr nem fogadja el. Megérdeklődhetnénk, miért?
– Mert rendkívül veszedelmes, ha elfogadjuk az emberrabló első követelését – válaszolta Quinn halálos nyugalommal. – Ha megtesszük, ő rögtön azt fogja gondolni, hogy kérhetett volna többet is. Aki pedig ezt hiszi, az azt is elhiszi, hogy valahol palira vették. És ha esetleg pszichopata, ettől dühbe gurul. És senki máson nem tudja kitölteni a mérgét, csak a túszon.
– Maga szerint Zack pszichopata? – aggodalmaskodott Seymour.
– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem – tűnődött Quinn. – De valamelyik embere még lehet az. És akár Zack parancsol, akár nem, a pszichopaták nem nagyon hagynak maguknak dirigálni.
– Akkor mit tanácsol? – kérdezte Collins, Brown felhorkant.
– Most még csak az elején tartunk – mondta Quinn. – Simon Cormacknek akkor van a legtöbb esélye épen és egészségesen kikerülni a rabságból, ha az emberrablók elhisznek két dolgot. Az egyik, hogy annyit préseltek ki a családból, amennyit azok ki tudtak fizetni. A másik, hogy csak akkor látnak pénzt, ha Simont épen és egészségesen visszaadják. És ezekhez a következtetésekhez kevés néhány másodperc. Közben lehet, hogy a rendőrség erőfeszítéseit siker koronázza és rájuk bukkan.
– Egyetértek Mr. Quinn-nel – csatlakozott Cramer.
– Ez belekerülhet több hétbe is. Akármilyen kegyetlenül hangzik is, de ez még mindig jobb, mint a helytelen helyzetértékelésből származó kapkodó, elhamarkodott döntés, meg egy halott fiú.
– Én csak hálás vagyok minden plusz időért, amit kapok – mondta Williams felügyelő.
– Akkor mit mondjak Washingtonnak? – kérdezte Brown
– Mondja meg nekik – felelte Quinn nyugodtan –, hogy engem arra kértek, tárgyaljak Simon szabadon bocsátásáról, és én megpróbálom ezt tenni. Ha el akarják venni tőlem az ügyet, nekem úgy is jó. Csak közöljék az elnökkel.
Collins köhögött, Seymour a padlót nézte. Az értekezlet véget ért.
Amikor Zack újra telefonált, Quinn engesztelő hangot ütött meg.
– Nézze, én megpróbáltam beszélni magával Cormack elnökkel. Nem megy. Állandóan nyugtatózzák. Azt hiszem, nagyon rossz állapotban...
– Fogja rövidre, és szerezze meg a pénzt – szakította félbe Zack.
– Én megpróbálom, esküszöm az istenre! Nézze, ötmillió, az rengeteg. Nincs is annyi készpénze. Mindenük értékpapírokban van, azokat eladni hetekig tart. Az a helyzet, hogy pillanatnyilag kilencszázezer dollárt tudok felajánlani, amit gyorsan össze tudnának szedni...
– Elég legyen – fortyant fel a hang a telefonban.
– Maguk jenkik máshonnan is össze tudják szedni azt a pénzt. Én várhatok.
– Azt elhiszem – mondta Quinn –, hogy maga biztonságban van. Nyugodt lehet, a zsaruk sem bukkantak a nyomukra... mostanáig. Ha legalább egy kicsit tudnának engedni... A fiú jól van?
– Aha. – Le merte volna fogadni, hogy Zack éppen töri a fejét.
– Még valamit meg kell kérdeznem magától, Zack. Ezek a csibészek, itt a hátam mögött, egyre pipásabbak. Kérdezze meg a fiút, hogy hívták a kiskutyáját, azt, amelyik tízéves koráig megvolt neki. Csak azért, hogy tudjuk, hogy jól van. Magának ez nem kerül semmibe. Nekem viszont nagyon segít.
– Négymillió – vágta oda Zack. – És ott egye meg magukat a fene.
A vonal megszakadt. A hívás északról, St. Neotsból jött, ami Cambridge-től délre, Bedfordshire megyehatárától kissé északabbra terül el. Természetesen senkit se láttak kijönni a főposta előtt a fülkéből.
– Mit csinál? – kíváncsiskodott Sam.
– Fokozom a nyomást – felelte Quinn. Többet nem volt hajlandó megmagyarázni.
Napok óta tudta, hogy olyan szuperprofival van dolga, amilyen nem minden közvetítőnek jut osztályrészül. A szárd vagy közép-amerikai banditák addig tarthatják fogva a túszt, ameddig nekik tetszik: hónapokig, akár évekig. Nincs az a katonaság vagy rendőrség, amely megtalálná őket a bozóttal benőtt, barlangokkal telelyuggatott hegyekben. A helikopter az egyetlen, reális kockázat számukra, csak attól kell félniük.
A sűrűn lakott Délkelet-Angliában Zack és bandája törvénytisztelő, tehát ellenséges terepen tartózkodott. Minél tovább maradnak, annál nagyobb annak kockázata és esélye, hogy egy napon azonosítják és megtalálják őket. Olyan erős nyomás nehezedik rájuk, hogy igyekszenek minél hamarabb lezárni az ügyet, aztán eltűnni. A trükk az, hogy el kell velük hitetni: ők győztek, megkötötték a létező legjobb üzletet, és nem kell megölniük a túszt, mielőtt lelépnének.
Figyelembe vette, hogy a csoport többi tagja – a bűncselekmény színhelyének átkutatása után a rendőrség arra a következtetésre jutott, hogy legalább négyen vannak – mind ott rostokol a búvóhelyen. A bezártságtól türelmetlenné, klausztrofóbiássá válhatnak, esetleg azért rághatják főnökük fülét, végezzenek már és pucoljanak – legalábbis Quinn így érvelne. Ha két oldalról szorongatják, Zack nagy kísértést fog érezni, hogy zsebre tegye, amit lehet és elpályázzon. Ez azonban csak akkor következik be, ha tovább szorítják a prést.
Szándékosan dugott két bolhát is Zack fülébe. Gondolja csak, hogy ő, Quinn, a jó fiú, aki a hatóság akadékoskodása közepette mindent elkövet, hogy minél előbb megköthessék az üzletet. Eszébe jutott Kevin Brown arca, és azon tűnődött, mennyire hazudott az. – A másik "bolha", hogy Zack biztonságban van... egyelőre. Miközben az ellenkezőjét hiszi. Minél rosszabbakat álmodik a rendőrségi rajtaütéstől való félelmében, annál jobb nekik.
A nyelvészprofesszor szerint az emberrabló valószínűleg a negyvenes évei közepén vagy az ötvenes évei elején járhat és alighanem ő a bandavezér. A tudós bizonyos volt benne, hogy Zack megtárgyalta valakivel, hogy milyen feltételt fogadjon el. Munkáskörnyezetben született, nem járt magasabb iskolákat és majdnem biztos, hogy Birmingham környékéről való. A gyermekkori tájszólást azonban elmosták a Birminghamtől távol, talán külföldön töltött hosszú évek.
Egy pszichiáter megpróbálta összeállítani az arcképét. Bizonyára feszült állapotban van, és a feszültség a tárgyalásokkal egyre nő. Az idő múlásával egyre kevésbé ellenséges Quinn-nel szemben. Erőszakra hajlamos – semmi tétovázás vagy aggály nem érződött a hangján, amikor azzal fenyegetőzött, hogy levágják Simon Cormack ujjait. Másrészt logikus gondolkodású, óvatos, de nem gyáva. Veszélyes ember, de nem őrült. Nem pszichopata és nem "politikai".
Ezt jelentették Nigel Cramernek, aki beszámolt róla a COBRA-bizottságnak. A másolatokat egyenesen továbbküldték Washingtonba, a Fehér Házban ülésező bizottságnak. Kapott belőlük a kensingtoni lakás is. Először Quinn olvasta el, aztán Sam.
– Csak azt nem értem – mondta a nő, amikor letette az utolsó lapokat –, miért épp Simon Cormacket rabolták el. Jó, hogy az elnök gazdag családból való, de akadnak Angliában gazdagabb csemeték is.
Quinn, akinek ez már akkor szöget ütött a fejébe, amikor ott ült a tévé előtt a spanyol kocsmában, ránézett, de egy szót sem szólt. A nő hiába várta a választ. Ez bosszantotta, de ugyanakkor fölkeltette a kíváncsiságát. Egyre jobban érdekelte Quinn.

Hét nappal az emberrablás és négy nappal Zack első hívása után a CIA és a brit Intelligence Service leállította azokat az ügynökeit, akik beépültek az európai terroristacsoportokba. Ezek a források nem tudták kideríteni, honnan került a Skorpion géppisztoly, és egyre valószínűtlenebbé vált, hogy politikai terroristák keze van a dologban. Ennek utánanéztek az ír IRA-nál és az INLA-nál – ezekben a CIA-nek és az Intelligence Service-nek egyformán voltak egymás előtt is titkolt, "pihentetett" ügynökeik – a német Vörös Hadsereg Frakciónál, amely a Baader–Meinhof-csoport utódja, továbbá az olasz Vörös Brigádoknál, a francia Action Directe-nél, a spanyol–baszk ETA-nál és a belga CCC-nél. Léteznek rajtuk kívül kisebb és furább csoportocskák is, de ezeket túl jelentéktelennek ítélték ekkora vállalkozáshoz.
Zack másnap újra jelentkezett, ezúttal az M11 autópályán található szervizállomás egyik telefonfülkéjéből. Cambridge-től délre. Nyolc másodperc alatt azonosították, a civil ruhás rendőr azonban csak hét perc alatt jutott el a helyszínre. Hiú remény volt ebben a gépkocsi- és embertömegben megtalálni a telefonálót.
– A kutya neve Mr. Spot – tért a tárgyra.
– Kösz, Zack – hálálkodott Quinn. – Csak vigyázzanak a fiúra, és hamarabb megkötjük az üzletet, mint gondolnák. Nekem is van egy hírem: Mr. Cormack emberei össze tudtak szedni 1,2 millió dollárt. De azt hiszem, el tudnak menni kétmillióig is. Ez végül is készpénz és azonnal rendelkezésre áll. Zack, fogadják el...
– Fújja fel – mordult rá Zack a telefonból. Azonban őt is sürgette az idő. Leengedte a követelést hárommillió dollárra, aztán letette a kagylót.
– Miért nem fogadta el, Quinn? – kérdezte Sam a szék peremén kuporogva. Quinn felállt, hogy bemenjen a fürdőszobába. Mindig akkor mosakodott, öltözködött, fürdött, sőt evett, miután Zackkel beszélt. Tudta, hogy egyhamar nem lehet számítani a következő hívásra.
– Ez nem csak pénzkérdés – válaszolta a fürdőszobába menet. – Zack még nem kész. Ha azt hiszi, hogy becsapják, ismét felsrófolja az összeget. Kicsit még puhítanom kell, érezze csak minél nagyobb nyomás alatt magát.
– És az a nyomás, ami Simon Cormackre nehezedik? – kérdezte Sam már a folyosóról. Quinn megállt és visszajött az ajtóhoz.
– Igen – szólt komolyan –, és ami az apjára és az anyjára nehezedik. Nem felejtettem el. De ilyen esetekben a bűnözőknek azt kell hinniük – és tényleg el kell hinniük –, hogy mindent megjátszottak. Különben dühbe jönnek, és annak a túsz issza meg a levét. Láttam már ilyet. Jobb lassan és óvatosan, mint ajtóstul a házba. Ha nem tudjuk elkapni őket negyvennyolc óra alatt, akkor következik az idegháború: az, hogy ki bírja tovább, az emberrablók vagy a közvetítő. Ha semmit se kap, megvadul; ha túl sokat kap és túl gyorsan, azt hiszi, becsapták és a cimborái ugyanazt hiszik. Akkor is megvadulnak Attól pedig isten őrizze a túszt.
Nigel Cramer, aki néhány perc múlva magnószalagról hallotta szavait, helyeslően bólintott. Neki is voltak hasonló tapasztalatai, méghozzá két ügyben. Az első esetben a túszt épségben, egészségben látták viszont; a másodikban viszont meggyilkolta a felbőszült pszichopata.
Ugyanezt "élőben" hallgatták az alagsorban, az amerikai nagykövetség alatt.
– Marhaság – fortyant fel Brown. – Hát mi az ő dolga, az istenit! Szerezze vissza a srácot! De aztán én megyek utána azoknak a fatökűeknek!
– Ha lelépnek, hagyja a dolgot a Met-re – tanácsolta Seymour. – Majd azok megtalálják őket.
– Igen! És a brit bíróságok "életfogytiglanra" ítélik. Tudja maga, mit jelent itt az életfogytiglan?! Tizennégy évet harmadolással! Lószart! Idehallgasson, miszter; senki, de senki nem teheti meg ezt az én elnököm fiával, hogy aztán eltűnjön a balfenéken. Egy napon ez az ügy az Irodához kerül, mert oda kell kerülnie. És akkor majd én fogom intézni – bostoni módra!
Aznap éjjel Nigel Cramer személyesen ment ki a lakásra. Nem tudott újat mondani. Négyszáz személyt hallgattak ki, csaknem ötszáz helyszínt ellenőriztek, és százhatvan lakást észrevétlenül figyeltek. Nincs frontáttörés.
Birminghamben a rendőrség ötven évre visszamenően ellenőrizte mindazokat a személyeket, akik erőszakos bűncselekményeket követtek el és régebben elhagyták a várost. Nyolc lehetséges elkövetőt szűrtek ki. Mindegyiknek utánanéztek: halottak, börtönben vannak vagy más, azonosítható helyen.
Van a Scotland Yardnak egy kevéssé ismert adatforrása: a hangbank. A modern technológia segítségével az emberi hang ábrázolható. A be- és kilégzésnek, a hangszínnek, a szavaknak, a mondatfűzésnek megvan a maga jellegzetes görbéje. Az oszcilloszkópon megjelenő görbe ugyanolyan egyedi, mint az ujjlenyomat. Azonosítani lehet, ha szerepel a nyilvántartásban.
Bekerült a bankba sok nehézfiú, anélkül, hogy sejtették volna. Idejutottak azok, akik trágárságokat mondanak a hivataloknak; a névtelen besúgók; mindazok, akiket letartóztattak és "felvettek" a kihallgatóhelyiségben. Zack azonban nem volt közöttük.
A szakértői vizsgálatok kudarccal végződtek. A kilőtt töltényhüvelyek, a golyók, az ujjlenyomatok, keréknyomok ott hevertek a rendőrségi laboratóriumban és nem voltak hajlandók többet elárulni titkaikból.
– Londonban és környékén, nyolcvan mérföld sugarú körben, nyolcmillió lakás van – mondta Cramer. – Ezenkívül üres csövek, raktárak, pincék, kripták, alagutak, katakombák és elhagyott épületek. Volt egyszer egy Fekete Párduc nevű bűnözőnk, aki az elhagyott tárnákban tanyázott, egy nemzeti park alatt, odahurcolta az áldozatait, akiket megerőszakolt és megölt. Elkaptuk... végül. Sajnálom, Mr. Quinn. Próbálkozunk tovább.
A nyolcadik napon a kensingtoni lakásban tovább nett a feszültség. A fiatalokon jobban látszott: ha Quinn érzékelte is, nem sok jelét mutatta. Legtöbbször az ágyon hevert, két hívás és eligazítás között, bámulta a plafont, igyekezett beleélni magát Zack gondolkodásába, és azt tervezgette, hogyan viselkedjék a következő hívás alatt. Mikor zárja le a tárgyalásokat? Hogyan intézze a cserét?
McCrea most is ugyanolyan jó természetű volt, de kezdett fáradni. Egy kutya hűséges tekintetével rajongott Quinnért, futólépésben teljesítette minden utasítását, kávét főzött és kivette a részét a házimunkából.
A kilencedik napon Sam el akart menni vásárolni. Fanyalogva felhívta a Grosvenor Square-en Kevin Brownt, aki megadta az engedélyt. Csaknem két hét óta most lépett ki először a lakásból Fogott egy taxit, meg sem állt a Knightsbridge-ig és négy csodálatos órán át kóborolt a Harvey Nicolsban és a Harrodsban. A Harrodsnál meglepte magát egy cuki krokodilbőr retiküllel.
Amikor visszatért, mind a két férfi megcsodálta a zsákmányt, Sam egyikükről sem feledkezett meg: McCrea-nek dublé arany tollat hozott, Quinn-nek kasmírpulóvert. A fiatal CIA-tiszt megindítóan hálás volt; Quinn fölvette a pulóvert és felvillantotta egyik ritka, de lefegyverző mosolyát. Ez volt az egyetlen derűs pillanat, amit ebben a lakásban megéltek.

Ugyanezen a napon a washingtoni válságstáb gondterhelten hallgatta dr. Armitage-t.
– Egyre jobban aggaszt az elnök egészsége – közölte az alelnökkel, a biztonsági tanácsadóval, az igazságügy-miniszterrel, három további miniszterrel, az FBI és a CIA igazgatóival.
– Stressz korábban is adódott és fog is adódni a kormányzati tevékenységben. Csakhogy ez személyes és sokkal mélyebben érinti. Az emberi lélek és a test nincs felkészülve, hogy ilyen sokáig elviseljen ilyen mértékű szorongást.
– Fizikailag hogy van? – kérdezte Bill Walters.
– Rendkívül fáradt, éjszaka csak gyógyszerrel tud aludni. A szemünk láttára öregszik.
– És szellemileg? – kapcsolódott be Morton Stannard.
– Önök is láthatták, hogy iparkodik ellátni a szokványos államügyeket – emlékeztette őket Armitage. A stáb komoran helyeselt. – Gyakran elveszti a fonalat, koncentrálóképessége csökken, többször megfigyelhetők emlékezetkihagyások.
Morton Stannard együttérzően bólintott, de árnyékos tekintete korántsem sugárzott ennyi jóindulatot. Egy évtizeddel volt fiatalabb Donaldsonnál és Reednél; mielőtt védelmi miniszter lett volna, a nemzetközi bankszakmában tevékenykedett New Yorkban. Kifinomult ízlésű világpolgár volt, aki élvezte a jó konyhát, a fajborokat és a francia impresszionistákat. Amikor a Világbanknál dolgozott, sima modorú és hatékony, de nehezen meggyőzhető tárgyalófélnek ismerték meg, amikor az óriási hiteleket igénylő, de a visszafizetés csekély esélyével kecsegtető harmadik világbeli országok üres kézzel távoztak.
Az elmúlt két évben minden eszközzel arra törekedett, hogy a hatékonyságot növelje a Pentagonban, hogy az amerikai adófizető érezhesse, hogy minden adóba fizetett dollárjáért egy dollárnyi védelmet kap. Sok ellenséget szerzett a tábornokok és a hadiipari lobby tagjai között. Azután jött Nantucket, amely a Potomac túlsó partján kihatott egy-két ember állampolgári lojalitására. Stannard egyszer csak ott találta magát a fegyvergyárosok és a vezérkar társaságában, akik ellenezték a védelmi költségvetés megnyirbálását. Míg Michael Odellnek a hatodik érzéke súgta, hogy hadakozzék Nantucket ellen, Stannard inkább washingtoni hatalmát és befolyását féltette. Nantucket nem az életfilozófiáját sértette. Azért a szeme se rebbent, mikor vereséget szenvedett a kormányban; mint ahogyan most sem, miközben hallgatta, hogyan romlik az elnök állapota.
– Szegény ember. Istenem, szegény ember – mormogta Hubert Reed pénzügyminiszter.
– További probléma – vonta le a következtetést a pszichiáter –, hogy az elnök nem impulzív, érzelmi alkat. Semmit sem árul el, ami benne lejátszódik. Bent... természetesen mindannyiunknak vannak érzelmei. Minden normális embernek. De ő magába fojt mindent, emészti magát. A First Lady más: neki nem kell elviselnie a hivatallal járó feszültségeket, elfogadja a gyógyszereket. Ezzel együtt az ő állapota is ugyanolyan rossz, ha ugyan nem rosszabb. Hiszen ez az egyetlen fia. És a felesége állapota újabb kereszt az elnök vállán.
Nyolc, rendkívül gondterhelt embert hagyott maga mögött, amikor visszatért az elnöki lakosztályba.

Elsősorban a kíváncsiság volt az oka, hogy Andy Laing további két éjszakát bent töltött a hivatalban, a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank dzsiddai fiókjában, és a számítógépét bújta, amely különös eredményeket dobott elébe.
A csalás folytatódott. Mióta a vezérigazgatóval beszélt, négy újabb tranzakciót ütöttek nyélbe, amelyeket Steve Pyle egyetlen telefonnal leállíthatott volna. A hamis számlák megteltek pénzzel, amit a szaúdi közalapból vontak el. Laing tudta, hogy a szaúdi állami tisztviselők között nem ritkaság a hűtlen kezelés, de ezek irtózatos összegek voltak, elegendőek egy hatalmas kereskedelmi művelet – vagy bármilyen más művelet – finanszírozására.
Növekvő rémülettel kellett belátnia, hogy az általa annyira tisztelt Steve Pyle is belekeveredett az ügybe. Nem az első eset, amikor egy banktisztviselő belemegy egy bűnös üzletbe. Ez azonban megrázta. Elgondolni, hogy ő egyenesen a bűnelkövetőhöz rohant a fölfedezésével! Az éjszaka hátralévő részét otthon töltötte, kis táskagépe fölé görnyedve. Szerencsére őt nem New Yorkban fogadták fel, hanem Londonban; egy másik amerikai banknak dolgozott, onnan szerződtette a Rockman–Queens.
London volt az európai és közel-keleti pénzügyi műveletek központja és New York után itt tartotta fenn bankja a legtekintélyesebb irodát. Ott volt a hivatala a külföldi műveletek vezető könyvvizsgálójának is. Laing tudta, mi a kötelessége. Ennek a tisztviselőnek küldte el jelentését, és állításainak alátámasztására mellékelt hozzá négy számítógépes nyomtatványt.
Ha több esze lett volna, közönséges postával küldte volna a csomagot. De az lassú és nem mindig megbízható, így bedobta a bank kimenő postájába, amelyet közvetlen futár vitt Dzsiddából Londonba. Ha nem jött közbe semmi. Mióta azonban Andy egy hete Rijádban járt, a dzsiddai postazsákot a vezérigazgató utasítására Rijádon keresztül továbbították. Másnap Steve Pyle átvizsgálta a kimenő postát. Kiemelte belőle Laing jelentését, a maradékot továbbküldte, és elolvasta, amit a fiatalember annyi gonddal írt. Amikor befejezte, fölvette a telefont és egy helyi számot tárcsázott.
– Easterhouse ezredes? Van itt egy probléma. Azt hiszem, találkoznunk kellene.

A tömegtájékoztatás az óceán két partján mindent elmondott, amit elmondhatott, aztán kezdte elölről, de még mindig záporoztak a szavak. Légiónyi szakértő – a pszichiátriaprofesszoroktól a spiritiszta médiumokig –; ajánlgatta elemzéseit és tanácsait a hatóságoknak. Léleklátók, akiket a tévé is mutatott, bensőséges kapcsolatba léptek szellemekkel, akiktől a legváltozatosabb, homlokegyenest ellentmondó üzeneteket kaptak. Magánszemélyek és gazdag alapítványok versengve ajánlkoztak, hogy kifizetik a váltságdíjat, kerül, amibe kerül. A televíziós prédikátorok úgyszólván őrjöngésbe hajszolták magukat. A székesegyházak és templomok lépcsőin virrasztásokat tartottak.
Szüret volt ez a hivatásos önfeláldozóknak. Több százan ajánlkoztak Simon Cormack helyébe, abban a biztos tudatban, hogy erre a cserére úgyse kerül sor.
Tíz nappal Zack első kensingtoni hívása után néhány amerikai adó újabb hírt röpített világgá.
Egy texasi hitszónok, aki nemrég kapott dús és váratlan adományt egy olajtársaságtól, kinyilatkoztatta, hogy isteni látomása volt. A merényletet Simon Cormack, tehát az apja, az elnök, azaz az Egyesült Államok ellen a kommunisták főzték ki. Itt nincs helye kételynek. Az országos tv-hálózatok felkapták és fáradhatatlanul fújták az isteni üzenetet. Eldördültek a Crockett-terv első lövései; elhintették az első magokat.

Szigorú kosztümje nélkül, amelyet azóta se hordott, mióta beköltözött a lakásba, Sam Somerville különleges ügynök feltűnően vonzó nőnek bizonyult. Pályafutása során kétszer használta szépségét hivatali célokra. Először a Pentagon egyik magas rangú tisztjével randevúzott; megjátszottá a tiszt lakásán, hogy nincs magánál a sok ivástól. A férfi bedőlt a műájulásnak, és lebonyolított egy rendkívül kompromittáló telefonbeszélgetést; fegyvervásárlásról állapodott meg a szállítókkal, kenőpénz fejében.
A másik alkalommal elfogadta egy maffiavezér ebédmeghívását és útközben lehallgatókészüléket rejtett a kocsi kárpitozása alá. Az, amit az Iroda lehallgatott, épp elég volt ahhoz, hogy vádat emelhessenek a maffiózó ellen számos szövetségi törvény áthágásáért.
Kevin Brown tudott erről: ezért választotta őt, hogy ragadjon rá a közvetítőre, akit a Fehér Ház erősködésére küldtek Londonba. Bízott benne, hogy rá is éppúgy hat, mint a többi férfira, és a puhára főzött Quinn azokat a gondolatait és szándékait is megosztja Sam Somerville-lel, amelyeket a mikrofonok nem hallanának meg.
Arra nem számított, hogy épp az ellenkezője fog bekövetkezni. A kensigtoni lakásban töltött tizenegyedik estén Quinn és Somerville összefutottak a fürdőszobából a nappaliba vezető folyosón. Szűk volt a hely, nehezen fértek egymás mellett. Sam Somerville hirtelen fellobbanással előrehajolt, átölelte Quinn nyakát és szájon csókolta, amit már egy hete szeretett volna megtenni. Nem kellett csalódnia; szinte őt is meglepte, milyen szenvedéllyel viszonozza a csókot a férfi.
Már percek óta ölelték egymást, miközben hátuk mögött a konyhában a mit sem sejtő McCrea a serpenyővel hadakozott. Quinn kemény, barna keze végigsiklott a világító szőke tincseken. Sam érezte, amint hullámokban oldódik ki belőle a feszültség és a fáradtság.
– Meddig tart még ez, Quinn? – suttogta.
– Már nem sokáig – mormolta a férfi. – Ha minden jól megy, néhány nap. Talán egy hét.
Visszamentek a nappaliba, McCrea szólt, hogy jöjjenek enni. Semmit sem vett észre a dologból.

Easterhouse ezredes átbicegett Steve Pyle irodájának süppedő szőnyegén és kinézett az ablakon. Mögötte a kávézóasztalkán hevert a Laing-jelentés. Pyle aggódva figyelte.
– Attól félek, hogy ez a fiatalember súlyos károkat okozhat hazánk érdekeinek – mondta Easterhouse halkan. – Természetesen nem szándékosan. Meg vagyok győződve róla, hogy lelkiismeretes. Mindazonáltal...
Igazából sokkal jobban aggódott, mint mutatta. A Szaúd-dinasztia lemészárlására és megsemmisítésére vonatkozó terv félúton tartott, ami különösen sebezhető szakasz.
A síita fundamentalista imám biztonságban várakozott a búvóhelyén. A biztonsági erők központi számítógépéből eltüntették minden ismerősének, barátjának, támogatójának nevét és azok lehetséges lakcímeit. A kapcsolatokat a vallási rendőrség szélsőségesein át tartották. A síiták között remekül haladt a toborzás. A lelkes önkéntesek már készülődtek, hogy elnyerjék az örök üdvösséget, az imám és Allah szolgálatában.
Az új sportcsarnok határidőre elkészült. A hatalmas kapukat, ablakokat, oldalsó kijáratokat és szellőzőrendszereket a központi számítógép ellenőrizte, amelyet Easterhouse útmutatásai szerint programoztak. Nagyon jól előrehaladt az a terv is, amely szerint a reguláris szaúdi erők derékhada a sivatagban fog manőverezni a jelmezes főpróba éjszakáján. Easterhouse zsoldjába fogadott egy egyiptomi vezérőrnagyot és két palesztin fegyvermestert. Ők látják el használhatatlan lőszerekkel a királyi testőrséget a végzetes éjszakán.
Az újév elején behajózzák az amerikai Piccolo géppisztolyokat, a tölténytárakat és a lőszereket. Már előkészítették a helyet, ahol a fegyverzetet tárolják, mielőtt átadnák a síitáknak. Ahogy megígérte Cyrus Millernek, dollárra csak a külföldi vásárlásokhoz volt szüksége az ezredesnek. A belföldi számlákat riálban is tudta rendezni.
Ezt azonban nem mondta meg Steve Pyle-nak. A Szaúd-Arábiai Beruházási Bank vezérigazgatója már hallott Easterhouse-ról, arról, milyen irigylésre méltó befolyással bír a királyi család körében, nagyon hízelgett neki, amikor két hónapja vacsorameghívást kapott tőle. Nagy benyomást tett rá, hogy milyen remekül álcázza Easterhouse ezredes CIA-megbízatását. Egyedül ő, Steve Pyle tudja, hogy ez az ember nem is szabadúszó, hanem tulajdon kormányuknak dolgozik!
– Híre járja, hogy a dinasztia megdöntését tervezik – szólt Easterhouse megfontoltan. – Mi bukkantunk nyomára és tájékoztattuk Fahd királyt. Őfelsége beleegyezett, hogy a szaúdi biztonsági erők és a Cég egyesítsék erőiket a tettesek leleplezésére.
Pyle szája tátva maradt a meglepetéstől, még az evést is abbahagyta. Amit hallott, tökéletesen hihetőnek tűnt.
– Tudja, hogy ebben az országban mindent csak pénzért lehet kapni, információt is. Nekünk értesülésekre van szükségünk, de a biztonsági rendőrség alapjából nem vonhatunk el pénzt, mert a rendőrségnél is lehetnek összeesküvők. Ismeri Abdul herceget?
Pyle bólintott. Abdul herceg a közmunkaügyi miniszter volt, a király unokatestvére.
– A király őt jelölte ki, hogy tartsa velem a kapcsolatot – árulta el az ezredes. – A herceg beleegyezett, hogy az ő költségvetéséből vonjuk el a pénzt, amire szükségünk van, hogy beépülhessünk az összeesküvésbe. Szükségtelen mondanom, mennyire fájlalná Washington, ha bármi történne ezzel a kipróbáltan baráti kormánnyal.
Így esett, hogy a bank jámbor, jobban mondva balek igazgatóján át beszállt a pénzalap létrehozásába. Easterhouse csak annyit tett, hogy átprogramozta a Közmunkaügyi Minisztérium könyvelő számítógépét és négy új utasítást adott neki.
Az egyik, hogy valahányszor a minisztérium parancsot ad egy vállalkozótól beérkezett számla ellenőrzésére, a számítógép riassza az ezredes számítógépének terminálját. A számlák óriási összeget tettek ki minden hónapban. A minisztériumi alapból építették a dzsiddai övezetben az utakat, iskolákat, kórházakat, mélyvízi kikötőket, stadionokat, hidakat, felüljárókat, kertes házakat és lakótömböket.
A másik utasítás szerint a gép minden ügylethez hozzáad tíz százalékot, de ezt a tíz százalékot azonnal át is utalja az ezredesnek a Szaúd-Arábiai Beruházási Banknál nyilvántartó számmal vezetett számlájára, a dzsiddai fiókhoz. A harmadik és a negyedik utasítás a védekezést szolgálta. Ha a minisztérium valaha is érdeklődne a Szaúd-Arábiai Beruházási Banknál vezetett számlái iránt, az ezredes számítógépe megadja a teljes összeget, amelyhez hozzácsap tíz százalékot. Végül, ha egyenesen rákérdeznek, a számítógép megtagad minden tájékoztatást és törli a saját memóriáját. Már négymilliárd riál jött össze ily módon Easterhouse számláján.
Laingnek az a különös tény szúrt szemet, hogy valahányszor a bank a minisztérium utasítására hitelt nyújt valamelyik vállalkozónak, ennek az összegnek mindig pontosan a 10 százalékát átutalják a minisztérium számlájáról egy, a dzsiddai fióknál nyilvántartó számmal vezetett számlára.
Easterhouse húzása nem volt más, mint a négy pénztárgép svindli egyik változata. Leleplezéstől nem kellett tartania a jövő tavaszi, minisztériumi rovancsolás előtt. Látta az egyszeri amerikai bártulajdonos – így szól a mese, a csalás alapja –, hogy a bárban mindig csúcsforgalom van, a bevétel mégis 25 százalékkal kevesebb, mint kellene. Felfogadta a legjobb magándetektívet, aki bérelt egy szobát a kocsma fölött, lyukat fúrt a padlóba és egy hétig ott hasalt és bámult lefelé Végül jelentette: "Sajnálom, de az ön személyzete csupa feddhetetlen emberből áll. Minden dollár és cent rögtön odakerült a négy pénztárgép valamelyikébe." – "Miféle négyről beszél? – hüledezett a tulaj. –Nekem csak három van."
– Világért se akarnék rosszat ennek a fiatalembernek – mondta Easterhouse –, de ha továbbra is így folytatja, ha nem hajlandó nyugton maradni, nem lenne bölcsebb visszairányítani Londonba?
– Az nem olyan könnyű. Biztosan tiltakozna – vetette ellene Pyle.
– Nos – vélte az ezredes –, ő nyilván azt hiszi, hogy a küldemény megérkezik Londonba. Ha London hívatja – vagy ön azt mondja neki, hogy hívatták –, úgy fog menni, mint a kezes bárány. Londonnal meg csak annyit kell közölnie, hogy szeretné áthelyeztetni. Indoklás: itt alkalmatlan a munkára, gorombáskodik a személyzettel, és károsan befolyásolja kollégái magatartását. A bizonyítékok itt vannak az ön kezében. Neki, ha Londonban is fenntartja az állításait, valamivel bizonyítania kell.
Pyle-nek tetszett az elgondolás. Az minden eshetőséget számításba vett.

Quinn volt olyan tapasztalt, hogy tudja, valószínűleg nem is egy, hanem két lehallgató-készülék van a hálószobájában. Egy óra alatt megtalálta az elsőt, újabb óra után a másodikat. A nagy sárgaréz asztali lámpa talapzatába egy milliméteres lyukat fúrtak, teljesen szükségtelenül, mivel a zsinórt a talapzat oldalán vezették ki. A furat egyenesen lefelé vezetett. Néhány percig rágcsált egy rágógumit – Odell alelnöktől kapott egy marékkal, mielőtt átrepült volna az óceánon –, majd gondosan beletömködte a lyukba.
A nagykövetség alagsorában a kapcsolótáblánál ülő technikus csak néhány perc múlva kapott észbe, és odahívta az egyik FBI-ügynököt. Nemsokára Brown és Collins is odasiettek a figyelőállásba.
– A hálószobában az egyik poloska felmondta a szolgálatot – mondta a műszaki. – Az asztali lámpa talapzatában. Úgy látszik, selejtes.
– Mechanikai hiba? – kérdezte Collins. Akármit állítottak a gyártók, a technológia időnként bedöglött.
– Meglehet. Nem tudjuk kideríteni. Mintha működne, de a vételi szintje nulla.
– Talán fölfedezte? – találgatta Brown. – Beledugott valamit? Nagyon trükkös kurafi ám ez.
– Meglehet. Odamegyünk? – kérdezte a technikus.
– Nem – válaszolta Collins. – Úgysem szokott a hálószobájában beszélni. Csak fekszik a hátán és gondolkozik. Egyébként is ott a másik, a konnektorban.
Ezen az éjszakán, amelyik a tizenkettedik volt Zack első számú hívása óta, Sam átment Quinn szobájába, amely a lakásnak McCrea hálószobájával ellentétes végében volt. Kattant az ajtó, amikor kinyitotta.
– Mi volt ez? – kérdezte az egyik FBI-ügynök, aki egész éjszaka ügyeletet tartott a technikus mellett. Az vállat vont.
– Quinn hálószobája. Ajtó- vagy ablakcsukódás. Talán kiment sörért. Vagy levegőzni. Hallhatja, nincs több zaj.
Quinn az ágyán hevert a félhomályban, ahol csak a kensingtoni utcáról beszűrődő fények világítottak. Feküdt mozdulatlanul, a plafont nézte. Semmi sem volt rajta a csípőjére csavart szárongon kívül. Amint meghallotta az ajtócsukódást, elfordította a fejét. Sam állt némán az ajtóban. Ő is tudott a lehallgatókról. Tudta, hogy az ő szobájában ugyan nincs poloska, de annak szomszédságában van McCrea szobája
Quinn lelépett a padlóra, megcsomózta a szárongját és ajkára tett ujjal intett csöndet. Nesztelenül fölkelt, felvette az éjjeliszekrényről a kismagnót, bekapcsolta és letette a padló szegélylécére, a konnektorhoz, két méternyire az ágy fejétől
Még mindig némán, fogta a sarokban álló nagy klubfotelt, elfordította és odatette a fal mellé, a magnó fölé. Ott, ahol a könyöklő nem érintkezett a papírtapétával, párnákkal tömte el a réseket.
A karosszék így olyan volt, mint egy doboz, amelynek egy-egy oldalát a padló és a fal alkotta. Ebben a dobozban volt a magnó.
– Most már beszélhetünk – suttogta.
– De én nem akarok beszélni – lehelte Sam, és felé tárta karjait.
Quinn felnyalábolta és odavitte az ágyhoz. Sam felült egy pillanatra, amíg kibújt selyem hálóingéből. Quinn odafeküdt mellé. Tíz perc múlva szeretők voltak.
A nagykövetség alagsorában a technikus és két FBI-ügynök tétlenül hallgatták a három kilométerre lévő konnektorból érkező hangokat.
– Alszik – mondta a technikus. Hallották az alvó mély, egyenletes lélegzését. Quinn előző éjszaka vette föl, a párnájára tett magnóval. Brown és Seymour benéztek a figyelőállásba. Semmi különösre nem lehetett számítani azon az éjszakán; Zack a hatórai csúcsforgalom idején telefonált a bedfordi vasútállomásról. Természetesen most se kapták el.
– Nem értem, hogy tud ez az ember ilyen stresszben így aludni – mondta Patrick Seymour. – Én a magam részéről két hete csak szundikálók és nagyon szeretném már tudni, kialhatom-e még magam valamikor. Ennek zongorahúrból vannak az idegei.
A technikus ásított és bólintott. Európai és angliai munkája normális körülmények között nem követelt ennyi éjszakázást, főleg így zsinórban.
– Igen, pokolian jó volna, ha én is így alhatnék most.
Brown szótlanul sarkon fordult és visszatért az irodájába, amely egyben szálláshelyéül is szolgált. Már majdnem tizennégy napja volt ebben az istenverte városban, és egyre inkább meggyőződött róla, hogy a brit rendőrség nincs sehol, Quinn meg csak bújócskát játszik azzal a patkánnyal, akit nem is lehet emberszámba venni. Hát csak üljenek kollektíve a seggükön, Quinn és a brit haverjai, és várják, amíg fán nő az elefánt; de neki elfogyott a türelme. Elhatározta, hogy reggel összerántja a csoportját és tart egy kis bemutatót a régi stílusú nyomozói munkából és nyomra bukkan. Nem ez az első alkalom, amikor a hatalmas rendőrségi apparátus szem elől téveszt egy apró részletet.

NYOLCADIK FEJEZET

Quinn és Sam három órát töltött egymás karjában, felváltva szeretkeztek és suttogtak. Leginkább a nő beszélt, magáról és pályafutásáról az Irodánál. Ismételten óvta Quinnt a rámenős Kevin Browntól, aki azért választotta őt, Samet, és azért fészkelte be magát Londonba nyolcfős csoportjával, hogy "rajta tartsa a szemét a dolgokon".
Azután Sam mély és álomtalan álomba merült; két hete nem aludt ilyen jóízűen. Addig, amíg Quinn gyengéden oldalba nem bökte.
– A szalag csak háromórás – súgta. – Tizenöt perc múlva lejár.
Sam még egyszer megcsókolta, belebújt hálóingébe és lábujjhegyen visszasurrant a szobájába. Quinn elhúzta a karosszéket a faltól, motyogott valamit a mikrofon kedvéért, kikapcsolta a magnót, elnyúlt az ágyán és most már csakugyan elaludt. A Grosvenor Squareen csak az álmában forgolódó ember neszezését hallották. A technikus és a két FBI ügynök odapillantott a kapcsolótáblára, majd visszatért a kártyához.
Zack fél tízkor telefonált. Sokkal nyersebbnek és ellenségesebbnek tűnt, mint tegnap. Az az ember beszél így, akinek az idegei kezdenek kikészülni, akire egyre súlyosabb nyomás nehezedik, ezért elhatározta, hogy a maga részéről ő is szorít egyet a présen.
– No, ide figyeljen, maga fattyú. Nincs több bájcsevely. Kaptam belőle eleget. Elfogadom a tetves kétmillió dollárjukat, de ez az utolsó ajánlat. Ha még tovább kérincsél, akkor kap tőlem egy pár ujjat. Fogok egy kalapácsot meg egy hidegvágót és lenyisszantok a faszi jobb kezéből egy pár ujjacskát. Azután nemigen leszel jó Washingtonnál...
– Zack, nyugodjon már meg – kérlelte higgadtan, Quinn. – Megkapja. Maga a nyerő. Múlt éjszaka megmondtam nekik, hogy a fene egye meg, szedjék már össze azt a kétmillió dollárt, vagy én kiszállok. Maga beszél fáradtságról, Uramjézus! Én már nem is alszom, mindig csak a maga hívását várom...
Zacket láthatóan megnyugtatta a tudat, hogy a másiknak még jobban kikészültek az idegei, mint neki.
– Még valami – vakkantotta. – Nem pénzt akarok. Nem kell kápé. Még megpróbálnának poloskát rakni a táskába, maguk stricik. Gyémántokban. Azt is elmondom, hogyan.
Beszélt még tíz másodpercig, aztán letette. Quinn nem írt föl semmit, nem volt rá szüksége. Minden ott volt a szalagon. Saffron Waldenből jött a hívás, egy hármas telefonfülkéből. Saffron Walden vásárváros Nyugat-Essexben, a Londonból Cambridge-be vezető M11 autópálya mentén. A civil ruhás rendőr három perc alatt ért oda, de minden fülke üres volt. A hívó felszívódott a tömegben.

Andy Laing ugyanekkor épp ebédelt a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank dzsiddai fiókjának tisztviselői étkezőjében, pakisztáni barátja és kollégája, Mr. Amin ügyviteli igazgató társaságában.
– Nem tudok megfejteni egy rejtélyt, barátom – mondta a fiatal pakisztáni. – Mi folyik itt?
– Én nem tudom – válaszolta Laing. – Mondd meg te.
– Tudod, hogy mindennap posta megy Londonba. Küldtem oda egy sürgős levelet, amelyhez több dokumentumot mellékeltem. Gyors válaszra van szükségem. Mikor kapok már választ? – kérdezem magamat. Miért nem jön még mindig? Megkérdeztem az expedíciót, miért nincs válasz. Nagyon különös dolgot mondtak nekem.
Laing letette a kést és a villát.
– Mit, öreg haver?
– Azt mondták, hogy minden késik. Minden küldemény, amit innen adunk fel Londonba, először a rijádi irodába kerül, onnan továbbítják.
Laingnek elment az étvágya. Mintha iszappal telt volna meg a gyomra; egy falatot se bírt lenyelni többé.
– Mit mondtak, mióta van ez így?
– Azt hiszem, egy hete.
Laing fölment az étkezőből az irodájába. Asztalán üzenet várta Mr. Al-Harountól, a fiók igazgatójától. Mr. Pyle azonnal látni óhajtja Rijádban.
A Saudia délutáni belföldi járatával ment és egész úton magát szidta. Minden rendben lett volna, ha a csomagot közönséges postával küldi Londonba... A vezető könyvvizsgálónak címezte, személyesen, és egy ilyen címzés, az c jellegzetes kézírásával, mérföldre kirí a többi közül, amikor odakerülnek Steve Pyle asztalára. Már véget ért az ügyfélfogadás, amikor belépett a vezérigazgató irodájába.

Nigel Cramer ebédidőben jött el Quinnhez.
– Szóval kétmillió dollárnál zárta le az alkut – mondta. Quinn bólintott.
– Gratulálok – folytatta Cramer. – Ilyen ügynél tizenhárom nap igazán gyors haladás. Egyébként a reggeli hívást a házi pszichiáterem is meghallgatta. Szerinte az az ember komolyan beszélt, nagy nyomás alól van szabadulóban.
:– Pedig még várnia kell néhány napot. Nekünk is. Hallotta, hogy gyémántokat akar készpénz helyett. Időbe kerül, míg összeszedik. Nincs hír a búvóhelyről?
Cramer megrázta a fejét.
– Attól tartok, nincs. Ellenőriztünk minden kiadó házat és lakást. Vagy nem lakóépületben tanyáznak, vagy megvették az egész átkozott mindenséget. Vagy kölcsönkérték a lakást.
– Nem lehet ellenőrizni a friss vásárlásokat? – kérdezte Quinn.
– Attól félek, nem. Délkelet-Angliában rengeteg ingatlant adnak-vesznek. Ebből több ezer kerül külföldi cégek, vállalatok vagy társaságok tulajdonába, amelyek helyett képviselőik – ügyvédek, bankok – intézik az egész adásvételt. Mint például ezét a lakásét is.
Ez a szúrás Lou Collinsnek és a CIA-nak szólt, a lehallgatóba.
– Egyébként beszéltünk az egyik emberünkkel a Hatton Garden kerületben. Ő meg olyan valakivel beszélt, aki otthon van a gyémántpiacon. Akárki is ez a maga Zackje, ért a gyémántokhoz. Vagy ha ő nem, valamelyik kollégája. Amit kért, azt a legegyszerűbb megvásárolni és szállítani. Ráadásul könnyű. Körülbelül egy kilogramm, talán valamivel több. Gondolkozott már a cseréről?
– Természetesen. Magam szeretném intézni. De nekem nem kell rejtett poloska – azok meg valószínűleg azt tervezik. Nem hinném, hogy Simont magukkal hoznák a randevúra, és megölhetik, ha felfedeznek valami, trükköt.
– Ne aggódjék, Mr. Quinn. Természetesen szeretnénk elkapni őket, de én elfogadom a maga álláspontját. Mi nem dobunk be semmiféle trükköt és nem fogunk hősködni.
– Köszönöm – mondta Quinn. Kezet rázott a Scotland Yard tisztjével, aki elment és jelentést tett a fejleményekről a 13 órakor összeülő COBRA-bizottságnak.

Kevin Brown reggel bezárkózott a nagykövetség alsó szintjén lévő irodájába. Amikor kinyitottak az üzletek, két emberét elküldte egy listával, hogy vásároljanak neki egy nagyon nagy léptékű térképet a Londontól nyolcvan kilométerre, északra húzódó területről, azonkívül néhány egyforma műanyag lapot, műszaki rajzszöget, különböző színű tustollakat. Összehívta nyomozóit és szétrakta a térképen a műanyag lapokat.
– Oké, hát akkor lássuk a fülkéket, ahonnan a patkány telefonált. Chuck, olvasd fel, egyiket a másik után.
Chuck Moxon a listáját tanulmányozta.
– Első hívás, Hitchin, Hertfordshire.
– Oké, Hitchin itt van... itt ni. – Egy rajzszöget döfött Hitchinbe.
Zack tizenhárom nap alatt nyolcszor telefonált, a kilencedik hívást most várták. Sorra beszúrták a rajz-szögeket oda, ahonnan a hívások jöttek. Valamivel tíz óra előtt bedugta a fejét az ajtón az az FBI-os, aki társával együtt a figyelőállásban volt.
 – Most telefonált megint. Azzal fenyegetőzik, hogy levágják Simon ujjait egy hidegvágóval.
– Francnyavalya! – káromkodott Brown. – Az a hülye Quinn még képes felhergelni. Ismerem, képes rá. Honnan jött a hívás?
– – Egy Saffron Walden nevű helyről – mondta a fiatalember.
Amikor minden rajzszög a helyére került, Brown egy vonalat húzott köréjük. Aszimmetrikus idomot kapott, amely öt megyét érintett. Aztán fogott egy vonalzót és a szembenső pontokat összekötötte. Megközelítőleg az idom közepén a vonalak rácsszerűen keresztezték egymást. Délkeleten legszélre esett az essexi Great Dunmow; északon a cambridgeshire-i St. Neots; nyugaton a buckinghamshire-i Milton Keynes.
– A vonalak itt keresztezik egymást a legsűrűbben – Brown rátette ujja hegyét –, a bedfordshire-i Biggleswade-től keletre. Innen azonban egyszer sem hívtak. Vajon miért?
– Talán túl közel van a bázisukhoz – találgatta az egyik ügynök.
– Az lehet, fiam, az lehet. Ide hallgassatok, azt akarom, hogy nézzétek meg ezt a két vidéki várost, Biggleswade-t és Sandyt, amelyek a legközelebb esnek a háló földrajzi középpontjához. Menjetek le és látogassátok meg az összes ingatlanközvetítőt, akiknek ott van irodája. Tegyetek úgy, mintha vevők lennétek egy magányos ingatlanra, mert regényt akartok ott írni, vagy ilyesmi. Jól figyeljétek, nem mondanak-e olyasmit, hogy talán nemsokára lesz szabad bérlemény, vagy lenne, ha három hónapja nem adták volna el valakinek. Megértettétek?
Mindnyájan bólintottak.
– Szóljunk Mr. Seymournak, hová megyünk? – kérdezte Moxon. – Arra gondolok, hogy a Scotland Yard talán már járt abban az övezetben.
– Mr. Seymourt bízzátok rám – nyugtatta meg őket Brown. –Nagyon jól elboldogulunk mi magunkban is. Lehet, hogy a bobbyk jártak arra és lehet, hogy el is néztek valamit. Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Mi csak ellenőrizzük még egyszer.

Steve Pyle a szokásos túláradó jóindulattal üdvözölte Lainget.
– Én... ööö... azért hívattam, Andy, mert épp most kérték Londonból, hogy látogassa meg őket. Úgy látszik, most felgyorsul a karrierje.
– Lehet – mondta Laing. – Van valami köze ennek a kérésnek ahhoz a csomaghoz és jelentéshez, amelyet én küldtem nekik, de sohasem érkezett meg, mivel ebben az irodában visszatartották?
Pyle-ról tüstént lehámlott a kedélyes máz.
– Nos, hát igen. Maga ügyes ember, talán túlságosan is az. Itt azonban olyasmibe ütötte az orrát, ami nem tartozik magára. Én megpróbáltam lebeszélni róla, de nem, magának játszania kell a magándetektívet. Oké, hát akkor beszéljünk komolyan. Én küldöm vissza Londonba magát. Maga nem való ide, Laing. Nem vagyok elégedett a munkájával. Vissza fog menni. Ez van. Hét napot kap, hogy átadja az ügyeit. A jegyét megrendeltük. Mához hét napra.
Ha idősebb és érettebb, Andy Laing valószínűleg nagyobb hidegvérrel játssza ki a kártyáját. De felháborította, hogy egy ilyen bankpápa, mint Pyle, képes hatalmas összeget leszakítani magának az ügyfelek pénzéből. Lelkes fiatal létére élt benne a naiv meggyőződés, hogy az igazságnak győzedelmeskednie kell. Visszafordult az ajtóból:
– Hét nap? Szóval, ennyi idő kell, hogy megállapodjék Londonnal? Ez nem fog menni, mert már holnap utazom.
Még elcsípte az utolsó dzsiddai járatot. Megérkezése után egyenesen a bankba sietett. Más fontos papírokkal együtt itt tartotta az útlevelét, az íróasztal legfelső fiókjában. Azokban a dzsiddai lakásokban, amelyeket európaiak béreltek, előfordult lopás: a bank biztonságosabb volt. Ő legalábbis így gondolta. Az útlevél azonban hiányzott.

Aznap éjjel a négy emberrabló összevitatkozott.
– Ne ordítozzatok már olyan hangosan! – csitította őket Zack többször is. – Baissez les voix, merde!
Tudta, hogy társai a türelmük határán tartanak. Mindig rizikós ilyen emberanyaggal dolgozni, mint ezek. Alighogy visszaállt az oxfordi emberrablásnál megugrott adrenalinszintjük, bezárták őket egy magányos házba, éjjel-nappal itták a dobozos sört, amelyet Zack vásárolt az országúti szervizállomásokon, egyszer sem mentek oda az ablakhoz, időnként hallották, hogyan csengetnek az ajtón, újra és újra, amíg meg nem unják. Idegeik egyre jobban feszültek, és ezek nem olyanok voltak, akik olvasásban vagy gondolkodásban keresnek szellemi felüdülést. A korzikai egész nap hallgatta a francia nyelvű popműsort, amelyet időnként hírek szakítottak meg. A dél-afrikai órákon át falsul fütyörészett, és mindig ugyanazt a Sarie Marais-t. A belga a tévét bámulta, amelyből egy szót sem értett. Leginkább a rajzfilmeket kedvelte.
Zacket ez még inkább megerősítette abban az elhatározásában, hogy befejezze a tárgyalásokat a Quinn nevű közvetítővel, és elfogadta a kétmillió dolláros váltságdíjat.
A korzikai ellenkezett; a belga az ő pártjára állt, mert az is franciául beszélt, mint ő. A dél-afrikai torkig volt az egésszel, alig várta, hogy hazamehessen, és Zackhez csatlakozott. A korzikai főleg azzal érvelt, hogy akármeddig ki tudják húzni. Zack tudta, hogy nem. Viszont nagyon veszélyes lett volna közölni velük, hogy kezdenek kiborulni és legfeljebb már csak öt-hat napi unatkozást és tétlenséget képesek elviselni.
Így hát lecsöndesítette és kibékítette őket. Azt mondta, hogy klasszul viselkedtek, és néhány napon belül mindnyájan dúsgazdagok lesznek. A pénz emlegetésétől lecsillapodtak, megnyugodtak. Zack megkönnyebbült, hogy sikerült verekedés nélkül lezárni a vitát. A másik hárommal ellentétben neki nem az unalom volt a baja, hanem a stressz. Ahányszor a nagy Volvóval a zsúfolt autópályán haladt, tudatában volt, hogy elég egy véletlen közúti ellenőrzés, egyetlen figyelmetlen pillanat, elég megkarcolni egy másik kocsit, és máris megjelenik az ablakban a kék sapkás rendőr, és érdeklődik, miért visel parókát és álbajuszt. Az álca elment a zsúfolt utcán, de nem tizenöt centiméternyiről.
Ha belépett a telefonfülkébe, állandóan az motoszkált a fejében, hogy rosszul sül el valami, hogy a szokottnál gyorsabban lenyomozzák, hogy már alig néhány méternyire van tőle egy civil ruhás rendőr, most riadóztat a rádióján és már be is nyit a telefonfülkébe. Zacknél volt pisztoly, el volt szánva rá, hogy használni fogja, ha ez segít a menekülésben. De ebben az esetben ott kellene hagynia a Volvót, amely mindig néhány száz méternyire parkolt és gyalog kellene pucolnia. És a tömegben mindig akadnak idióták, akik megpróbálnák feltartóztatni. Már ott tartott, hogy ha rendőrt látott őgyelegni a zsúfolt utcán, ahol kiszemelte a telefonfülkét, azonnal görcsbe rándult a gyomra.
– Eriggy, vidd le a srácnak a vacsorát – utasította a dél-afrikait.
Simon Cormack a tizenötödik napot töltötte a föld alatti cellában. Tizenhárom napja válaszolt az Emily nénivel kapcsolatos kérdésre, azóta tudta, hogy apja megpróbálja kiszabadítani. Most értette meg, milyen a magányos rabság, és csodálkozott, hogyan bírják ezt ki emberek hónapokig, sőt, évekig. A börtönökben – legalábbis Nyugaton – a magánzárkában is lehet írni, hozzá lehet jutni könyvhöz, néha televízióhoz, a foglyok elfoglalhatják magukat. Neki nem volt semmije. De szívós gyerek lévén, elhatározta, hogy azért sem fog összeomlani.
Rendszeresen tornázott, kényszerítve magát, hogy legyőzze a fogsággal együtt járó letargiát. Naponta tízszer fekvőtámaszokat csinált és helyben futott. Még mindig ugyanazt a tornacipőt, zoknit, alsóneműt és futódresszt viselte, tudta, hogy szörnyű büdös lehet. A küblit óvatosan használta, így a padló nem lett mocskos és hálás volt érte, hogy minden második nap kiürítették.
A koszt egyhangú volt – főleg sült vagy hideg –, de elegendő. Borotvája természetesen nem volt, torzonborz szakálla és bajusza nőtt. Megnőtt a haja is; ujjával próbálta fésülni. Kérésére időnként adtak neki egy műanyag tálat, tele hideg vízzel és egy szivacsot. Sohasem gondolta, milyen hálás tud lenni az ember azért, hogy mosakodhat. Meztelenre vetkőzött, alsónadrágját letűrte a lábbilincsig, hogy ne vizezze be és jó alaposan, tetőtől talpig végigdörzsölte magát a nedves szivaccsal. Mosdás után úgy érezte, mintha újjászületett volna. Meneküléssel azonban nem kísérletezett. A láncot nem lehetett eltépni, az ajtó erős volt és kívülről záródott.
A tornagyakorlatok között sokféleképpen próbálta lekötni magát. Elmondott minden verset, amire csak emlékezett, lediktálta életrajzát egy láthatatlan gyorsírónak, végigpergette huszonegy évének eseményeit. És hazagondolt: New Havenre és Natucketre, a Yale-re és a Fehér Házra. Gondolt anyára, apára, és arra, vajon hogy lehetnek; reménykedett, hogy nem aggódnak érte túlságosan – de tudta, hogy igen. Ha elmondhatná nekik, hogy jól van, bizakodik... Három hangos koppanás hangzott fel a pince ajtaján. A fekete csuklya után nyúlt és a fejére húzta. Most ez vacsora vagy reggeli?

Ugyanezen az estén, amikor Simon Cormack már elaludt, Sam Somerville és Quinn pedig egymás karjában feküdtek az ágyon, míg a magnó békésen szuszogott a konnektor előtt, öt időzónával nyugatabbra, késő délután ismét összeült a Fehér Házban a bizottság. A kormány tagjain és a főhatóságok vezetőin kívül ott volt Philip Kelly az FBI és David Weintraub a CIA képviseletében.
Mint majd mindennap az elmúlt két hétben, most is lejátszották a szalagokat, amelyek Zack telefonjáról készültek, hallgatták, hogyan próbálja csillapítani az amerikai – bizalomgerjesztően elnyújtva a szavakat – a reszelős hangú angol bűnözőt.
Zack befejezte; Hubert Reed elsápadt a megrendüléstől:
– Uramisten, hidegvágó és kalapács. Ez egy állat.
– Ezt eddig is tudtuk – vágott közbe Odell. – De legalább megegyeztünk a váltságdíjban. Kétmillió dollár, gyémántokban. Ellenvetés van?
– Semmiképpen sem lehet – mondta Jim Donaldson. – Az ország szívesen kifizet ennyit az elnök fiáért. Csak azon vagyok meglepve, hogy ez két hétig tartott.
– Végeredményben, mint már céloztam rá, ez gyorsnak számít – ellenkezett Bill Walters igazságügy-miniszter. Don Edmonds, az FBI igazgatója egyetértően bólintott.
– Lehallgatjuk a többit is, azokat, amelyek a lakásban készültek? – kérdezte Odell alelnök.
Senki sem tartotta szükségesnek.
– És amit Cramer, a Scotland Yard tisztje mondott Quinn-nek? Ezzel kapcsolatban van valami mondanivalójuk az embereinek?
Don Edmonds rásandított Philip Kellyre, aki az Iroda nevében nyilatkozott.
– A mi quanticói embereink egyetértenek brit kollégáikkal. Ez a Zack a türelme végén jár, le akarja zárni az egészet, meg akarja csinálni a cserét. A hangja egyre feszültebb, a jövőben valószínűleg még többet fog fenyegetőzni. Azt is helyeslik az elemzők, hogy Quinn bizonyos fokú empátiát mutatott ez iránt a vadállat Zack iránt. Azért kellett a két hét – itt egy pillantást vetett Jim Donaldsonra –, mert minden erejével igyekezett elhitetni, hogy ő segítene, csak a csúnya fiúk megakadályozzák. Zack valahol bízik Quinnben, de csak benne. Ez döntő jelentőségű lesz a pénz átadásánál. Legalábbis a hangelemzők és viselkedéskutatók ezt állítják.
– Uramisten, micsoda munka, bájologni ezzel a söpredékkel! – mondta undorral Jim Donaldson.
David Weintraub, aki eddig a mennyezetet szemlélte, a külügyminiszterre sandított. Hogy ezek a politikusok megmaradhassanak a magas hivatalukban, ő és emberei – mondhatta volna, de nem mondta – néha ilyen förtelmes alakokkal is üzletelni kényszerülnek, mint ez a Zack.
– Oké, emberek, akkor lássunk az üzlethez – javasolta Odell. – Végül is Amerika mögöttünk áll, gyorsan végezhetünk. Én a magam részéről úgy gondolom, hogy ez a Quinn remek munkát végzett. Ha épségben-egészségben visszahozza a srácot, hálásak lehetünk neki. Na, most a gyémántok. Honnan vegyük?
– New Yorkban – mondta Weintraub. – Az az Államok gyémántközpontja.
– Morton, maga New York-i, Nincsenek véletlenül diszkrét kapcsolatai, akikkel sürgősen elintézhetnénk ezt az ügyet? – Odell Morton Stannardot kérdezte, az egykori bankárt.
– Természetesen vannak. Amikor a Rockman–Queensnél dolgoztam, sok olyan ügyfelünk volt, akik nagyon otthon voltak a gyémántüzletben. És mind igen diszkrétek – kell is, hogy azok legyenek. Kívánja, hogy én vegyem kézbe? És mi a helyzet a pénzzel?
– Az elnök ragaszkodik hozzá, hogy személyesen ő fizesse ki a váltságdíjat. Hallani sem akar más megoldásról. De én nem látom be, miért zargatnánk a részletekkel. Hubert, tud a kincstár hitelezni az elnöknek, amíg pénzzé tesz valamit a vagyonából?
– Semmi gond – nyugtatta meg Hubert Reed. – Meglesz a pénz, Morton.
A bizottság felállt. Odell átment az elnöki lakosztályba, hogy beszéljen Cormackkel.
– Amilyen gyorsan csak lehet, Morton – kérte. – Szeretnénk két-három nap alatt a végére járni. Maximum!
Valójában még hét nap volt hátra.

Reggelnél előbb Andy Laing nem kérhetett kihallgatást Al-Haroun igazgatótól. Viszont éjszaka sem vesztegette az idejét.
Mr. Al-Haroun olyan bocsánatkérően viselkedett, ahogyan csak egy jól nevelt arab képes, ha szembekerül egy dühös európaival. Borzasztóan sajnálja, micsoda balszerencse, de a mindenható Allah kegyelméből bizonyára jóra fordul minden. Őszintén örül, hogy visszaadhatja Mr. Laing útlevelét, amelyet csak éjszakai megőrzésre vett el, Mr. Pyle kifejezett kérésére. Odament a páncélszekrényhez, vékony barna ujjaival kiemelte a zöld amerikai útlevelet és átnyújtotta a fiatalembernek.
Laing megkönnyebbült; a legkorrektebb és legelőkelőbb askurakkal mondott köszönetet és kiment, Csak az irodájában jutott eszébe, hogy átlapozza az útlevelét.
Szaúd-Arábiában a külföldieknek nemcsak belépő, de kilépő vízumra is szükségük van. Az ő, meghatározatlan időre érvényes vízumát áthúzták. A dzsiddai Bevándorlási Hivatal pecsétje abszolút valódi volt. Semmi kétség, tűnődött keserűen, Mr. Al-Harounnak van egy barátja abban a hivatalban. Itt így intézik az ügyeket.
Mivel tudta, hogy nincs visszaút, Andy Laing elhatározta, hogy előre fog menekülni. Eszébe jutott, amit az ügyviteli igazgatótól hallott.
– Amin barátom, mintha mondtad volna, hogy van egy rokonod az itteni Bevándorlási Hivatalban?
Amin nem vette észre a kérdésben a csapdát. – Igen, van, egy unokatestvérem.
– Melyik irodában?
– Ó, barátom, nem itt. Dharramban.
Dharram messze esett a Vörös-tenger partján elterülő Dzsiddától: az Arab-öbölnél volt, az ország túlsó végében. Késő délelőtt Andy Laing felhívta dharrami irodájában Zulfiqar Amint.
– Itt Steve Pyle, a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank vezérigazgatója. Egyik tisztviselőm üzleti okokból Dharramba utazik. Ma éjszaka Bahrainbe kell repülnie, sürgős ügyben, de mint épp most mondta, sajnálatos módon lejárt a kilépő vízuma. Tudja, milyen sokáig tart ilyenkor a hivatalos út... Szeretném, ha tekintettel az unokatestvérére, akit mi mind olyan nagyra becsülünk... Meglátja, Mr. Laing roppant hálás ember...
Az ebédszünetet kihasználva Andy Laing hazasietett a lakására, összecsomagolt és elcsípte a Saudia délutáni háromórás dharrami járatát. Mr. Zulfiqar Amin már várta. A kilépő vízum kiállítása Andy Laingnek két órájába és ezer riáljába került.
Mr. Al-Haroun körülbelül akkor jött rá, hogy a hitelügyi és piackutatási csoport vezetője eltűnt, amikor Andy megérkezett Dharramba. Az igazgató rákérdezett a dzsiddai repülőtéren, de csak a nemzetközi járatokra. Mr. Laingnek nem lelték nyomát. A rejtélyt megfejtendő, az igazgató felhívta Rijadot. Pyle megkérdezte, nem lehetne-e megakadályozni, hogy Laing felszálljon bármilyen gépre, akár belföldi járatra.
– Attól félek, kedves kolléga, ezt nem lehet elintézni – mondta Mr. Al-Haroun, aki nem szeretett csalódást okozni másoknak. – De megkérdezhetem a barátomat, nem szállt-e föl valamelyik helyi járatra.
Laing nyomát követve akkor jutottak el Dharramig, amikor ő már az országúton átlépte a szomszédos Bahreini Emirátus határát. Innen játszva elérte a British Airways járatát, amely Mauritiuson át Londonba tartott. Mivel Pyle nem tudta, hogy új kilépő vízumot szerzett, másnap reggelig várt, csak azután utasította a bankfiók alkalmazottait, nézzenek körül a városban és derítsék ki, mit művel ott Laing. Három napig keresgéltek, minden eredmény nélkül.

Három nappal azután, hogy a washingtoni bizottság felkérte, szerezze be a gyémántokat, amelyeket Zack követelt, a védelmi miniszter jelentette, hogy a dolog több időbe kerül, mint gondolták. Nem a pénz volt a probléma.
– Nézzék – mondta kollégáinak –, én nem értek a gyémántokhoz. De üzleti ismerőseim, három rendkívül diszkrét és megértő egyéniség, azt állítják, hogy nagyon nagy mennyiségű kő az, amiről szó van.
– Az emberrabló közepes minőségű, 0,2–0,5 karátos nyersgyémántokat követel. Az ilyen kövek karátja 250–300 dollár. Biztonság okáért 250 dolláros átlaggal számoltak, ami kb. 8000 karátot jelent.
– Akkor mi a baj? – kérdezte Odell.
– Az idő – válaszolt Morton Stannard. – Ötödkarátos kövekben számítva ez negyvenezer gyémánt. Félkarátosokban tizenhatezer. A kettő vegyesen mondjuk huszonötezer. Iszonyúan sok ahhoz, hogy gyorsan összeszedhessük. A három ember őrült tempóban vásárol és igyekszik, hogy ne keltsen túl nagy feltűnést.
– És mi az utolsó határidő? – kérdezte Brad Johnson. – Mikor lehet szállítani?
– Még egy nap, legfeljebb kettő – válaszolta a védelmi miniszter.
– Sürgesse meg őket, Morton! – mordult rá Odell. – Meg kell kötnünk az üzletet. Nem hagyhatjuk, hogy a gyerek és az apja még tovább várjanak.
– Azonnal megkapják, mihelyt a mi embereink beszerezték, lemérték és hitelesítették – ígérte Stannard.

A következő reggelen Kevin Brown bizalmas hívást kapott a nagykövetségen, az egyik emberétől.
– Lehet, hogy aranyrögre bukkantunk, főnök – közölte tömören.
– Egy szót se többet a nyílt vonalon, fiú. Gyorsan idesöpörsz, és a fülembe súgod.
Délre az ügynök Londonban volt, és amit mondott, az több volt, mint érdekes.
Keletre Biggleswade és Sandy városoktól – mindkettő az A1 főútvonal mentén, Londontól északra terül el – húzódik Bedfordshire és Cambridgeshire megyehatára. Errefelé kicsik a városok, az emberek túlnyomórészt mezőgazdasággal foglalkoznak, kizárólag másodrendű utakon és dűlőkön közlekednek. A megyehatár melletti sávban csak néhány falu található, amelyek olyan régi angol neveket viselnek, mint Potton, Tadlow, Wrestlingworth és Gamlingay.
Két ilyen falucska között, félreeső helyen, szűk völgyben, ahova csak egy keskeny dűlőúton lehet bejutni, áll egy régi tanyaház. Egyik szárnya kiégett, de a másik be van bútorozva és lakható.
Az ügynök kiszimatolta, hogy a tanyát két hónapja kibérelte egy kis csoport, afféle rajongói a "falusi egyszerűségnek", akik az állították, hogy szeretnének visszatérni a természet lágy ölére, egyszerű életmódot folytatni és korongolásból, kosárfonásból fenntartani magukat.
– Az az érdekes – mondta az ügynök –, hogy a bérletért készpénzzel fizettek, de azóta se adtak el egy fia csuprot, holott állandóan mászkálnak két terepjáróval, amelyek egy csűrben parkolnak. Senkivel sem érintkeznek.
– Hogy hívják ezt a helyet? – kérdezte Brown.
– Green Meadow Farm, főnök.
– Oké, elég időnk van még, hogy világosban odaérjünk, ha egyenesen odamegyünk. Vetünk egy pillantást erre a Green Meadow Farmra.
Két órával naplemente előtt Kevin Brown és az ügynök leparkolták a kocsijukat egy falusi útelágazásnál, és az út hátralevő részét gyalog tették meg. Rendkívüli elővigyázattal osontak előre, az ügynök vezetett, A fákat használták fedezéknek, így lopakodtak a völgy fölött húzódó fasorig. Az utolsó tíz méteren hason kúsztak a meredély széléig és lenéztek a völgybe. Alattuk állt az őszi délutánban a tanyaház. Egyik szárnya fekete volt a tűztől, a másik szárny ablakából petróleumlámpa világított halványan.
Míg leselkedtek, testes férfi jött ki a tanyából és odaballagott az egyik csűrhöz. Tíz percet töltött bent, azután visszament a házba. Brown nagyon erős távcsővel végigpásztázott minden épületen. Lent a földúton, tőlük balra állt egy nagy teljesítményű, négykerékmeghajtású japán terepjáró. A tanya előtt parkolt, épp most kászálódott ki belőle egy ember. Óvatosan körülsandított, végigvizslatta a völgy peremét, nem mozdul-e valami, de semmit sem látott.
– A fene! – mondta Brown. – Veres haj, szemüveg.
A terepjáró sofőrje eltűnt a tanyaépületben, majd néhány perc múlva előbukkant a testes társaságában. Nagy rottweiler kísérte őket. A két ember odament ugyanahhoz a csűrhöz; tíz percig bent időztek, aztán kijöttek. A testes bekormányozta a terepjárót a másik csűrbe és bezárta az ajtókat.
– Méghogy rusztikus köcsögök! Mindjárt magam alá csinálok – mondta Brown. – Valami vagy valaki van ebben az istenverte csűrben. Ötöt tíz ellen, hogy a fiú.
Hátrakúsztak a fasorig. Lassan leszállt a sötétség.
– Vedd ki a takarót a csomagtartóból – parancsolta Brown. – És maradj itt. Figyeld őket egész éjszaka. Visszajövök a csapattal, mielőtt felkel a nap – ha ugyan valaha is fel szokott kelni ebben az átkozott országban.
A völgy túlsó oldalán, egy hatalmas tölgyfa kinyúló ágán, mozdulatlanul feküdt egy álcázóruhás férfi. Neki is volt egy nagyon erős távcsöve, amellyel minden mozgást észlelt a szembenső fák alatt. Amint Kevin Brown és ügynöke visszaaraszoltak a völgy pereméről az erdőbe, apró rádiót húzott elő a zsebéből és néhány másodpercig suttogott bele. Október huszonnyolcadika volt, tizenkilenc napja rabolták el Simon Cormacket, tizenhét napja hívta föl először Zack a kensingtoni lakást.

Aznap délután megint telefonált, Luton központjából, feloldódva a siető emberek tömegében.
– Mi az ördög lesz már, Quinn? Már három rohadt nap eltelt.
– Nyugi, Zack! Ezek gyémántok. Nem lehet őket csak úgy egy csettintéssel besöpörni, cimbora. Nagyon sok kis morzsát kell ám összeszedegetni, míg együtt lesz az egész. Én sürgetem azokat odaát Washingtonban, elhiheti. Olyan gyorsan csinálják, ahogy bírják. De Zack, gondolja meg, huszonötezer kő, mind igazi és egy sem lenyomozható – ez sokba kerül...
– Na jó. Mondja meg nekik, hogy van még két napjuk, aztán ládában kapják meg a srácot. Mondja csak meg nekik.
Letette. Később a szakértők megállapították, hogy nagyon rossz állapotban vannak az idegei. Elért arra a pontra, amikor bántalmazhatja Simont – vagy a kudarcérzés miatt, vagy azért, mert úgy gondolja, hogy valahol átvágták.

Kevin Brown és csapata értették a dolgukat és fegyverük is volt. Négy párban jöttek a négy fő irányból, ahonnan a tanyát meg lehetett ostromolni. Két ember a földúton osont, kihasználva minden fedezéket. Hatan a fák közül bukkantak elő, majd hangtalanul leereszkedtek a lejtőn. Hajnal előtt egy órával történt, amikor legmélyebb a sötétség, amikor legfáradtabb a virrasztó: a vadászok órájában.
A meglepetés teljes volt. Chuck Moxon és partnere megrohanták a gyanús csűrt. Moxon levágta a függőlakatot, társa valósággal bebukfencezett a csűrbe, lövésre emelt pisztollyal, majd talpra ugrott a poros döngölt padlón. Találtak egy dízelgenerátort, valami égetőkemencefélét, egy padot, megrakva laboratóriumi üvegholmival. Egyebet nem. A hat ember és Brown, akik a tanyaházat vették gondjaikba, többre jutottak.
Két pár ablakostul rontott be a házba, üvegen-kereten át, majd amint felálltak, lélegzetvételnyi szünet nélkül felszáguldottak a hálószobákhoz. Brown és az utolsó pár a bejárati ajtón érkezett. A zárt egyetlen pörölycsapással letörték és már bent is voltak.
A hosszú konyha tűzhelyének parazsa mellett egy széken szundikált a testes férfi. Neki kellett volna őrködnie ma éjszaka, de az unalom és a kimerültség legyűrte. Amikor megreccsent a bejárati ajtó, felugrott a székből és a tizenkétlövetű puska után kapott, amely ott hevert a fenyőfa asztalon. Már majdnem elérte. – Dobd el! – kiáltotta az ajtóból egy nagydarab, sörtehajú ember és egyenesen a mellének szegezte negyvenötös Coltját. Erre a látványra a kövér kiköpött és lomhán fölemelte a kezét.
Odafent a vörös hajú épp ágyban volt a csoport egyetlen nőnemű tagjával. Mindketten talpra szökkentek, amikor odalent betörtek az ablakok és az ajtók. A nő visított, a férfi odaugrott a hálószoba ajtajához, ahol szembetalálta magát az első FBI-ügynökkel. Túl közel voltak, hogy lőfegyvert használhattak volna; együtt zuhantak a földre a sötétben és addig birkóztak, amíg egy másik amerikai ki nem tudta venni a gomolyban a vöröset és fejbe nem vágta a Colija markolatával.
A tanya negyedik lakója, egy magas, vékony, sima hajú fiatalember, néhány másodperccel később kukkantott ki a szobájából. Minden FBI-ügynöknek lámpa volt az övén. Két perc alatt átkutatták a többi hálószobát és megállapították, hogy csak négyen tartózkodnak a házban. Kevin Brown mindenkit beterelt a konyhába, ahol már égett a lámpa és undorral végigmérte őket.
– Oké, hol a kölyök? – kérdezte.
Az egyik ügynök kinézett az ablakon:
– Főnök, vendégeket kapunk.
Körülbelül ötven férfi ereszkedett le a völgyön át, a tanya felé, mindannyian kékben, csizmásan, tucatnyi, pórázát tépő farkaskutyával. Az egyik melléképületben a rottweiler őrjöngött a betolakodók hallatán. Oldalán kék jelzéssel ellátott, fehér Range Rover bukdácsolt végig az ösvényen és tízméternyire a bezúzott ajtótól megállt. Középkorú férfi szállt ki belőle, fején zsinóros-ellenzős sapkával, kék ruháján csillogó ezüst gombokkal és jelvénnyel. Némán bejött az előszobán át és rámeredt a négy fogolyra.
– Oké, ezeket most átadjuk maguknak – mondta Brown. – A fiú itt van valahol. És ezek a fatökűek tudják, hol.
– Tulajdonképpen maguk kicsodák? – kérdezte a kék ruhás férfi.
– Ja, persze. – Kevin Brown előhúzta FBI-igazolványát. Az angol óvatosan belepislantott, aztán visszaadta.
– Ide figyeljen – kezdte Brown –, amit mi tettünk...
– Maguk azt tették, Mr. Brown – mondta dermesztő dühvel a bedfordshire-i rendőrfőnök –, hogy örökre elijesztették a legnagyobb kábítószeres bandát, amely valaha is volt ebben az országban. Ezek itt a huszadrangú gyalogfigurák és egy vegyész. A napokban vártuk a nagy halat és az árut. Most pedig lennének szívesek visszatérni Londonba?

Ugyanekkor Steve Pyle ott ült Mr. Al-Haroun irodájában, Dzsiddában, ahova az őt kétségbe ejtő telefonhívás nyomán repült.
– Pontosan mit vitt el? – kérdezte negyedjére. Mr. Al-Haroun vállat vont. Ezek az amerikaiak még az európaiaknál is rosszabbak, mindig sietnének.
– Sajnos, én nem nagyon értek ezekhez a gépekhez – mondta –, de az éjjeliőröm azt jelentette...
Odafordult a szaúdi éjjeliőrhöz és máris patakzani kezdtek az arab szavak. A férfi felelgetett és széttárta karjait, jelezve valaminek a nagyságát.
– Azt mondja, hogy azon az éjszakán, amikor én visszaadtam Mr. Laing kellően módosított útlevelét, a fiatalember majdnem az egész éjszakát a számítógépes teremben töltötte, és csak hajnal előtt távozott, nagy mennyiségű kiprintelt lappal. Munkakezdésre visszajött dolgozni, de a papírok nélkül.
Steve Pyle roppant nyugtalanul utazott vissza Rijádba. Mert az ember természetesen támogatja a kormányát és a hazáját, de nem szívesen látott volna egy belső könyvvizsgálatot. Sürgősen találkozót kért Easterhouse ezredestől.
Az nyugodtan végighallgatta és többször bólogatott.
– Gondolja, hogy már megérkezett Londonba? – kérdezte.
– Nem tudom, hogy tudta megcsinálni, de hol a pokolban lehet másutt?
– Mhm. Igénybe vehetnem egy időre a központi számítógépét?
Az ezredes négy órán át ült Rijádban a központi számítógép terminálja előtt. Nem volt nehéz munka, miután ismerte a bemenő kódokat. Törölt minden adatot és újakat táplált be.

Az első bedfordi hívás délelőtt futott be Nigel Cramerhez, sokkal hamarabb, mint az írott jelentés. Cramer a dühtől reszketve telefonált Patrick Seymournak a nagykövetségre. Brown és csoportja még csak akkor jöttek visszafelé.
– Patrick, mi mindig átkozottul jó viszonyban voltunk egymással, de ez azért tűrhetetlen. Kinek képzeli ez magát? És mit képzel, hol a bús fenében van?
Seymour kínos helyzetben volt. Három éve építgette tovább azt a remek együttműködést az FBI és a Scotland Yard között, amelyet még Darrel Mills hagyott rá. Tanfolyamokra járt Angliában, látogatásokat szervezett magas rangú angol rendőrtiszteknek a Hoover Buildingbe, mindent megtett, hogy egy lehetséges válsághelyzetben pillanatok alatt átvághassák magukat a bürokrácia ingoványán.
– Pontosan mi történt a tanyán? – kérdezte. Cramer már lehiggadt és elmondta. A Yard hónapokkal ezelőtt kapott egy fülest, hogy egy nagy kábítószeres banda új, nagyszabású akcióra készül Angliában. Türelmes nyomozás után sikerült megállapítaniuk, hogy hol az a tanya, ahol a támaszpontjuk van. Cramer különleges osztálya, a bedfordshire-i rendőrséggel együtt, álcázva, hetek óta figyelte a tanyát. Az embert, akire vártak, egy új-zélandi születésű kokainbárót, tucatnyi országban üldözték, de mindig kicsúszott, mert síkos volt, mint az angolna. A jó hír az volt, hogy most végre tetten érhették volna, egy feldolgozásra váró kokószállítmánnyal; a rossz hír pedig az, hogy ezután ugyan felé sem néz a tanyának.
– Nagyon sajnálom, Patrick, de kérni fogom a belügyminisztert, járjon közbe, hogy Washington rendelje haza ezt a pasast.
– Nos, ha muszáj, akkor muszáj – mondta Seymour. És amint letette a kagylót, azt gondolta: jól teszed.
Cramernek volt még egy másik, sürgetőbb elintéznivalója. Nem szabad, hogy a sajtó, a rádió vagy a tévé lehozza a sztorit. Még aznap reggel meg kellett nyernie a laptulajdonosok és a szerkesztők jóindulatát.

A washingtoni bizottság aznap reggel hétkor, az első ülésen kapta meg Seymour jelentését.
– Nézzék, végül is első osztályú nyomot hajtott fel, és nem tett mást, mint követte – tiltakozott Philip Kelly. Don Edmonds leállította egy figyelmeztető pillantással.
– Együtt kellett volna működnie a Scotland Yarddal – mondta Jim Donaldson külügyminiszter. – Semmi szükségünk rá, hogy épp ezen a téren romoljon meg a kapcsolatunk a brit hatóságokkal. Mi az ördögöt mondjak Sir Harry Marriotnak, ha kéri, hogy rendeljük vissza Brownt?
– Ide hallgassanak – szólalt meg Reed pénzügyminiszter –; miért ne ajánlanánk kompromisszumot? Brown túlbuzgó volt és mi nagyon sajnáljuk. De bízunk benne, hogy Quinn és a brit rendőrség hamarosan elérik, hogy Simon Cormacket szabadon engedjék. Ha ez megtörténik, kell egy erős csapat, amely hazakíséri a fiút. Brownnak és az embereinek néhány napos hosszabbításra szükségük lesz, hogy ezt elvégezhessék. Donaldson bólintott:
– Azt hiszem, Sir Harry ezt így elfogadhatja. Egyébként hogy van az elnök?
– Kicsit felvidult – mondta Odell. – Majdnem derűlátó. Egy órája elmeséltem neki, hogy Quinn újabb bizonyítékot szerzett róla, hogy Simon él és láthatólag jól van. Már hatodjára kényszeríti az emberrablókat, hogy bizonyítsanak. Mi van a gyémántokkal, Morton?
– Estére meglesznek – ígérte Morton Stannard.
– Álljon készenlétben egy gyors repülőgép – mondta Odell alelnök. Stannard védelmi miniszter bólintott és feljegyzett valamit.

Aznap ebéd után végre fogadta Andy Lainget a vezető könyvvizsgáló: egy amerikai honfitársa, aki az előző három napon az európai fiókokat látogatta körbe.
Figyelemmel és egyre fokozódó megdöbbenéssel hallgatta a Dzsiddából jött fiatal tisztviselő elbeszélését és gyakorlott szemmel átfutotta az asztalán heverő nyomtatványokat. Mikor befejezte, hátradőlt a székén, felfújta az arcát, és haragosan kiengedte a levegőt.
– Te jó isten, ezek valóban nagyon súlyos vádak. És úgy látom, nem alaptalanok. Hol lakik Londonban?
– Fenntartottam a lakásom Chelsea-ben – válaszolta Laing. – Ott tartózkodom, amióta megérkeztem. Szerencsére a bérlők két héttel ezelőtt kiköltöztek.
A könyvvizsgáló felírta a címét és a telefonszámát.
– Konzultálni fogok az itteni vezérigazgatóval, talán még a New York-i elnökkel is, még mielőtt Steve Pyle-t ezzel szembesítenénk. Maradjon telefonközelben néhány napig.
Nem tudták, hogy a londoni vezérigazgató az aznap reggeli futárcsomagban bizalmas levelet kapott Rijádból, Steve Pyle-tól.

A brit tömegtájékoztatás szavának állt. A párizsi székhelyű Radio Luxembourg azonban nem fosztja meg a francia közönséget semmiféle zaftos újságtól, ami a nyugati angolszász szomszédoknál történik.
Hogy honnan jött a füles, azt már nem tudták kideríteni; mindenesetre telefonon és névtelenül. A londoni tudósítói iroda utánanézett és megerősítette a sztorit, amelyről a bedfordi rendőrség mélyen hallgatott. Mivel aznap semmi érdekes nem történt, rögtön a négyórás hírekben leadták.
Angliában nemigen szokták hallgatni ezt az adót, de a korzikai hallgatta. Elképedten füttyentett, és szaladt Zackhez. Az angol gondterhelten figyelt, több kérdést tett föl franciául és elfehéredett haragjában.
Már Quinn is tudott róla és ez volt a szerencse, mert Volt ideje felkészülni, hogy mit válaszoljon, ha Zack telefonál. Este hét után befutott a hívás. Zack tajtékzott.
– Maga hazug fattyú. Nem azt mondta, hogy sem a rendőrség, sem más nem csinál semmiféle cowboy-húzást. Ocsmányul átvágott.
Quinn tiltakozott, azt mondta, fogalma sincs róla, miről beszél Zack – muszáj volt hazudnia, hogy megtudhasson minden részletet, anélkül, hogy a másik észbe kapott volna. Zack három dühös mondatban összefoglalta.
– Na és, mi köze ennek magukhoz – ordított vissza Quinn. – A zsaruk most is melléfogtak, mint rendesen. Most a kábítószeresek fogtak mellé. Ismerhetné már ezeket a rambókat a Kábítószerellenes Hivataltól, azok csinálták. Nem maguk után nyomoznak, hanem a kokó után. Egy órája itt volt egy ember a Scotland Yardtól, az mesélte. Az ég áldja meg, Zack, hát nem ismeri a tömegtájékoztatást? Ennyi erővel azt is elhiheti, hogy Simont látták nyolcszáz különböző helyen, magukat pedig ötvenszer elkapták...
Ez hihetően hangzott. Quinn abból indult ki, hogy Zack három hete egyebet se csinál, csak olvassa a bulvárlapokban a sok képtelenséget és egészséges megvetést érez a sajtó iránt. A linsdale-i buszállomás telefonfülkéiében Zack végre megnyugodott. Lejáróban volt a beszédideje.
– Jobb, ha nem igaz, Quinn. Jobb úgy – mondta és letette a kagylót.
Sam Somerville és Duncan McCrea a beszélgetés végére falfehérek voltak a rémülettől.
– Hol vannak azok az átkozott gyémántok? – kérdezte Sam.
Pedig még csak ezután jött a rossza. A legtöbb országhoz hasonlóan Angliában is van egy egész sor afféle "Jó reggelt" program, vegyes felvágott a műsorvezető csevelyéből, popzenéből, rövid hírekből, hallgatók hívásaiból. A segédszerkesztők gyorsan összegereblyézik a hírügynökségektől lehullott morzsákat és odavillázzák a lemezlovas orra elé. Ezeket a műsorokat olyan tempóban zavarják le, hogy egyáltalán nem marad idő kétszeresen ellenőrizni, hogy igazak-e a hírek, ahogyan a vasárnapi "nehéz fajsúlyú" leleplező riporterek teszik.
Mikor egy amerikai betelefonált a City Rádió "Jó reggelt" műsorának sürgő-forgó hírszerkesztőségébe, egy gyakornok lány vette föl a kagylót. Bőgve vallotta be később, hogy elfelejtette ellenőrizni, tényleg az amerikai nagykövetség sajtóattaséja hívja-e hivatalos sajtóközleménnyel. Hetven másodperc múlva a lemezlovas világgá rikoltotta a hírt.
Nigel Cramer nem hallotta, tizenéves lánya azonban igen.
– Apus! – kiabált be a konyhából. – Tényleg ma kapjátok el őket?
– Kiket kapunk mi el? – kérdezte apus, aki épp a kabátját vette a hallban. Szolgálati kocsija a sarkon várakozott.
– Hát az emberrablókat, tudod!
– Nem gondolnám. Miért kérdezed?
– Most mondták be a rádióban.
Cramert mintha gyomorszájon vágták volna. Visszatántorodott az ajtóból, be a konyhába. Lánya épp a pirítóst vajazta.
– Pontosan mit mondtak be a rádióban? – kérdezte rendkívül fegyelmezett hangon. A kislány elmesélte. Hogy még ma kicserélik Simon Cormacket a váltságdíjra, és a hatóságok nagyon remélik, hogy ennek során elfoghatják az emberrablókat. Cramer bevágta magát az autóba, lekapta a műszerfalról a mikrofont és menet közben tébolyult gyorsasággal bonyolította le a hívásokat.
Már késő volt. Zack ugyan nem hallgatta a műsort, de a dél-afrikai igen.

KILENCEDIK FEJEZET

Zack csak délelőtt fél tizenegy előtt tíz perccel, a szokásosnál később telefonált. Tegnapi dühe a bedfordshire-i tanya megrohanása miatt semmi volt a mostani hisztériájához képest.
Nigel Cramer még riasztani tudta Quinnt, miközben a Scotland Yard felé hajtott. Amikor Quinn letette a kagylót, Sam ismeretségük óta most először látta idegesnek. Némán járkált föl-alá a lakásban; a másik kettő csak ült és riadtan bámulta. Halottak Cramer hívásának lényegét és érezték, hogy valahol, valahogy most, ebben a pillanatban megy az egész ügy tévútra.
Sam émelygett idegességében, míg a telefon csörgésére vártak; nem tudták, figyelték-e egyáltalán az emberrablók az adást, és ha igen, hogyan reagálnak. Végre megszólalt a készülék. Quinn a szokott, nyugodt derűjével szólt bele a kagylóba. Zack ajtóstul rontott a házba.
– Most rohadtul elcseszted, jenki fattyú. Hülyének nézel? Te vagy a hülye, haver. De majd akkor nézel igazán hülyén, ha Simon Cormacket fogjátok temetni...
Quinn nagyon hitelesen játszotta a meglepetést és a szörnyülködést.
– De Zack, miről beszél? Mi a baj már megint?
– Ne játszd meg magad! – ordította az emberrabló, ha lehet, még rozsdásabb hangon. – Ha nem hallottad a híreket, kérdezd meg a zsernyák haverjaidat. És nehogy nekem azzal gyere, hogy hazugság; egyenesen attól a redves követségedtől kapták...
Quinn meggyőzte Zacket, mondja el, mit hallott. Az kissé lecsillapodott, amíg beszélt, és közben kifutott az időből.
– Zack, hazugság az egész, link duma. Csak mi ketten intézzük a cserét, öreg haver. Maga és én. Egyedül, fegyver nélkül. Nem lesz nyomkövetés, nem lesz trükk, nem lesz rendőr, sem katona. Maga szabja meg a feltételeket, a helyet és az időt. Nem is vállalom másképp.
– Már késő! Ha maguknak mindenáron hulla kell, megkapják!
Közel volt hozzá, hogy letegye. Utoljára. Quinn tudta, ha ez bekövetkezik, vége mindennek. Napok, hetek múlva, valahol, valaki, takarítónő, gondnok vagy ingatlanügynök majd belép egy házba vagy lakásba és ott találja félig feloszlott állapotban, megfojtva vagy átlőtt fejjel az elnök egyetlen fiát...
– Zack, kérem, csak még néhány másodpercig maradjon...
Verejték folyt végig Quinn arcán. Először látszott rajta az iszonyú feszültség, amelyben az elmúlt húsz napban élt. Tisztában volt vele, hogy közel állnak az összeomláshoz.
A kensingtoni központban a monitorokra meredve hallgatták a brit telefontársaság technikusai és a rendőrök a vonalból sistergő dühöt. Harag hömpölygött a hangszórókból a Cork Streeten, az elegáns Mayfair utcakövei alatt, az MI5 csoport négy, szoborrá dermedt tagjára, miközben némán csévélődtek a magnószalagok.
A Grosvenor Square-en, az amerikai nagykövetség alagsorában két technikus és három FBI-ügynök hallgatta a hangot, mellettük Lou Collins a CIA és Patrick Seymour az FBI képviseletében. Ugyanitt hallották a reggeli híreket, és sejtették, hogy valami ilyesminek kell következnie, de ettől egyáltalán nem érezték jobban magukat.
Minden országos rádióállomás, a City Rádiót is beleértve, két órán át cáfolta a reggeli álhírt. Ez azonban nem sokat ért. Tudták, akárhogy tagadjanak egy kiszivárogtatást, az már semmit sem tesz jóvá. Hitler is megmondta: a nagy hazugság az egyetlen, amit elhisznek.
– Kérem, Zack, engedje meg, hogy közvetlen kapcsolatba lépjek Cormack elnökkel. Csak huszonnégy órát kérek. Ennyi idő után ne rontsuk el a végén. Az elnöknek elegendő hatalma van ahhoz, hogy utasíthassa ezeket a seggfejeket, szálljanak ki és bízzák ezt ránk, magára és rám. Csak mi ketten tudjuk ezt jól csinálni. Húsz nap után csak még egyetlen napot kérek... csak huszonnégy órát, Zack, csak ennyit adjon...
A vonalban csend volt. Valahol a buckinghamshire-i Aylesbury utcáin fiatal rendőrnyomozó szaporázta céltudatosan a lépéseit a fülkék irányába.
– Akkor holnap ilyenkor – mondta végül Zack és letette. Épp eltűnt a sarkon, amikor a civil ruhás rendőr előbukkant a fasorból és végigmustrálta a telefonfülkéket. Mind üres volt. Nyolc másodperccel szalasztottá el Zacket.
Quinn visszarakta a kagylót, odament a hosszú díványhoz, hanyatt vetette magát, kezét a feje alá tette és bámulta a mennyezetet.
– Mr. Quinn – kezdte tétován McCrea. Noha Quinn többször felszólította, hogy hagyja el az "urat", a szégyellős fiatal CIA-ügynök továbbra is úgy kezelte Quinnt, mint a tanárát.
– Pofa be! – mondta tagoltán Quinn. A megszeppent McCrea, aki csak azt akarta kérdezni, iszik-e kávét, kiment a konyhába és mindenesetre csinált hármat. Csengett a telefon, a normál. Cramer volt.
– Hallottunk mindent. Hogy van?
– Nyomorultul – válaszolt Quinn. – Tudják már, ki közölte ezt a rádióval?
– Egyelőre nem. A segédszerkesztő lány, aki a hívást vette, még bent van a holborni őrsön. Esküszik, hogy az illető amerikai kiejtéssel beszélt. Hogy honnan tudja? Esküszik, hogy a férfi nagyon meggyőző, hivatalos hangot használt, mint aki tudja, mit beszél. Kéri az elhangzott hírt írásban?
– Egy kicsit később.
– Mit fog most csinálni? – kérdezte Cramer.
– Imádkozom egy kicsit. Aztán gondolkozom.
– Sok szerencsét. Most megyek a Whitehallba. Kapcsolatban maradunk.
A nagykövetség következett. Seymour. Gratulált ahhoz, ahogy Quinn elintézte... ha bármit tehet... Épp az a baj, gondolta Quinn, hogy valaki már tett is, átkozottul sokat. De ezt nem mondta.
Félig kiitta a kávét, azután lerakta a lábát a padlóra, és fölvette a követség telefonját. Megint az alagsorból válaszoltak. Megint Seymour.
– Odell alelnökkel akarok beszélni biztosított vonalon – mondta Quinn. – Most.
– Nézze, Quinn, Washington már aggodalmaskodik az események miatt. Ezekben a percekben kapják meg a hangfelvételeket. Úgy gondolom, mindenképpen tudniuk kell, mi történt, hogy megvitathassák...
– Vagy beszélek Michael Odell-lel tíz percen belül, vagy magam hívom fel nyílt vonalon.
Seymour fontolóra vette a dolgot. A nyílt vonal nem biztonságos. A Nemzetbiztonsági Ügynökség foghatja a hívást műholdon keresztül; a brit GCHQ szintén; sőt, még az oroszok is...
– Telefonálok neki és megkérem, hogy fogadja a hívását – ígérte Seymour.
Tíz perc múlva maga Michael Odell már vonalban is volt. Washingtoni idő szerint reggel negyed hét volt, még a Naval Observatoryben lévő lakásán tartózkodott, de már félórája felkelt.
– Quinn, mi az ördög folyik odaát maguknál? Csak most hallom ezt a lószart, hogy valami fal hívás ment a rádiónak...
– Alelnök úr – kérdezte Quinn egyszerűen –, van valahol egy tükre a közelben?
Hüledező csend.
– Igen, azt hiszem.
– Ha belenéz, látja az orrát az arca közepén, ugye?
– Hallja, minek kérdezi ezt? Igen, persze, hogy látom az orrom az arcom közepén.
– Nahát, amilyen biztosan látja az arcát, éppolyan biztos, hogy Simon Cormacket huszonnégy órán belül megölik...
Hagyta, hogy szavai leülepedjenek a megdöbbent alelnökben, aki Washingtonban ott ült az ágya szélén.
– Hacsak...
– Oké, Quinn, folytassa.
– Hacsak holnap, londoni idő szerint napfelkeltekor, nincs itt a kezemben egy csomag gyémánt, aminek a piaci értéke kétmillió dollár. Ezt a hívást lehallgatják és rögzítik. Jó napot, alelnök úr.
Letette a telefont. Az Amerikai Egyesült Államok alelnöke a vonal túlsó végén néhány percig olyan kifejezéseket használt, hogy bizonyára elveszti az Erkölcsös Többség nevű szervezet szavazatait, ha a jó honpolgároknak módjukban áll hallani. Amikor kikáromkodta magát, hívta a telefonközpontot.
– Adja Morton Stannardot. Otthon, akárhol, csak adja!

Andy Lainget meglepte, hogy ilyen hamar visszahívják a bankba. A találkozót délelőtt tizenegyre tűzték ki, de ő már tíz perccel korábban ott volt. Nem a vezető könyvvizsgálóhoz kérették, hanem a vezérigazgatóhoz; mellette ült a könyvvizsgáló. A vezérigazgató egyetlen szó nélkül helyet mutatott Laingnek az íróasztal túlsó oldalán. Azután felállt, odament az ablakhoz, egy ideig nézte a City forgalmát, sarkon fordult, és beszélni kezdett. Zord volt a hangja és fagyos. – Maga, Mr. Laing, tegnap felkereste a kollégámat, miután valamilyen módon elhagyta Szaúd-Arábiát, és súlyos vádakkal illette Mr. Steve Pyle-t.
Laing kezdett aggódni. Mr. Laing? Miért nem "Andy"? A bankban mindig keresztnéven szólongatták egymást, mert ragaszkodtak a New York-i családias légkörhöz.
– És ugyanonnan hoztam magammal több kiprintelt nyomatot – mondta óvatosan, de a gyomra emelkedni kezdett. Valami nincs rendben! A vezérigazgató elutasítóan legyintett, amikor Laing a bizonyítékokat említette.
– Én is kaptam tegnap egy hosszú levelet Steve Pyle-től. Ma pedig hosszabb telefonbeszélgetést folytattam vele. Nekem és a vezető könyvvizsgálónak is teljesen világos, hogy maga, Laing, gazember és sikkasztó.
Andy nem hitt a fülének. Segélykérő pillantást vetett a könyvvizsgálóra, az azonban a mennyezetet bámulta.
– Most már ismerem a történetet – mondta a vezérigazgató. – Az egész történetet. Az igazat.
És ha Laing netán nem tudta volna, közölte a fiatalemberrel azt, amit ő igaznak tartott. Laing pénzt sikkasztott ügyfelük, a Közmunkaügyi Minisztérium számlájáról. Szaúdi fogalmak szerint nem nagy összeget, de épp eleget; minden egyes számláról, amelyet a minisztérium a vállalkozóknak kifizetett, egy százalékot. Mr. Amin sajnálatos módon nem vette észre a csalást, de Mr. Al-Haroun igen, és riasztotta Mr. Steve Pyle-t...
Túláradó nagylelkűségében a rijádi vezérigazgató még ezután is védte Lainget, csak ahhoz ragaszkodott, hogy az utolsó riálig mindent fizessenek vissza a minisztérium számlájára, ami meg is történt.
Válaszul erre a páratlanul kollegiális viselkedésre, afeletti dühében, hogy elvesztette a pénzét, Laing a dzsiddai fiókban egy teljes éjszakán át számításokat hamisított, annak "bizonyítására", hogy ennél sokkal nagyobb összeget sikkasztottak el Steve Pyle segítségével.
– De hát bizonylatokat is hoztam magammal!
– Amelyek természetesen hamisak. Itt megvannak a valódiak. Ma reggel utasítottam a központi számítógépet, hogy lépjen kapcsolatba a rijádival és végezzen ellenőrzést. Itt, az asztalomon vannak az igazi dokumentumok, és világosan megmutatják, mi történt. Azt az egy százalékot, amit maga ellopott, vissza kellett adni. Több pénz nem hiányzik. Megmentettük bankunk jó hírét Szaúd-Arábiában, hála istennek, jobban mondva Steve Pyle-nak.
– De hát ez nem igaz! – csattant föl Laing élesen. – A csaló Steve Pyle és ismeretlen cinkosa sikkasztottak tíz százalékot a minisztérium minden számlája után!
A vezérigazgató kőkeményen nézett Laingre, azután a Rijádból érkezett, friss bizonyítékokra.
– Al – kérdezte –, van valami feljegyzés arról, hogy tíz százalékot leemeltek volna?
A könyvvizsgáló megrázta a fejét.
– A legnagyobb őrültség lenne – mondta. – Ekkora összegeknél, ekkora minisztérium költségvetésében egy százalék még elcsúszik, de tíz százalék soha. Az éves áprilisi felülvizsgálatnál mindenképpen fény derülne a csalásra. És tudja, hol lenne maga akkor? Örökre eltűnne egy koszos szaúdi börtönben. Az pedig, ugyebár, feltételezhető, hogy a szaúdi kormány még a jövő áprilisban is a helyén lesz?
A vezérigazgató dermesztően mosolygott. Ez több mint nyilvánvaló.
– Attól tartok – vonta le a következtetést a könyvvizsgáló –, ez nagyon is egyértelmű ügy. Steve Pyle nemcsak nekünk tett szívességet, hanem magának is, Mr. Laing. Megmentette a hosszú börtönbüntetéstől.
– Amit maga, véleményem szerint, nagyon is megérdemelt – folytatta a vezérigazgató. – Mi, sajnos, nem szabhatjuk ki magára. És botrányra sincs szükségünk. Túlságosam sok személyt szerződtetünk a harmadik világ pénzintézeteibe. Maga azonban, Mr. Laing, többé nem tartozik közéjük. A felmondólevele ott, van maga előtt. Természetesen nem? kap; végkielégítést és referenciákról szó sem lehet; Most távozzék, kérem.
Laing tudta, hogy most mondták ki rá az ítéletet, Soha, sehol a világon nem dolgozhat többé a bankszakmában. Hatvan másodperc múlva az utcán találta magát, a Lombard Streeten.

A washingtoni helyzetelemző teremben Morton Stannard is végighallgatta Zack dühöngését az asztalon álló magnóból. A bizottság azért itt ülésezett, és nem a tanácsteremben, mert oda bármikor be lehetett kukucskálni a nagy felbontóképességű kamerákkal.
A londoni hír a küszöbönálló cseréről – akár igaz volt, akár hamis –, valósággal megtébolyította a washingtoni sajtót. A Fehér Házat még hajnal előtt megrohanták a telefonálók, akik információt kértek és őrületbe kergették a sajtószóvivőt.
A magnószalag végigfutott; a nyolc ember megrendültén hallgatott.
– A gyémántok – fortyant fel Odell. – Mi a fene van azokkal a gyémántokkal?
– Kész vannak – válaszolta azonnal Stannard. – Elnézést kérek korábbi hurráoptimizmusomért, de ehhez nem értek. Nem gondoltam, hogy ennyi időt vesz igénybe. De most már együtt van: majdnem huszonötezer, különböző nagyságú kő, mind valódi, értékük becslés szerint valamivel több mint kétmillió dollár.
– Hol vannak? – érdeklődött Hubert Reed.
– A New York-i Pentagon-iroda vezetőjének széfjében. Ez az iroda foglalkozik a keleti parti beszerzésekkel. A széf érthető okokból nagyon biztonságos.
– Hogy lesz a Londonba szállítással? – kérdezte Brad Johnson. – Javaslom, használják egyik angliai légitámaszpontunkat. Semmi szükség a Heathrow-n a sajtóra, vagy valami másra.
– Egy órán belül találkozom a légierő egyik magas rangú szakértőjével – mondta Stannard. – Tanácsot ad, hogyan lehet minél biztonságosabban elszállítani a csomagot.
– Szükségünk lesz a Cég egyik kocsijára, amely fogadja, aztán átviszi őket Quinnhez, a lakásba – rendelkezett Odell. – Majd intézze el, Lee. Végül is a maguk lakása.
– Nem lesz semmi baj – biztosította Lee Alexander, a CIA igazgatója. – Utasítom Lou Collinst, hogy személyesen menjen ki a légitámaszpontra és amint földet ér a gép, vegye fel őket.
– Holnap hajnalban, londoni idő szerint – figyelmeztetett az alelnök. – Londonban, Kensingtonban, hajnalban. Tudunk már valamit a csere részleteiről?
– Nem – válaszolta az FBI igazgatója. – Nyilván Quinn fogja megtervezni, a mi embereinkkel együttműködve.
A légierő együléses vadászgépet javasolt az óceáni útra, egy F–15 Eagle-t.
– Belefér a hatósugarába, ha felszereljük tartalék üzemanyagtartályokkal – mondta a Pentagonban Morton Stannardnak a légierők tábornoka. – Hozzák a csomagot a Nemzeti Gárda légierejének trentoni légitámaszpontjára, New Jerseybe, legkésőbb 14 óráig.
Egy tapasztalt alezredest választottak pilótának, aki több mint 7000 órát repült már az F–15-tel. A trentoni légitámaszponton kora reggel olyan alapos karbantartást végeztek a gépen, mint fennállása óta még soha. Felszerelték a szárnyak alá a tartalék üzemanyagtartályokat.
Az Eagle 10,4 tonna üzemanyagot tudott fölvenni, amivel 4680 kilométert volt képes megtenni. A 2,25– 2,25 tonnás taktikai üzemanyagtartályokkal hatósugara 5560 kilométerre nőtt.
A navigációs szobában Bowers alezredes belemerült a repülési tervbe és közben szendvicset harapott. Trentont 4840 kilométer választja el az Oxford közelében található Upper Heyford amerikai légitámaszponttól. A meteorológusok szerint a választott 15 200 méteres repülési magasságban erős szél várható. Az ezredes kiszámította, hogy 0,95 machhal az út 5,4 óráig tart és még marad 1,95 tonna üzemanyaga.
14 órakor nagy KC–135 üzemanyag-utántöltő repülőgép emelkedett föl Washington mellett az Andrews légitámaszpontról és elindult a keleti part felé, ahol 13 700 méter magasan a levegőben volt randevúja az Eagle-lel.
Trentonon már csak egyetlen dolog hiányzott az induláshoz. Három órakor Bowers alezredes pilótaruhában, készen várta a jelet a felszállásra. Ekkor gördült át a főkapun a Pentagon New York-i irodájának hosszú, fekete, zárt kocsija. Egy polgári tisztviselő, akit a légierők tábornoka kísért, vékony diplomatatáskát nyújtott át az ezredesnek és egy papírlapot, amelyre felírták a zár számkombinációját.
Alighogy ez megtörtént, újabb, jelzés nélküli gépkocsi tűnt fel a légitámaszponton. A betonon izgatott tanácskozás kezdődött a tisztviselők két csoportja között. A táskát és a papírt visszavették Bowers ezredestől és az egyik kocsi hátsó ülésére tették.
A táskát felnyitották. 25 x 30 centiméteres, 7 cm vastag, fekete bársonyba varrt csomag volt benne. Ezt átrakták az új diplomatatáskába, majd végre odaadták a türelmetlen alezredesnek.
Elfogó vadászgépeket általában nem szoktak fuvarozásra használni, itt azonban a pilóta ülése mögött helyet alakítottak ki a táskának. Az ezredes 15.31 órakor szállt fel.
Hamar elérte a 13 700 méter magasságot. Ekkor hívta az üzemanyagszállító gépet, és miután a tartályokat színültig feltöltötték, teljes sebességgel megindult Anglia felé. Tankolás után 15 200 méter magasságba emelkedett, a tájolón beállította az Upper Heyford-i irányt, s a hajtómű teljesítményét addig növelte, amíg el nem érte a hanghatáron lévő 0,95 machot. Nantucket felett befogta a nyugati hátszelet, amire számított.
Miközben Trentonban a kifutópálya mellett folytatódott a tanácskozás, a Kennedy repülőtérről is felszállt a londoni Heathrow felé egy menetrendszerű Jumbo. Az első osztályon magas, nett ifjú ült, aki Houstonból érkezett a Kennedyre. Az ottani nagy Pan-Global olajtársaságnak dolgozott, és kitüntetésnek érezte, hogy munkáltatója, az olajtársaság tulajdonosa őt jelölte ki a bizalmas feladatra.
Halvány fogalma sem volt róla, mit tartalmaz a boríték, amelyet zakója belső zsebébe tett. A zakót azonban még a légi kisasszony kedves invitálása ellenére se volt hajlandó levetni. Nem is akarta tudni, mit visz. Annyit sejtett, hogy nyilván olyan, a vállalat szempontjából nagyon fontos dokumentumok lehetnek, amelyeket se postán, se telefaxszal, de még a szokásos kereskedelmi futárral se lehet elküldeni.
Utasításai egyértelműek voltak: többször el kellett ismételnie őket Megadott napon – holnap –, megadott órában elmegy a megadott címre. Nem csönget, csak bedobja a borítékot a postaszekrénybe, azután Heathrow-n át visszarepül Houstonba. Fárasztó, de egyszerű feladat. Most szolgálták fel a koktélt, ő azonban nem ivott szeszes italt. Mivel még nem hozták a vacsorát, kifelé bámészkodott az ablakon.
Ha téli napon repülünk nyugatról keletnek, gyorsan beáll a sötétség. A levegőben töltött második óra után sötétbíborba fordult az ég, és tisztán lehetett látni a csillagokat. Amint kinézett, magasan a saját gépük felett észrevett egy tűszúrásnyi piros parazsat, amint gyorsan szállt a csillagok között, ugyanabban az irányban, mint ők. Nem tudta, és sohasem tudta meg, hogy Bowers alezredes F–15 Eagle-jét látta, a sugárhajtómű lángcsóváját. És noha mindketten Anglia felé közeledtek különböző megbízatással, egyik sem sejtette, mit visz magával.
Az alezredes érkezett elsőnek. Úgy, ahogy tervezték, helyi idő szerint hajnali két óra előtt öt perccel landolt Upper Heyfordban, megzavarva a falusiak álmát, amint leírta az utolsó kört, mielőtt befordult volna a kifutópálya fényei felé. A torony megadta a gurulópályát. A gép egy ragyogóan kivilágított hangárban állt meg, amelynek ajtói abban a pillanatban bezárultak, ahogy az alezredes kikapcsolta a hajtóműveket. Felnyitotta a pilótafülke tetejét. A támaszpont parancsnoka egy civil ruhás társaságában várta.
– Bowers alezredes? – kérdezte a civil.
– Az vagyok, uram.
– Van egy csomagja a számomra?
– Egy diplomatatáska. Pontosan az ülésem alatt.
Nagyot nyújtózott, kimászott és a vaslétrán leereszkedett a hangár földjére. Tartozom az ördögnek egy úttal – gondolta. A civil felkúszott a létrán és kiemelte a diplomatatáskát. Elkérte a papírt, amelyre fel volt írva a számkombináció. Tíz perccel később Lou Collins útban volt a Cég kocsiján London felé. Négy óra után tíz perccel érkezett a kensingtoni lakásba. Még égtek a villanyok, senki nem aludt. Quinn a nappaliban ült és kávét ivott.
Collins az alacsony asztalra tette a diplomatatáskát, a papírra pislantott és forgatni kezdte a zár hengereit. Kivette a táskából a lapos, négyszögletes bársonyzsákot és odaadta Quinn-nek.
– A saját kezébe, hajnalban – mondta. Quinn a tenyerében méregette a csomagot. Valamivel több lehetett, mint egy kilogramm, úgy három font súlyú.
– Ki akarja nyitni? – kérdezte Collins.
– Nem szükséges – felelte Quinn. – Ha üveg van benne, vagy hamis drágakő, ha csak egy része is az, ha csak egyetlen szem – akkor valaki nyilván azt akarja, hogy Simon Cormack haljon meg.
– Azt nem tehetik. Nem, ezek igazi gyémántok. Gondolja, hogy Zack telefonál?
– Imádkozzunk, hogy ezt tegye.
– És a csere?
– Ma elintézzük.
– Hogyan fogja intézni, Quinn?
– Az az én dolgom.
Bement a szobájába, hogy fürödjön és átöltözzék. Október utolsó napja volt, nehéz nap sok embernek.

A houstoni fiatalember londoni idő szerint reggel háromnegyed hétkor érkezett. Egyetlen apró neszesszerével gyorsan átjutott a vámon, be a hármas számú fogadóépületben tolongó tömegbe. Ránézett az órájára: még három órát kell várnia. Épp elég, hogy megfürödjön, rendbe szedje magát, reggelizzen és betaxizzon a West Endre.
Tíz előtt öt perccel ott állt a Marble Arch kerületben, a Great Portland Streettől egy háztömbnyire, egy magas és jellegtelen lakóház kapujában. Öt perccel korábban érkezett. Figyelmeztették, hogy legyen pontos. Nem vette észre azt az autóban ülő embert, aki az utca túloldaláról figyelte. Fel-alá járkált, amíg letelt az öt perc, azután pontosan tízkor bedobta a vastag borítékot a lakóház levélhasadékán. A házban nem volt portás, aki felvegye. Ott hevert a lábtörlőn, az ajtó túlsó oldalán. A fiatal amerikai a feladatát jól teljesítő ember örömével visszasétált a Bayswater Roadra, leintett egy taxit és kiment Heathrow-ba.
Alighogy eltűnt a sarok mögött, a férfi kiszállt a parkoló kocsiból, átvágott az úttesten és kinyitotta az ajtót. Már hetek óta lakott itt. Csak azért ült a kocsiba, hogy meggyőződjön róla: a küldöncre illik a megadott személyleírás és nem követik.
Fölvette a lehullott borítékot, beszállt a liftbe, felment a nyolcadik emeletre, belépett a lakásába és feltépte a papírt. Elégedett volt azzal, amit olvasott. A végső utasítások, gondolta Irving Moss, miközben a levegő szörcsögve áramlott roncsolt orr járataiban.
A kensingtoni lakásban csöndben telt a délelőtt. Szinte tapintani lehetett a feszültséget. A telefonközpontban, a Cork Streeten, a Grosvenor Square-en a lehallgatók rátapadtak a készülékekre, várva, hogy Quinn mond valamit, esetleg McCrea vagy Sam Somerville kinyitja a száját. A hangszórók hallgattak. Quinn azon gondolkodott, mi legyen, ha Zack nem telefonál többé. Alighanem el kell kezdeniük kutatni az elhagyott ház és a halott után.
És Zack nem telefonált.

Fél tizenegykor Irving Moss elhagyta a Marble Arch közelében fekvő lakását, kihozta bérelt kocsiját a parkolóból és a Paddington pályaudvarra hajtott. Még Houstonban, a tervezés időszakában szakállt eresztett, ami megváltoztatta az arcát. Mesterien hamisított kanadai útlevelével könnyedón bejutott az ír Köztársaságba, ahonnan kompon jött Angliába. Kanadai jogosítványával kényelmesen tudott kölcsönözni hosszabb időre egy kis kocsit. Hetek óta nyugodtan és zavartalanul éldegélt a Marble Arch mögött, mint egyike a milliónyi külföldinek, akik a brit fővárosban laknak.
Eléggé képzett ügynök volt ahhoz, hogy képes legyen észrevétlenül elvegyülni úgyszólván minden városban és eltűnni szem elől. Londont mindenesetre ismerte. Tudta, hogy mennek itt a dolgok, hol szerezze be, amit szeretne vagy amire szüksége van. Kapcsolatai voltak az alvilághoz. Elég értelmes és tapasztalt volt, hogy ne kövessen el olyan hibát, amellyel egy idegen felhívja magára a hatóságok figyelmét.
A Houstonból érkezett levél a legfrissebb adatokat tartalmazta, és sok olyan részletet, amelyek nem fértek bele a London és Houston között két irányban áramló rejtjelezett üzenetekbe, amelyeket kereskedelmi árjegyzékeknek álcáztak. Ezenkívül közölte a további utasításokat. De a legizgalmasabb a Fehér Ház nyugati szárnyából származó helyzetjelentés volt: főleg a beszámoló John Cormack elnök állapotának romlásáról az utóbbi három hétben.
Végül volt még a borítékban egy poggyásznyugta a paddingtoni csomagmegőrzőből, ezt csak kézben lehetett áthozni az óceánon. Hogyan került Houstonból Londonba, Moss nem tudta és nem kívánta tudni. Nem volt rá szüksége, hogy tudja. Azt tudta, ő hogyan juthat hozzá és most már a kezében volt. Tizenegykor már használta.
Az angol vasúti alkalmazott ügyet sem vetett rá. Naponta csomagok, kézitáskák és bőröndök százait adták be megőrzésre és ugyanennyit vettek ki. A rendelkezések értelmében a csomag csak akkor bontható fel, ha három hónap után sem jelentkeznek érte, és nem azonosítható. A nyugta, amelyet aznap reggel nyújtott át a középszürke gabardin esőkabátos, csendes férfi, éppolyan volt, mint a többi. Végigment a polcok között, megtalálta a számot, és kiadta a kisméretű vászon kézibőröndöt. A csomagmegőrzést előre fizették. A csomagmegőrző alkalmazottja estére már el is felejtette az egészet.
Moss hazavitte a bőröndöt, lepattintotta a lakatot és megvizsgálta a tartalmát. Együtt volt minden, amit ígértek neki. Ránézett az órára. Még három óra volt hátra az akció kezdetéig.
Valahol egy csöndes út mellett, egy londoni elővárosban, a centrumtól nem egészen hatvanöt kilométernyire, állt egy ház. Ő megadott időben elhajt majd előtte, ahogyan minden második napon eddig is tette. A megfigyelő onnan tudta, mit kell tennie, hogy Moss zárva tartja, félig vagy egészen engedi le a kocsija ablakát. Ma először teljesen le lesz engedve az ablak. Otthon berakott a videóba egy extrakemény pornókazettát – tudta, hol lehet ilyet beszerezni – és hátradőlve élvezte a műsort.

Andy Laing úgyszólván sokkos állapotban volt, amikor kilépett a bankból. Kevés emberrel esik meg, hogy hosszú évek tanulással és munkával építgetett karrierje szempillantás alatt omoljon össze, hulljon szét jóvátehetetlenül, apró és összerakhatatlan darabkákra. Az első reakciója az értetlenség volt, a második az elbizonytalanodás.
Céltalanul vándorolt a főváros legrégibb kerülete, az ország kereskedelmi és pénzügyi központja, a mindössze négyzetmérföldnyi londoni City őrült forgalma elől megbúvó szűk utcákon és rejtett udvarokon. Elhaladt ama kolostorfalak mellett, amelyek a szürke barátok, a fehér barátok és a fekete barátok zsolozsmáit visszhangozták, a céhházak mellett, ahol kalmárok gyűltek össze meghányni-vetni a világkereskedelmet, miközben az utca végén, a Towerben feleségeit nyakaztatta le VIII. Henrik, a kecses kis templomok mellett, amelyeket Wren tervezett, az 1666-os nagy tűzvész után.
A mellette elrohanó férfiak, a sok mutatós nő csak azon törte a fejét, hogy hosszra vagy besszre játsszon az árutőzsdén, vagy hogy a hirtelen árhullámzás a pénzpiacokon trendnek bizonyul, avagy csak pillanatnyi mozgás. Lúdtoll helyett számítógépet használtak, de munkájuk eredménye most is ugyanaz volt, mint évszázadokkal ezelőtt – kereskedelem, adása és vétele annak, amit mások állítottak elő. Ez volt az a világ, amely tíz éve, az iskola elvégzése után rabul ejtette Andy Laing képzeletét; ez volt az a világ, ahonnan örökre ki van zárva.
Bekapott valami könnyű ebédet a kis szendvicsbárban, a Crutched Friars utca sarkán, ahol a hajdani szerzetesek hátraszíjazták egyik lábszárukat, hogy minél jobban fájjon, Isten nagyobb dicsőségére, és azon gondolkozott, hogy mihez kezdjen.
Kiitta a kávéját és felszállt a földalattira, hogy hazamenjen chelsea-i garzonlakásába, a Beaufort Streetre. Óvatosságból itt tartotta a bizonyítékok fénymásolatait, amelyeket Dzsiddából hozott. Ha az embernek nincs vesztenivalója, nagyon veszedelmessé válhat. Elhatározta, hogy leír mindent, elejétől végig, csatolja hozzá a nyomtatványok fénymásolatait, amelyekről tudta, hogy ezek az igaziak, és az igazgatótanács minden tagjának küld egy példányt New Yorkba. A bank vezetősége közismert személyekből állt; mindegyikük üzleti címe szerepelt az amerikai Ki kicsodában.
Nem látta be, miért szenvedne némán. A változatosság kedvéért most Steve Pyle izzadjon egy kicsit. Levelet írt a rijádi vezérigazgatónak, és tájékoztatta arról, mit fog tenni.

Fél kettő előtt tíz perccel, a déli csúcsforgalom idején, amikor Laing éppen fölhajtotta kávéját, Moss pedig feltett a videóra egy újabb, Amszterdamból frissen érkezett gyerekpornó-kazettát, Londontól még mindig északra, Dunstable-ből, a postahivatal hátsó falánál sorakozó három fülke egyikéből végre telefonált Zack.
Quinn már napfelkeltekor megmosakodott és felöltözött. Ma igazán fölkelt a nap, csak úgy ragyogott odakint a kék égen. Enyhén csípős hideg lévén, a farmerhez és az inghez fölvette új kasmírpulóverét, arra pedig cipzáras bőrdzsekit.
– Ez az utolsó hívás, Quinn...
– Zack, öreg haver! Itt ülök és nézek egy gyümölcsöstálat, egy nagy tálat, és tudja, mi van benne? Tele van gyémánttal, úgy csillog-villog, mintha élne. Kössük meg az üzletet, Zack. Kössük meg most mindjárt.
Zack elképzelte a látványt és ez a kép kizökkentette a kerékvágásból.
– Jó, akkor ismertetem az utasításokat...
– Nem, Zack, ezt úgy csináljuk, ahogy én mondom, vagy nem lesz a dologból semmi...
A kensingtoni telefonközpontban, a Cork Streeten és a Grosvenor Square-en meghökkent csendben hallgattak a figyelők. Vagy nagyon tudja ez a Quinn, mit csinál, vagy addig provokálja az emberrablót, amíg az levágja a telefont. De Quinn csak mondta megállás nélkül.
– Zack, lehet, hogy én fattyú vagyok, de én vagyok az egyetlen fattyú ezen a tetves világon, akiben maga megbízhat és akiben meg is kell bíznia. Van egy ceruzája?
– Igen. Most ide hallgasson, Quinn...
– Maga hallgasson ide, haver. Azt szeretném, hogy menjen át egy másik fülkébe és hívjon fel negyven másodperc múlva ezen a számon. Három-hét-nulla, egy-kettő-nulla-négy. És most menjen.
Az utolsó szót valósággal ordította, Sam Somerville és Duncan McCrea később, a vizsgálat során azt mondták, hogy ők legalább annyira megdöbbentek, mint a lehallgatók. Quinn lecsapta a telefont, felkapta a diplomatatáskát – abban voltak a gyémántok, nem a gyümölcsöstálban –, és kirohant a nappaliból. Az ajtó előtt visszafordult és rájuk förmedt:
– Itt maradnak!
A meglepetés, az ellentmondást nem tűrő, éles hang öt életfontosságú másodpercre odaragasztotta őket a székhez. Mire odaértek a bejárathoz, már csak azt hallották, hogyan fordul kívül a zárban a kulcs. Quinn nyilván még hajnalban kitette a kulcsot.
Nem szállt be a liftbe, hanem gyalog rohant le a lépcsőn, éppen akkor, amikor az ajtó mögött felhangzott McCrea első kiáltása, amelyet a zárra mért erőteljes ütés követett. A lehallgatók között kaotikus hangzavar tört ki, amely hamarosan kakofóniává dagadt.
– Mi az ördögöt csinál? – súgta az egyik rendőr a másiknak a kensingtoni telefonközpontban, de az csak a vállát vonogatta. Quinn száguldott, hármasával vette a fokokat, amíg le nem ért az előcsarnokba. A vizsgálat azt is kiderítette, hogy az amerikai lehallgató veszteg maradt az alagsori lakásban, mert az ő dolga nem a futkosás volt. Neki az volt a dolga, hogy vegye a fenti lakásból érkező hangokat, rögzítse, kódolja és rádión továbbítsa a Grosvenor Square alagsorába, ahol dekódolják és lehallgatják. Tehát maradt, ahol volt.
Tizenöt másodperccel azután, hogy lecsapta a kagylót, Quinn keresztülrohant az előtéren. Az angol portás kikukkantott a fülkéből, biccentett, majd visszamerült a Daily Mirrorba. Quinn kivágta a kifelé nyíló utcai ajtót, becsukta maga mögött, az ajtó alá faéket dugott, amelyet maga farigcsált a vécé magányában, és egy kemény rúgással rögzítette. Azután a járművek között keresztülcikázott az úttesten.
– Mi az, meglépett? – ordított fel Kevin Brown a figyelőállásban, a Grosvenor Square-en. Egész délelőtt ott ült, és a többi amerikaihoz és brithez hasonlóan várta Zack következő, talán utolsó hívását. Kensingtonból azonban mindenféle zűrzavaros lárma hallatszott: hallották a kagyló kattanását, Quinn ráordít valakire: "Itt maradnak!", azután csapkodás, McCrea és Somerville összevissza kiabálása, majd egyenletes dörömbölés, mintha egy ajtót rugdosna valaki.
Sam Somerville visszaszaladt a szobába és odakiáltotta a poloskáknak:
– Elment! Quinn elment!
Brown kérdését mindenki hallhatta a figyelőállásban, Somerville azonban nem. Brown eszelősen kapott a telefon után, amely összekötötte kensingtoni ügynökével.
– Somerville ügynök! – bődült bele a telefonba, amint meghallotta a nő hangját. – Menjen utána!
Ebben a pillanatban McCrea az ötödik rúgással felszakította a bezárt ajtót, és Sam kíséretében lerohant a lépcsőn.
Mindketten házipapucsban.

A zöldség- és csemegeüzlet éppen szemben volt a lakással. A számát Quinn a nappaliban található londoni telefonkönyvből írta ki. A boltot Bradshawnak hívták első gazdája után, jelenleg azonban egy Mr. Patel nevű indiai úriember volt a tulajdonos. Quinn sokszor elnézte az ablakból, amint rendbe rakja a kinti gyümölcsládákat vagy eltűnik odabent, hogy kiszolgáljon egy vevőt.
Quinn harminchárom másodperccel azután érte el a túlsó járdát, miután lecsapta a fenti telefont. Átszlalomozott két gyalogos között és szélvészként rontott be az üzletbe. Mr. Patel háta mögött, a pulton, a telefonkönyv mellett állt a készülék.
– A kölykök lopják a narancsát – mondta Quinn, minden ceremónia nélkül. Ebben a pillanatban megcsörrent a telefon. Mr. Patel, aki egy pillanatig tétovázott a telefonhívás és a narancslopás veszedelmének elhárítása között, úgy reagált, mint egy jó gudzsaratihoz illik és kirohant. Quinn felkapta a kagylót.
A kensingtoni központ gyorsan reagált és a vizsgálat megállapította, hogy mindent megtettek, ami tőlük telt. A meglepetés miatt azonban sokat elvesztegettek a drága negyven másodpercből, azután pedig műszaki problémával találták szembe magukat. Az ő lehallgatókészülékük a lakás vonalára épült. Akárki hívta ezt a számot, azonnal működésbe léptek az elektronikai berendezések és kimutatták, melyik számról futott be a hívás. Amikor ez megvolt, a számítógép kidobta, melyik fülkéről, honnan telefonálnak. Az egész nem tartott tovább hat-tíz másodpercnél.
Az első telefont, amelyről Zack jelentkezett, már megtalálták. De ha átment egy másik fülkébe, akár a közvetlenül szomszédosba, elveszítették a nyomát. Ami még rosszabb, most már londoni számot hívott, olyat, amelyet nem hallgattak le. Egyetlen szalmaszáluk az a szám volt, amelyet Quinn diktált le Zacknek, és amely ugyancsak a kensingtoni központhoz tartozott. Azonnal elkezdték keresni, a készülékek őrült sebességgel futottak végig a húszezer kensingtoni számon. Ötvennyolc másodperccel azután találták meg Mr. Patel számát, hogy Quinn lediktálta, azután visszakeresték a másik dunstable-i fülkét.
– Írja a számot, Zack – mondta Quinn minden bevezetés nélkül.
– Mi a franc ez? – förmedt rá Zack.
– Kilenc-három-öt; három-kettő-öt-egy – folytatta Quinn rendületlenül. – Felírta?
Csönd volt a vonalban, amíg Zack írt.
– No, most már csak mi vagyunk bent a buliban, Zack. Kitoltam velük. Csak maga és én, a gyémántokért a fiút. Semmi trükk, szavamat adom rá. Hívjon ezen a számon hatvan perc múlva, és ha nem lennék ott, kilencven perc múlva. Ezt nem hallgatják le.
Letette. A telefonközpontban a figyelők még hallották a szavakat: "... perc múlva, és ha nem lennék ott, kilencven perc múlva. Ezt nem hallgatják le".
– Ez a strici másik számot adott neki! – mondta a kensingtoni technikus a mellette álló két rendőrnek. Az egyik máris nyúlt a készülékért, hogy telefonáljon a Yardra.
Quinn kijött az üzletből és meglátta Duncan McCrea-t, amint keresztülrohan az úton, igyekezve félrelökni a járókelőket. A nyomában, integetve és hadonászva, Sam. Mögöttük, haját tépve a portás. A túlsó oldalon két autó jött lefelé az utcán. Quinn oldalán egy motoros közeledett. Lelépett a járdáról, egyenesen a motor elé, fölemelte a karját, a diplomatatáskát a bal kezében lógatta. A motoros hirtelen fékezett, megfarolt és csúszott is egy kicsit, mielőtt megállt volna.
– Zmeg, mi ja fene...
Quinn lefegyverző mosolyt villantott rá, miközben elkapta a kormányt. A gyors, kemény veseütés megtette a többit. A bukósisakos ifjú hétrét görnyedt, Quinn letaszította az ülésről, átvetette jobb lábát a motoron, ráadta a gyújtást és berúgta a motort. Akkor rugaszkodott neki, amikor McCrea keze már csak tizenöt centire lehetett a dzsekijétől.
McCrea gyászosan és kedveszegetten állt az utcán. Sam csatlakozott hozzá. Egymásra néztek, aztán visszaszaladtak a lakásba. Leggyorsabban akkor léphetnek kapcsolatba a Grosvenor Square-rel, ha felmennek a harmadik emeletre.
– Hát ez az – mondta Brown öt perc múlva, miután végighallgatta McCrea-t és Somerville-t a kensingtoni vonalon. – Meg fogjuk találni a fattyút. Ez a feladat.
Újabb telefon. Nigel Cramer volt a Scotland Yardtól.
– A maguk közvetítője meglépett – mondta határozottan. – Meg tudják mondani, hogyan? Igyekeztem hívni a lakást, de a szám mással beszélt.
Brown harminc másodperc alatt összefoglalta. Cramer morgott. Még mindig nem bocsátotta meg a Green Meadow Farm-ügyet és nem is akarta. De a fejlemények komolyabbak voltak, hogysem tiszta szívből kívánhatta volna Brown és kisded csapata felsülését.
– Tudják az ügynökei annak a motorkerékpárnak a számát? – kérdezte. – Mindenfelé kerestetni fogom.
– Mi jobbat tudunk – mondta Brown elégedetten. – Az a diplomatatáska, ami nála van. Irány jelző van benne.
– Micsoda?
– Beépített, észrevehetetlen, mestermű – dicsekedett Brown. – Még az Államokban építették be a diplomatatáskába, amelyet közvetlenül felszállás előtt kicseréltek a Pentagonéra.
– Értem – tűnődött Cramer. – És a vevőkészülék?
– Nálunk van. A reggeli menetrendszerű járattal hozták. Az egyik emberem ment ki érte a Heathrowra. Három kilométeren belül működik, úgyhogy mozognunk kell. Úgy gondolom, most rögtön.
– Mr. Brown, lenne szíves közben kapcsolatban maradni a Met járőrkocsijaival? Ön nem eszközölhet letartóztatásokat ebben a városban, én igen. Van a kocsijában rádió?
– Van.
– Maradjon vonalban, kérem. A nyomában leszünk, mihelyt megmondja, hol van.
– Nem lesz probléma. Szavamat adom rá. Hatvan másodperc múlva kisurrant a Grosvenor
Square-re a nagykövetség limuzinja. Chuck Moxon vetett, mellette kollégája az irányjelző vevőjét kezelte. Ez olyan volt, mint egy apró televízió, képernyőjén azonban csak egy magányos pont villogott. Amint a bal első ajtó fölé szerelt antenna veszi a táskába épített készülék jelzését, a pontból elindul egy vonal a képernyő széle felé. A sofőrnek úgy kell manővereznie, hogy ez a vonal ugyanarra mutasson, mint az autó orra. Ebben az esetben az irányjelző pontosan előttük van. A táskába épített szerkentyűt a kocsiból lehetett távirányítással működésbe hozni.
Gyorsan hajtottak lefelé a Park Lane-en, Knightsbridge-en át Kensingtonba.
– Hozd működésbe! – vezényelt Brown. A kezelő lenyomott egy gombot. A pont nem reagált.
– Harminc másodpercenként kapcsolgasd, addig, amíg el nem kapjuk. Chuck, hajts továbbra is Kensington felé.
Moxon befordult, a Cromwell Roadra, azután az Old Brompton Road irányában a Gloucester Roadon délnek tartott. Az antenna jelzést fogott.
– Mögöttünk van, észak felé megy – jegyezte meg Moxon kollégája. – Körülbelül másfél-két kilométernyire.
Harminc másodperccel később Moxon visszafordult, keresztezte a Cromwell Roadot és északnak tartott az Exhibition Roadon a Hyde Park irányában.
– Egyenesen előttünk halad észak felé – mondta a kezelő.
– Közöld a fiúkkal, hogy rajta vagyunk – szólt Brown. Moxon rádión tájékoztatta a nagykövetséget. Félúton tartottak az Edgware Roadon, amikor szorosan mögéjük zárkózott a Met járőrkocsija.
Collins és Seymour is ott ültek hátul, Brown mellett.
– Tudnunk kellett volna – lamentált Collins. – Fel kellett volna figyelnünk az időkülönbségre.
– Miféle időkülönbségre?
– Nyilván emlékszik arra a kavarodásra a Winfield House felhajtójánál, most három hete. Quinn negyedórával hamarabb ment el, mint mi, de csak három perccel korábban érkezett Kensingtonba. Csúcsforgalomban én nem tudnék ennyire beérni egy londoni taxit. Valahol nyilván leállt, hogy különböző előkészületeket tegyen.
– Ezt nem tervezhette ki három héttel korábban – vetette ellene Seymour. – Nem tudhatta, hogyan alakulnak a dolgok.
– Nem is kellett – mondta Collins. – Maga is látta a dossziéját. Éppen eleget harcolt ahhoz, hogy tudja, a visszavonuláshoz utat is kell építenie, ha rosszra fordulnak a dolgok.
– Jobbra fordult, St. John's Wood felé – szólt a kezelő.
A Lord körforgalmában melléjük húzódott a leengedett ablakú járőrkocsi.
– Egyenesen északnak megy – mutatott a Finchley Roadra Moxon. Újabb járőrkocsi csatlakozott a két autóhoz és megindultak északnak, Swiss Cottage-en, Hendonon és Mill Hillen át. A távolság háromszáz méterre zsugorodott. Most már figyelték a forgalmat, hogy észrevegyék az apró motorbiciklin a magas férfit, aki nem viselt bukósisakot.
Keresztülhajtottak a Mill Hill Circus-ön, alig száz méternyire a csipogó mögött, fölfelé a Five Ways Corner lejtőjén. Aztán kaptak észbe, hogy Quinn biztosan ismét járművet válthatott. Elhúztak két motoros mellett, akik nem csipogtak; két hatalmas motorbicikli őket előzte meg; de az irányjelző továbbra is egyenletes sebességgel haladt előttük. Amikor a Five Ways Cornernél elkanyarodott az A1 autópálya felé, megpillantották a célpontot. Nyitott Volkswagen Golf GTI volt, amelynek vezetője fülét eltakaró, vastag prémsapkát viselt.

Abból az eseménydús napból elsősorban az maradt meg Cyprian Fothergill fejében, hogy Borehamwood után éppen elkanyarodott az ő édes kis tanyája felé, amikor hirtelen elébe vágott egy hatalmas fekete kocsi, de olyan erőszakosan, hogy kénytelen volt hangos csikorgással fékezni. Néhány másodperc múlva, mesélte tátott szájú barátainak a klubban, kiugrott belőle három óriás, körülvették és óriási pisztolyokat dugtak az orra alá. Azután megállt mögöttük egy rendőrautó, azután még egy, abból pedig négy aranyos bobby pattant elő, és azt mondták az amerikaiaknak – mert biztosan amerikaiak voltak és óriásiak! –, hogy azonnal tegyék le a pisztolyukat, különben lefegyverzik őket.
Azután az következett – de addigra már az egész kocsma őt hallgatta –, hogy az egyik amerikai letépte a prémsapkáját, és rábődült: "Oké, seggfej, hol a mi emberünk?", miközben egy bobby diplomatatáskát emelt ki a hátsó ülésről. És neki egy álló órán át kellett bizonygatnia, hogy soha életében nem látta még azt a táskát!
A drabális, ősz amerikai, aki a fekete kocsiból előkászálódott, a társaság fejének tűnt, kirántotta a táskát a rendőr kezéből, felpattintotta a zárat és belenézett. Üres volt. Igen, ennyi hűhó után, üres. Az amerikai mindenesetre elkezdett káromkodni, mint egy kocsis, olyan kifejezéseket használt, amelyeket Cyprian életében nem hallott és reméli, nem is fog hallani többé; azután odalépett egy brit őrmester, és üdítően más levegőt hozott magával...

Fél három előtt öt perccel Kidd őrmester visszasietett a járőr kocsihoz, hogy válaszoljon a csökönyösen ismétlődő rádióhívásokra.
– Tangó Alfa... – kezdte.
– Tangó Alfa, itt Cramer alosztályvezető. Ki beszél?
– Kidd őrmester, uram. F csoport.
– Mire jutottak, őrmester?
Kidd rásandított a bekerített Volkswagenre, halálra rémült vezetőjére, a három FBI-ügynökre, akik az üres diplomatatáskát vizsgálgatták, a két másik jenkire, akik hátrébb álltak és segélykérően bámulták az eget és három kollégájára, akik épp a kihallgatási jegyzőkönyvet igyekeztek összehozni.
– Meglehetősen kevésre, uram.
– Most nagyon figyeljen ide, Kidd őrmester. Fogtak el egy feltűnően magas növésű amerikait, aki ellopott kétmillió dollárt?
– Nem, uram – válaszolta Kidd. – Egy feltűnően buziforma fodrászt fogtunk, aki épp most pisil a nadrágjába.
– Mit mond... eltűnt? – Egy órán belül ezt visszhangozta, kiáltva, ordítva vagy üvöltve, hangszínek és hangsúlyok minden elképzelhető árnyalatában a kensingtoni lakás, a Scotland Yard, a Whitehall, a belügyminisztérium, a Downing Street, a Grosvenor Square és a Fehér Ház nyugati szárnyai
– De hát nem tűnhetett el!
Pedig azt tette.

TIZEDIK FEJEZET

Quinn alig harminc másodperccel azután hajította be a diplomatatáskát a nyitott Golf hátsó ülésére, hogy bekanyarodott a kensingtoni ház sarkán. Mikor kinyitotta, úgy, ahogy Lou Collins mutatta neki pirkadat előtt, nem talált irányjelző berendezést, de nem is számított ilyesmire. Akárki dolgozott rajta a laboratóriumbán, biztosan elég ügyes volt, hogy nyomtalanul el tudjon tüntetni egy műszert. Megesküdött volna rá, hogy valami van a táskában, ami a rendőrséget egyenesen odacsődíti, ahol ő beszél meg találkozót Zackkel.
Miközben arra várt, hogy váltson a lámpa, felnyitotta a zárat, becsúsztatta a gyémántokat a cipzáras bőrdzseki alá, azután körülnézett A Golf ott állt a közelében. A szőrmesapkás vezető semmit sem vett észre.
Egy kilométer után otthagyta a motort; a kötelező bukósisak nélkül bizonyára magára vonta volna a rendőrök figyelmét. A Brompton Oratoryn túl fogott egy taxit és Marylebone-ba vitette magát. A George Street sarkán kifizette a kocsit, az út hátralévő részét gyalog tette meg.
A zsebeiben ott volt minden, amit feltűnés nélkül ki tudott hozni a lakásból: amerikai útlevele és jogosítványa, noha igazoltatásnál nem sok hasznukat fogja venni; egy köteg brit bankó Sam kézitáskájából; sokpengés bicskája és néhány krokodilcsipesz a biztosítószekrényből. A Marylebone-i High Streeten, egy gyógyszertárban vett magának egy vastag, szarukeretes, síküveg pápaszemet, egy férfiruházati boltban pedig egy tweedkalapot és egy esőkabátot.
Egyet-mást még vásárolt egy cukorkaboltban, egy vaskereskedésben és egy bőröndösnél. Ránézett az órájára: ötvenöt perc telt el azóta, hogy letette a telefont Mr. Patel zöldségesboltjában. A Blandford Street és a Chiltern Street sarkán megtalálta a telefonfülkét, amelyet kinézett magának. Két fülke állt egymás mellett. Bement a másodikba, amelynek számát három hete jegyezte meg és egy órája diktálta le Zacknek. Ahogy belépett, csengeni kezdett a készülék.
– Szóval mi történik itt, maga fattyú?
Zack zavarban volt, nem értett semmit és haragudott.
Quinn néhány rövid mondatban összefoglalta, mit csinált.
Zack némán hallgatta.
– Mindent elrendezett? – kérdezte. – Mert ha nem, a fiú még mindig odakerülhet egy hullazsákba.
– Nézze, Zack. Én igazán szarok rá, hogy elfogják-e magát vagy sem. Nekem egyetlen dolgom van, csak egy: az, hogy a gyereket épen és egészségesen visszavigyem a családjának. Itt van a dzsekimben kétmillió nyersgyémántokban; ez, gondolom, érdekelni fogja magát. Most leléptem a kopók elől, mert nem akarom, hogy okoskodjanak és beleártsák magukat. Na, akarja a cserét, vagy nem akarja?
– Lejárt az idő – mondta Zack –, megyek.
– Ez a telefon egy marylebone-i fülkében van, de hát igaza van, ha nem hiszi el. Hívjon vissza ma este, ugyanezen a számon és közölje a részleteket. Egyedül fogok jönni, fegyvertelenül a kövekkel, oda, ahová mondja. Miután szökésben vagyok, csináljuk sötétedés után. Mondjuk nyolckor.
– Rendben – morogta Zack. – Legyen ott. Ekkor vette föl a mikrofont Kidd őrmester, hogy Nigel Cramerrel beszéljen. Néhány perccel később minden londoni rendőrőrs megkapta a személyleírást. Minden járőrt utasítottak, hogy tartsák nyitva a szemüket, ha észreveszik, kövessék, de ne közelítsenek, szóljanak vissza rádión az őrsre, aztán menjenek a gyanúsított után, de ne avatkozzanak bele semmibe. A körözésben nem említettek nevet, nem közölték, miért keresik a férfit.
Quinn otthagyta a telefonfülkét és lesétált a Blandford Streeten a Blackwood's Hotelig. A mellékutcában megbújó Blackwood's Hotel, amely véletlenül megúszta, hogy a nagy szállodaláncok megvegyék és felújítsák, olyan vastag falú, borostyánnal befuttatott, húszágyas, régi kis londoni fogadó, ahol mély ablakfülkék tagolják a faburkolatot, a portásfülke mögött téglakandallóban ropog a tűz, a hepehupás deszkapadlót pedig szőnyeg borítja. Odalépett a recepcióban ülő csinos leányzóhoz.
– Hello! – mondta legszélesebb mosolyával.
A lány fölnézett és visszamosolygott. Magas, görnyedt, tweedkalap, esőkabát, borjúbőr táska – tipikus amerikai turista.
– Jó napot, uram. Segíthetek valamiben?
– Ó, igen, kisasszony, feltétlenül. Igen, egészen bizonyos vagyok benne, hogy segíthet. Tudja, épp most érkeztem az Államokból az önök járatán – imádom a British Airlines-t! –, és erre tudja, mi történik? Elveszítik a csomagomat. Igen, hölgyem, tévedésből elküldték Frankfurtba...
A lány gondterhelt ráncokba szedte az arcát.
– Már most, tudja, vissza fogják hozni, legkésőbb huszonnégy óra múlva Csak az az egyetlen problémám, hogy minden útitervem a kisbőröndben volt, és képzelje, egyszerűen képtelen vagyok visszaemlékezni rá, hol foglaltattam szobát. Egy hölgy a repülőtéren legalább egy órán át sorolta nekem a londoni szállodákat – el tudja képzelni, milyen sok van belőlük? –, de én egyszerűen nem bírtam visszaemlékezni és nem is bírok, amíg nincs a kezemben a bőröndöm. A végén fogtam egy taxit, bejöttem a városba, a sofőr mondta, hogy ez egy nagyon tündéri hely... Ööö... nem tudna adni egy szobát ma éjszakára? Mellesleg, Harry Russellnek hívnak...
A lány el volt bájolva. Ez a hosszú ember annyira elanyátlanodott az elvesztett bőröndjén, hogy még az is kiment a fejéből, hol rendelt szállást. A lány sok filmet látott, és ez pont úgy beszélt, mint a "Dallasból" az a fura alak, aki madártollakat visel a kalapja mellett. Meg se fordult a fejében, hogy ne higgyen neki, vagy személyazonossági okmányt kérjen. A Blackwood's általában nem fogad olyan személyeket, akik csomag nélkül érkeznek és nem foglaltak maguknak előre szobát; de más elveszíteni a csomagot és elfelejteni a szálloda nevét. Ráadásul egy brit légitársaság hibájából... A lány átnézte az előjegyzéseket; legtöbb vendégük vidéki volt, akik rendszeresen itt szálltak meg londoni tartózkodásuk alatt; volt ezenkívül néhány állandó lakó.
– Csak egy van, Mr. Russell – egy kis szoba, hátul. Attól félek...
– Ó, ez csodálatosan megfelel nekem, ifjú hölgy. Ó, tudok fizetni készpénzben, a repülőtéren váltottam dollárt...
– Majd holnap reggel, Mr. Russell. – A lány átnyújtott neki egy ódon rézkulcsot. – Menjen fel a lépcsőn, a második emeletre.
Quinn fölment a kikopott, hepehupás lépcsőn, megtalálta a 11. számot és belépett. Kicsi, tiszta és kényelmes szoba volt, több mint megfelelő. Levetkőzött, délután hatra beállította az ébresztőórát, amelyet a vaskereskedésben vásárolt és elaludt.

– De hát mi a csodáért tette? – kérdezte Sir Harry Marriot belügyminiszter. Irodájában, a belügyminisztérium legfelső emeletén most hallgatta végig a történetet Nigel Cramertől. Tíz percen át beszélt telefonon a Downing Streettel, amelynek hölgylakója nem volt éppen elragadtatva.
– Az a gyanúm, hogy a fickónak megrendült a bizalma valakiben – szólt óvatosan Cramer.
– Remélem, nem bennünk – mondta a miniszter. – Mi mindent elkövettünk, ami módunkban állt.
– Nem, nem bennünk. Mindenképpen egyedül akarta intézni a cserét ezzel a Zack nevű emberrel. Emberrablási ügyeknél ez a legveszélyesebb szakasz. Rendkívül elővigyázatosnak kell lenni. Miután egy francia és egy angol rádióműsorban kiszivárgott két bizalmas információ, nyilván jobbnak látja saját kezébe venni a dolgot. Ebben természetesen nem érthetünk egyet vele. Meg kell találnunk, belügyminiszter úr.
Cramer még mindig ingerült lett, ha eszébe jutott, hogy kivették a kezéből az emberrablókkal való tárgyalások irányítását és tevékenységüket a nyomozásra korlátozták.
– El nem tudom képzelni, hogyan tudott elmenekülni – lamentált a belügyminiszter.
– Ha az én két emberem lett volna ott a lakásban, nem tehette volna meg! – emlékeztette Cramer.
– No, mindegy, eső után köpönyeg. Kerítse elő ezt az embert, de gyorsan és feltűnés nélkül.
A belügyminiszternek az volt a magánvéleménye, hogy ha ez a Quinn nevű pasas egymaga megtalálja Simon Cormacket, épségben és egészségben, az szép és jó. Utána Anglia minél gyorsabban hazaküldi mindkettőt. Ha viszont az amerikaiak eltolnak valamit, az legyen az ő hibájuk, és ne az angoloké.
Ugyanebben az órában Houstonból felhívták Irving Mosst. Följegyezte a texasi kertészek zöldség-árajánlatait, letette a kagylót, megfejtette az üzenetet, aztán meglepetten füttyentett. Minél többet gondolkodott rajta, annál világosabbá vált számára, hogy csak alig kell módosítania a saját terveit.

A Mill Hill-i úton elszenvedett fiaskó után Kevin Brown hagy dérrel-dúrral rontott be a kensingtoni lakásba. Vele jött Patrick Seymour és Lou Collins. Órákig tartott, amíg a három magas rangú tiszt kihallgatta a két fiatal kollégáját.
Sam Somerville és Duncan McCrea részletesen elmagyarázták, hogy mi történt aznap délelőtt, hogyan történt és miért nem sejtették előre. McCrea lefegyverzően bocsánatkérő volt, mint mindig.
– Ha ismét telefonkapcsolatot létesít Zackkel, teljesen kicsúszik az ellenőrzés alól – mondta Brown. – Ha fülkéből fülkébe telefonálnak, a britek képtelenek lehallgatni őket. Nem fogjuk megtudni, mire lyukadtak ki.
– Talán most beszélik meg, hogyan cseréljék ki Simon Cormacket a gyémántokra – feltételezte Seymour.
Brown felhorkant.
– Ha ezt az egészet lezártuk, szétrúgom a seggét.
– Ha visszahozza Simon Cormacket – pontosított Collins –, mindnyájan boldogok leszünk, ha cipelhetjük utána a bőröndjét a repülőtérre.
Megegyeztek Somerville-lel és McCrea-vel, hogy a lakásban maradnak, arra az esetre, ha Quinn telefonál. A három vonal továbbra is él, hogy fogadja a hívást és mindet lehallgatják. A fejesek visszamentek a nagykövetségre. Seymour fölvette a kapcsolatot a Scotland Yarddal, ahol immár nem egy embert kerestek, hanem kettőt: a másik kettő várt és figyelt.

Quinn hatkor fölkelt, megmosakodott, megborotválkozott az új toalettszerekkel, melyeket a High Streeten vásárolt, bekapott valami könnyű vacsorát, és nyolc előtt tíz perccel megkockáztatott egy kétszáz méteres sétát a Chiltern Street sarkáig, vissza, a telefonfülkéhez. Egy öreg hölgy épp telefonált, de nyolc előtt öt perccel végzett. Quinn beállt a fülkébe, arccal az utca felé és úgy tett, mintha a telefonkönyvet tanulmányozná. Nyolc után két perccel megszólalt a készülék.
– Quinn?
– Igen.
– Lehet, hogy maga tényleg lelépett, lehet, hogy nem, de ha be akar dobni valami trükköt, megfizetnek érte.
– Semmi trükk. Mondja meg, hol és mikor.
– Holnap reggel, tízkor. Kilenckor felhívom ezen a számon és megmondom, hol. Elég ideje lesz, hogy tízre odaérjen. A helyet hajnalban körülveszik az embereim. Ha észreveszünk egy zsarut, vagy egy biztonságit, ha moccan valami, meg fogjuk látni és eltűnünk. Aztán egyetlen telefon, és Simon Cormack meg fog halni. Maguk nem látnak bennünket, mi viszont látjuk magát, vagy akárkit, aki jön. Ezt mondja meg a haverjainak arra az esetre, ha át akarnak verni. Egyikünket elkaphatják, akár kettőt is, de akkor a fiúnak vége.
– Megkapja, Zack. Egyedül megyek. Nem lesz trükk.
– Semmiféle elektronikai bigyó, nyomkereső, mikrofon. Ellenőrizni fogjuk. Ha vezetéket találunk magán, a fiút kinyírják.
– Mondtam már, nem lesz semmiféle trükk. Csak én és a gyémántok.
Kattanás, a vonal megszakadt, Quinn kilépett a fülkéből, és visszasétált a szállodába. Egy darabig nézte a tévét, azután kipakolta a kézitáskáját és két órán át dolgozott azokkal a holmikkal, amelyeket délután vásárolt. Hajnali kettőkor fejezte be.
Ismét lezuhanyozott, hogy ne érződjék rajta az árulkodó illat, azután végighevert az ágyán, majdnem mozdulatlanul nézte a mennyezetet, és gondolkozott. Ütközet előtt sohasem aludt; ezt pótolta a délutáni háromórás alvással. Hajnal előtt szundított kicsit, és hétkor, amikor csörgött az óra, felkelt.
Fél kilenckor odament a pulthoz, amely mögött ismét a csinos recepcióslány volt szolgálatban. Quinn vastag keretes szemüvegét viselte, hozzá tweedkalapot, nyakig begombolt esőkabátot. Megmondta, hogy megy a Heathrow-ra a csomagjáért, ezért szeretne fizetni, aztán kiköltözik.
Háromnegyed kilenckor lassan őgyelgett az utcán a telefonfülke irányába. Most semmiféle öregasszony sem lehet ott. Negyedóráig ácsorgott, amíg, pontosan kilenckor, meg nem szólalt a készülék. Zack hangja fátyolos volt az izgalomtól.
– Jamaica Road, Rotherhithe – mondta.
Quinn nem ismerte ezt a helyet, de hallott a régi dokkokról, amelyeknek egy részét puccos új lakásokká alakították a Cityben dolgozó elegáns középosztálybelieknek; közbe-közbe elhagyatott grundok, dokkok, üres raktárak.
– Folytassa.
– Egyszintes, mindkét végén nyitott, vasvázas raktár. Az ajtó fölé az a név írva, hogy Babbidge. Az utca végén fizesse ki a taxit. Egyedül jöjjön lefele, a déli bejárathoz. Menjen a helyiség közepéig, és várjon. Ha valaki követné, nem mutatkozunk.
Letette. Quinn kilépett a fülkéből és üres borjúbőr táskáját bedobta egy kukába. Körülnézett taxi után. Sehol semmi; tombolt a reggeli csúcsforgalom. Tíz perc múlva csípett el egyet a Marylebone-i High Streeten, és a Marble Arch földalatti-állomásig utazott vele. Ebben az órában sokáig tartana taxival keresztülfurakodnia a régi városmag kanyargós utcáin, át a Temzén, Rotherhithe-ig.
A földalattin először elment keleti irányban a Bank állomásig, azután átszállt az északi vonalra és a Temze alatt utazott a London Bridge-ig. Ezen a közlekedési csomóponton mindig lehetett taxit fogni. Ötvenöt perccel Zack telefonja után megérkezett a Jamaica Roadra.
Az út, amelyen végig kellett mennie, keskeny volt, mocskos és néptelen. Az egyik oldalon tatarozás után kiáltó lerobbant tearaktárak néztek a folyóra. A másikon elhagyatott gyárak, acélvázas raktárak. Tudta, hogy valahonnan figyelik. Az út közepén ment. Az acélvázas raktár, egyik ajtaja fölött a megfakult "Babbidge" felirattal, az utca végében volt. Befordult.
Rozsdás láncok lógtak a tetőgerendákról a hetven méter hosszú, harminc méter széles helyiségben; a betonpadlót a sokéves elhagyatottság alatt szeméttel hordta tele a szél. Az ajtón, amelyen belépett, gyalogos átférhetett, de gépkocsi nem; a túlsón akár teherautó is be tudott hajtani, olyan magas és széles volt. Elment a raktár közepéig és megállt. Levette a síküveges szemüveget, a tweedkalapot és eldobta. Többé nem lesz rájuk szüksége. Vagy Simon Cormackkel az oldalán sétál ki innen, vagy így, vagy amúgy, de rendőrök fogják kísérni.
Egy óráig majdnem mozdulatlanul állt és várt. Tizenegy órakor a raktár túlsó végén előbukkant egy nagy Volvo és lassan megindult felé. Amikor tizenkét méternyire megközelítette, a kocsi megállt, de a motort tovább járatták. Elöl két ember ült, álarcban, csak a szemük látszott.
Inkább megérezte, mint hallotta maga mögött a betonon a tornacipős lábak neszét és a válla fölött hátrapillantott. Ott volt a harmadik, jelzés nélküli egyszínű fekete tréningruhában, egész fejét borító csuklyában. Ugrásra készen állt, testsúlyát ügyesen elosztva két lábán. Lazán tartotta a géppisztolyt, de látszott, hogy akármikor képes elsütni.
Az anyósülés ajtaja kinyílt és kiszállt egy középmagas, közepes testalkatú ember.
– Quinn? – kérdezte.
Ez Zack hangja. Összetéveszthetetlen. – Elhozta a gyémántokat?
– Itt vannak.
– Adja ide.
– Elhozta a gyereket, Zack?
– Ne legyen bolond. Hogy kicseréljük egy zacskó üvegcserépre? Először átvizsgáljuk a köveket. Az időbe telik. Ha egyetlen darab üveg, egyetlen hamis kő van közte, akkor vége. Ha minden oké, viheti a fiút.
– Gondoltam. Ez így nem fog menni.
– Velem ne játsszon, Quinn.
 – Ez nem játék, Zack. Látnom kell a gyereket. Maguk attól félnek, hogy üvegcseréppel szúrjuk ki a szemüket – amit úgyse tennénk meg, de maguk azért bizonyságot akarnak. Nekem viszont ugyanúgy odalökhetnek egy hullát.
– Nem tesszük ezt.
– Nekem bizonyíték kell. Ezért kell magával mennem.
Zack az álarc mögül hitetlenkedve bámult Quinnre. Aztán fülsértő hangon fölnevetett.
– Látja azt az embert maga mögött? Egyetlen szavamba kerül, és kicsinálja magát. És a köveket akkor is megkapjuk.
– Csak tessék – egyezett bele Quinn. – No és ilyet látott már?
Szétnyitotta az esőköpenyét, előhúzott valamit, ami eddig a csípője mellett lógott és felmutatta.
Zack végigvizsgálta Quinnt és az ingére erősített kirakatot, majd halkan, de dühösen elkáromkodta magát.
A szegycsonttól a csípőig lapos fadoboz húzódott, amely valaha likőrös bonbont tartalmazott. A csokoládé és a doboz teteje hiányzott. Az alja lapos tartályt képezett, amelyet Quinn ragtapasszal erősített a mellére.
Középen volt a bársonytok a gyémántokkal, mellette mindkét oldalon, negyedkilós tömbökben valami ragacsos barna anyag. Az egyik tömbből élénkzöld huzal vezetett ahhoz a fa ruhacsipeszhez, amelyet Quinn emelt magasra a bal kezében. A huzal végét apró furaton át kihúzta a csipesz két pofája közé.
A másik élénkzöld huzal egy PP3 kilencvoltos elemhez volt erősítve. Egyik vége összekapcsolta a barna tömböket; a másik a ruhacsíptetőhöz vezetett. A csipesz két pofája közé ceruzacsonkot szorítottak, hogy ne érjenek össze. Quinn összeszorította ujjait és a ceruzacsonk a padlóra pottyant.
– Hamis – mondta Zack minden meggyőződés nélkül. – Nem is igazi.
Quinn jobb kézzel lecsippentett egy darabot a barna masszából, golyóvá gyúrta és odadobta a padlóra Zack lába elé. A gengszter lehajolt, felvette és megszagolta. Marcipánillat ütötte meg az orrát.
– Semtex – találgatta.
– Az cseh – mondta Quinn. – Én jobban szeretem az RDX-et.
Zack elég jól ismerte a plasztikot és tudta, hogy külsőre és illatra olyan, mint az ártatlan cukrászati marcipán. Ezzel ki is merül a hasonlóság. Ha ez az ő embere tüzet nyit, mindnyájuknak vége. A robbanószer abban a dobozban elegendő ahhoz, hogy tisztára söpörje a raktár padlóját, lekapja a tetőt és a gyémántokat átszórja a Temze túlpartjára.
– Mindig tudtam, hogy maga egy fattyú. Mit akar?
– Felveszem a ceruzát, visszateszem, bemászom a csomagtartóba, maguk pedig elvisznek, hogy lássam a fiút. Senki sem követett, és nem is fog. Én nem tudom magukat azonosítani, sem most, sem máskor. Ez elég biztonságnak. Ha életben találtam a gyereket, szétszerelem ezt és odaadom a köveket. Maguk átvizsgálják; ha elégedettek, elpályáznak. És én a gyerek ottmaradunk bezárva. Huszonnégy óra múlva névtelenül felhívjuk a rendőrséget. A zsaruk kiszabadítanak bennünket. Minden világos, egyszerű és maguk szépen olajra léphetnek.
Zack tétovázni látszott. Nem így tervezte, de tudta, hogy túljártak az eszén. Benyúlt a tréningruhája oldalzsebébe és lapos, fekete dobozt húzott elő.
– Tartsa a kezét magasra és a csipeszt nyitva. Odamegyek és megvizsgálom, hogy nincs-e magán lehallgatókészülék.
Odalépett és tetőtől talpig végigfuttatta Quinn testén az áramkörkeresőt. Ha bármilyen nyomjelzőt vagy lehallgatót észlel, a kereső nyomban felvisít. A bomba eleme nem számított, a diplomatatáska viszont azonnal megszólaltatta volna a detektort.
– Rendben – mondta Zack. Egy métert hátrált. Izzadságszaga megcsapta Quinn orrát. – Maga tiszta. Tegye vissza a ceruzát és másszon be a csomagtartóba.
Quinn megtette, amit mondott. Rácsukódott a csomagtartó széles, négyszögletes fedele és kizárta a fényt. A padlón még három hete nagy lyukakat vágtak Simon Cormacknek. Nem volt valami sok levegő, de ki lehetett bírni, még az ő hosszúságával is. Magzati pózba hajtogatta magát, így az egész utat kábító mandulaillatban tette meg.
Már nem látta, hogy az autó megfordult, a géppisztolyos előrerohant és bemászott a hátsó ülésre. Mindhárman lerántották az álarcot, levették a tréningruhát és ott ültek ingben, zakóban, nyakkendősen. Amikor készen voltak, az autó kigördült a raktárból. Maga Zack ült a kormány mögé és elindultak a rejtekhelyre.
Másfél óráig tartott, amíg Londontól hatvanöt kilométernyire megérkeztek a házzal egybeépített garázshoz. Zack egyenletes sebességgel hajtott, társai mereven és némán ültek a helyükön. Három hét óta először voltak szabad levegőn.
Amikor a garázsajtó becsukódott, mindhárman visszaöltöztek a tréningruhába és felvették álarcukat. Egyikük bement a házba, hogy riassza a negyediket. Zack csak akkor nyitotta fel a Volvo csomagtartóját, amikor mindennel készen voltak. Quinn meggémberedve pislogott a villanyfényben. Kihúzta a ceruzát a ruhacsipeszből és a foga közé harapta.
– Ugyan, ugyan – mondta Zack. – Erre semmi szükség. Gyerünk, megmutatjuk magának a kölyköt. De amíg átmegy a házon, tegye föl ezt.
Csuklyát vett elő. Quinn bólintott. Zack a fejére húzta. Most megtámadhatták volna, ő viszont bármikor összecsukhatja a ruhacsipeszt. Magasra nyújtotta a kezét, míg átvezették a házon. Azután lefele mentek egy rövid szakaszon, majd több lépcsőfok következett. Három koppantást hallott valamilyen ajtón, majd szünet következett. Ajtó nyikorgott, majd belökték egy szobába. Állt egymagában és hallotta a reteszek csattanását.
– Leveheti – szólt be Zack a pinceajtó kukucskálónyílásán. Jobb kezével lehúzta a csuklyát. Sivár pincében állt: betonpadló, betonfalak. Talán egy régi borospincét alakítottak át új célokra. A túlsó falnál álló vaságyon langaléta figura kuporgott, válláig leomló fekete csuklyában. Kettőt kopogtak az ajtón. Mintha parancsnak engedelmeskedne, az ágyon ülő alak levetette a csuklyát.
Simon Cormack döbbenten bámult az ajtó előtt álló magas férfira, akin félig nyitott esőkabát volt, kezében pedig egy ruhacsipeszt tartott. Quinn visszanézett az elnök fiára.
– Szervusz, Simon. Jól vagy, fiú? – Otthoni hang.
– Maga ki? – suttogta a fiú.
– Én vagyok a közvetítő. Már nagyon aggódtunk miattad. Jól vagy?
– Igen... jól vagyok.
Három koppanás hallatszott az ajtón. A fiú a fejére húzta a csuklyát. Az ajtó kinyílt. Zack állt ott, maszkban, fegyveresen.
– Láthatta. Ide a gyémántokat.
– Jó – mondta Quinn. – Maga megtartotta a szavát, én is állom.
Visszaillesztette a ceruzát a ruhacsipesz pofái közé, elengedte a huzalokat, amelyek szabadon lóbálóztak a csípője mellett. Ledobta az esőkabátot és letépte melléről a fadobozt. Közepéből kiemelte a keskeny bársonypárnát és odanyújtotta az emberrablónak. Zack átvette és továbbadta a másiknak, aki mögötte állt a folyosón. Pisztolya még mindig Quinnre szegeződött.
– A bombát is viszem. Nem fog itt magának kijáratot robbantani.
Quinn összetekerte a huzalokat és a ruhacsipesszel együtt betette a dobozba, a gyémántok helyére. Azután kihúzta a krokodilcsipeszeket a barna masszából. A huzalok végén nem volt detonátor. Lecsípett a barna ragacsból és megkóstolta.
– Sohasem kedveltem a marcipánt – mondta. – Az én ízlésemnek túl édes.
Zack rámeredt arra a valamire, ami olyan ártatlanul feküdt a szabad kezében tartott dobozban.
– Marcipán?
– A legjobb, ami a Marylebone-i High Streeten kapható.
– A legszívesebben agyoncsapnám magát, Quinn.
– Megteheti, de remélem, nem fogja. Nincs rá szükség, Zack. Megkapta, amit akart. Mondtam már, hogy a profik csak akkor ölnek, ha muszáj. Nézzék meg nyugodtan a gyémántokat, lépjenek le, hagyják itt a gyereket velem, ittmaradunk, amíg fel nem hívják a rendőrséget.
Zack bezárta az ajtót és rátolta a reteszt. Azután beszólt a kukucson:
– Egyet mondok csak, jenki. Maga tökös gyerek. A kukucskáló bezárult. Quinn odafordult az ágyon ülő alakhoz és lehúzta róla a csuklyát, majd leült a fiú mellé.
– Most jobb, ha pihensz egy kicsit. Ha minden rendben megy, néhány óra múlva kikerülünk innen és megyünk haza. Anyád és apád csókolnak.
Megborzolta a fiú kócos haját. Simon Cormack szeme telefutott könnyel és feltartóztathatatlanul zokogni kezdett. Megpróbálta letörölni inge ujjával, de nemigen ment. Quinn átölelte a sovány vállakat és eszébe jutott az a rég elmúlt nap, amikor a Mekong őserdeiben, sok évvel ezelőtt átesett a tűzkeresztségen. Mások meghaltak, ő túlélte; ő is ugyanilyen csillapíthatatlanul sírt a megkönnyebbüléstől és ő se tudta visszafojtani.
Aztán Simon abbahagyta a sírást és valósággal megrohanta a kérdéseivel, amelyek kizárólag az otthona körül forogtak. Quinn felhasználta az alkalmat, hogy alaposan szemügyre vegye. Szakálla-bajusza nőtt, piszkos volt, de egyébként egészségesnek látszott. Eleget kapott enni, és az illendőség kedvéért új ruhát adtak rá: inget, farmert és egy széles, rézcsatos övet. Nagyon úgy nézett ki, mintha valami kempingáruházból került volna ki, de a novemberi hideg ellen jó volt.
Úgy tűnt, hogy odafent valami lárma támadt. Quinn homályosan hallotta az emelt hangokat. Zack kiabált a leghangosabban. A hangok eléggé összefolytak, hogysem kivehesse a szavakat, de a hangszínt nem lehetett félreérteni. Zack dühös volt. Quinn összevonta a szemöldökét. Ő nem ellenőrizte a köveket – nem értett hozzá annyira, hogy meg tudja különböztetni az igazi gyémántot az ügyes utánzattól – és csak remélhette, hogy nem akadt olyan féleszű, aki hamisakat kevert a valódi ékkövek közé.
Valójában nem ezen robbant ki a veszekedés, amely egyébként néhány perc múlva abbamaradt. A felső hálószobában – a földszinti szobákat ugyanis nappal elkerülték, bár az ablakon vastag csipkefüggöny lógott – ott ült a célnak megfelelően előkészített asztalnál a dél-afrikai. Az asztalra rátették az ágytakarót. A felhasított bársonyzacskó üresen hevert az ágyon. A négy férfi áhítattal bámult a nyersgyémántok apró halmára.
A dél-afrikai egy spatulával óvatosan részekre osztotta a halmot, ezeket kisebbekre, aztán még kisebbekre, addig, amíg huszonöt apró kupac keletkezett. Intett Zacknak, hogy válasszon ki egyet. Az vállat vont, és rámutatott középen az egyikre. Megközelítőleg ezret tartalmazhatott a huszonötezer gyémántból.
A dél-afrikai egyetlen szó nélkül egybekotorta a másik huszonnégy kupacot és belesöpörte egy madzaggal összehúzható vászonzacskóba. Az asztalon csak a kiválasztott kupac maradt. Meggyújtott egy erős fényű olvasólámpát, zsebéből lupét húzott elő, jobb kezébe csipeszt fogott és a fénybe emelte a követ.
Néhány másodperc múlva elégedetten morgott egyet és bólintott, majd belepottyantottá a gyémántot a vászonzacskóba. Hat órába telt, amíg megvizsgálta mind az ezer követ.
Az emberrablók okosan döntöttek. Rendes körülmények között a kiváló minőségű gyémántok, még az aprók is, csak a világ gyémántkereskedelmének nyolcvanöt százalékát kézben tartó Central Selling Organization minőségi bizonylatával kerülhetnek forgalomba. Még a Szovjetunió is, minden dúsgazdag szibériai gyémántmezejével egyetemben óvakodik ujjat húzni ezzel a hatalmas kartellel. Általában a nagyobb, de kevésbé kiváló kövekhez is kiállítanak származási bizonylatot.
Viszont a közepes minőségű, ötöd-félkarátos, kevert kövek kereskedelme úgyszólván ellenőrizhetetlen. A világ összes gyémántköszörűsének és ékszerészének ezek a kövek jelentik a kenyeret és a vajat. Százasával adják-veszik őket, bizonylat nélkül. Nincs az az ékszerész, aki ne venne át boldogan néhány százat, főleg, ha 10–15 százalékkal olcsóbban kapja a piaci árnál. A nagyobb köveket övező foglalatba helyezve egyszerűen megszűnnek önállóan létezni.
Feltéve, ha valódiak. A nyersgyémánt nem csillog és nem sziporkázik, mint a csiszolt. Fénytelen üvegre hasonlít, zavaros-opálos réteg, "bőr" borítja. De az üvegtől még egy mérsékelten tapasztalt és képzett szakember is meg tudja különböztetni.
Az igazi gyémántnak jellegzetes, szappanszerű tapintása van és nem tapad rá a víz. Ha egy üvegdarabot vízbe dobunk, a folyadékcseppek percekig megmaradnak a felületén; a gyémántról azonnal leperegnek, a kő olyan száraz, mint a csont.
Felületén erős nagyítóval tisztán kivehető a háromszögletű kristályrendszer. Ezeket a jellegzetességeket vizsgálta meg a dél-afrikai, hogy megbizonyosodjék, nem homokfúvott üveggel vagy a másik elterjedt utánzattal, cirkonnal szúrták-e ki a szemüket.

Eközben Austin központjában, a nyitott Hancock Centerben Bennett R. Hapgood szenátor felkapaszkodott a pódium lépcsőin és elégedetten tekintett körbe az egybegyűlt tömegen.
Előtte ragyogott a késő délelőtti napfényben a texasi állami Capitolium kupolája, a washingtoni után a második legnagyobb Amerikában. Többen is lehettek volna, ha azt vesszük, mennyi fizetett közlemény harangozta be ezt a fontos ebédet, de azért kellő számban képviseltette magát a helyi, állami és országos sajtó és ezt tetszett a szenátornak.
Elhangzottak a bemutatószavak, a klakőrök vezényelték a tapsorkánt. A szenátor ugyanazzal a mozdulattal emelte föl a kezét, mint a győztes ökölvívó. A hangulatcsináló hajadonok tovább rivalogtak, a tömeg kötelességének érezte, hogy csatlakozzon hozzájuk. Ekkora megtiszteltetésre Bennett R. Hapgood jól megjátszott hitetlenkedéssel megrázta a fejét és kezét tenyérrel kifelé fordította, mintegy jelezvén: Oklahoma második szenátora nem méltó ekkora ovációra.
Amikor elhalt az éljenzés, megragadta a mikrofont és beszélni kezdett. Nem használt jegyzetet. Többször is elpróbálta beszédét, amióta elvállalta, hogy elindítója és elnöke lesz az új mozgalomnak, amely most söpör végig Amerikában.
– Barátaim, amerikai honfitársaim, bárhol legyetek a világon!
Bár hallgatósága túlnyomórészt texasiakból állt, sokkal szélesebb körű nézőközönséghez kívánt szólni a tévén át.
– Származhatunk e dicső ország különböző vidékeiről, jöhetünk más környezetből, életmódunk, reményeink, félelmeink és törekvéseink különbözhetnek egymástól. De egyben mind egyek vagyunk: akárhol legyünk, bármit csináljunk: mi mind, férfiak, asszonyok és gyermekek, ennek a hatalmas országnak a patriótái vagyunk...
Ez az állítás, mint a kitörő éljenzés bizonyította, minden vitán felül állt.
– És mind egy akarattal akarjuk, hogy nemzetünk legyen erős – növekvő éljenzés –, és büszke... – Extázis.
A szenátor még egy órán át folytatta ebben a stílusban. Az esti híradók a szerkesztő gusztusától függően harminc másodperc és két perc közötti időt szenteltek az eseménynek. És mégis, alighogy a szenátor befejezte és leült, alighogy a szellő belekócolt határvidéki férfiúhoz illően napbarnított homloka fölött hóként fehérlő, hajszárítóval készült, hajlakkal rögzített frizurájába, máris megindult a maga útján az Erős Amerikáért Állampolgári Mozgalom.
A Mozgalom, amely abból indult ki, hogy a nemzeti büszkeség és becsület újjászületése az erőben ölt testet – azt ugyanis nem vették tudomásul, hogy a nemzeti büszkeség és becsület sohasem korcsosult el –, mindenekelőtt a Nantucketi Szerződés alapgondolatát és következményeit támadta, követelve, hogy a Kongresszus utasítsa el az egyezményt.
A Mozgalom világosan és félreérthetetlenül meghatározta, ki az ellensége annak, hogy a nemzet büszkesége és becsülete az erőben ölthessen testet. Nem más ez, mint a kommunizmus, más néven szocializmus, amelynek megjelenési formái a szociális segélytől az adóemelésig terjednek. A kommunizmusnak azokat a cinkosait, akik fegyverzetellenőrzéssel és fegyverzetcsökkentéssel ámítják az amerikai népet, nem nevezték ugyan néven, de utaltak rájuk. A kampányt minden szinten megindították: helyi irodákban, sajtótájékoztatókon, országos és szövetségi lobbyzásban. Szerepeltettek igaz hazafiakat, akik felemelték szavukat a szerződés és annak elkövetője – a Fehér Ház megsebzett lakója – ellen.
Befejezésül a tömeget a park körüli pecsenyésbódékhoz invitálták egy kis eszem-iszomra, amelynek költségeit egy helyi emberbarát és hazafi állta. Beindult a Crockett-terv, a második hadjárat, amelynek az volt a célja, hogy helyzetét destabilizálva, lemondásra kényszerítse Cormack elnököt.

Nem sokat aludtak azon az éjszakán a pincében. Quinn erősködésére a fiú lefeküdt, de nem tudott elaludni. Quinn a padlóra ült, hátát nekivetette a kemény falnak és félálomba merült, azonban Simon kérdései minduntalan felriasztották.
– Mr. Quinn?
– Csak Quinn.
– Látta apát? Személyesen?
– Persze. Ő mesélt nekem Emily néniről... meg Mr. Spotról.
– Hogy érzi magát?
– Jól. Persze izgul. Ez közvetlenül az elrablásod után volt.
– Anyát látta?
– Nem, mert akkor ott volt nála a Fehér Ház orvosa. Ő is aggódik, de jól van.
– Azt tudják, hogy én jól vagyok?
– Két napja is mondtam nekik, hogy még élsz. Próbálj aludni egy kicsit.
– Oké... Mit gondol, mikor kerülünk ki innen?
– Attól függ. Remélem, reggelre végeznek és elpucolnak. Ha tizenkét óra múlva telefonálnak, a brit rendőrség percek alatt itt van. Zacken múlik.
– Zack? Ő a főnök?
– Aha.
Hajnali kettőre a túlfeszített idegzetű Simon kifogyott a kérdéseiből és elszunnyadt. Quinn virrasztott és görcsös figyelemmel próbálta megfejteni a fentről leszűrődő, elmosódott hangokat. Majdnem négy óra volt, amikor háromszor kopogtattak az ajtón.
Simon letette a lábát a padlóra és azt suttogta:
– A csuklyák.
Mindketten feltették a csuklyát, amely megakadályozta, hogy láthassák az emberrablókat. Zack lépett be a pincébe, két férfi kíséretében, akik egy-egy pár bilincset hoztak magukkal. Zack a foglyok felé intett. Megfordították őket és hátrabilincselték a kezüket.
Ők nem tudták, hogy a gyémántszemle éjfél előtt Zack és cinkosai teljes megelégedésére ért véget. A négy bűnöző az egész éjszakát azzal töltötte, hogy padlótól plafonig felsikálta a lakást. Letörölgettek minden felületet, ahol ujjlenyomat vagy bármiféle nyom maradhatott. A pincével, ahol Simon raboskodott három hétig, láncon, a cementbe csavarozott lábú ágyon, nem törődtek. Ha a hatóságok egyszer megtudják, hogy itt volt az emberrablók barlangja, legyenek boldogok vele; csak azt ki ne derítsék, kik voltak a rablók!
Simon Cormack bokájáról levették a láncot, majd felvezették őket a lépcsőn, a házon át a garázsba. Már ott várt a Volvo. A csomagtartót teletömték az emberrablók holmijával; ott nem maradt hely. Quinnt belökdösték hátul a két ülés közé, a kocsi padlójára, aztán rádobtak egy takarót. Noha kényelmetlen volt, a közvetítő nem veszítette el derűlátását.
Ha az emberrablók végezni akartak volna velük, azt elintézték volna a pincében. Ő azt javasolta, hagyják őket odalent, aztán telefonáljanak a rendőrségre, hogy szabadítsák ki őket. Nyilván másképp döntöttek. Úgy sejtette, és nem tévedett, hogy az emberrablók nem akarják felfedni a búvóhelyüket – legalábbis egyelőre nem. Így hát összekuporodott a padlón és igyekezett levegőhöz jutni a vastag szövet alatt.
Érezte, hogy az ülés párnái megereszkednek, amint Simon Cormack végigfeküdt rajta. Öt is letakarták. A két kisebb pasas bebújt hátra, az ülés szélén kuporogtak, hátuk mögött a vékony fiútesttel. A lábukat rátették Quinnre. Az óriás bemászott az anyósülésre, Zack a kormány mögé ült.
Utasítására mind levették az álarcot és a tréningruhát, majd az ablakon át kihajították a garázs padlójára. Zack beindította a motort és megnyomta a gombot, amely az ajtót nyitotta. Kitolatott a feljáróra, becsukta az ajtót, ráfordult az útra és elhajtott. Senki sem látta a kocsit. Sötét volt még; csak két és fél óra múlva kezd világosodni.
Két órán keresztül meg sem álltak. Quinn-nek fogalma sem volt róla, hol van vagy hová viszik. Egyszer – a későbbi nyomozás megállapította, hogy egy-két perccel fél hét előtt, vagy után – az autó lassított, majd megállt. Útközben mindenki hallgatott. Ültek mereven, üzletemberhez illő zakóban-nyakkendőben és nem törték meg a csöndet Amikor megálltak, Quinn hallotta, hogy nyílik a hátsó ajtó. A két pár talp elmozdult róla. Valaki a lábánál fogva kirángatta a kocsiból. Érezte bilincses keze alatt a nyirkos füvet, tudta, hogy valahol az útpadkán fekhet. Térdre, majd talpra állt és kiegyenesedett. Hallotta, hogy a két ember visszaül hátra és csapódik az ajtó.
– Zack! – kiáltotta. – És a fiú?
Zack az úton állt, a vezetőülés melletti nyitott ajtónál, és a kocsi fölött ránézett.
– Tizenöt kilométerrel odébb az úton – mondta –, az útpadkán, mint maga.
Felmordult az erős motor, kavicsok ropogtak a kerekek alatt. Azután elmentek. Quinn kabát nélkül volt, érezte a novemberi reggel csípős hidegét. Amint az autó elrobogott, munkához látott.
Jó formában volt, mert a szőlőben ugyancsak keményen kellett dolgoznia. Csípője olyan keskeny volt, mintha tizenöt évvel fiatalabb lett volna a koránál, a karja hosszú. Mikor rákattintották a bilincset, megfeszítette csuklóján az izmokat, hogy ha kiengedi, minél lazább legyen a béklyó. Letolta a kézfején a bilincseket, hátrahajolt, amennyire bírt és áthúzta maga alatt a kezét. Leült a fűbe, most a térde alatt volt a két keze. Lerúgta a cipőjét és egyik lábát a másik után áthúzta megbilincselt kezein. Miután így előrekerült a csuklója, le tudta rántani a csuklyát.
Hosszan, keskenyen, egyenesen nyújtózott a néptelen út a pirkadat előtti félhomályban. Teleszívta a tüdejét a hideg levegővel, és körülnézett, van-e ház a közelben. Nem volt. Belebújt a cipőjébe, felállt, majd elkezdett futni abban az irányban, amerre az autó eltűnt.
Három kilométer után bal kéz felől feltűnt egy garázs, amelyhez ódon kézipumpás benzinkút és egy kis iroda tartozott. Három rúgással betörte az ajtót és a kútkezelő széke mögött, egy polcon megtalálta a telefont. Két kézzel levette a kagylót, füléhez emelte, hogy hallja, van-e vonal. Aztán tárcsázta a londoni 01 körzetszámot és a kensingtoni lakást.

Londonban három másodperc alatt beindult a gépezet. A kensingtoni központban a brit technikus felpattant székéből és eszelősen kezdett kutatni a hívó szám útin. Kilenc másodperc alatt megtalálta.
Az amerikai nagykövetség alagsorában vadul felüvöltött az ügyeletes technikus, amint vele szemben elkezdett vörösen villogni a figyelmeztető lámpa, fülhallgatójában pedig felbúgott a kicsengő telefon. Kevin Brown, Patrick Seymour és Lou Collins lélekszakadva vágtattak a figyelőállásba a szobájukból, ahová épp visszavonultak egy kis szundításra.
– Kapcsolja a fali hangszóróra! – vetette oda Seymour.
A lakásban Sam Somerville Quinn kedvenc díványán szunyókált, mert az volt a legközelebb a privát telefonhoz. McCrea az egyik karosszékben aludt. Már a második éjszakát töltötték így.
A csengésre Sam fölpattant, de nem jött rá azonnal, melyik telefon szól. Két másodperc múlva jött rá a villogó, vörös jelzőlámpából. A harmadik csengésnél felkapta a kagylót.
– Igen?
– Sam?
A vonal másik végéről jövő mély hangot nem lehetett összetéveszteni.
– Ó, Quinn – mondta a nő. – Jól van?
– Quinn le van szarva. Mi van a fiúval? – fortyogott Brown a követség alagsorában, bár a telefonálók úgyse hallották.
– Jól. Elengedtek. Mostanra talán már Simont is. Valahol feljebb van az úton.
– Quinn, hol van?
– Nem tudom. Egy lerobbant garázsban, valami hosszú úton. A telefonszám olvashatatlan.
– Bletchleyi szám – jegyezte meg a kensingtoni technikus. – Meg is vagyunk... ez az. Hét-négy-öt-nulla-egy.
Kollégája már vonalban volt Nigel Cramerrel, aki a Scotland Yardon töltötte az éjszakát.
– Hol a pokolban van ez? – sziszegte.
– Pillanat, mindjárt nézem... itt. Tubbs Cross Garázs, az A421 úton, Fenny Stratford és Buckingham között.
Quinn épp az egyik számlatömböt nézegette. Ezen rajta volt a garázs címe is, tehát meg tudta adni Samnek. Néhány másodperc múlva letették a kagylót. Sam és Duncan McCrea leszaladtak az utcára. Lou Collins otthagyott egy CIA-kocsit, arra az esetre, ha a figyelőknek el kell menniük a lakásból. McCrea vezetett, Sam navigálta.
A Scotland Yardról elindult két járőrkocsi, Nigel Cramerrel és hat rendőrrel. Szirénázva robogtak végig a Whitehallon és a Mállón, majd ráfordultak a Park Lane-re, kifelé Londonból, északi irányban. Ugyanekkor száguldott végig a Grosvenor Square-en két nagy limuzin. Kevin Brownnal, Lou Collinsszel, Patrick Seymourral és Brown hat washingtoni FBI-emberével.

A hosszú és elég egyenes A421 út Fenny Stratford és Buckingham megyeszékhely között kikerüli a városokat és falvakat, szántóföldek között halad, helyenként átvág egy-egy facsoporton. Quinn kitartóan kocogott nyugatnak az autó nyomában. Szürke fellegeken szűrődtek át a reggel első fényei, a látótávolság háromszáz méterre nőtt. Ekkor pillantotta meg maga előtt a derengésben a felé futó vékony alakot, miközben mögötte egyre hangosabb lett a motorberregés. Hátrafordította a fejét: egy brit rendőrautó, majd még egy; közvetlenül mögöttük két fekete, amerikai limuzin, leghátul a Cég megkülönböztető jelzés nélküli autója. A legelöl robogó kocsi észrevette és lassított; olyan szűk volt az út, hogy az utána következőknek is lassítaniuk kellett.
Az autókból senki se vette észre azt az alakot, amely az úton odébb imbolygott. Simon Cormack is előreügyeskedte kezét és a nyolc kilométerből, amely Quinntől elválasztotta, hetet már le is gyűrt, ő azonban sehová sem telefonált. A fogságtól legyöngülve, a szabadságtól mámorosan lassan kocogott, és meg-megtántorodott közben. A követség első kocsija odaállt Quinn mellé.
– Hol a fiú? – ordított rá Brown az első ülésről. Ugyanezt kiáltotta Nigel Cramer, aki most ugrott ki a piros-fehér járőrkocsiból. Quinn megállt, teleszívta a tüdejét és állával előrebökött.
– Ott – lihegte.
És akkor meglátták. Amerikaiak és brit rendőrök egyszerre pattantak ki az autóból és rohanni kezdtek a kétszáz méterre lévő alak felé. Quinn mögött ekkor fékezett McCrea és Sam Somerville.
Megállt; neki itt már nem volt több dolga. Érezte, hogy Sam odarohan mögé, és megmarkolja a karját. Mondott is valamit, de Quinn soha nem tudott rá visszaemlékezni, hogy mit.
Látván, hogy közeledik a segítség, Simon Cormack annyira lassított, hogy már éppen csak kocogott. Alig százméternyire volt két nemzet rendőrségétől, amikor meghalt.
A szemtanúk később azt állították, hogy a vakító fehér fény másodpercekig elkápráztatta őket. A szakértők elmagyarázták, hogy a jelenség csak három milliszekundumig tartott, de az emberi recehártya még néhány másodpercig érzékeli a fényt. Fél másodperccel a villanás után a megtántorodó alakot elnyelte egy tűzgolyó.
A látvány olyan hatással volt négy szemtanúra, egyébként edzett emberekre, hogy gyógykezeltetni kellett őket. Simon fölemelkedett és körülbelül húsz métert repült feléjük, mint egy elhajított rongybaba. Először a levegőben szállt, azután nekipattant az úttestnek és úgy gördült tovább, kificamodott, leszakadozó végtagokkal. Mindnyájan érezték a lökéshullámot.
Később azt állították, nem is kevesen, hogy a gyilkosság alatti és utáni pillanatok olyanok voltak, mint a lassított felvétel. A türelmes kihallgatók följegyeztek minden apró foszlányt és részletet, amelyből lassan kikerekedett az egész.
Kővé dermedve, papírfehéren, Nigel Cramer csak annyit bírt mondani, megint és megint: – Ó, istenem, ó, istenem. – Az egyik FBI-ügynök, aki mormon volt, letérdelt az út mellett és imádkozott. Sam Somerville sikított, arcát Quinn hátába fúrta és elkezdett zokogni. Mögöttük Duncan McCrea térdre esett, az árok fölé hajolt, és kezére támaszkodva öklendezett.
Azt is elmondták, hogy Quinn ott állt a legsűrűbb csoportban, de azért látta, mi történik az úton: hitetlenkedve rázta a fejét és azt mormolta: – Nem... nem... nem...
Elsőnek egy ősz brit őrmester tért magához a dermedt, sokkos bénultságból és a hatvan méterre odébb heverő, kifacsarodott test felé iramodott. Nyomában több FBI-os, köztük Kevin Brown, sápadtan és reszketve, majd Nigel Cramer és három angol rendőr. Egyetlen hang nélkül nézték a halottat, aztán felülkerekedett az edzettség és a rutin.
––Tisztítsák meg a terepet, kérem – mondta Nigel Cramer. Volt valami a hangjában, amitől senkinek se jutott eszébe vitatkozni vele. – Mozogjanak nagyon óvatosan.
Visszamentek a kocsikhoz.
– Őrmester, hívja a Yardot. Szükségem van a robbantási szakértőre. Helikopterrel jöjjön, egy órán belül legyen itt. Fotósokat, helyszínelőket, a legjobb fulhami csapatot. Maguk – fordult a második járőrkocsi utasaihoz – mindkét irányban zárják le az utat. Keltsék fel a helyi fiúkat. Itt, a garázs mögött, és arra, Buckingham felé sorompókat kell felállítani. További intézkedésig senki sem jöhet ide, csak az, akit én engedek be.
Az útlezárásra kijelölt rendőrök a mezőn vágtak át, nehogy eltapossanak valami fontos nyomot, azután kifutottak az útra, a közeledő kocsikkal szemben. A második járőrkocsi elhajtott kelet felé, a Tubbs Cross Garázs irányába, hogy onnan is lezárja az utat. Az első járőrkocsiból a rádióhívásokat bonyolították le.
Hatvan percen belül az út nyugaton Buckinghamtól, keleten Bletchleyig el volt zárva acélsorompókkal. A helyi rendőrök lánca elállta a mezőket a mindenfelől odaoldalgó kíváncsiak elől. Sajtóra, legalábbis egy ideig, semmi szükség nem volt. Egy útlezárást felrobbant főnyomócsővel is lehet indokolni – ez épp elég, hogy visszariassza a kisvárosi riportereket.
Ötven perc múlva feltűnt az égen a Metropolitan Police helikoptere, az egyik járőrkocsi irányításával odamanőverezett az úttest fölé és letett az autók mögé egy madárszerű emberkét. Ez volt dr. Barnard, a Met első számú robbantási szakértője, aki az IRA angliai merényletei miatt több robbantási helyszínt vizsgálhatott meg életében, mint amennyit szeretett volna. Félelmetes hírneve ugyanúgy elkísérte mindenüvé, mint elválaszthatatlan, "trükkös" táskája.
Azt mesélték róla, hogy akkora morzsákból, amelyeket nagyítóval is alig lehet látni, úgy tud rekonstruálni egy bombát, hogy még azt is meg lehet állapítani, melyik gyárban készült és ki szerelte össze. Néhány percig hallgatta Nigel Cramer szavait, aztán bólintott és utasításokat osztogatott annak a tucatnyi embernek, akik a második és harmadik helikopterből kászálódtak elő. Ők voltak a fulhami helyszínelők.
Higgadtan nekiláttak dolgozni. A nyomozás gépezete beindult.
Még jóval, mielőtt ez történt volna, Kevin Brown, aki dermedten bámulta Simon Cormacket, otthagyta a tetemet és visszament Quinnhez. Szürke volt a dühtől és a megrendültségtől.
– Te fattyú – csikorogta. Mindketten magas termetűek lévén, épp farkasszemet tudtak nézni egymással. – Ez a te bűnöd, így vagy úgy, de te okoztad, és gondom lesz rá, hogy megfizess érte.
Olyan váratlan volt az ütés, hogy a két fiatalabb FBI-os meglepetésében csak utólag kapta el a karját és próbálta megnyugtatni. Lehet, hogy Quinn látta a közeledő kezet, de kísérletet sem tett rá, hogy elhárítsa. Mivel még mindig rajta volt a bilincs, az állkapcsát érte az ütés. Hátratántorodott, feje nekicsapódott a mögötte álló autónak, összeesett és elvesztette az eszméletét.
– Tegyétek a kocsiba – morogta Brown, miután visszanyerte az önuralmát.
Cramer nem tarthatta vissza az amerikaiakat. Seymour és Collins egyébként is diplomáciai mentességet élveztek. Hagyta, hogy tizenöt perc múlva visszahajtsanak a két kocsival Londonba, de figyelmeztette őket, hogy a hosszas kihallgatásoknál szüksége lesz Londonban Quinnre, akinek úgysincs diplomáciai státusa. Seymour szavát adta, hogy Quinn bármikor a britek rendelkezésére áll. Amikor mind elmentek, Cramer a garázs telefonján felhívta otthon Sir Harry Marriotot és tájékoztatta a történtekről – a telefon biztosabb volt, mint a rendőrségi rádióhullámhossz.
A politikust nagyon megrázta a hír, de mindenekelőtt politikus volt.
– Érintve vagyunk mi ebben, Mr. Cramer, úgyis, mint brit hatóságok?
– Egyáltalán nem, belügyminiszter úr. Attól kezdve, hogy Quinn kirohant a lakásból, ez kizárólag az ő ügyük volt. Úgy intézte, ahogy jónak látta, anélkül, hogy bennünket vagy mást belevont volna. Ő választotta magának ezt a magányos harcos szerepet és rajtavesztett.
– Értem – mondta a belügyminiszter. – Tájékoztatnom kell a miniszterelnököt. Minden vonatkozásban.
Azt értette ezen, hogy a brit hatóságok egyáltalán nem felelősek a történtekért.
– Egyelőre minden eszközzel tartsa távol a sajtót. A legrosszabb esetben annyit közlünk, hogy megtaláltuk a meggyilkolt Simon Cormacket. De most még ennyit sem. Tartjuk a kapcsolatot, a legapróbb fejleményről is tájékoztasson.

Addigra a hír megérkezett Londonból Washingtonba. Patrick Seymour maga hívta fel biztosított vonalon Odell alelnököt. Michael Odell azt hitte, a londoni FBI-képviselő csak azért telefonál, hogy közölje Simon Cormack kiszabadulását és még azzal se törődött, hogy washingtoni idő szerint hajnali öt óra volt. Elszürkült az arca Seymour szavai hallatán.
– De hogyan? És miért? Az isten szerelmére, miért?
– Nem tudjuk, uram – mondta a londoni hang. – A gyereket szabadon engedték, épen és egészségesen. Futott felénk, kilencvenméternyire lehetett, amikor az megtörtént. Még azt se tudjuk, mi az az az. De belehalt, alelnök úr.
Egy órán belül összeült a bizottság. Iszonyúan megrázott mindenkit a hír. Most ki mondja meg az elnöknek? Michael Odellre várt a keserű pohár, mint a bizottság elnökére és arra a férfira, akit huszonnégy napja arra kért az apa.: "Szerezd vissza a fiamat". Nehéz szívvel ballagott át a nyugati szárnyból az elnöki lakosztályba.
Cormack elnököt nem kellett ébreszteni. Keveset aludt az utóbbi három és fél hétben, gyakran fölkelt a hajnal előtti sötétségben és bement magán-dolgozószobájába, ahol megpróbált az államügyekre összpontosítani. Amikor, meghallotta, hogy az alelnök van lent és szeretne vele beszélni, átment a Sárga ovális terembe, mert itt akart találkozni Odell-lel.
A Sárga ovális terem, ez a tágas fogadóhelyiség a második emeleten található, a tárgyaló- és a dolgozószoba között. Ablakai előtt van a Truman-erkély, amely a Pennsylvania Avenue-ra néz. A sárga terem és az erkély az elnöki lakosztály mértani középpontjába esik, pontosan a kupola alatt és a déli oszlopsor fölött.
Bejött Odell. Cormack ott állt vele szemben a szoba közepén. Odell hallgatott. Egyszerűen nem bírta kimondani. Az elnök arcáról sugárzó várakozás szinte kiszívta belőle az erőt.
– Nos, Michael? – kérdezte fojtottan Cormack.
– Őt... Simont... megtalálták. Attól tartok, halott.
Cormack elnöknek a szeme se rebbent. Tompa volt a hangja, mikor megszólalt: tiszta, tökéletesen mentes minden érzelemtől.
– Hagyj magamra, kérlek.
Odell sarkon fordult, kiment és elindult a központi hallba. Betette maga mögött az ajtót és a lépcső felé fordult. Akkor hallotta meg azt az egyetlen jajkiáltást. Mintha sebzett állat vonított volna, halálos kínjában. Összeborzongott és gyorsabbra fogta a lépést.
A hall végében, a fallal érintkező íróasztal mellett állt a titkosszolgálatos Lepinsky és telefonkagylót tartott a kezében.
– A brit miniszterelnök van a vonalban, alelnök úr – mondta.
– Adja ide. Halló, itt Michael Odell beszél. Igen, miniszterelnök asszony, most mondtam meg neki. Nem, asszonyom, most nem kapcsolhatunk semmiféle hívást. Semmiféle hívást.
Szünet volt a vonalban.
– Értem – mondta a miniszterelnök asszony nyugodtan, aztán: – Van önnél ceruza és papír?
Odell integetett Lepinskynek, aki odanyújtotta a szolgálati noteszét. Az alelnök feljegyezte, amire kérték.
John Cormack akkor kapta meg a papírlapot, amikor a legtöbb washingtoni, mit sem sejtve, épp a reggelijét készítette. Még mindig selyem háziköntösében ült az irodájában és eltompultan bámulta az ablakon túl a szürke reggelt. Felesége aludt: majd csak később fog felébredni, akkor tudja meg, mi történt. Biccentett a távozó alkalmazottnak és fölemelte a Lepinsky noteszéből kitépett papírt.
Csak ennyi volt rajta: "Sám 2, 18, 33".
Néhány perc múlva felállt és odament a polchoz, ahol saját könyveit tartotta, köztük a családi bibliát, amelyben ott volt az apja, a nagyapja és a dédapja írása. Kikereste a verset Sámuel második könyvének végén.
"És megháborodék a király, és felméne a kapu felett való házba, és síra, és ezt mondja vala mentében: Szerelmes fiam, Absolon! édes fiam, édes fiam, Absolon! bár én holtam volna te helyetted, Absolon, édes fiam, szerelmes fiam!"

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Dr. Barnard nem volt hajlandó igénybe venni annak a száz fiatal rendőrnek a szolgálatát, akiket a Temzevölgyi rendőrkapitányság ajánlott fel, hogy segítsenek felkutatni a nyomokat az úton és az út mentén. Szerinte ilyen tömeg nagyszerűen beválik, ha egy meggyilkolt gyereket, vagy a gyilkos szerszámot – kést, pisztolyt, furkósbotot – kell megtalálni. Az ő munkájukhoz azonban ügyesség kell, türelem és hallatlan érzék. Ezért csak rutinos fulhami szakembereit használta.
A nyomozás során száz méter átmérőjű kört húztak a brutális gyilkosság helyszíne köré, ez azonban túlzásnak bizonyult. Minden nyomot egy 30 méter átmérőjű körben találtak meg. Dr. Barnard műanyag zacskóval és csipesszel fölszerelkezett csapata a szó szoros értelmében hason csúszva kutatott át minden négyzetcentimétert.
Minden szál rostot, parányi darab vásznat, bőrt beleszedtek a zacskókba. Sok foszlányra tapadt haj, emberi szövetek vagy másféle anyagok. Összegyűjtötték a véres fűszálakat. Különlegesen érzékeny fémdetektorokkal átkutatták az úttest minden négyzetcentiméterét, az út menti árkokat és a környező szántóföldeket, aminek eredményeként csinos gyűjteményt állítottak össze csavarokból, konzervdobozokból, anyacsavarokból, szegekből, de még egy rozsdás ekevas is akadt.
Ezt majd később osztályozzák és válogatják. Nyolc nagy műanyag tartályt töltöttek meg az átlátszó műanyag zacskók, amelyeket helikopterrel küldtek Londonba. Különös gonddal kezelték azt az ellipszist, amelynek egyik fókuszában Simon Cormacket érte a halál, a másikba pedig a holttestet vetette a robbanás. A tetemet csak négy óra múlva vitték el.
Először lefényképezték minden lehetséges szögből; nagytotálban, közepesben és közvetlen közelről. Dr. Barnard csak azután engedélyezte, hogy bárki belépjen a tiltott területre és a tetemhez közeledjék, miután körülötte minden fűszálat letisztogattak és alatta átvizsgáltak minden körömnyi gyepet.
A zsákot odaterítették a halott mellé. Azt, ami Simon Cormackből maradt, óvatosan fölemelték és rátették a széthajtogatott műanyagra, majd visszahajtották a széleket és összecipzárazták. Hordágyra helyezték, a hordágyat a helikopter alatt felfüggesztett kosárba, így szállították el a bonctani laboratóriumba.
A halál Buckinghamshire megyében következett be, ami két más megyével együtt a Temze-völgyi rendőrkapitányság hatáskörébe tartozik. Halálában Simon Cormack visszatért Oxfordba, a Radcliffe kórházba, amely ugyanúgy fel volt készülve a vizsgálatokra, mint a londoni Guy's Hospital.
A Guy'sből megérkezett dr. Barnard barátja és kollégája, aki sokszor dolgozott már együtt a Met első számú robbantási szakértőjével. Szoros szakmai barátság fűzte őket egymáshoz. A Scotland Yard rendszeresen igénybe vette dr. Ian MacDonald szolgálatait, aki a nagy londoni kórház vezető kórboncnoka volt, azonkívül belügyi boncolóorvos. Neki adták át Simon Cormack tetemét a Radcliffe kórházban.

Miközben a rendőrök az A421 út mellett négykézláb csúszkáltak a fűben, London és Washington egész nap szüntelenül azon tanácskoztak, hogyan közöljék a hírt a tömegtájékoztatással és a külvilággal. Megegyeztek abban, hogy a Fehér Ház adja ki a közleményt, amelyet London azonnal megerősít. A közlemény csak annyit tartalmazott, hogy megtörtént a csere, teljes titokban, mint az emberrablók követelték, lerótták a közelebbről meg nem határozott váltságdíjat, azonban az emberrablók megszegték az ígéretüket. Egy névtelen telefonhívás nyomán a brit hatóságok kiszálltak a buckinghamshire-i útra és ott találták Simon Cormacket, holtan.
Szükségtelen hangsúlyozni, hogy a brit uralkodó, a kormány és a nép őszinte és mélységes együttérzéséről biztosította Amerika elnökét és népét. Példátlan erővel indult meg a nyomozás, hogy azonosítsák, felkutassák és letartóztassák a bűnösöket.
Sir Harry Marriot nem engedett abból, hogy a cseréről szóló mondatba még iktassák be "az amerikai hatóságok és az emberrablók között" kifejezést. A Fehér Ház, vonakodva ugyan, de beleegyezett.
– A sajtó rajtunk fogja elverni a port – morogta Odell.
– Magának kellett Quinn! – hánytorgatta fel Philip Kelly.
– Maguk javasolták! – mondta Odell Lee Alexandernek és David Weintraubnak, akik ott ültek vele együtt a helyzetelemző teremben. – Apropó, hol van most?
– Őrizetben – válaszolta Weintraub. – A britek nem voltak hajlandóak megengedni, hogy a nagykövetségen lakjon, ami amerikai felségterület. Az MI5 kölcsönadott egy vidéki házat, Surreyben. Ott van.
– Nos, átkozott sok dolgot kell megmagyaráznia – mondta Hubert Reed. – A gyémántok sehol, az emberrablók sehol, és az a szerencsétlen fiú halott. Pontosan hogy halt meg?
– A britek azon igyekeznek, hogy kiderítsék. Kevin Brown szerint éppen úgy nézett ki, mintha szemből telibe találta volna egy páncélököl, de nem láttak ott semmiféle páncélöklöt. Vagy mintha valamilyen telepített aknára lépett volna – mondta Brad Johnson.
– Országút szélén, az isten háta mögött? – akadékoskodott Stannard.
– Mondtam már, hogy a miniszterelnök asszony tájékoztatni fog róla, mi történt.
– Ha a britek befejezték a kihallgatását, úgy gondolom, haza kell hozatnunk – szólt Kelly. – Nekünk is beszélnünk kell vele.
– A maga helyettese éppen ezzel foglalkozik – jegyezte meg Weintraub.
– És ha megtagadja, hogy visszajöjjön, kényszeríthetjük? – kérdezte Bill Walters.
– Igen, igazságügy-miniszter úr, kényszeríthetjük – mondta Kelly. – Kevin Brown szerint lehetséges, hogy valahol belekeveredett a dologba. Egyelőre nem tudjuk, hogyan. De ha megidézzük, mint perdöntő tanút, azt hiszem, az angolok felteszik egy repülőgépre.
– Adunk még huszonnégy órát, meglátjuk, mire mennek vele a britek – zárta le a témát Odell.

A washingtoni közlemény helyi idő szerint délután öt órakor jelent meg és úgy megrázta az Egyesült Államokat, amihez foghatót csak Bobby Kennedy és Martin Luther King meggyilkolásakor tapasztaltak. A sajtó valósággal őrjöngött; olaj volt a tűzre, hogy Craig Lipton sajtótitkár megtagadta a választ a további kétszáz pótlólagos kérdésre. Ki intézte a váltságdíjat? Mennyi volt a váltságdíj? Miben rótták le? Hogyan adták át? És ki? Miért nem kísérelték meg letartóztatni az emberrablókat a váltságdíj átadásánál? Volt nyomjelző a váltságdíjat tartalmazó csomagban vagy bőröndben? Nem azért ölték meg az emberrablók menekülés közben a fiút, mert a hatóságok elügyetlenkedték a követelést? Mennyire voltak hanyagok a hatóságok? Hibáztatja-e a Fehér Ház a Scotland Yardot, és ha nem, miért nem? Miért nem engedte át az Egyesült Államok a Scotland Yardnak az irányítást? Van-e személyleírás az emberrablókról? Nyomukban van-e már a brit rendőrség?... Záporoztak a kérdések. Craig Lipton immár visszavonhatatlanul elhatározta, hogy lemond, még mielőtt meglincselik.
Londonban öt órával későbbre járt az idő, de a közlemény ugyanilyen reakciót váltott ki. A kései tévéadásokat félbeszakították, hogy beolvassák a hírt. A Scotland Yardon, a belügyminisztériumban, a Downing Streeten és az amerikai követségen áttüzesedtek a telefonközpontok. Rengeteg újságírót, akik épphogy hazavergődtek este tízre, utasítottak, hogy dolgozzanak egész éjszaka, mivel hajnali ötre tervezték a különkiadást. Pirkadatkor megszállták a Radcliffe kórházat, a Grosvenor Square-et, a Downing Streetet és a Scotland Yardot. Bérelt helikoptereken szálldostak Fenny Stratford és Buckingham között, az elnéptelenedett út felett, hogy amint világos lesz, lefényképezzék a puszta aszfaltot, az utolsó néhány sorompót és az ott parkoló rendőrautókat.
Kevesen aludtak aznap éjjel. Sir Harry Marriot személyes, sürgető kérésére dr. Barnard és csoportja egész éjszaka dolgozott. A helyszínelők csak sötétedéskor hagyták el a terepet, amikor bizonyosak lehettek benne, hogy semmit sem hagytak ki. Tízórás kutatás után a harmincméteres átmérőjű kört úgy feltakarították, hogy nem akadt párja egész Angliában. Az, amit a földön találtak, szürke kukákban sorakozott a laboratórium fala mellett. Dr. Barnard és csapata a mikroszkópok felett virrasztottak.

Nigel Cramer egy Tudor korabeli majorság tágas, üres szobájában töltötte ezt az éjszakát. A major Surrey szívében állt, tölgyek választották el az országúttól. Elegáns külseje mögött mindent meg lehetett találni, ami a kihallgatásokhoz kell. A régi pincékben a brit biztonsági szolgálat tartott különleges kiképzést kényes tantárgyakból.
Brown, Collins és Seymour addig makacskodtak, amíg oda nem engedték őket. Cramer nem emelt kifogásokat – Sir Harry Marriot arra utasította, hogy amiben lehet, és ahol lehet, működjön együtt az amerikaiakkal. Bármit mond Quinn, az végül is mindkét kormánynak fontos. Mellettük egy asztalon forgott a magnó.
Quinn állkapcsán hosszú, ólomszín véraláfutást hagyott az ütés, tarkóján tapasszal ragasztották be a púpot. Még mindig a saját gyűrött, piszkos ingét viselte. Cipőjét, övét és nyakkendőjét elvették. Borostás volt és kimerültnek látszott, a kérdésekre azonban nyugodtan és szabatosan válaszolgatott.
Cramer kezdte. Miért hagyta el a kensingtoni lakást? Quinn megmagyarázta. Brown fenyegetően nézett rá.
– Mr. Quinn, volt bármiféle alapja feltételezni, hogy ismeretlen személy vagy személyek beavatkoznak a váltságdíj átadásába, olyan céllal, hogy veszélyeztessék Simon Cormack testi épségét?
Nigel Cramer úgy kérdezte, mintha könyvből olvasná.
– Csak megéreztem – válaszolt Quinn.
– Csak megérezte, Mr. Quinn?
– Kérdezhetek valamit, Mr. Cramer?
– Nem ígérem, hogy válaszolni fogok rá.
– Volt irányjelző a diplomatatáskában, amelybe a gyémántokat tették?
A szobában tartózkodó négy ember arcából kiolvasta a választ.
– Ha a diplomatatáskával mentem volna a találkozóra, megtalálták volna az áramkörkeresővel és megölték volna a fiút.
– Így is megölték, maga seggfej! – förmedt rá Brown.
– Igen, meg – mondta Quinn komoran. – Elismerem, arra nem gondoltam, hogy ezt megteszik.
Cramer ismét visszatért a kensingtoni szökéshez. Quinn elmondta a Marylebone-ban történteket, a szállodában töltött éjszakát, hogyan beszélte meg Zackkel a találkozót, miként sikerült éppen csak megfelelni a határidőnek. Cramert leginkább a találkozó érdekelte az elhagyott raktárban. Quinn leírta neki a Volvót, megadta a rendszámát; bár mindketten sejtették, és joggal, hogy a rendszámtáblát a találkozóra kicserélték, azután pedig vissza. Ugyanezt tették a szélvédőre ragasztott kerek öntapadóval, amely az útpénz kifizetését igazolta. Azok az emberek nagyon vigyáztak.
A férfiakat csak úgy tudta leírni, ahogy látta őket: álarcban, gyűrött melegítőben. A negyediket egyáltalán nem látta. Nyilván ottmaradt a rejtekhelyen, hogy ha kollégái nem jelentkeznek bizonyos idő után, vagy odaszólnak neki telefonon, akkor megölje Simon Cormacket. Elmondta, milyen volt alkatra Zack és a géppisztolyos, akiket látott állva. Átlagos magasság, átlagos testalkat. Sajnos csak ennyi.
Azonosította a Skorpion géppisztolyt és természetesen a Babbidge raktárát. Cramer kiment a szobából telefonálni. A fulhami helyszínelők egy második csoportja hajnal előtt kiszállt a raktárba és ott töltötték az egész délelőttöt. De nem találtak mást, csak egy apró marcipánlabdacsot és számos tökéletes keréklenyomatot a porban. Ennek alapján azonosították az elhagyott Volvót, de csak két hét múlva.
A rendőrséget különösen a ház érdekelte, amelyet az emberrablók használtak. Körülbelül tízméteres, kavicsos feljáró (Quinn hallotta a kavicsok csikorgását) vezet a kaputól a garázsajtóig, amelyet egy önműködő szerkezet nyit és zár. A garázs egybe van építve a házzal, a ház alatt lebetonozott pince – itt már segíthetnek a telekügynökök. De hogy Londontól merre esik, arról Quinn semmit sem tudott. Először a csomagtartóban feküdt, másodszor a két ülés között, a kocsi aljában. Az út először másfél óráig, másodszor két óráig tartott. Ha nem egyenesen hajtottak, akkor a ház akárhol lehet: London kellős közepén vagy nyolcvan kilométernél nem messzebb, bármely irányban.
– Semmit sem hozhatunk fel ellene, belügyminiszter úr – jelentette másnap kora reggel Cramer. – Még csak nem is tarthatjuk tovább fogságban. És őszintén megmondom, nem is állhatna ez módunkban. Nem hiszem, hogy bármilyen módon bűnös lenne a gyilkosságban.
– Mindenesetre úgy tűnik, hogy eltolta az ügyet – mondta Sir Harry. A Downing Street egyre nyomatékosabban követelt valami eredményt.
– Úgy tűnhet – felelte a rendőrtiszt. – De ha a bűnözők elhatározták, hogy megölik a fiút, márpedig láthatóan ez volt a szándékuk, akkor bármikor megtehették volna, azelőtt, vagy azután, hogy a gyémántokat megkapták, a pincében, az úton, vagy egy eldugott yorkshire-i mocsárban. És vele együtt megölhették volna a közvetítőt is. Rejtély, miért engedték el Quinnt élve, és engedték el a fiút, ha aztán megölték. Azt akarták, hogy a világon senkit se gyűlöljenek jobban, senkit se üldözzenek elszántabban, mint őket?
– Na jó – sóhajtott a belügyminiszter –, akkor nekünk nem is érdekes tovább ez a Mr. Quinn. Az amerikaiak továbbra is visszatartják?
– Formailag ő az amerikaiak önkéntes vendége – mondta Cramer elővigyázatosan.
– Akkor visszaengedhetik Spanyolországba, amikor akarják.
Míg ők beszélgettek, Sam Somerville Kevin Brownnal vitatkozott a major elegáns halljában. Ott volt Collins és Seymour is.
– Mi az ördögért akar találkozni vele? – akadékoskodott Brown. – Hibázott. Teljes mértékben megbukott.
– Nézze – mondta a nő –, ebben a három hétben mindenkinél közelebb kerültem hozzá. Ha netán elhallgatott valamit, nekem talán sikerül kiszednem belőle, uram.
Brown tétovázni látszott.
– Semmi baj nem lehet belőle – mondta Seymour. Brown bólintott.
– Odalent van. Harminc percet adok rá.
Még ezen a délutánon Sam Somerville Heathrow-n felszállt a menetrend szerinti gépre, amely sötétedés után szállt le Washingtonban.

Amikor Sam Somerville gépe fölszállt Heathrow-ról, dr. Barnard fulhami laboratóriumában ült és nézte az asztalára terített fehér papíron szétszórt apró törmelékeket. Nagyon fáradt volt. Tegnap hajnal óta, amikor sürgősen behívatták londoni kis házából, egyfolytában dolgozott. A sok erős nagyítóval és mikroszkóppal végzett vizsgálatba nagyon belefáradt a szeme. De azon a késő délutánon inkább a meglepetéstől, mint a fáradtságtól dörzsölte a szemét.
Tudta már, mi történt, hogyan történt, minek volt ilyen hatása. Az elszíneződött textil- és bőrdarabok a vegyelemzés után elárulták a szer pontos kémiai összetételét; az égés és a robbanás okozta roncsolás kiterjedéséből azt is meg lehetett állapítani, mennyit használtak a robbanóanyagból, hogyan helyezték el és hogyan robbantották fel. Természetesen sok rész hiányzott, és nem is fog előkerülni többé, mert gőzzé vált, örökre elveszett, megszűnt létezni. Más részek azonban még előkerülnek majd a szétroncsolt testből. Dr. Barnard állandó összeköttetésben volt Ián MacDonalddal, aki még mindig dolgozott Oxfordban. Nemsokára meg kell érkeznie az oxfordi küldeménynek. Dr. Barnard tudta, mit keressen abban, ami a laikus szemének csak apró darabok halmaza lett volna.
Néhány szilánk egy gombelemből, eredete ismert. Apró foszlányok PVC-szigetelőből, eredete ismert. Rézdrót maradványai, eredete ismert. Volt azonkívül egy összecsavarodott sárgarézdarabka, egy kicsi, de hatékony impulzusvevő maradványa. Nem detonátor, ebben száz százalékig biztos volt dr. Barnard, de ő kétszáz százalékos bizonyosságot akart. Ahhoz viszont vissza kellene menni az útra, hogy elölről kezdjen mindent. Egyik asszisztense dugta be a fejét az ajtón.
– Dr. MacDonald van vonalban a Radcliffe-ből.
A kórboncnok is az előző délután óta dolgozott. Munkáját sokan borzalmasan visszataszítónak találták volna, de ő nem ismert ennél izgalmasabbat. Teljesen a hivatásának élt. Olyannyira, hogy nemcsak a bombatépte holttesteket vallatta, hanem a bombák készítéséről és hatástalanításáról szóló zártkörű előadás-sorozatokat is hallgatott Fort Halsteadben. Nemcsak azt akarta tudni, hogy mi az, amit keres, hanem azt is, hogy mi volt az, és hogy nézett ki.
Először két órán át tanulmányozta a fényképeket, addig nem is nyúlt a holttesthez. Azután saját kezűleg, óvatosan eltávolította a ruhákat: először a tornacipőt, majd a bokazoknit. A maradékot éles ollóval vágta le. Minden darabot becsomagoltatott és egyenesen átküldött Barnardnak. A küldemény hajnalban érkezett meg Fulhambe.
A meztelen holttestet tetőtől talpig megröntgenezte. Dr. MacDonald egy órán át vizsgálta a felvételeket és negyven, nem emberi eredetű részt azonosított. Ezután ragadós port szórt a tetemre, amely föllazította a bőrre tapadt, rendkívül apró maradványokat. Egy része fűtörmelék volt és sár; a másik része nem az. A komor gyűjteményt egy második rendőrautó vitte Fulhambe, dr. Barnardhoz.
Ezután a kórboncnok külső vizsgálatot végzett, és a részleteket magnóba diktálta kimért skót táj szólással. Hajnal előtt tette meg az első vágást. Először el kellett távolítani a tetemről minden "releváns szövetet". Ezek a törzs középső részén voltak, amely egyébként úgyszólván eltűnt, legalábbis a két alsó borda és a medencecsont között. A lemetszett szövet között találta azokat az apró szilánkokat, amelyek a gerincoszlop alsó részének húsz centiméteres szakaszából megmaradtak. A többi áttörte a hasfalat, a farmervásznat és nem volt többé.
A halál okát – a gerincoszlop és a hasüreg súlyos, robbanásos sérülését – nem volt nehéz megállapítani. Ezzel azonban még nem ért véget a boncolás. Dr. MacDonald még egyszer megvizsgálta a szövetmintát, ezúttal finomabb szemcséjű filmet használva hozzá. Olyan parányi részecskék bukkantak elő, amelyeket nem tudott volna csipesszel kiemelni. A kimetszett hús- és csontmintát "emésztő" enzimfolyadékba helyezte, amely sűrű "levessé" oldotta még a csontot is. A lét centrifugába tette, és előkerült az utolsó néhány gramm fém is.
Amikor ez a néhány gramm készen állt a vizsgálatra, dr. MacDonald kiválasztotta a legnagyobb darabot, amelyet a másodszori röntgenvizsgálattal fedezett föl. Ez a darab mélyen beágyazódott egy csontszilánkba, amely viszont a lépbe fúródott. Egy ideig tanulmányozta, füttyentett és hívta Fulhamet. Barnard jött a telefonhoz.
– Örülök, hogy hív, Ian. Van valamije a számomra?
– Igen. Valami, amit látnia kellene. Ha nem tévedek, olyasmi, ami még nem fordult elő a praxisomban. Sejtem, mi, de nagyon nehezen tudom elhinni.
– Vegye igénybe a rendőrkocsit és küldje át azonnal – kérte Barnard komoran.
Két óra múlva ismét beszéltek egymással. Ezúttal Barnard hívta a kórházat.
– Ha arra gondol, amire én gondolom, hogy gondol, akkor igazat gondol – mondta. Megvolt a kétszáz százalékos bizonyosság.
– Nem származhat máshonnan? – kérdezte MacDonald.
– Ki vari zárva. Ilyet csak a gyártó cég tud előállítani.
– Te jószagú Úristen – szólt meglehetős flegmával a kórboncnok.
– Egy szót se, barátom! – intette Barnard. – Cselekedjünk vagy meghalunk, nem igaz? Reggel jelentek a belügyminiszternek. Hát maga?
MacDonald az órájára pillantott. Harminchat órája volt talpon. És még legalább tizenkét óra, míg hazamehet.
– Ne aludj, Barnard öli az álmot! – parodizálta a Macbethet. – Jó, reggelre az én jelentésem, is ott lesz az íróasztalán.
Este a kórboncnok átadta a kettészakadt testet az oxfordi halottkémnek, aki reggelre lezárhatja a vizsgálatot és kiadhatja a holtat a legközelebbi hozzátartozónak, ebben az esetben magának Fairweather nagykövetnek, aki John Cormack elnököt képviseli.
Miközben éjszaka két brit tudós írta a jelentést, Sara Somerville-t saját kérésére fogadták a helyzetelemző teremben, a nyugati szárny alatt. Közvetlenül az FBI igazgatójához fordult, az telefonált Odell alelnöknek, aki hajlandó volt meghallgatni az ügynököt.
Mikor Sam belépett, már mindenki ott ült. Csak David Weintraub hiányzott, aki Tokióban tárgyalt ottani kollégájával. A nő meg volt illetődve: végül is ezek itt az ország leghatalmasabb emberei, akiket egyébként csak a tévében vagy az újságban lehet látni. Mély lélegzetet vett, fölszegte a fejét és elindult az asztal vége felé. Odell alelnök egy székre mutatott.
– Csüccsenjen le, ifjú hölgy!
– Ha jól értettük, azért jött, hogy megkérjen bennünket, engedjük szabadon Mr. Quinnt – mondta Bill Walters igazságügy-miniszter. – Megkérdezhetjük, miért?
– Uraim, tisztában vagyok vele, hogy Mr. Quinn látszólag nagymértékben hibáztatható Simon Cormack haláláért. De kérem önöket, higgyenek nekem. Én három hétig hozzá szoros közelségben éltem ugyanabban a lakásban. Őszintén igyekezett mindent megtenni azért, hogy a fiatalembert épségben és egészségben kiszabadítsa, erről meg vagyok győződve!
– Akkor miért szökött meg? – kérdezte Philip Kelly. Nem rajongott azért, hogy alacsony beosztású tisztjei egyenesen a bizottsághoz jönnek, hogy a saját nevükben nyilatkozzanak.
– Mert előtte negyvennyolc órán belül kétszer is közölt álhíreket a rádió. Mert már három hete igyekezett megnyerni annak a vadállatnak a bizalmát, és úgy tűnt, végre sikerült. Mert meg volt győződve róla, hogy hacsak nem ő megy el, egyedül, fegyvertelenül a találkozóra, úgy, hogy sem a brit, sem az amerikai hatóságok nem követik, Zack röviden lezárja az ügyet és eltűnik.
Senkinek sem okozott fejtörést, hogy az "amerikai hatóságokon" Kevin Brownt értette. Kelly savanyú arcot vágott.
– Még mindig fennáll annak a gyanúja, hogy valamilyen módon belekeveredett. Nem tudjuk, de ellenőrizni kell.
– Nem keveredhetett bele, uram – mondta Sam. – Talán ha saját maga ajánlkozik közvetítőnek. De éppen hogy innen választották. Nem is akart idejönni. És attól kezdve, hogy Mr. Weintraub Spanyolországban találkozott vele, egy percig sem volt egyedül. Önök pedig hallottak minden szót, amit az emberrablókkal váltott.
– Leszámítva azt a hiányzó negyvennyolc órát, amíg fel nem bukkant az országúton – jegyezte meg Morton Stannard.
– De miért épp akkor kötött volna alkut az emberrablókkal? – mutatott rá Sam. – Kivéve azt az esetet, ha így akarta volna visszahozni Simon Cormacket?
– Mert kétmillió dollár nagyon sok pénz egy szegény embernek – vélte Hubert Reed.
– Ha igazán el akart volna tűnni a gyémántokkal – makacskodott a nő –, még most is bottal üthetnénk a nyomát.
– Nos – szólt közbe Odell teljesen váratlanul –, végül is odament az emberrablókhoz, egyedül, fegyvertelenül, leszámítva azt az istenverte marcipánt. Ha nem ismerte őket, ez igen nagy bátorságra vall.
– Mr. Brown gyanúja így sem tűnik teljesen megalapozatlannak – mondta Jim Donaldson. – Miután fölvette velük a kapcsolatot, még mindig megalkudhattak. Megölik a fiút, őt élve elengedik, elviszik a köveket. Később találkoznak és megosztoznak a zsákmányon.
– Miért tennék? – kérdezte Sam, nekibátorodva azon, hogy az alelnök szemmel láthatóan az ő pártján állt. – Őt is megölhették volna, hiszen már náluk voltak a gyémántok. De ha életben hagyják is, miért osztoznának vele? Önök megbíznának bennük?
Nem, egyikük sem bízott volna rájuk tíz fillért sem. Csönd volt, amíg ezt végiggondolták.
– És ha hajlandók vagyunk elengedni, akkor mit forgat a fejében? Visszamegy a spanyolországi szőlőjébe? – kérdezte Reed.
– Nem, uram; a nyomukba akar szegődni. Fel akarja hajtani őket.
– Stop, Somerville! – méltatlankodott Kelly. – Ez már az Iroda dolga. Uraim, most már nem kell visszahúzódnunk azért, hogy Simon Cormacknek baja ne essék. Ez a gyilkosság a mi törvényeink hatálya alá esik, ugyanúgy, mint az, amit az Achille Laurón követtek el. Csoportokat küldünk Nagy-Britanniába és Európába, hogy működjenek együtt az ottani rendőrségekkel. Felkutatjuk és elkapjuk őket. A műveleteket Mr. Brown irányítja Londonból.
Sam Somerville kijátszotta utolsó kártyáját.
– De uraim, ha Quinn nem keveredett bele, akkor mindenkinél közelebbről ismerte az emberrablókat, látta őket, beszélt velük. Ha pedig bele volt keverve, akkor tudni fogja, hova menjen. El sem lehet képzelni jobb nyomravezetőt.
– Úgy érti, hagyjuk futni és kövessük? – kérdezte Walters.
– Nem uram; úgy értem, engedélyezzék, hogy vele menjek.
– De kisasszony... – hajolt előre Michael Odell, hogy jobban lássa. – Tudja maga, mit beszél? Ez az ember már ölt – rendben, hogy csak harcban – és ha ebbe esetleg bele van keverve, akkor maga nagyon csúnya véget érhet.
– Tudom, alelnök úr. De ez a helyzet. Én hiszem, hogy ártatlan, és felkészültem, hogy vállalom a kockázatot.
– Hm. Maradjon a városban, Miss Somerville. Majd értesítjük. Ezt még meg kell beszélnünk egymás között – mondta Odell.

Sir Harry Marriot belügyminiszternek zaklatott délelőttje volt: dr. Barnard és dr. MacDonald jelentéseit olvasta. Azután mindkettőt átvitte a Downing Streetre. Csak a déli órákban tért vissza a belügyminisztériumba. Nigel Cramer már várta.
– Látta ezeket? – kérdezte Sir Harry.
– Olvastam a másolatokat, belügyminiszter úr.
– Ez borzasztó, ez határtalanul megdöbbentő. Ha ez kitudódik... Nem tudja, hol van Fairweather nagykövet?
– De tudom. Oxfordban. A halottkém egy órával ezelőtt adta át neki a tetemet. Azt hiszem, már megérkezett Upper Heyfordba az elnöki gép, hogy a koporsóval visszarepüljön az Államokba. A nagykövet megvárja, amíg felszáll, azután visszatér Londonba,
– Hmm. Kérnem kell a külügyminisztériumtól, hogy találkozhassak vele. Nem akarom, hogy ezt bárki lássa. Borzalmas ügy. Az emberrablók utáni nyomozásban van valami újság?
– Nem sok, uram. Ez a Quinn szinte semmit se tud a másik két emberrablóról – egész idő alatt hallgattak. Lehet, hogy külföldiek voltak. A hajtóvadászatot a Volvóra összpontosítjuk, hogy elkapjuk valamelyik kikötőben vagy repülőtéren, ahonnan Európa felé van összeköttetés. De attól tartok, hogy már kicsúsztak. Természetesen továbbra is nyomozunk a ház után. Mivel nem kell továbbra is bizalmasan kezelnünk az ügyet, ha ön is egyetért vele, ma este felhívást teszek közzé. Ház, egybeépített garázzsal, pincével, ilyen és ilyen színű Volvo – valakinek csak kellett látnia valamit.
– Úgy van, használjon fel minden eszközt. És értesítsen, ha van valami – mondta a belügyminiszter.

Washingtonban ezen az estén alexandriai lakásáról az FBI központjába rendelték be Sam Somerville-t, aki igen feszült idegállapotban volt. Felettese, Philip Kelly irodájában jelentkezett, hogy meghallgassa a Fehér Ház döntését.
– Nos, Somerville ügynök, megkapta a megbízatást. A hatalmasok azt mondják, térjen vissza Angliába és helyeztesse szabadlábra Mr. Quinnt. De most aztán ott maradjon mellette, tényleg mellette szüntelenül. És tájékoztatja Mr. Brownt, hogy Quinn hol van és mit csinál!
– Értettem. Köszönöm, uram.
Még maradt annyi ideje, hogy elkapja az éjszakai gépet Heathrow felé. A menetrendszerű járat némi késéssel indult a Dulles nemzetközi repülőtérről. Onnan néhány kilométernyire, az Andrews légitámaszponton akkor landolt az elnöki gép Simon Cormack holttestével. Minden amerikai repülőtéren két néma percen át megállt az élet.
Sam Somerville napkeltekor érkezett meg a Heathrow-ra. A gyilkosság óta negyedszer kelt föl a nap.

Irving Moss korán ébredt aznap reggel, a telefon csengésére. Csak egyetlen helyről hívhatták – csak egyetlen ember tudta ezt a számot. Megnézte az óráját: hajnali négy volt, Houstonban tehát előző este tíz. Följegyezte a termények amerikai dollárban és centben megadott árának hosszú listáját, kitörölte a szóközöket jelölő nullákat, összevetette a megfelelő nappal, és a számjegyeket az előre elkészített betűsor alá helyezte.
Amikor végzett a dekódolással, meglepetten beszívta az arcát. Közbejött valami extra, előre nem látott, valami, ami haladéktalan intézkedést kívánt.

Előző este, amikor visszatért az Upper Heyford amerikai támaszpontról, ifjabb Aloysius "Al" Fairweather, az Egyesült Államok nagykövete üzenetet kapott a brit külügyminisztériumtól. Alnek csúnya és fájdalmas napja volt. Először az oxfordi halottkémtől vette át elnöke fiának maradványait, azután a koporsót a helyi temetkezési vállalkozótól, a lehető legjobbat a gyatra választékból, azután az elnöki különgéppel Washingtonba küldte a szomorú szállítmányt.
Csaknem három éve volt ezen az állomáshelyen, amelyre az új kormányzat nevezte ki. Maga is tudta, hogy jól látja el a feladatát, bár ez nem volt könnyű a Reagan-éra összehasonlíthatatlan Charles Price-a után. Ez az utolsó négy hét azonban a leggyötrelmesebb lidércnyomás volt, amelyet valaha megért nagykövet.
Törte a fejét, hogy mit akarhat tőle a külügyminisztérium, amikor kiderült, hogy nem is annak feje kívánja látni, akivel általában tárgyalni szokott, hanem Sir Harry Marriot, a belügyminiszter. Ismerte Sir Harryt, akárcsak a legtöbb brit minisztert, eléggé ismerte, hogy egymás között mellőzhessék a címeket és keresztnéven szólítsák egymást. De hogy a belügyminisztériumban keresse fel, ráadásul reggeli idején, az szokatlan volt, és a külügyminisztérium üzenete nem adott rá magyarázatot. A hosszú fekete Cadillac öt perccel kilenc előtt érkezett a Victoria Streetre.
– Kedves Al – Marriot túláradó nyájassággal fogadta, noha tisztában volt a helyzet komorságával. – Remélem, nem kell hangsúlyoznom, hogy az utóbbi néhány nap milyen mélyen megrendítette hazánkat.
Fairweather bólintott. Nem kételkedett benne, hogy a brit kormány és a nép reagálása őszinte. Napok óta álltak sorban az emberek, hogy a nagykövetség előcsarnokában aláírják a részvétnyilvánítások könyvét. A sor olyan hosszú volt, hogy kétszer körbeért a Grosvenor Sguare-en. Az első lapon, légiéiül, csak ennyi állt: "Elisabeth R.". (A királynő.) Őt követte az egész kormány, a két érsek, a többi egyházak vezetői, és nevek, ezerszámra, a társadalmi piramis csúcsáról és aljáról. Sir Harry két, jelentést tartalmazó dossziét tett elé az íróasztalra.
– Szeretném, ha ezeket addig nézné át, amíg egymás között vagyunk. Ha javasolhatom, még most. Olyasmi van benne, amiről beszélnünk kell, mielőtt távozna.
Dr. MacDonald jelentése volt a rövidebb, Fairweather azt vette előre. Simon Cormack halálát a gerincoszlop és a hasüreg súlyos, robbanásos sérülése okozta, amelyet a hát alsó részén elhelyezkedő, kisméretű, de hatékony robbanószerkezet idézett elő. Volt ezenkívül más is, a testalkat, egészségi állapot, utolsó gyomortartalom stb. leírása szakmai zsargonban.
Dr. Barnardnak már több mondanivalója volt. A bombát, amelyet Simon Cormack magán viselt, a derekára csatolt széles bőrövbe rejtették el, amelyet elrablói adtak neki a farmernadrággal együtt.
A dupla marhabőrrétegből készült, nyolc centiméter széles övet elöl tíz centiméter hosszú, súlyos és cifra rézcsat fogta össze, valamivel szélesebb, mint maga az öv. A csatot egy hosszú szarvú marha domborított feje díszítette. Ilyen övek nagy választékban kaphatók a vadnyugati butikokban vagy a kempingáruházakban. A csat kívülről tömörnek látszott, valójában üreges volt.
Ötvenöt gramm Semtex volt a robbanószer: 45 százalék pentatetroéternitrátot (vagy PTEN-t), 45 százalék RDX-et, 10 százalék lágyítót tartalmazott, nyolc centiméter hosszú volt és négy centiméter széles. Úgy illesztették a két marhabőrcsík közé, hogy pontosan a fiú gerincéhez essék.
A plasztik robbanóanyagban egy miniatűr detonátort (ún. minidet-et) helyeztek el, ez utóbbi egy csigolyaszilánkba ékelődve, a halott lépéből került elő. Eltorzultan is felismerhető volt és azonosítható.
Az övben vezeték húzódott a robbanóanyagtól és a detonátortól egy lítiumelemig, amely méretre és külsőre éppen olyan volt, mint a kvarcórákban használt elemek. A vastag, dupla bőrbe fúrt lyukban helyezkedett el. A huzal innen továbbvezetett a csatban elrejtett impulzusvevőhöz. Antennául az impulzusvevőtől kiinduló másik vezeték szolgált a bőrcsíkok között.
Az impulzusvevő nem lehetett nagyobb egy gyufásdoboznál. Feltételezhetően a 72,15 megahertz körüli hosszon vette a jelet egy kisméretű adóról. Ezt az adót természetesen nem találták meg a helyszínen. Valószínűleg cigarettásdoboznál kisebb műanyag tokba csomagolták. Egyetlen gomb lehetett rajta, amelyet elég volt a hüvelykujj begyével lenyomni, hogy bekövetkezzék a robbanás. Kb. 300 méter lehetett a hatótávolság.
Al Fairweather szemmel láthatóan megrendült.
– Uramisten, Harry. Ez... egyszerűen, ördögi.
– Ez csúcstechnológia – fűzte hozzá a belügyminiszter. – De a végében van az igazi méreg, mint a skorpiónak. Olvassa csak el az összefoglalást.
– De miért? – kérdezte a nagykövet, mikor végre fölnézett. – Az isten szerelmére, Harry, miért? És hogyan csinálták?
– Hogy hogyan, arra egyetlen magyarázat van. Ezek a vadállatok azt állították, hogy elengedik Simon Cormacket. Továbbhajtottak egy darabon, azután megfordultak, és gyalog, a szántóföldeken át megközelítették az utat. Nyilván valamelyik facsoportban lapítottak, kétszáz méternyire bent a mezőn, így még belül maradhattak a hatótávolságon. Már kiszálltak az embereim, hogy biztosítsák a lehetséges ujjlenyomatokat.
– Hogy miért, azt nem tudom, Al. Azt egyikünk sem tudja. De a szakértőink kitartanak az állításaik mellett, és ők nem tévedhetnek. Pillanatnyilag annyit javasolhatok, hogy kezeljük ezt a jelentést szigorúan bizalmasan. Addig, amíg többet nem tudunk. Igyekszünk fényt deríteni mindenre. Bizonyos vagyok benne, hogy az önök emberei szintén megtesznek mindent, mielőtt ez az egész a nyilvánosság elé kerülne.
Fairweather felállt és magához vette a másolatokat.
– Ezt nem küldöm futárral. Magam repülök haza velük ma délután.
A belügyminiszter lekísérte a földszintre.
– El tudja képzelni, mi lenne, ha ez kiszivárogna? – kérdezte.
– Nem kell hangsúlyoznia – mondta Fairweather.
– Zendülés, az lenne. Megmutatom Jim Donaldsonnak és talán még Michael Odellnek. Nekik kell elmondaniuk az elnöknek. Istenem, micsoda egy ügy!

Sam Somerville kihozta a heathrow-i parkolóból előzetesen megrendelt kocsiját és egyenesen a surreyi majorságba hajtott. Kevin Brown elolvasta a levelet, amit a nő magával hozott és haragosan nézett rá.
– Hibát követ el, Somerville ügynök. És hibát követ el Edmonds igazgató is. Ez az ember odalent többet tud, mint amennyit nekünk elárul, többet tudott, és többet fog tudni. Nagyon csípi a szememet, hogy futni hagyjuk. Rég útban kéne lennie az Államokba, de karpereccel!
De az aláírást nem lehetett félreérteni. Brown leküldte Moxont a pincébe, hogy hozza fel Quinnt. Még mindig meg volt bilincselve, először ezt kellett levenni róla. Borostás volt, mosdatlan és éhes. Az FBI-csapat elkezdte takarítani a házat, hogy visszaszolgáltassa gazdáinak. Az ajtóban Brown Quinnhez fordult.
– Nem akarom még egyszer látni magát, Quinn. Legfeljebb rács mögött. És gondolom, fogom is egy nap.
Visszafelé Londonba Quinn szótlanul hallgatta, amíg a nő elmesélte washingtoni útja eredményét. A Fehér Ház úgy határozott: Quinn mehet szabadon, addig, ameddig Sam is vele van.
– Quinn, légy óvatos. Ezek nem emberek, ezek állatok. Borzalmas, amit azzal a gyerekkel műveltek...
– Rosszabb – mondta Quinn. – Nem logikus. Ez nem megy ki a fejemből. Ennek így semmi értelme. Mindent megkaptak. Simán le tudtak volna lépni. Miért jöttek vissza, hogy megöljék a fiút?
– Mert szadisták – vágta rá Sam. – Ismerhetnéd már ezt a fajzatot, elég régóta üzletelsz velük. Ezek nem irgalmaznak és nem kegyelmeznek. Szeretnek fájdalmat okozni. Az első perctől fogva meg akarták, gyilkolni...
– De akkor miért nem a pincében? És engem miért nem? Miért nem pisztollyal, késsel, kötéllel? És egyáltalán, miért?
– Azt már sohasem fogjuk megtudni. Hacsak meg nem találjuk őket. De ezeknek ott az egész világ: hogy eltűnhessenek benne. Hova akarsz menni?
– A lakásba. Ott van a holmim.
– Az enyém is – mondta Sam. – Ebben az egy szál ruhában mentem Washingtonba.
Északnak tartott a Warwick Roadon.
– Túlmentél a kanyaron – figyelmeztette Quinn, aki úgy ismerte Londont, mint egy taxis. – Fordulj jobbra a Cromwell Roadon, a következő kereszteződésnél.
Pirosat kaptak. Keresztben elsuhant egy hosszú, fekete Cadillac, elején a csillagos-sávos zászlóval. Fairweather nagykövet útban volt a repülőtérre, közben a jelentést tanulmányozta. Feltekintett, vetett egy pillantást a két ismeretlenre, azután folytatta útját.
Duncan McCrea még mindig a lakásban tartózkodott, mintha ottfelejtették volna az elmúlt nehéz napokban. Úgy üdvözölte Quinnt, mint egy labrador kutyakölyök, amikor viszontlátja a gazdit.
Elmesélte, hogy nemrég jártak itt a takarítók, akiket Lou Collins küldött. Persze, ezek nem olyan takarítók, akik a port törölgetik. Eltüntették az összes poloskát, vezetéket és szalagokat. A lakás "dekonspirálódott" és a Cég szempontjából a jövőben teljesen használhatatlan. McCrea-t utasították, hogy szedje össze a motyóját, tegyen rendet maga után és másnap reggel, mikor elmegy, adja le a kulcsot a háztulajdonosnak. Éppen Sam és Quinn holmiját csomagolta össze, amikor azok megjöttek.
– No, Duncan, vagy itt alszunk, vagy egy szállóban. Maradhatunk még egy éjszakát?
– Ó, hát hogyisne! Legyenek a Cég vendégei. Igazán borzasztóan sajnálom, de reggel tényleg ki kell ürítenünk a lakást.
– A reggel jó nekem – mondta Quinn és nagyon szerette volna egy atyai mozdulattal megborzolni a fiatalember haját. McCrea mosolya ragályos volt. – Fürödni akarok, borotválkozni, enni és legalább tíz órát aludni.
McCrea leszaladt szembe Mr. Patelhez és két jókora zacskóval jött vissza. Marhaszeletet sütött, hozzá krumplit, salátát tálalt és két üveg vörösbort is tett az asztalra; Quinn meghatónak találta, hogy épp spanyol Rióját. Ez ugyan nem az andalúz borvidékről való, de a közvetlen közeléből.
Sam úgy gondolta, semmi értelme tovább titkolni a viszonyukat és átment Quinn szobájába, amint az lefeküdt. McCrea legföljebb meghallja, hogy szeretkeznek, na és akkor mi van? A második után elaludt, arcát a férfi mellére hajtva. Az a nyakára tette a kezét; a nő valamit motyogott az érintésre.
Bármilyen fáradt volt is, Quinn nem tudott aludni. Feküdt a hátán, mint oly sok megelőző éjszakán, nézte a mennyezetet és gondolkodott. Volt azokban a férfiakban, ott, a raktárban, valami, ami elkerülte a figyelmét. Csak hajnalra jött rá, hogy mi. Az az ember a háta mögött. Rutinos egykedvűséggel tartotta a Skorpiont, nem olyan óvatos feszülten, mint az, aki nem szokott fegyverhez. Kiegyensúlyozva, lazán, magabiztosan fogta a géppisztolyt, látszott rajta, hogy ha kell, a másodperc töredéke alatt tud célozni és lőni. Ő már látott ilyen testtartást, ilyen higgadtságot.
– Katona volt – mondta halkan a sötétben. Sam mormolt valamit és aludt tovább. És ezenkívül is volt még valami, amit akkor vett észre, amikor befelé mászott a Volvo csomagtartójába. Erre próbált visszaemlékezni, aztán ő is elaludt.
Reggel Sam ébredt elsőnek, és visszament a szobájába felöltözni. Lehet, hogy Duncan McCrea látta kijönni Quinntől, de nem tett megjegyzést. Sokkal fontosabbnak tartotta, hogy finom reggelit tálaljon a vendégeinek.
– Tegnap este elfelejtettem a tojást! – Leszaladt, hogy hozzon valamit a korán nyitó sarki boltból.
Sam ágyba vitte a reggelit Quinn-nek, aki teljesen elmerült a gondolataiba. A nő azonban már megszokta ezeket az elrévedéseket és magára hagyta. Lou Collins takarítói nem nagyon törték magukat, gondolta. A szobákban állt a négyhetes por.
Quinnt nem érdekelte a por. Egy pókot figyelt a szobája legfelső sarkában. A pici állat épp az utolsó két szálat csomózta össze az egyébként tökéletes hálóban, ellenőrizte, helyén van-e minden szál, azután a háló közepére iramodott, letelepedett és várt. Erről Quinnnek eszébe jutott az az apró részlet, amelyet az éjszaka nem tudott felidézni.

Dr. Barnard és dr. MacDonald jelentése ott feküdt a Fehér Ház bizottsága előtt. Már áttanulmányozták és most sorra olvasták el az összefoglalást,
– Rohadt gazemberek! – mondta mélyről jövő őszinteséggel Michael Odell. Mindnyájuk helyett szólt. Fairweather nagykövet ott ült az asztal végén.
– Nem lehetséges – kérdezte Donaldson külügyminiszter –, hogy a brit tudósok tévednek? Úgy értem, ami az eredetet illeti?
– Azt állítják, hogy nem. – válaszolta a nagykövet. – Felajánlották, hogy küldjünk át valakit, aki még egyszer ellenőrzi utánuk, de attól tartok, az igazat mondják.
Mint Sir Harry Marriot mondta, az igazi méreg csak a skorpió farkában – az összefoglalásban – következett. Minden egyes alkatrész, mint ezt dr. Barnard a Fort Halstead-i katonai szakértőkkel teljes egyetértésben megállapította – a rézdrótok, a műanyagszigetelés, a Semtex, az impulzusvevő, az elem, a rézszerelvények és a varrott bőr –, mind szovjet gyártmány volt.
A doktor nem zárta ki annak lehetőségét, hogy a szovjet üzemekben készült holmik külföldiek kezébe juthattak. De a miniatűr detonátor cáfolhatatlan bizonyíték volt. Ezt a parányi, gémkapocs nagyságú detonátort egyedül és kizárólag Bajkonurban, a szovjet űrkutatásban használják, végtelenül apró iránymódosításokhoz, amikor a Szaljut és a Szojuz dokkolni készül a világűrben.
– De hát ennek semmi értelme – tiltakozott Donaldson. – Miért tennének ilyet?
– Ennek az egésznek nincs sok értelme – mondta Odell. – De ha ez így igaz, akkor Quinn sem lehet benne a buliban. Nagyon úgy néz ki, hogy kezdettől fogva palira vették, velünk együtt.
– És most mihez kezdünk? – kérdezte Reed pénzügyminiszter.
– Holnap van a temetés – mondta Odell. – Először elmegyünk oda, aztán majd eldöntjük, mihez kezdjünk orosz barátainkkal.
Az utóbbi négy hétben Michael Odell rájött, hogy egyre kevésbé feszélyezi az ügyvezető elnököt megillető hatalom és tekintély. Az asztal körül ülő emberek is egyre inkább elfogadták az ő vezető szerepét. Mintha csak ő lenne az igazi elnök.
– Hogy van az elnök – kérdezte Walters –, mióta... megtudta?
– A doktor szerint rosszul – válaszolta Odell. – Nagyon rosszul. Ha az emberrablás megviselte, akkor a fia halála tényleg úgy érte, mint egy haslövés.
A "lövésről" mindenkinek ugyanaz jutott eszébe, de senki sem merte kimondani.

Julian Hayman egykorú volt Quinn-nel. Jól ismerték egymást, még abból az időből, amikor Quinn Londonban élt és egy cégnél dolgozott, amely testőrök szerződtetésére és túszügyekben folytatott tárgyalásokra specializálta magát. Munkakörük miatt gyakran kerültek érintkezésbe egymással. Hayman, a különleges légierő egykori őrnagya alapított egy társaságot, amely többek között betörés elleni riasztóberendezéseket szerelt föl, személyi védelemmel foglalkozott, testőröket szerződtetett. Válogatott, gazdag és óvatos vevőköre volt. Olyan emberek, akiknek volt okuk vigyázni – különben nem fizették volna meg Hayman magas árait.
A biztonsági ügyekkel foglalkozó cég irodája a Victorian volt. Ide vitte Quinn Samet délelőtt, miután búcsút vettek Duncan McCrea-tól és elhagyták a lakást. Az iroda ugyanolyan biztosan védett, mint amilyen észrevehetetlen volt.
Quinn azt mondta Samnek, üljön le az utcai kávéházban az ablak mellé, és ott várja meg.
– Miért nem mehetek veled?
– Mert nem fogadna. Lehet, hogy engem se akar látni. De remélem, hogy akar. Hosszú utat tettünk meg együtt. Idegeneket azonban nem fogad, hacsak nem fizetnek, mi pedig nem tudunk. És ha az FBI-tól kap női látogatót, nagyon ideges lesz.
Quinn bemondta a nevét a kaputelefonban. Tisztában volt vele, hogy videokamerák figyelik. Az ajtó kattant; belépett, elment két titkárnő mellett, akik még csak föl se nézték. Julián Hayman a dolgozószobájában tartózkodott, a földszint legvégén. A szoba éppolyan elegáns volt, mint amilyen zsúfolt. Ablakai nem voltak; Hayman azt nem szerette.
– Nos, nos – mondta vontatottan. Bágyadtán kezet nyújtott. – Mi hoz ennyi idő után szerény boltomba, harcos?
– Információkért jöttem – válaszolta Quinn, és elmagyarázta Haymannek, mit szeretne.
– Korábban nem lett volna probléma, drága fiam. De hát változnak a dolgok, nem tudtad? Rád jár a rúd, Quinn. Persona non grata vagy, ahogy a klubban mondják. Nem kedvez neked ez a hónap, főleg a honfitársaidnál állsz rosszul. Sajnálom, öregfiú, hogy ezt kell mondanom, de nem tudok segíteni.
Quinn fölvett egy telefont és lenyomott néhány gombot. A vonal másik végén kicsengett.
– Mit csinálsz? – kérdezte Hayman, egyszerre kiesve a nyújtott hanghordozásból.
– Bejönni nem látott senki, de a fél Fleet Street látni fog, ha kimegyek – mondta Quinn.
– Daily Mail – hallatszott egy hang a telefonban. Hayman előrenyúlt és megszakította a vonalat. Európában működő amerikai vállalatok voltak a legjobban fizető kuncsaftjai – olyanok, amelyekkel kapcsolatban szívesebben mellőzte volna a kimerítő magyarázkodást.
– Nagy gazember vagy te, Quinn – mondta savanyúan –, mindig is az voltál. Rendben van, kapsz néhány órát az akták között, de rád zárom az ajtót. És semmi se hiányozzon!
– Képesnek tartasz ilyesmire? – kérdezte Quinn barátságosan. Hayman levezette az alagsori archívumba.
Részben mert hozzátartozott az üzlethez, részben személyes érdeklődésből, Julián Hayman évek óta feltűnően bőséges anyagot gyűjtött össze minden rendű-rangú bűnözőről. Gyilkosok, bankrablók, gengszterek, csalók, kábítószer- és fegyverkereskedők, terroristák, emberrablók; sikkasztó bankárok, könyvelők, jogászok, politikusok, rendőrök; holtan, élve, börtönben vagy egyszerűen csak felszívódva; ami nyomtatásban megjelent és ami nem jelent meg: mind itt volt az épület alatti pincében.
– Közelebbről melyik kategória érdekel? – kérdezte Hayman, miközben villanyt gyújtott. Mindenfelé iratszekrények húzódtak; ezek csak a kartotéklapokat és a fényképeket tartalmazták. A legfontosabb adatokat számítógépbe táplálták.
– Zsoldosok – mondta Quinn.
– Mint Kongóban? – kérdezte Hayman.
– Igen, mint Kongóban. Mint Jemenben, Dél-Szudánban, Biafrában, Rhodesiában.
– Innentől idáig – mutatta Hayman az álláig érő vasszekrények mintegy tíz méter szakaszát. – A végén találod az asztalt.
Quinn négy órán át zavartalanul keresgélt. A fénykép négy férfit ábrázolt. Egymás mellett álltak egy terepjáró orra előtt, keskeny és poros úton, amelynek szélén olyanféle bozót nőtt, amilyet Afrikában lehet látni. Mögöttük több fekete katona. A négy fehér ember terepszínű öltözéket és borjúbőr csizmát viselt, hárman bozótkalapot. Valamennyien belga FLN automata karabélyt tartottak a kezükben. Álcázóruhájuk az a leopárdfoltos fajta volt, amelyet az európaiak jobban kedvelnek, mint a csíkosat, amit a britek és az amerikaiak használnak.
Quinn az asztalra tette a fényképet, az olvasólámpa alá. A fiókban talált erős nagyítót, így már jobban látta az egyik férfi kezét, bár a régi fotó szépiaszínre sötétedett. A bal kézfejen pókháló: a háló közepén ott leselkedett a pók.
Átnézte a dossziékat, de nem talált semmi érdekeset. Semmi olyat, ami felidézett volna benne valamit. Megnyomta a gombot, hogy eresszék ki.
Az irodában Julian Hayman kivette kezéből a fényképet.
– Ki ez? – kérdezte Quinn. Hayman megnézte a fotó hátulját. Egy hétjegyű szám volt rajta, mint gyűjteménye minden darabján. Betáplálta a számot az asztalon álló személyi számítógépbe. A képernyőn ott villogott az egész dosszié tartalma.
– Hm. Cuki pofákat fogtál ki, öregfiú – olvasta le a képernyőt. – A fotót majdnem biztosan Maniema tartományban készítették, Kongó, a mostani Zaire keleti részén, valamikor 1964 telén. Az az ember bal felől Jacques Schramme, Black Jack Schramme, belga zsoldos.
Belemelegedett a mesélésbe. Végül is ez volt a szakmája.
– Schramme egyike volt az elsőknek. Harcolt az ENSZ-csapatok ellen, 1960–1962-ben Katanga elszakadási kísérlete során. Amikor megverték őket, el kellett menekülnie és a szomszédos Angolában kapott menedéket, amely akkor portugál gyarmat volt és szélsőségesen jobboldali. 1964 őszén felkérték, jöjjön vissza és segítsen leverni a lázadó szimbákat. Újjászervezte a régi Leopárd-kommandót és pacifikálta Maniema tartományt. Nagyjából ennyit tudok róla. Még valami?
– A többiek? – kérdezte Quinn.
– Hmm, itt a jobb szélen, ez is belga, Wauthier parancsnok. Annak idején Watsában volt egy katangai csapata, azonkívül vagy húsz fehér zsoldosa. Nyilván éppen szemlét tartott. A belgák érdekelnek?
– Talán – Quinn visszagondolt a raktárban álló Volvóra. Amikor elment a nyitott ajtó előtt, cigarettafüst szagát érezte. Nem Marlboro volt és nem Dunhill. Inkább mint a francia Gauloise. Vagy mint a belga Bastos. Zack nem dohányzott, érezte a leheletén.
– Ez itt középen, az egyetlen, akin nincs kalap, Roger Lagaillarde. Ő is belga. Ott halt meg a puniai úton, amikor a szimbák rajtuk ütöttek. Ebben biztos vagyok.
– És ez a nagydarab? – kérdezte Quinn. – Az óriás?
– Az bizony jó nagy darab – helyeselt Hayman. – Legalább egy méter kilencvenöt. Akkora, mint egy csűrajtó. Itt kevéssel múlhatott húszéves. Kár, hogy elfordítja a fejét. Egyébként se lehet belőle sokat látni, mert beárnyékolja a bozótkalap. Talán ezért nincs neve, csak beceneve. "Big Paul". Ennyit tudunk róla.
Kikapcsolta a képernyőt. Quinn sebesen odaskiccelt valamit az egyik jegyzettömb tetejére. Aztán odatolta a rajzot Hayman elé.
– Láttál már ilyet?
Hayman rápillantott a pókhálóra és közepén a pókra. Vállat vont.
– Tetoválás? Ilyet fiatal huligánok, punkok, futballőrültek viselnek. Meglehetősen közönséges.
– Gondolkozz egy kicsit – kérte Quinn. – Belgium, mondjuk harminc éve.
– Ó, várj csak egy percet. Hogy az ördögbe hívják? Araignée, ez az. Nem jut eszembe a "pók" flamand neve, csak a francia.
Néhány percen át ütögette az új kódszámot.
– Bal kézfejen fekete pókháló, közepén vörös pók? Quinn megpróbált emlékezni. Elment a Volvo anyósülésének ajtaja mellett, hogy bebújjon a csomagtartóba. Mögötte jött Zack. A volánnál ülő alak áthajolt az ülésen, hogy szemügyre vehesse a csuklya kivágásán át. Magas ember volt, ülve is majdnem a plafonig ért a feje. Ahogy oldalra dőlt, a bal kezére támaszkodott, és mivel cigarettázott, lehúzta a bal kezéről a kesztyűt.
– Aha – mondta Quinn –, ez az.
– Jelentéktelen csűrne – vetette oda megvetően Hayman, miközben a képernyőt figyelte. – Szélsőjobboldali belga szervezet, amely az ötvenes évek végén vagy a hatvanas évek elején alakult. Tiltakoztak az ellen, hogy Belgium kivonuljon Kongóból, egyetlen gyarmatáról. Gyűlölték a négereket, természetesen a zsidókat is – ebben nincs semmi új. A tagok hazulról lelépett kölykök, huligánok, utcai verekedők, mindenféle csőcselék. Arra specializálták magukat, hogy téglával behajigálták a zsidó boltok ablakait, beleordítoztak a baloldali szónokok beszédeibe és eltángáltak néhány liberális képviselőt. Mára persze bedöglöttek. Az európai országok gyarmatbirodalmainak felbomlása seregnyi hasonló csoportot dobott felszínre.
– Flamand mozgalom vagy vallon? – kérdezte Quinn, aki tudta, hogy Belgiumban két kultúra létezik. Az egyik északon, Hollandia közelében, a flamand, a másik délen, a francia nyelvű, vallon. Északon flamandul beszélnek, délen franciául. Belgium kétnyelvű ország.
– Mind a kettő – válaszolta Hayman, miután rápillantott a képernyőre. – Itt azt mondják, hogy Antwerpenben kezdődött és ott volt a legerősebb. Gondolom, inkább flamand

Más nő tombolt volna a dühtől, ha négy és fél órán át várakoztatják. Quinn szerencséjére Sam rutinos ügynök volt, és tanulóévei alatt számtalanszor osztották be figyelésre, aminél nincs unalmasabb foglalatosság. Éppen az ötödik csésze pocsék kávét szürcsölgette.
– Mikor kell leadnod a kocsit? – kérdezte Quinn.
– Ma este. Meghosszabbíthatom.
– A repülőtéren is le tudod adni?
– Persze. Miért?
– Brüsszelbe repülünk.
Sam nem nagyon örült a hallottaknak.
– Kérlek. Quinn, muszáj repülnünk? Megteszem, ha feltétlenül szükséges, de félek a repülőtől és épp eleget röpködtem az utóbbi időben
– Oké – mondta Quinn – Add le a kocsit Londonban Majd vonattal megyünk és a légpárnás komppal. Mindenképpen bérelnünk kell egy belga autót. Talán már Ostendében. És pénz is kell. Nincs hitelkártyám.
– Mid nincs? – Sam életében nem hallott még ilyet.
– Alcantara del Rióban nincs rá szükségem.
– Oké, megyünk a bankba. Beváltok egy csekket. Remélem, van elég pénzem az otthoni számlámon.
A bankba menet Sam bekapcsolta a rádiót. Komor zene áradt a hangszóróból. Négy óra volt Londonban, és korán sötétedett. Túl az óceánon a Cormack család most temette a fiát.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Simont a Prospect Hillen, Nantucket temetőjében adták vissza a földnek. Észak felől csípős novemberi szél fodrozta a vizet a szorosban.
A szertartásra a Fair Street-i anglikán templomban került sor, amely túl kicsi volt, semhogy mindenki befért volna, aki jelen kívánt lenni. Az első két padsort az elnök családja foglalta el, mögöttük ültek a kormány tagjai és még hátrébb az egyéb méltóságok. A temetés szűk körű volt, mert a család így kívánta. A külföldi nagyköveteket és képviselőket felkérték, várják ki a washingtoni gyászünnepséget, amelyet egy hét múlva tartanak.
Tapintatra kérte az elnök a sajtót is, de amúgy is kevés tudósító jött el. Viszont az őslakos szigetiek – az idegenforgalmi szezonnak már vége volt – szó szerint érették, amit mondott. Még a nem éppen csiszolt modorú titkosszolgálatosok is megrökönyödtek rajta, hogy a zord és hallgatag nantucketiek rajtuk is túltesznek. Több operatőrt szenvtelenül félretaszigáltak, két óbégató fotósnak pedig kirángatták a gépéből a filmet.
A koporsót egy katonai C–130 hozta át a szigetre – az apró kifutón nem fért volna el a Boeing 747 – és Nantucket egyetlen ravatalozójában várta a gyászistentiszteletet.
Közepén jártak a templomi szertartásnak, amikor leestek az első cseppek. Nedvesen fénylett a szürke palatető, eső mosta a színes üvegablakokat, a templom szürke és rózsaszín kőkockáit.
A ceremónia végén a koporsót betették a halottaskocsiba. A gyászolók gyalog mentek utána a temetőig vezető egy kilométeres úton; ki a Fair Streetre, át a Main Street hepehupás macskakövein, fel a New Mill Streeten, a Cato Lane-ig. Mentek az esőben a gyászolók, elöl az elnök. Szótlanul bámulta maga előtt egykét méternyire a zászlóval borított koporsót. Öccse a zokogó Myra Cormacket támogatta.
A nantucketiek hajadonfővel, némán álltak az út szélén. Ott voltak a boltosok, akik halat, húst, tojást és zöldséget adtak el a családnak; a vendéglősök, akik a szigeti konyha fogásait tálalták eléjük. Ott voltak a dióbarna arcú, öreg halászok, akik úszni, lebukni és horgászni tanították a New Haven-i szőke kisfiút, vagy elvitték kagylót szedni a Sankaty világítótoronyhoz.
A Fair Street és a Main Street sarkán sírva állt a gondnok és a kertész, hogy egy utolsó pillantást vessenek a fiúra, akit Coatue-tól Great Pointig és vissza, Siasconset Beachig ők tanítottak futni a hullámoktól keményre döngölt homokon. A bombamerényletek áldozatai azonban nem valók az élők szemének; a koporsót lezárták.
A Prospect Hillnél befordultak a protestáns temetőrészbe. Több mint százéves kövek alatt porladtak azok a férfiak, akik apró, nyitott csónakokban vadászták a bálnát és olajlámpák fényénél faragták a halcsontot a hosszú téli éjszakákon. Azután megérkeztek az újtemetőbe, ahol már elő volt készítve a sír.
Mögötte valóságos tömeg. Zsúfolásig megtöltötték a nyitott teret, hajuk és sáljuk lobogott a szoroson keresztülsüvítő szélben. Aznap nem tartott nyitva egyetlen bolt, szerviz, kocsma. Nem fogadták a repülőgépeket, nem kötöttek ki hajók. A szigetlakók kizárták a világot, hogy meggyászolják fogadott gyermeküket. A prédikátor belekezdett az ősi szavakba, de a hangja elveszett a szélben.
Odafent magányosan lebegett egy norvégiai vadászsólyom, amely a sarkvidékről sodródott idáig, mint a vihartól elkapott hópehely. Lenézett a földre, hihetetlenül éles szeme fölszívta a látványt és egy elkárhozott lélek hangján rikoltott be a szélfúvásba.
Ismét rákezdett az eső, amely az istentisztelet alatt elállt, erősödtek a széllökések. Hangosan nyikorogtak az út mentén az Old Mill szélmalom leláncolt vitorlái. A Washingtonból jött emberek dideregtek és összehúzták magukon a vékony kabátjukat. Az elnök mozdulatlanul állt, mintha nem érzékelné az esőt és a hideget és lenézett arra, ami a fiából maradt.
Mellette a First Lady arcán összefolyt a könny és az eső. Amikor a prédikátor elért a feltámadásig és az örök életig, megtántorodott, mintha mindjárt összeesne.
Őmellette egy kefefrizurás, bokszolóformájú titkosszolgálatos állt, nyitott kabátban, hogy kényelmesen hozzáférhessen a bal karja alá csatolt pisztolyhoz. Hirtelen megfeledkezett a protokollról és jobb karjával átfogta az asszony vállát, az pedig belezokogott az esőtől nyirkos kabátba.
Fájdalmába és fegyelmébe béklyózva, John Cormack magányosan állt, és senkihez sem tudott szólni.
Egy fotós, aki szemfülesebb volt, mint a többiek, négyszáz méternyire onnan talált egy létrát és felmászott az öreg, fából ácsolt szélmalomra a South Prospect Street és a South Mill Street sarkán. Onnan fényképezett teleobjektívvel, anélkül, hogy észrevették volna. Amikor pedig a felhőkön áttört az egyetlen, téliesen fakó napsugár, az emberek feje fölött lekapta a sír mellett álló csoportot.
Ez volt az a kép, amely bejárta Amerikát és a világot. Olyan volt rajta John Cormack, amilyennek soha, senki nem látta még; öreg, idő előtt megvénített, beteg, fáradt, megkínzott. Olyan ember, aki nem bírja tovább, aki elmenőben van.
A Cormack család a temető bejáratánál állt, amíg elvonultak előttük a gyászolók. Senki se tudott mit mondani. Az elnök mindent értően bólintott és érzéketlenül kezet szorított mindenkivel.
A néhány rokon és családtag után jöttek a legközelebbi barátok és munkatársak. Élükön a hat miniszter, akik a válságstáb gerincét alkották.
Michael Odell egy pillanatra megtorpant, mintha mondani akart volna valamit, aztán megrázta a fejét és elfordult. Lehorgasztott fejét verte az eső, koponyájához tapasztva dús, szürke haját.
Jim Donaldsonon, a tökéletes diplomatán is kifogott a bánat. Néma együttérzéssel teli pillantást vetett barátjára, megszorította az erőtlen, száraz kezet, aztán elment.
Bill Walters, a fiatal igazságügy-miniszter formaságok mögé rejtette megrendültségét és azt mormolta:
– Mély részvétem, elnök úr. Őszinte együttérzésem, uram.
Morton Stannard volt köztük a legidősebb, a New York-i bankár, aki a Pentagonba került. Sok temetést látott életében, barátokét és munkatársakét, de ilyet még nem. Mondani akart valami konvencionálisát, végül annyit hebegett:
– Istenem, John, annyira el vagyok keseredve.
Brad Johnson, a néger tudós és nemzetbiztonsági tanácsadó tanácstalanságában a fejét csóválta.
Hubert Reed pénzügyminiszter nagyon meglepte azokat, akik közel álltak a Cormack családhoz. Ő nem az a fajta volt, aki vitrinbe teszi az érzelmeit, túlságosan szégyenlős lévén bármiféle magamutogatáshoz. Agglegény volt, aki sohasem érezte szükségét feleségnek vagy gyerekeknek. De most ránézett John Cormackre bepárásodott szemüvegén át, kinyújtotta kezét és hirtelen felindulásában mindkét karjával átölelte régi barátját. Aztán, mintha őt magát is meglepte volna ez az érzelmi kitörés, elfordult és sietett a többiek után, akik most szálltak be várakozó autóikba, amelyek a repülőtérre vitték őket.
Ismét megeredt az eső. Két izmos férfi lapátolni kezdte a nedves földet a koporsóra. A temetés véget ért.

Quinn megnézte a Dover–Ostende komphajó-menetrendet és kiderült, hogy lekéstek az aznapi utolsó járatot. Az éjszakát egy nyugodalmas szállodában töltötték, reggel pedig vonatra szálltak a Charing Cross pályaudvaron.
Átkelés közben nem történt semmi. Délelőtt Quinn bérelt a helyi kölcsönzőnél egy közepes nagyságú kék Fordot és elindultak a régi flamand városba, amely már akkor kikötő volt, amikor Kolumbusz még ki se bontotta a vitorlát.
Belgiumot korszerű és kiváló minőségű autópályák hálózzák be. Rövidek a távolságok és az idő is lerövidül. Qstendéből Quinn kelet felé robogott az E5 úton, aztán délnek fordult Brügge és Geat felé. Itt rátértek az északkelet felé vezető E3 autópályára és ebédidőben megérkeztek Antwerpen központjába.
Samnek ismeretlen világ volt Európa, de Quinn szemmel láthatóan itthon érezte magát. Csak néhány órája voltak ebben az országban, de azóta már többször is hallotta, milyen szaporán és folyékonyan beszél a férfi franciául. Csak azt nem értette, miért kérdezi meg minden alkalommal előre a flamandokat, hogy beszélhet-e franciául. A flamandok általában többé vagy kevésbé tudnak franciául, de jó néven veszik, ha megkérdezik tőlük. Csak mintegy annak hangsúlyozására, hogy ők nem vallonok.
Kis hotelben szálltak meg az Italic Lei-n. Azután elsétáltak és a sarkon túl betértek ebédelni a De Keyser Lei két oldalán sorakozó megszámlálhatatlan étterem egyikébe.
– Tulajdonképpen mit keresel? – kérdezte ebéd közben Sam.
– Egy embert – válaszolta Quinn.
– Miféle embert?
– Megtudom, ha meglátom.
Ebéd után Quinn franciául értekezett egy taxisofőrrel, azután útnak indultak. Megálltak egy művészeti boltnál, Quinn vásárolt kétféle holmit, vett egy várostérképet az újságosbódéban, majd újabb tárgyalást folytatott a taxissal. Sam hallotta a Falcon Rui és Schipperstraat szavakat. A sofőr csúfondáros pillantást vetett rá.
A Falcon Rui lepusztult utca, ahol egyebek között sok használtruha-üzlet található. Az egyikben Quinn pulóvert vásárolt, amilyet a matrózok hordanak, hosszú, vitorlavászonból készült nadrágot és erős bakancsot. Az egészet belegyömöszölte egy matrózzsákba, azután elindultak a Schipperstraat felé. Sam a háztetők felett megpillantotta az óriás kikötői darukat; közel lehettek a dokkokhoz.
A Falcon Ruiról letértek azoknak az ódon sikátoroknak a labirintusába, ahol a Scheldéig még álltak a régi házak. Sok rosszképű pasassal találkoztak, kereskedelmi tengerészeknek látszottak. Samtől balra egyszer csak megcsillant egy kivilágított, nagy üvegablak. Odapillantott. Testes fiatal nő tehénkedett egy karosszékben, anyagtakarékos sortban és melltartóban.
– Jézusom, Quinn, de hiszen ez a vöröslámpás negyed! – tiltakozott.
– Az hát – válaszolta a férfi. – Pontosan ezt tudakoltam a sofőrtől.
Séta közben jobbra-balra nézegetett, figyelte a boltok feliratait. A kivilágított ablakokból kacsingató kurváktól és a kocsmáktól távolabb megritkultak az üzletek. Amit azonban Quinn keresett, abból három is volt, mind kétszáz méteren belül.
– Tetoválók? – kérdezte Sam.
– Dokkok – válaszolta Quinn egyszerűen. – Itt dokkok vannak, a dokk matrózokat jelent, a matróz pedig tetoválást. Azonkívül kocsmát, lányokat és striciket, akik a lányokból élnek. Éjszaka visszajövünk.

Amikor eljött az idő, Bennett Hapgood szenátor felállt és odament az emelvényhez. Simon Cormack temetésének másnapján az amerikai Kongresszus mindkét háza összeült, hogy ismételten kifejezést adjon megdöbbenésének és felháborodásának afelett, ami a múlt héten történt, egy magányos úton, a messze Angliában.
A szónokok egymás után követelték, hogy mindenáron kutassák fel a bűnösöket és sújtson le rájuk az igazságszolgáltatás, az amerikai igazságszolgáltatás. A képviselőház elnöke lecsapott kalapácsával.
– A szó Oklahoma szenátoráé – jelentette be.
Bennett Hapgood nem tartozott a szenátus "nehézsúlyú öklözői" közé. A honatyák padsorai csak a téma fontossága miatt nem néptelenedtek el. Nem feltételezték ugyanis az oklahomai szenátorról, hogy elő tud hozakodni valami érdemlegessel. De tudott. Elmondta az elnöknek címzett szokásos részvétnyilvánításokat, kifejezte felháborodását a történtek felett, ítéletet követelt a bűnösökre. Azután szünetet tartott, és gondolatban még egyszer átfutotta, amit most kellett mondania.
Tudta, hogy amibe most belevág, kockázatos játék, pokolian kockázatos. Megmondták neki, amit megmondták, de nem volt rá bizonyítéka. Ha téved, szenátortársai úgy eltapossák, mint egy fűszálat, mint olyant, aki komoly ok nélkül használt komoly szavakat. Mégis meg kell tennie, különben elveszíti újdonsült és nagy hatalmú protektora pénzügyi támogatását.
– De talán nem is kell olyan messzire pillantanunk, hogy meglássuk, kik az igazi bűnösök ebben a szörnytettben.
A terem halk zsibongása elcsöndesedett. Az emberek, akik már a sor szélén álltak, megtorpantak és visszafordultak.
– Csak egyetlen dolgot szeretnék kérdezni. Igaz-e, hogy a bombát, amely megölte ezt a fiatalembert, elnökünk egyetlen fiát, bizonyíthatóan a Szovjetunióban tervezték, gyártották és szerelték össze? Igaz-e, hogy ez az egész gépezet orosz gyártmány?
Innen már nyugodtan rábízhatta magát veleszületett demagógiájára. Szónoklata mégis beleveszett a zűrzavarba és a kiabálásba. A tömegtájékoztatási eszközök alig tíz perc múlva továbbították a kérdést a nemzetnek. A kormány két órán át elzárkózott. Azután kénytelenek voltak közzétenni dr. Barnard jelentéséből a következtetéseket.
Estére az a céltalan, sötéten fortyogó düh, amely a tegnapi temetés óta nőtt és dagadt, végre tárgyat talált magának. Mielőtt a rendőrség kordont vonhatott volna az épület köré, a spontánul összeverődött tömeg megrohanta és szétverte a Fifth Avenue 630. szám alatt az Aeroflot szovjet légitársaság irodáját. A pánikba esett tisztviselők rémülten rohantak fel a csőcselek elől az emeletre, de az ottani hivatalnokok rendkívül barátságtalanok voltak. Az oroszokat a tűzoltók menekítették ki a hátsó ajtón, amikor már lángolt az Aeroflot földszinti irodája és az egész épületet ki kellett üríteni.
Ugyancsak New Yorkban még idejében érkezett a rendőrség a 67. utca 136. szám alatti szovjet ENSZ-misszióhoz. A felhergelt csürhe megpróbált betörni a kordonnal elzárt utcába; az oroszok szerencséjére a kékruhások kitartottak. A tömeg egyre ádázabbul követelte, hogy csináljanak már valamit – amivel, magánemberként nagyon sok rendőr egyetértett.
Ugyanígy történt Washingtonban. A főváros rendőrségét idejében figyelmeztették, és így körülzárhatta a szovjet nagykövetséget és a konzulátust a Phelps téren. A szovjet nagykövet dühöngve telefonált a külügyminisztériumba, ahol biztosították, hogy folyamatban van az angol jelentés vizsgálata, amelyről talán még kiderülhet, hogy hamis.
– Látni akarjuk azt a jelentést – követelte Jermakov nagykövet. – Az egész hazugság. Kategorikusan kijelentem, hogy hazugság.
Késő éjszaka, a szovjet nagykövetségek útján a TASZSZ és Novosztyi hírügynökségek világszerte cáfolták a Barnard-jelentés következtetéseit, bűnös és szándékos rágalmazással vádolták Londont és Washingtont.
– Hogy az ördögbe derült ez ki? – kérdezte Michael Odell. – Honnan a fenéből hallott róla ez a Hapgood pasi?
Erre nem volt válasz. Egyetlen nagy szervezet, nemhogy egy kormány, sem lehet meg egy falka titkár, gyorsíró, hivatalnok, kifutó nélkül. Ezek akármelyike kiszivárogtathat egy bizalmas dokumentumot.
– Egy bizonyos – tűnődött Stannard védelmi miniszter –, ezek után a Nantucketi Szerződés halott. Felül kell vizsgálni a védelmi költségvetést. A továbbiakban szó sem lehet csökkentésről vagy korlátozásról.

Quinn módszeresen bejárta a Schipperstraat környékén a sikátorok pókhálóját. Este tízkor kezdte és abba sem hagyta, amíg a kocsmák hajnal előtt be nem zártak. Pontosan olyan volt, mint egy hórihorgas, félrészeg matróz, aki kásás franciasággal beszél és egyik bárból a másikba tér be egy pofa sörre. Hideg volt odakint. A gyéren öltözött prostituáltak vacogtak a hősugárzóval vagy konvektorral fűtött ablakok mögött. Néha kabátot terítettek magukra, pihenésképpen átszaladtak az utcán valamelyik kocsmába, miközben durván viccelődtek a csapossal és a törzsvendégekkel.
A legtöbb kocsma olyan neveket viselt, mint Las Vegas, Hollywood, Kalifornia. Optimista tulajdonosaik nyilván azt gondolták, hogy ezek a nevek egyfajta külföldies nimbusszal ruházzák fel üzleteiket és becsábítják a kóbor tengerészeket, akik pompára számítanak a vedlett ajtók mögött. Eléggé lepusztult helyek voltak, de meleg volt odabent és jó sört mértek.
Quinn megmondta Samnek, hogy várja meg a szállodában, vagy a kocsiban, amely onnét két sarokra parkolt a Falcon Ruin. Sam a kocsi mellett döntött, aminek következtében számos ajánlatot kapott az ablakon keresztül.
Quinn ült, ivott és figyelte a helyiekből és külföldiekből álló hullámot, amely ide-oda hömpölygött az utca és a kocsma között. Bal kezén pirosan ragyogott a pók a fekete pókhálóban, amit a boltban vásárolt tussal rajzoltatott a bőrére. A rajzot ügyesen bepiszkította egy kicsit, hogy ne látsszék túl frissnek. Egész éjszaka a többi bal kezet leste, de semmi hasonlót nem talált.
Átvándorolt a Guit Straaton és a Pauli Pleinen, minden kocsmában bedobott egy pikolót, azután visszament a Schipperstraatra és kezdte elölről. A lányok azt gondolták, hogy nőt akar felcsípni, de nem tudja elszánni magát; a férfiak átnéztek rajta, mivel egyik helyen sem állapodott meg. Néhány csapos, amikor már harmadjára látta, biccentett neki és üdvözölte:
– Újra itt? Nincs szerencséje?
Igazuk is volt, csak más értelemben. Valóban nem volt szerencséje és hajnal előtt visszaült Sam mellé. A nő félig aludt, a motor járt, hogy egy kicsit befűtse a kocsit.
– Most mi lesz? – kérdezte, miután visszavitte Quinnt a szállodába.
– Eszünk, alszunk, megint eszünk, holnap este pedig kezdjük elölről.
Sam nagyon érzéki volt másnap reggel az ágyban, mert azt hitte, hogy Quinnt esetleg kísértésbe hozták a lányok, és a Schipperstraaton lődörgő csapataik. Ez ugyan nem volt így, de Quinn nem látta be, miért kellene Samet hanyagolnia.

Ugyanezen a napon Lionel Cobb találkozót kért Cyrus Millertől a houstoni Pan-Global torony legfelső emeletén.
– Én kiszállok – mondta kereken. – Ez már túl messzire ment. Amit azzal a fiatal gyerekkel csináltak, az borzasztó. És a társaimnak is ugyanez a véleményük. Maga azt mondta, Cyrus, hogy ilyesmire nem kerülhet sor! Maga azt mondta, hogy elég az emberrablás, hogy... hogy megváltoztassa a dolgokat. Azt sohasem gondoltuk volna, hogy a fiú meg fog halni... és az, amit ezek a barmok műveltek... az maga az iszonyat... és erkölcstelen...
Miller felállt az íróasztala mögött és a szeme villámokat szórt a fiatalabb férfira.
– Maga ne tartson nekem leckét az erkölcsből, fiam. Sohase tegyen ilyet. Én sem akartam, ami történt, de mindnyájan tudtuk, hogy meg kell tenni. Maga is tudta, Lionel Cobb, maga is. Isten legyen a bírája! Meg kellett lennie. Magával ellentétben én Istenhez kiáltottam, hogy mutasson nekem utat; és éjszakákon át imádkoztam térden állva ezért az ifjúért, nem úgy, mint maga!
– És az Úr válaszolt nekem, barátom. És szólt az Úr: "Jobb, ha egyetlen bárány megy a vágóhídra, mintha az egész nyáj elvész". Itt nem egy emberről van szó, Cobb, hanem az egész amerikai nép biztonságáról, fennmaradásáról, magáról az életéről! És az Úr megmondta nekem, hogy aminek meg kell lennie, annak meg kell lennie. Azt a kommunistát, ott Washingtonban, meg kell törni, mielőtt lerombolná az Úr templomát, azt a templomot, ami a mi hazánk. Menjen vissza a gyárába, Lionel Cobb, menjen vissza és kovácsoljon kardokat az ekevasakból, mert bizony szükségünk lesz rá, hogy megvédjük nemzetünket és letaszítsuk a moszkvai Antikrisztusokat. És hallgasson, uram. Többé ne beszéljen nekem erkölcsről, mert az az Úrnak dolga és Ő szólott énhozzám.
És a mélységesen megrendült Lionel Cobb visszament az ő gyárába.

Aznap Mihail Szergejevics Gorbacsovnak is volt egy komoly összetűzése. Ismét nyugati újságok borították el a dolgozószobája csaknem teljes hosszán végigfutó tárgyalóasztalát. Amit a képek elfelejtettek közölni, azt pótolták az üvöltő szalagcímek. Csak ezekhez volt szüksége orosz fordításra. A külügyminisztériumban készült fordítások mindegyik újsághoz hozzá voltak tűzve.
Voltak jelentések, amelyeket nem volt szükséges lefordítani. Oroszul küldték őket a világ minden tájáról a nagykövetek, főkonzulok és a külföldi szovjet tudósítók. Még a kelet-európai csatlós országokban is szovjetellenes tüntetésekre került sor. Moszkva kitartóan és teljesen őszintén cáfolt mindent, és mégis...
Mint orosz, és mint sokéves gyakorlattal rendelkező pártfunkcionárius, apparatcsik, Mihail Gorbacsov nem volt kezdő a realpolitik műfajában. Hallott már a dezinformációról is. A Kremlben külön osztály volt rá. A KGB-ben pedig egész csoportfőnökség foglalkozott azzal, hogy ügyes hazugságokkal, vagy még ártalmasabb féligazságokkal Nyugat-ellenes érzelmeket szítson. De ilyen méretű dezinformáció egyszerűen hihetetlen.
Mostanra rendelt be valakit és türelmetlenül várta. Már majdnem éjfél volt, és neki le kellett mondania a hétvégéről, ami fűszeres grúz harapnivalók és kacsavadászat mellett telt volna az északi tavaknál, pedig mennyire szereti mindkettőt. Éjfél után megjött, akit várt.
Minden népek Szovjetuniójának főtitkára nem várhatja el, hogy aranyos, szeretetre méltó cimbora legyen a KGB elnöke; Gorbacsovot mégis taszította a Vlagyimir Krjucskov tábornok arcáról áradó hideg könyörtelenség.
Igaz, három éve, amikor végre sikerült kiakolbólítania régi ellenfelét, Csebrikovot, ő léptette elő első elnökhelyettesből. Igaz, hogy csak a négy elnökhelyettes közül választhatott, ami édeskevés, és Krjucskov mellett szólt jogászi múltja. Ettől függetlenül Gorbacsovnak kezdettől fogva fenntartásai voltak vele szemben.
Hogy ő "szocialista jogállamot" akar csinálni a Szovjetunióból, az megingathatja a helyzetét, ezt tudta. A "jogállam" koncepcióját a Kreml korábban mereven elutasította mint burzsoá csökevényt. Elég rázós napok voltak azok, 1988. október elején, amikor soron kívül összehívta a Központi Bizottságot és megrendezte a maga "Hosszú Kések Éjszakáját", amelynek során leszámolt ellenfeleivel. Siettében talán nem mérlegelt eléggé néhány dolgot. Például Krjucskov múltját.
Sztálin alatt Krjucskov az államügyészségen dolgozott, ami nem kényes gyomrúaknak való volt. Részt vett az 1956-os magyarországi felkelés állatian kegyetlen megtorlásában, 1967-ben került a KGB-hez. Magyarországon ismerte meg Andropovot, aki tizenöt éven át volt a KGB főnöke. Csebrikovot Andropov jelölte ki utódául, Krjucskovot Csebrikov nevezte ki a külföldi hírszerzés, az Első Főcsoportfőnökség élére. A főtitkár talán alábecsülte a régi kötődéseket.
Felmérte a domború homlokot, a jeges szempárt, a széles, szürke barkót, az epésen legörbült szájszögleteket és érezte, hogy ez az ember potenciális ellenfél.
Gorbacsov előjött az íróasztal mögül és keményen kezet rázott a másikkal. Szokása volt jól a szeme közé nézni annak, akivel beszélt, mintha a ravaszkodás vagy a félelem áruló jeleit keresné, de elődeivel ellentétben, annak örült, ha nem talált ilyesmit. A külföldi jelentésekre mutatott. A tábornok biccentett. Látta mindet, sőt, ennél többet is. Kerülte Gorbacsov tekintetét.
– Fogjuk rövidre – mondta a főtitkár. – Azt tehát tudjuk, mit állítanak. Hazugság az egész, amit továbbra is cáfolni fogunk. Ezt a hazugságot nem tűrhetjük. De kitől származhat? És mi lehet az alapja?
Krjucskov lenézően rákoppintott a feltornyozott nyugati jelentésekre. Noha hajdanában a KGB New York-i rezidense volt, gyűlölte Amerikát.
– A brit rendőrségi szakértők jelentésén alapszik az egész, főtitkár elvtárs. Ők vizsgálták ki, hogy ez az amerikai milyen módon halt meg. Vagy hazudnak, vagy kívülálló személyek eltulajdonították a jelentést és meghamisították. Gyanítom; hogy amerikai porhintés az egész.
Gorbacsov visszament az íróasztala mögé és leült. Nagyon meggondoltan ejtett minden szót.
– Semmilyen körülmények között sem lehetséges... hogy... bármiféle igazság legyen... ezekben a vádaskodásokban?
Vlagyimir Krjucskov meghökkent. A KGB egyik különleges osztályán a laboratóriumok a legpokolibb találmányok megvalósítására szakosodtak, amelyekkel csak el lehet venni vagy vegetálássá silányítani az emberi életet. De ehhez nekik semmi közük; ők semmiféle, Simon Cormack övébe rejtendő bombát nem készítettek.
– Nem, egészen bizonyos, hogy ez nem lehetséges.
Gorbacsov előrehajolt és rákoppintott az előtte heverő papírra.
– Ellenőrizze – parancsolta –, egyszer s mindenkorra, hogy igen vagy nem. Ellenőrizze.
A tábornok biccentett és elment. A főtitkár végigtekintett a hosszú szobán. Sokkal nagyobb szüksége volt – vagy mondjuk most már így, szüksége lett volna – a Nantucketi Szerződésre, semmint azt az Ovális szobában sejtették. Ha a szerződés meghiúsul, szembe kell nézniük a "B2 Lopakodóval", a radaroknak érzékelhetetlen fantommal és valahonnan – de honnan? – elő kell teremteni a 300 milliárd rubelt, amit felemészt a Honi Légvédelem átszervezése. Miközben az olaj egyre fogy.

Quinn a harmadik éjszakán látta meg. Zömök volt és testes, laskafülű, lapos orrú, mint egy megrögzött bunyós. Magányosan kuksolt a Montana bár végében. A Montana bár koszos lebuj a rendkívül találó Oude Man (Vénember) nevet viselő utcán. Rajta kívül tucatnyian lehettek a bárban, de őhozzá senki se szólt. Igaz, látszott is rajta, hogy jobb szereti, ha békén hagyják.
Jobb kézzel söröspoharat, bal kézzel magasodorta cigarettát szorongatott, és a bal kézfején ott ült a fekete hálóban a vörös pók. Quinn végigballagott a kocsmán és a pókostól két széknyire leült.
Rostokoltak némán. A bunyós rásandított Quinnre, de egyébként nem vett róla tudomást. Eltelt tíz perc. A pasas újabb cigarettát sodort. Quinn tüzet adott neki. Az biccentett, de nem mondta, hogy "köszönöm". Mogorva, gyanakvó ember, akivel nem könnyű szóba elegyedni.
Quinn elfogta a csapos pillantását és a pohár felé intett. A kocsmáros kihozott még egy üveget. Quinn a szomszédja előtt álló üres pohárra bökött és felvonta a szemöldökét. A bunyós megrázta a fejét, pénzt vett elő és kifizette a fogyasztását.
Quinn elfojtott egy sóhajtást. Ez nagyon nehezen akart beindulni. A pasas amolyan kocsmatölteléknek tűnt, piti bűnözőnek, aki még ahhoz is hülye, hogy felcsapjon stricinek, és általában igénytelen. Nincs rá sok esély, hogy beszél franciául, vagy ha igen, akkor is biztosan gyatrán. De a kora klappolt – negyvenes évei végén járhatott, és a kezén ott volt a tetoválás. Meg kellett tennie.
Otthagyta a bárt és megkereste Samet, aki két sarokra onnan ült a kocsiban. Higgadtan elmondta, mit kíván tőle.
– Elment az eszed? – kérdezte a nő. – Ezt nem tehetem. Szeretném, ha tudomásul venné, Mr. Quinn, hogy az én papám egy rockcastle-i prédikátor. – Közben fülig érő szájjal vigyorgott.
Tíz perccel később Quinn ismét ott ült a bárszéken, amikor belejtett Sam. Annyira felhúzta a szoknyáját, hogy valahol a hóna alatt lehetett az öv, de ezt eltakarta a pólónyakú jersey pulóver. A kocsi kesztyűtartójában található összes papír zsebkendő felhasználásával amúgy is dús kebleit imponáló méretűekké dagasztotta. Odariszált Quinnhez és lecsüccsent az üres székre, Quinn és a bunyós közé. A pasas rábámult. Az egész csehó rábámult. Quinn nem vett róla tudomást. Sam oldalra dőlt, rácuppantott Quinn arcára, aztán belenyalt a fülébe. Quinn még mindig nem vett róla tudomást. A bunyós visszatért az üveghez, de időnként odabandzsított az egész kocsmát betöltő mellekre. Jött a kocsmáros, vigyorgott és kérdően nézett a nőre.
– Whiskyt – rendelt Sam. Ez legalább nemzetközi szó, és nem adja ki a rendelő nemzetiségét. A kocsmáros flamandul érdeklődött, óhajt-e hozzá jeget. Sam nem értette, de ragyogva bólintott. Megkapta a jeget, Quinnre köszöntötte a poharát, aki nem vett róla tudomást. Ekkor vállat rándított, odafordult a pasashoz, és arra köszöntötte a poharát. A kocsmatöltelék annyira meglepődött, hogy viszonozta.
Sam szája provokálóan elnyílt; végignyalta alsó ajkát, hogy fényes legyen. Szégyentelenül kacérkodott a pasassal. Az rávicsorított egy töredezett fogakkal tündöklő mosolyt. Erre Sam minden teketória nélkül előrehajolt és szájon csókolta.
Quinn egy kaszáló mozdulattal lesöpörte a nőt a bárszékről a padlóra, felpattant és a bunyóshoz fordult.
– Mi a szarnak képzeled te magad, hogy beleköpsz itt az én tányéromba? – mordult rá részeg franciasággal. Aztán bevitt egy balhorgot, állkapcson találva a másikat, aki hanyatt esett a fűrészporba.
Az elhenteredett pasas pislogott egyet-kettőt, aztán feltápászkodott és nekiment Quinn-nek. Sam az utasításnak megfelelően kisurrant az ajtón. A kocsmáros a pénztár mögötti telefon után kapott, hívta a százegyesen a rendőrséget. Amikor felvették, beleszólt: "kocsmai verekedés" és megadta a címet.
Abban a kerületben mindig cirkál néhány rendőrautó, különösen éjszaka. Négy percen belül megérkezett a kékre festett oldalú, "POLITIE" feliratot viselő fehér Sierra. Két egyenruhás rendőr ugrott ki Belőle, őket húsz másodpercen belül követte a második autó, újabb két rendőrrel.
Különös, mennyi kárt képes csinálni egy kocsmában négy perc alatt két gyakorlott verekedő. Quinn tudta, hogy játszva legyőzhetné az italtól és bagótól leromlott pasast, de inkább hagyta, hogy néhányat bevágjon a bordái közé, csak azért, hogy bátorítsa. Majd elhelyezett a szívgödrében egy balhorgot, hogy lefékezze. Mikor látta, hogy ellenfele kezd kifulladni, közelebb lépett hozzá, hogy az alacsonyabb férfi könnyebben elérhesse.
A berendezés nagy részét szétlapították, miközben széklábak, asztallapok, üvegek és poharak összevisszaságában hemperegtek a fűrészporban.
A helyszínre érkezett rendőrök azonnal őrizetbe vették őket. A Zone West P/1 körzetért felelős rendőrség a Blindenstraaton található. A két verekedő kétpercnyi eltéréssel érkezett meg a két járőrkocsin, ahol Klopper őrmester gondjaira bízták őket. A kocsmáros kiszámította és a pult mögül bejelentette a kárt. Őt ne is tartóztassák tovább; neki az üzletével kell törődnie. A rendőrök nagyjából megfelezték az általa bemondott összeget, aztán aláíratták a tulajjal a kárigényt.
A Blindenstraaton mindig külön tartják fogva a verekedőket. Régi ismerősét, a bunyóst, Klopper őrmester beterelte az íróasztala mögötti üres és koszos Wachtkamerbe, Quinnt pedig egy kemény padra ültette az asztal előtt, miközben az útlevelét vizsgálgatta.
– Aha, szóval amerikai. Nem kellene verekedésbe keverednie, Mr. Quinn. Ezt a Kuypert ismerjük; csak gond van vele. De most ő maradt alul. Ő ütött elsőnek, nem?
Quinn megrázta a fejét:
– Igazság szerint én húztam be neki. Klopper a kocsmáros nyilatkozatát nézegette.
– Hm. A kocsmáros szerint mindketten hibásak voltak. Kár. Most itt kell tartanom mindkettejüket, Reggel átmegy a Magistraatra. A kocsmában okozott kár miatt.
A Magistraat pedig rengeteg papírmunkát jelent, ezért amikor hajnali ötkor bejött az őrsre egy feltűnően csinos amerikai hölgy, üzletasszonyhoz illő komoly kosztümben, hogy kifizesse a Montanában esett kárt, Klopper őrmester határozottan megkönnyebbült.
– Azt a kárt fizeti ki, amit az amerikai okozott, ugye? – kérdezte.
– Fizesd ki az egészet – szólt oda Quinn a padról.
– Kuyperét is, Mr. Quinn? Az az alak gyerekkora óta egy bandita. Hosszú priusza van mindenféle piti ügyekből.
– Fizesd ki az övét is – ismételte meg Quinn. Sam kifizette. – És miután most már nem tartozunk semmivel, ugye, nincs már ránk szüksége, őrmester?
– Természetesen nincs. Elmehetnek.
– Ő is jöhet? – Quinn a Wachtkamerre intett, amelynek ajtaján át homályosan látni lehetett a hortyogó Kuypert.
– Ezt akarja maga kivinni?
– Naná, haverok vagyunk.
Az őrmester felvonta a szemöldökét, életre rázta Kuypert, közölte vele, hogy az amerikai az általa okozott kárt is kifizette és értésére adta, hogy megúszott egy újabb hetet a dutyiban. Mire Klopper őrmester körülnézett, a hölgy nem volt sehol. Az amerikai félkarral átnyalábolta Kuypert és az őrmester hatalmas megkönnyebbülésére együtt tántorogtak le az őrs lépcsőin.

Két hallgatag férfi találkozott egy csöndes londoni étteremben. A pincérek kihozták az ebédet, majd nyomban magukra hagyták őket. Már ismerték egymást látásból, illetve fényképről, és mindkettő tudta, mivel foglalkozik a másik. Ha valaki óvatlanul rákérdez, megtudhatja, hogy az angol a külügyminisztérium hivatalnoka, a másik a szovjet nagykövetség helyettes kultúrattaséja.
De azt sohasem tudhatja meg, akármennyi dossziét néz is át, hogy a külügyminisztérium alkalmazottja valójában a szovjet szekció helyettes vezetője a Century House-ban, a brit Intelligence Service székházában; a másik pedig, aki látszólag olyan buzgón igyekszik megszervezni a Grúz Állami Kórus turnéját, a KGB helyettes rezidense a nagykövetségen. Mindketten tudták, hogy kormányuk beleegyezésével találkoztak, hogy a találkozót az oroszok kérték és hogy az Intelligence Service vezetője hosszas gondolkodás után engedélyezte. A brit sejtette, hogy az orosz miért akar vele beszélni.
Miután elvitték előlük a báránypecsenye maradékát és a pincér a kávéjukért indult, az orosz feltett egy kérdést.
– Attól tartok, így van, Vitalij Ivanovics – felelte az angol higgadtan. Aztán néhány percig beszélt, összefoglalva dr. Barnard szakértői jelentésének következtetéseit. Az orosz szemmel láthatóan megrendült.
– Ez lehetetlen – szólt végül. – Kormányom cáfolata színigaz.
A brit hírszerző hallgatott. Mondhatta volna, hogy annak, aki túl sokat hazudott, végül az igazat is nehezen hiszik el, de nem mondta. Zakója szivarzsebéből fényképet vett elő. Az orosz figyelmesen tanulmányozta.
Az eredetileg gémkapocs nagyságú tárgyat sokszorosára nagyították. A fényképen tíz centiméter hosszú volt a bajkonuri minidet.
– A holttestben találták? Az angol bólintott.
– Egy csontszilánkba ágyazódott, amely belefúródott a lépbe.
– Én nem vagyok műszaki ember – mondta az orosz. – Megkaphatnám?
– Azért hoztam – felelte az Intelligence Service embere.
Válaszul az orosz felsóhajtott és papírt húzott elő a saját zsebéből. Az angol rápillantott és felvonta a szemöldökét. Egy londoni cím állt rajta. Az orosz vállat vont.
– Apró gesztus – mondta. – Valami, amiről mi szereztünk tudomást.
Fizettek és elbúcsúztak egymástól. Négy óra múlva a Különleges Osztály és a Terroristaellenes Csoport megrohant egy magányos házat a Mill Hillen. Letartóztatták az IRA harci különítményének négy tagját és lefoglaltak annyi robbanóanyagot, amennyivel egy tucat bombamerényletet lehetett volna végrehajtani a fővárosban.

Quinn javasolta Kuypernek, hogy keressenek egy kocsmát, ami még nyitva tart és ünnepeljék meg a szabadulásukat. Ez alkalommal nem ütközött elutasításba. Kuyper egyáltalán nem orrolt a kocsmai verekedésért; igazából unatkozott és az a kis hirig csak feldobta. Határozottan növelte a kedvét, hogy helyette is fizettek. Egyébként macskajajra úgyis a sör a legjobb, főleg, ha a hosszú fizeti...
Lassan, de tűrhetően beszélt franciául és mintha sokkal jobban értette volna, mint amennyire beszélte, Quinn Jacques Degueldre néven mutatkozott be, azt mondta, francia állampolgár, de a szülei belgák és évek óta a francia kereskedelmi flottánál dolgozik.
A második sörnél Kuyper megjegyzést tett a Quinn kezén virító tetoválásra és hetykén azt ajánlotta, hasonlítsák össze, melyiküké a szebb.
– Azok voltak ám a szép napok, mi? – vigyorgott Quinn. Kuyper eldicsekedett az emlékeivel.
– Jó sok fejet bevertünk akkoriba – mondta elégedetten. – Te mikor léptél be?
– Kongóban, 1962-ben.
Kuyper homloka ráncba futott az erőlködéstől, amint igyekezett kisütni, hogyan csatlakozhatott valaki Kongóban a Pókhoz. Quinn cinkosan közelebb hajolt hozzá
– Ott harcoltam hatvankettőtől hatvanhétig. Schramméval és Wauthier-vel. Sok belga volt akkoriban odale. A legtöbbje flamand. A világ legjobb katonái.
Ez tetszett Kuypernek. Sötét arccal bólintott.
– És én mondom teneked, megleckéztettük azokat a fekete majmokat.
Ez még jobban tetszett Kuypernek.
– Majdnem elmentem én is – sajnálkozott. Nyilvánvalóan elszalasztottá a nagy alkalmat, pedig mennyi afrikait nyírhatott volna ki. – De épp a sitin voltam.
Quinn rendelt maguknak még egy sört, a hetediket.
– Innen való az ottani legjobb haverom. Négyen voltak pókosok. De ő volt a legjobb. Egy éjszaka bementünk a városba, kerestünk egy tetoválót. És ők felavattak, mert látták, hogy megálltam a próbát. Te biztos emlékszel rá, idevalósi. Big Paul.
Kuyper lassan forgatta agyában a nevet, gondolkodott egy darabig, összeráncolta a homlokát, aztán megrázta a fejét.
– Milyen Paul?
– Dögöljek meg, ha emlékszek rá. Húszévesek voltunk. Sok éve már annak. Mi csak Big Paulnak hívták. Hatalmas egy manusz, magasabb 195 centinél. Akkora darab, mint egy kamion. Nyomhatott vagy százharminc kilót. A fene egye meg... mi is volt a vezetékneve?
Kuyper szemöldöke elsimult.
– Emlékszek már – mondta. – Igen, nagyon jó bunyós volt. De tudod, el kelletett mennie. Egy lépésre volt tőle, hogy leültessék. Azért ment Afrikába. Nemi erőszakért körözték a fakabátok. Hogy is... Marchais. Ez az. Paul Marchais.
– Hát persze – helyeselt Quinn. – A jó öreg Paul!

Steve Pyle, a Szaúd-Arábiai Beruházási Bank igazgatója a feladás után tíz nappal kapta meg Rijádban Andy Laing levelét. Irodája magányában olvasta el, és amikor letette, remegett a keze. Ez az egész ügy kezdett lidércnyomássá válni.
Tudta, hogy egy elektronikai felülvizsgálat esetére az ezredes új adatokat táplált a számítógépbe, más adatokat felcserélt, mondhatni, zseniálisan, de mégis... És ha valami történik Abdul herceggel, a miniszterrel? Vagy ha a minisztérium áprilisban megejti az ellenőrzést, és a herceg nem hajlandó elismerni, hogy ő engedélyezte az adományozást? Ő, Steve Pyle csak az ezredes szavára hagyatkozhat...
Megpróbálta felhívni Easterhouse-t, de az távol volt. Pyle nem tudta, hogy az északi hegyekben, Ha'il közelében tartózkodik, hogy egyeztesse a terveket a síita imámmal. Azzal az imámmal, aki azt hitte, hogy Allah keze nyugszik a fején és a Próféta saruit hordja a lábán. Steve Pyle három teljes napig nem érte el az ezredest.

Quinn a délután közepéig töltötte Kuyperbe a sört. Óvatosnak kellett lennie. Ha túl keveset itat vele, a pasas nyelve nem oldódik meg annyira, hogy legyőzze szokott óvatosságát és természetes bárdolatlanságát; ha túl sokat, akkor egyszerűen kiüti magát. De a bunyós gyakorlott piás volt.
– Hatvanhétbe szem elől tévesztettem – mondta Quinn kettejük közös és elvesztett haverjáról, Paul Marchais-ről. – Én kiszálltam, amikor már nagyon szívattak bennünket, zsoldosokat. Lefogadnám, hogy ő nem keveredett ki onnat. Tán valami csatornába végezte.
Kuyper felvihogott, körbesandított, azután megütögette a száját, mint a dilinyósok, mikor azt hiszik, hogy valami különlegeset tudnak.
– Visszajött – súgta. – Kivágta magát. Visszajött, ide.
– Belgiumba?
– Ja. Hatvannyolcban itt kelletett hogy legyen. Akkor kerültem szabadlábra. Magam láttam.
Huszonhárom év, gondolta Quinn. Akárhol lehet.
– Bedobhatnánk Big Paullal egy sört, a régi szép idők emlékére – mélázott.
Kuyper megrázta a fejét.
– Nem lehet – mondta részegen. – Eltűnt. El kelletett tűnnie, megint valami rendőrségi balhéja volt. Mikor utoljára hallottam róla, egy vidámparkba dolgozott, valahol délen.
Öt perc múlva aludt. Quinn némileg rogyadozva visszament a szállóba. Ő is nagy szükségét érezte az alvásnak.
– Most te következel – szólt oda Samnek. – Menj el az idegenforgalmi információs irodába és érdeklődj a vidámparkok, mutatványosok, vurstlik, ilyesmik után. Valahol az ország déli részén.
Délután hat óra volt. Quinn tizenkét órát aludt egyfolytában.
– Kettő van belőlük – mondta Sam, míg szobájukban reggeliztek. – Az egyik a Bellewaerde, Ieper mellett, nyugatra, a part és a francia határ közelében. A másik a Wavre-on túl, Brüsszeltől délre a Walibi. Hoztam prospektusokat.
– Nem hinném, hogy a prospektusok közölnék, hogy kvietált kongói zsoldosokat alkalmaznak. Ez a kretén azt mondta, délen. Elsőnek próbáljuk meg a Walibit. Hozz egy autótérképet, megkeressük, merre van.
Tíz óra előtt fölkapta vászonzsákját, új, cipzáras táskáját, Sam jóval terjedelmesebb bőröndjét és berámolta az autóba. Amikor ráhajtottak az autópálya-hálózatra, akkor már gyorsan haladtak. Elhagyták Mechelent, a körgyűrűn megkerülték Brüsszelt és mentek tovább délnek, az E40 autópályán, Wavre felé. Wavre után megpillantották a vidámpark jelzőtábláját.
Természetesen zárva volt. Gyászosan festett a vurstli a fagyos téli szélben. A dodzsem kisautóit szorosan egymás mellé állították és leponyvázták. A pavilonok hidegek voltak és üresek. Szürke eső verte a hullámvasút gerendáit és a szél hervadt levelekkel hordta tele Ali Baba barlangját. Az eső miatt még a karbantartás is szünetelt. Az irodában se volt senki. Rövid pihenőt tartottak az út menti kávézóban.
– És most mi van?
– Megkeressük otthon Van Eyck urat – válaszolta Quinn és elkérte a helyi telefonkönyvet.
Bertie Van Eyck, a vidámpark joviális igazgatója a prospektus címlapján, a kézzel írott istenhozott fölött mosolygott látogatóira. Flamand neve volt, holott Wavre mélyen bent van francia nyelvű területen. A telefonkönyvben csak három Van Eycket találtak. Az egyiknek a keresztneve Albert. Bertie. A városon kívül lakik. Megebédeltek és odamentek. Quinn útközben többször kérdezte az irányt.
Magányos, csinos ház volt, egy Chemin des Charrons nevű hosszú országút mentén. Van Eyckné nyitott ajtót és szólt a férjének, aki hamarosan fel is tűnt, kardigánban és posztópapucsban. Mogulé kihallatszott a tévé sportműsora.
Mivel az idegenforgalomban dolgozott, a flamand Bertie Van Eyck egyaránt beszélt franciául és flamandul, és majdnem tökéletesen angolul. Egyetlen pillantással megállapította, hogy látogatói alighanem amerikaiak és így szólt:
– Igen, én vagyok Van Eyck. Miben segíthetek önöknek?
– Egészen bizonyos vagyok benne, uram, hogy tud nekünk segíteni. Igen, egészen bizonyos vagyok benne – mondta Quinn. Előadta ugyanazt a falusias romlatlanságot, amellyel a Blackwood's Hotelben megfőzte a recepcióslányt. – Én és a párom azért jöttünk Belgiumba, hogy meglátogassuk az óhazában a rokonságot. Tudja, anyuka papája Belgiumból származott, erről a részről, tehát vannak itt unokatestvéreim, és arra gondoltam, talán meg tudok találni egyet vagy kettőt, mert tényleg, olyan jó lenne, ha mesélni tudnék róluk odahaza az Államokban...
A televízióban ordítottak. Van Eyck idegesnek látszott. A belga bajnokság élén álló Tournai épp a francia bajnok Saint-Etienne-nel mérkőzött. Igazi rangadó volt, olyan, amit nem szalaszthat el focirajongó.
– Attól tartok, hogy nekem nincsenek amerikai rokonaim – kezdte.
– Nem, uram, nem értett meg. Antwerpenben hallottam, hogy anyuka unokaöccse itt dolgozik valahol, valamelyik vidámparkban. Paul Marchais-nek hívják.
Van Eyck szemöldöke összeszaladt, aztán megrázta a fejét.
– Ismerem minden alkalmazottamat. Ilyen nevű nincs.
– Egy nagyon magas fickó, Big Paulnak szólítják, 1 méter 95 centiméter magas és ilyen széles, a bal keze tetovált...
– Ja, ja, de nem Marchais-nek hívják. Nem Paul Lefort-ra gondol?
– Ja igen, most, hogy mondja, már nekem is eszembe jutott – lelkendezett Quinn. – Az ő anyja, aki anyukának a testvére, kétszer ment férjhez és nyilván megváltozott a neve. Nem tudná véletlenül megmondani, hol találhatjuk meg?
– Várjon, kérem.
Bertie Van Eyck két perc múlva megjelent egy darab papírral, azután visszavágtatott a meccshez. A Tournai gólt rúgott és ő elszalasztottá.
– Életemben nem hallottam ilyen hátborzongatóan karikírozni az Európába átruccant amerikai tahót – jegyezte meg Sam, amint visszafelé hajtottak Wavre-ba.
Quinn vigyorgott.
– Bevált, mi?
Garnierné házát a vasútállomás mögött találták meg. Addigra majdnem teljesen besötétedett. Garnierné apró, összetöpörödött özvegyasszony volt, aki nyomban közölte Quinn-nel, hogy nincs kiadó szobája, de rögtön megenyhült, amikor az biztosította, hogy nincs is szüksége albérletre, csak beszélni szeretne régi barátjával, Paul Lefort-ral. Olyan folyékonyan hadart franciául, hogy az özvegy született franciának hitte.
– Nincs itthon, uram. Elment dolgozni.
– A Walibibe?
– Természetesen. Az óriáskerékhez. Ilyenkor télen mindig át szokta vizsgálni a motort.
Quinn azt a mozdulatot tette, amellyel a gallok jelzik a csalódást.
– Mindig elszalasztom a barátomat – panaszkodott. – Múlt hónapban elmentem a vidámparkba, akkor meg szabadságon volt.
– Ó, nem, uram, dehogyis volt az szabadság! Szegény anyja halt meg. Hosszú betegség után. Ő ápolta haláláig. Antwerpenben.
Tehát ezzel etette őket. Szeptember második felében és egész októberben hiányzott a munkából és nem tartózkodott a lakásán. Lefogadnám, hogy ő volt, gondolta Quinn, miközben ragyogva köszönetet mondott Garniernének, majd visszahajtottak a négy kilométerre eső vidámparkhoz.
Ugyanolyan elhagyatott volt, mint hat órája, de most, a sötétben szakasztott úgy festett, mint a kísértetek városa. Quinn felmászott a külső kerítésre és maga után segítette Samet. Az éjszakai ég mély bársonyán is látni lehetett a vurstli legmagasabb építményének, az óriáskeréknek tusfekete gerendáit.
Elhaladtak a szétszerelt ringlispil mellett, amelynek vedlett paripái nyilván a raktárban pihennek. Aztán magányos körhinta és rozoga hotdogos bódé következett. Fölöttük az éjszakában ott tornyosult az óriáskerék.
– Maradj itt – suttogta Quinn. Samet az árnyékban hagyta, maga pedig odament a kerék aljához.
– Lefort – szólította halkan. Nem jött válasz.
Az acéltraverzeken lógó, kétüléses gondolákat leponyvázták, hogy megóvják a belsejüket. Sem a gondolákban, sem az ülések alatt nem volt senki. Talán ott lapít az árnyékban és őt várja. Quinn maga mögé pillantott.
A kerék egyik oldalán állt a zöldre festett gépház, tetején sárgára mázolt irányítófülke. Egyetlen pöccintésre kinyílt az ajtaja mindkettőnek. Nem hallatszott a generátor hangja. Quinn óvatosan megérintette. Még meleg volt.
Felmászott az irányítófülkéhez, bekapcsolta a konzolon a jelzőfényeket, tanulmányozta a fogantyúkat, és benyomott egy gombot. Alatta életre kelt a villanymotor. Beállította a szerkezetet lassú előremenetre. Feje fölött a sötétben megmoccant az irdatlan kerék. Megtalálta a fényszórókat és bekapcsolta a lenti világítást. Fehér fény árasztotta el a kerék alját.
Lekecmergett és megállt a beszálló rámpán. Előtte csöndben, lebegtek el a gondolák. Sam odajött hozzá.
– Mit csinálsz? – suttogta.
– A gépházban volt egy ponyva – válaszolta. Jobboldalt feltűnt az a gondola, amely legfölül volt, mikor elindította kereket. De az ember a gondolában nemigen élvezhette a körforgást.
Összeroskadva feküdt az aljában, a hatalmas tömeg kitöltötte a két utasra méretezett helyet. Tetovált keze ernyedten lógott a gyomra előtt, feje az ülésre csuklott, fénytelen szemmel bámulta a gerendákat és az eget. Lassan elvonult előttük, alig egy méternyire. Szája félig nyitva volt, nikotintól sárga fogai csillogtak a fényszóró kévéjében. Homloka közepén kerek lyuk, széle sötét a lőportól. A gondola átlibbent a kör legmélyebb pontján, aztán elkezdett visszafelé kapaszkodni, fel az éjszakai égbe.
Quinn visszament az irányítófülkébe, és amikor az egyetlen gondola, amelynek utasa volt, elérte a csúcspontot, kikapcsolta a motort. Leoltotta a fényeket és bezárta mindkét ajtót. A motor indítókulcsát és a két ajtókulcsot behajította a mesterséges tóba. A ponyvahuzatot elzárta a gépházba. Nagyon mélyen elgondolkodott; mikor Sam rápillantott, látta, hogy sápadt és döbbent.
Amikor kifelé hajtottak Wavre-ból, vissza az autópályára, újra elhaladtak a Chemin des Charrons-i ház előtt. Ott lakott a vidámpark igazgatója, aki az imént veszítette el egyik alkalmazottját. Ismét rákezdett az eső.
Egy kilométerrel odébb megálltak a Domaine des Champs szállodánál, amelynek fényei hívogatóan ragyogtak a nyirkos sötétben.
Miután bejelentkeztek, Quinn azt javasolta, hogy Sam fürödjék elsőnek. A nő nem tiltakozott. Amíg a kádban volt, Quinn átkutatta a bőröndjét. A puha bőrből készült, könnyű táska nem okozott gondot, fél perc alatt kényelmesen át tudta nézni a ruhákat.
Annál súlyosabb volt a négyszögletes, fémkeretes neszesszer. Kirámolta a hajlakkok, samponok, parfümök, festékek, tükrök, kefék és fésűk dús választékát.
Még mindig nehéz volt. Kívül-belül lemérte a mélységét. Több oka is volt, hogy az emberek miért félnek a repüléstől; ezek egyike az, hogy átvilágítják a csomagjukat. Öt centiméteres eltérés mutatkozott a bőrönd kül- és bel világa között. Elővette a bicskáját és egyetlen mozdulattal felpattintotta a táska dupla fenekét.
Sam tíz perc múlva jött elő a fürdőszobából, nedves haját szárogatva. Éppen mondani akart valamit, amikor meglátta, mi van az ágyon, és megtorpant. Arca ráncokba futott.
Nem éppen az volt, amit női fegyvernek szokás nevezni. A takarón, a titkos rekesz közelében, a belevaló lőszer mellett harmincnyolcas, hosszú csövű Smith & Wesson hevert. Emberölő szerszám.

TIZENHARMADIK FEJEZET

– Quinn, esküszöm az élő Istenre, Brown követelte, hogy hozzam magammal. Csak így egyezett bele, hogy veled jöhessek. Azt mondta, arra az esetre, ha komolyra fordulnának a dolgok.
Quinn bólintott és tovább tologatta a húst a tányérján. Az étel kitűnő volt, de neki elment az étvágya.
– Nézd, te is tudod, hogy nem lőttem vele. Egyébként is Antwerpen óta egyfolytában a szemed előtt vagyok.
Samnek természetesen igaza volt. Quinn azonban tizenkét órát aludt előző éjszaka, ami elég ahhoz, hogy valaki Antwerpenből elautózzon Wavre-ba és vissza. Garmerné azt mondta, hogy a szobaúr aznap reggeli után ment ki dolgozni az óriáskerékhez. Sam pedig ott volt mellette az ágyban, amikor reggel hatkor felkelt. De a telefon Belgiumban is létezik.
Sam nem kereshette meg őelőtte Marchais-t, valaki más azonban megkereste. Brown és fejvadászai az FBI-tól? Quinn jól ismerte őket, túlságosan is, tudta, hogy ideát Európában a nemzeti rendőrségek maradéktalan támogatását élvezik. De Brown csak élve akarhatja ezt az embert, hogy kiszedjék belőle a cinkosai nevét. Talán. Eltolta a tányérját.
– Hosszú volt a nap. Gyerünk aludni.
De csak feküdt a sötétben és nézte a mennyezetet. Éjfélkor elaludt, miután elhatározta, hogy hinni fog Samnek.
Reggeli után elmentek. Sam ült a kormányhoz.
– Merre, ó, uram?
– Hamburgba – mondta Quinn.
– Hamburgba? Miért, mi van Hamburgban?
– Egy ismerősöm – csak ennyit volt hajlandó elárulni.
Ismét dél felé tartottak. Namurtól északra felhajtottak a hosszú, nyílegyenes E41 autópályára. Itt keletnek fordultak, elhagyták Liége-t és Aachennél átkeltek a német határon. A belga autópálya-rendszer szinte észrevétlenül ment át a német Autobahnba. A határ után Sam északnak fordult és átrobogtak a hihetetlen mértékben iparosodott, óriási Ruhr-iparvidéken. Elmaradt Düsseldorf, Duisburg és Essen. Megérkeztek Alsó-Szászország agrárvidékeire.
Quinn három óra múlva felváltotta a nőt a kormánynál. Újabb két óra múlva megálltak az egyik Gasthausnál, amilyen ezerszámra akad a német kamionútvonalak mentén, minden három-négy kilométernyire esik egy, és vesztfáliai kolbászt ettek krumplisalátával. Majdnem sötét volt már, amikor besoroltak a Hamburg déli elővárosain áthömpölygő gépkocsioszlopba.
Az egykori Hanza-város az Elba torkolatában nagyobb volt, mint amire Quinn emlékezett. A Steindammtor mögött szálltak meg egy kényelmes kis hotelben, amelynek még neve sem volt.
– Nem tudtam, hogy németül is beszélsz – jegyezte meg Sam, amikor felmentek a szobájukba.
– Sose kérdezted – mondta Quinn. Évekkel ezelőtt tanulta meg, amikor a Baader–Meinhof terroristacsoport és utóda, a Vörös Hadsereg Frakció tartotta rettegésben Németországot. Nagyon gyakran fordultak elő véres emberrablások. A hetvenes évek végén három ügye is volt a Szövetségi Köztársaságban.
Lebonyolított két telefont és megtudta, hogy az az ember, akivel beszélni szeretne, csak holnap reggel található meg az irodájában.

Vagyim Vasziljevics Kirpicsenko tábornok ott állt a főtitkár előszobájában és várt. Szenvtelen külseje alig leplezte meg-megránduló idegeit. Nem mintha az az ember, akitől kihallgatást kért, olyan megközelíthetetlen lenne; épp ellenkező hírben áll. Többször találkoztak már, de mindig hivatalosan és mások előtt. Nem ezért szorongott. Kockázatos volt KGB-elöljáróit megkerülve, személyes és négyszemközti kihallgatást kérni a főtitkártól. Ha melléfog, nagyon melléfog, elbúcsúzhat a karriertől.
A dolgozószoba ajtajában megjelent a titkár.
– A főtitkár várja, tábornok elvtárs –mondta és félreállt. Miután Kirpicsenko bement, a titkár elhagyta a szobát és becsukta az ajtót.
Az Első Főcsoportfőnökség helyettes vezetője, a régi hivatásos hírszerző tiszt végigment a hosszú dolgozószobán, az íróasztalig, ahol ott ült Mihail Gorbacsov és őt várta. Ha meg is lepte, hogy kihallgatást kértek tőle, ez nem látszott rajta. Elvtársiasan üdvözölte a KGB-tábornokot, kereszt- és apai nevén szólította és várta, hogy az belekezdjen abba, amit mondani akar.
– Megkapta a jelentést londoni rezidentúránktól arról az úgynevezett bizonyítékról, amit a britek távolítottak el Simon Cormack holttestéből.
Ténymegállapítás volt, nem kérdés. Kirpicsenko tudta, hogy a főtitkárnak látnia kellett a jelentést, hiszen azonnal követelte, mihelyt megküldték Londonból. Gorbacsov kurtán biccentett.
– Ön tudja, főtitkár elvtárs, hogy kollégáink a hadseregnél tagadják, hogy a fényképen látható tárgy az ő felszerelésükhöz tartozna.
A bajkonuri rakétaprogram a hadsereg fennhatósága alá tartozik. Még egy bólintás. Kirpicsenko rátért a lényegre.
– Négy hónapja jelentést kaptam a belgrádi rezidensünktől, amelyet olyan fontosnak tartottam, hogy kértem az elnök elvtársat, továbbítsa önnek.
Gorbacsov megdermedt. Az ügy egyre érdekesebb. Főleg, ha egy ilyen magas rangú tiszt is megkerüli vele Krjucskovot. Ugyancsak súlyos lehet a helyzet, tábornok elvtárs, gondolta, arca azonban közömbös maradt.
– Vártam, hogy utasításokat kapok további nyomozásra, de nem kaptam. Arra gondoltam, hogy talán csak augusztusban került Ön elé a jelentés, ami szabadságos hónap, mint tudjuk.
Gorbacsovnak eszébe jutott félbeszakadt vakációja és azok a zsidó refuznyikok, akik az egész nyugati sajtó füle hallatára rikoltoztak a moszkvai utcán.
– Véletlenül nincs önnél egy másolat abból a jelentésből, tábornok elvtárs? – kérdezte nyugodtan. Kirpicsenko két, összehajtogatott papírlapot húzott elő a zakója belső zsebéből. Mindig civil ruhában járt, gyűlölte az uniformist.
– Talán nincs is összefüggés a kettő között, főtitkár elvtárs. Remélem, nincs. De nem szeretem az egybeeséseket. Úgy tanítottak, hogy ne szeressem őket...
Mihail Gorbacsov átolvasta Kerkorjan őrnagy belgrádi jelentését és a szemöldöke összefutott a meglepetéstől.
– Kik ezek az emberek?
– Öt amerikai nagyiparos. Ezt a Millert szélsőséges jobboldalinak ismerjük, aki gyűlöli hazánkat és mindazt, amit a Szovjetunió jelent. Ez a Scanlon vállalkozó, az a fajta, akit az amerikaiak cápának hívnak. A másik három rendkívül bonyolult fegyvereket gyárt a Pentagonnak. Azzal a műszaki tudással, ami az ő fejükben van, sohasem vállalhatták volna egy esetleges kihallgatás kockázatait szovjet területen.
– De mégis eljöttek? – kérdezte Gorbacsov. – Katonai szállítógépen, álcázva? Odesszába?
– Hát itt az egybeesés – mondta a hírszerzés vezetője. – Ellenőriztettem a légi irányítóknál. Amint az Antonov elhagyta a román légteret, hogy belépjen az odesszai távolkörzetbe, megváltoztatta a repülési tervet, átrepülte Odesszát és Bakuban szállt le.
– Azerbajdzsánban? Mi az ördögöt kerestek Azerbajdzsánban?
– Baku, főtitkár elvtárs, a déli főparancsnokság központja.
– De hiszen az szigorúan titkos katonai támaszpont. Mit műveltek azok ott?
– Nem tudom. Földet érés után eltűntek, tizenhat órát töltöttek a támaszponton, azután ugyanazzal a géppel visszarepültek ugyanarra a jugoszláv légitámaszpontra, onnan hazamentek Amerikába. Semmi vadkanvadászat, semmi vakáció.
– Van még valami?
– Még egy utolsó egybeesés. Azon a napon Kozlov marsall ellenőrző látogatást tett a bakui parancsnokságon. Rutinlátogatást, ahogy mondani szokás.
Amikor a tábornok elment, Mihail Gorbacsov szólt, hogy ne kapcsoljanak be hozzá semmiféle telefont és átgondolta, amit hallott. Csupa rossz hír volt, nagyon rossz hír. Csak az volt benne a jó, hogy ellenfele, a konzervatív tábornok, a KGB főnöke, nagyon súlyos hibát követett el.

A rossz hírek nem álltak meg a moszkvai Novaja ploscsagynál, hanem begyűrűztek Steve Pyle rijádi pompázatos irodájába is, a legfelső emeleten. Easterhouse ezredes letette Andy Laing levelét.
– Értem – mondta.
– Krisztusom, de sok bajt okozhat nekünk ez a kis szarházi! – tört ki Pyle. – A számítógépbe foglalt adatok ugyan mást mutatnak, mint amit ő mond, de ha így folytatja, a minisztériumi revizorok esetleg még április előtt meg akarják ejteni az ellenőrzést. Tudom, tudom, hogy maga Abdul herceg engedélyezte, és jó célra, de egye meg a fene, maga is ismerheti ezt a népséget. És ha nem véd meg bennünket, ha azt mondja, hogy semmit se tud az egészről?... Képesek rá, ismeri őket. Nézze, talán visszatehetné a pénzt és máshol képezhetne alapot...
Easterhouse ezredes a sivatagra révedt halványkék szemével. Van, ami még ennél is rosszabb, barátom, gondolta. Nincs itt semmi megegyezés Abdul herceggel és a királyi ház sem engedélyezett semmit. És a pénz fele már el is fogyott. Egész vagyont költött, hogy előkészítse az államcsínyt, amely majd megszüli a rendet és a fegyelmet, az ő rendjét és fegyelmét, végre helyrepofozza a Közel-Kelet hibbant gazdaságát és düledező politikai felépítményét. Kétséges persze, hogy a Szaúd-dinasztia vagy akár az amerikai külügyminisztérium osztaná az ő álláspontját.
– Nyugodjon meg, Steve – mondta bátorítóan. – Maga is tudja, kit képviselek én itt. Ezzel pedig nem lesz semmi baj, arról biztosíthatom.
Pyle egyáltalán nem volt nyugodt. Még a CIA is követhet el hibákat, gondolta elkésve. Ha tájékozottabb és kevesebb regényt olvas, akkor azt is tudja, hogy a Cég emberei nem viselnek katonai rangokat. Langley nem alkalmaz egykori katonatiszteket. A bankigazgató azonban nem tudta ezt, ő csak izgult.
Útban lefelé, Easterhouse ezredes úgy döntött, hogy haza kell repülnie tanácskozásra az Egyesült Államokba. Itt volt az idő. Minden a helyén volt és halkan ketyegett, mint az időzített bomba. Minden a tervek szerint történt. Helyzetjelentést kell tennie megbízóinak. Közben majd megemlíti ezt az Andy Lainget. Azok talán meg tudják venni, vagy rábeszélik, hogy hallgasson, áprilisig legalább. Nem sejtette, mennyire téved.

– Tartozol nekem, Dieter, és én most behajtom. Quinn egy kocsmában ült az ismerősével, két háztömbnyire annak a hivatalától. Az ismerős rendkívül aggodalmas képet vágott.
– Kérlek, Quinn, próbálj megérteni. Ez nem házi szabály kérdése. Maguk a szövetségi törvények tiltják, hogy kívülállók belépjenek a hullaházba.
Dieter Lutz legalább egy évtizeddel volt fiatalabb Quinn-nél, de nála sokkalta sikeresebb. Ragyogó pályát futott be. Menő riporter volt a Der Spiegelnél, az egyik legnagyobb és legtekintélyesebb német magazinnál.
Nem mindig volt ez így. Valaha szabadúszó volt, írt megszakadásig és igyekezett egy lépéssel az események előtt járni. Aztán hozzájutott a nagy sztorihoz. Akkoriban másról se rikoltoztak az újságok szalagcímei, mint emberrablásokról. A legkényesebb ponton tartottak az alkudozások, amikor Lutz elővigyázatlanul kiszivárogtatott valamit, ami az ügy szempontjából majdnem végzetesnek bizonyult.
A rendőrség dühösen próbálta kideríteni, hol keletkezett a lék, hol történt a kiszivárgás. Az elrabolt személy nagyiparos volt, az egyik párt támogatója, Bonn keményen szorongatta eredményért a rendőrséget. Quinn tudta, ki a bűnös, de hallgatott. A baj már megesett, valahogy helyre kellett hozni. Mit segít, ha tönkretesz egy fiatal riportert, aki annyira lelkes és oly kevéssé bölcs?
– Nem akarok én oda bemenni – mondta Quinn jámborán. – De te benne vagy a brancsban. Neked jogod van bemenni és anyagot gyűjteni, ha kell.
A Der Spiegel irodái a Brandstwiete 19. szám alatt vannak, abban a kurta utcában, ami a Dovenfleet csatornát és az Ost-West Strassét köti össze. A tizenegy emeletes, modern ház alatt rejlik Európa legnagyobb sajtó-"hullaháza", amelyben több mint 18 millió dokumentum található. Az anyagokat pontosan tíz évvel ezelőtt a novemberi délután előtt vitték számítógépre, amikor Quinn és Lutz megitták sörüket a Dóm Strasse bárban. Lutz sóhajtott.
– Rendben. Hogy hívják?
– Paul Marchais – felelte Quinn. – Belga zsoldos. Hatvannégytől hatvannyolcig Kongóban harcolt, És szükségem van mindenféle háttéranyagra a korszak eseményeiről.
Lehet, hogy Julián Hayman londoni archívuma is tartalmazott információkat Marchais-ről, de Quinn akkor még nem tudta a nevét. Lutz egy óra múlva befutott az anyagokkal.
– Ezeket nem adhatom ki a kezemből. És vissza kell vinnem, mielőtt beesteledik.
– Marhaság – mondta Quinn barátságosan. – Menj vissza dolgozni. Gyere ide négy óra múlva. Itt fogsz találni és meg fogod kapni.
Lutz elment. Sam nem értette a német beszédet, de most előrehajolt, hogy lássa, mit kapott Quinn.
– Mit keresel? – kérdezte.
– Tudni akarom, voltak-e ennek a fattyúnak haverjai, közeli barátai – válaszolta Quinn és elkezdett olvasni.
Az első dokumentum 1965-ből származott: antwerpeni újságban megjelent átfogó riport volt azokról, akik kitüntették magukat a kongói harcokban. Belgiumban akkoriban forrpontig hevültek az érzelmek. Rémtörténetek keringtek a szimbákról, akik elrabolták, megkínozták és lekaszabolták a többnyire belga papokat, apácákat, ültetvényeseket, misszionáriusokat, nőket és gyermekeket, így egyfajta nimbusza lett a zsoldosoknak, akik gyönyörrel taposták el a lázadást. A cikket flamandul írták, de mellékelték hozzá a német fordítást.
Marchais, Paul: született Liége-ben, 1943-ban, apja vallon, anyja flamand, így lehet francia vezetékneve egy Antwerpenben fölcseperedett fiúnak. Apját megölték negyvennégyben vagy negyvenötben, Belgium felszabadulásakor. Anyja visszatért szülővárosába, Antwerpenbe.
Hányatott gyermekkora a kikötő környékén telt. Alig tizenéves, amikor konfliktusba keveredik a rendőrséggel. 1964-ben épp egy kisebb büntetést kellett volna letöltenie. Kongóban Jacques Schramme Leopárd-kommandójába került... A nemi erőszak vádját nem feszegetik többé; talán abban reménykedett az antwerpeni rendőrség, hogy Marchais ismét felbukkan és akkor letartóztathatják.
A második dokumentum csak futólag említette. 1966-ban otthagyta Schrammét és belépett az Ötödik Kommandóba, amelynek akkor Miké Hoare utóda, John Peters volt a parancsnoka. A kommandó főleg dél-afrikaiakból állt – Peters igyekezett gyorsan megszabadulni Hoare angol zsoldosaitól. Mivel az afrikaans és a flamand nagyon hasonlít egymásra, a flamand anyanyelvű Marchais ki tudott jönni az afrikanderekkel.
Még két további dokumentumban szerepelt. Csak úgy emlegették, hogy a belga óriás, akinek "Big Paul" a neve. Az Ötödik Kommandó feloszlatása és Peters távozása után ismét csatlakozott Schramméhez, így ő is ott volt az 1967-es stanleyville-i lázadásnál és a bukavui hosszú menetelésben.
Befejezésül Lutz csatolt öt fénymásolatot Anthony Mockler klasszikus Histoire des mercenaires (A zsoldosok története) című könyvéből. Ebből Quinn megtudhatta, hogyan teltek Marchais utolsó kongói hónapjai.
Amikor elfojtották a szimba-lázadást, a kongói fővárosban államcsínyt hajtottak végre és Mobutu tábornok szerezte meg a hatalmat. Utána nyomban megpróbálta feloszlatni és hazatoloncolni a fehér zsoldoskommandókat. Az Ötödik, amely britekből és dél-afrikaiakból állt, tudomásul vette a feloszlatást. A Hatodik, amelyet a francia Bob Denard vezetett, nem. 1967. júniusában Stanleyville-ben fellázadtak. Denard-t, aki golyót kapott a fejébe, Rhodesiába evakuálták. Jacques Schramme azonban nem adta meg magát. Vegyes összetételű csoportja az Ötödik Kommandó roncsait, a vezér nélkül maradt Hatodik Francia Kommandó embereit és a saját belgáit, azonkívül több száz katangai önkéntest foglalt magában.
Július végén már nem tudták tartani Stanleyville-t, ezért elmenekültek a határ felé. Ha be akarták őket keríteni, keresztülvágták magukat és addig mentek, amíg el nem érték Bukavut, amely valaha a gyarmatosítók kedvenc üdülőhelye volt. Ettől kezdve a kellemes tóparti menedékhelyen dekkoltak.
Három hónapig tartották magukat, amíg el nem fogyott a lőszerük, aztán a tó hídján átmeneteltek a szomszédos Ruanda Köztársaságba.
A többit már ismerte Quinn. Még lőszer nélkül is annyira meg tudták rémiszteni a ruandai kormányt, hogy az meg volt győződve róla: ha nem tesz a kedvükre, képesek "átvenni" az országot. Megrohanták a belga konzult. Véletlenül vagy szándékosan, sok belga zsoldos elveszítette a személyazonossági papírjait. Az agyonzaklatott konzul számolatlanul állította ki az ideiglenes belga papírokat a bemondott nevekre, így lehetett Paul Marchais-ből Paul Lefort. Nem kellett hozzá sok ész, hogy később állandó személyi igazolványt váltson ki ugyanerre a névre, főleg, ha még létezett is valami Paul Lefort, aki Kongóban esett el.
1968. április 23-án két vöröskeresztes gép végre hazaszállította a zsoldosokat. Az egyik, amely közvetlenül Brüsszelbe repült, a belgákat vitte. A közvélemény már készült, hogy hősként üdvözölje zsoldosait. Nem így a rendőrség. Mindenkit, aki leszállt a gépből, ellenőriztek a körözési lista alapján. Marchais nyilván a másik DC–6 gépre szállt, amely Pisában, Zürichben és Párizsban szórta ki emberi rakományát. Ezenkívül még 123 embert hozott Európába a két repülőgép: európaiakat és dél-afrikaiakat vegyesen.
Quinn meg volt róla győződve, hogy Marchais a másik gépen volt. Így tűnhetett el huszonhárom éve és maradt ott a vurstliban az észrevétlen helyen, amíg csak fel nem fogadták utolsó külföldi bevetésére. Neki pedig olyasvalakinek a nevére van, szüksége, aki együtt volt Marchais-vel az utolsó bevetésen. De nem talált semmit, ami nyomra vezethetett volna. Lutz visszajött.
– Csak még valamit – kérte Quinn.
– Nem lehet – tiltakozott Lutz. – Máris azt pletykálják, hogy háttéranyagot akarok írni a zsoldosokról. Pedig nem. A Közös Piac mezőgazdasági minisztereinek találkozójáról akarok írni.
– Szélesítsd egy kicsit a látókörödet – tanácsolta Quinn. – Hány német zsoldos vett részt a stanleyville-i lázadásban, a bukavui menetelésben, Bukavu ostrománál, hányan voltak a ruandai internálótáborban?
Lutz jegyzetelt.
– Haza kell mennem, tudod. Vár a feleségem meg a gyerekek.
– Szerencsés ember – mondta Quinn.
Mivel ez sokkal szűkebb terület volt, Lutz húsz perc alatt végzett a "hullaházban". Most azonban megvárta, amíg Quinn befejezi az olvasást.
Elhozta azoknak a német zsoldosoknak a teljes dossziéját, akik 1960-ban és azután részt vettek a harcokban. Lehettek tucatnyian. Wilhelm a kongói Wastában. Halálos sebet kapott, amikor a Paulis-úton csapdát állítottak nekik. Rolf Steiner Biafrában. Most Münchenben él. Kongóban sohasem járt. Quinn lapozott. Siegfried Müller, a "Kongó-Müller". Elejétől végéig ott volt Kongóban. Meghalt Dél-Afrikában, 1983-ban.
További két német zsoldos Nürnbergben él, címük is; mert. Ők azonban mindketten elhagyták Afrikát, amikor 1967 tavaszán feloszlatták az Ötödik Kommandót, és így lecsúsztak a Hatodik Kommandó júliusi stanleyville-i lázadásáról. Maradt egy.
Werner Bernhardt az ötödik Kommandóban harcolt; amikor azt feloszlatták, átnyergelt Schramméhez. Részt vett a lázadásban, a bukavui menetelésben és a tóparti üdülőhely ostromában. Neki nem volt meg a címe.
– Vajon hol lehet most?
– Ha nincs rajta a listán, akkor eltűnt – mondta Lutz. – Hatvannyolcban volt, tudhatnád. Ma kilencvenegyet írunk. Lehet, hogy meghalt... vagy lehet bárhol... Ismered ezt a fajzatot... Lehet Közép-Amerikában, Dél-Amerikában, Dél-Afrikában...
– Vagy itt, Németországban – vélte Quinn. Válaszul Lutz elkérte a bár telefonkönyvét. A Bernhardtok csak itt, Hamburgban négy oszlopot tettek ki. A Szövetségi Köztársaságnak tíz tartománya, és mindegyik tartománynak sok-sok telefonkönyve van.
– Priusz?
– Keresheted tíz különböző tartomány rendőrségénél, hacsak nem szövetségi bűnügy. Tudod, a háború óta, amióta a szövetségesek voltak szívesek alkotmányt írni nekünk, mindent decentralizáltak, nehogy még egy Hitlerünk legyen. Ilyen körülmények között lelépni gyerekjáték. Én csak tudom; a mesterségemhez tartozik. Ilyen ember, mint ez... nagyon kicsi az esélyed. Ha el akar tűnni, el is tűnik. Ha huszonhárom év alatt elkövetett valamit, vagy interjút adott valakinek, az megjelenik az újságokban. De itt nincs semmi. Ha lenne, nálunk meglenne.
Quinn-nek már csak egyetlen, utolsó kérdése volt. Honnan jött ez a Bernhardt? Lutz átfutotta a lapokat.
– Dortmundból. Ott született és ott nőtt fel. Talán a rendőrség tud róla valamit. De azt nem fogják neked elárulni. Érted, állampolgári jogok. Itt, Németországban, borzasztóan kényesek vagyunk az állampolgári jogokra.
Quinn megköszönte, Lutz elment. Elindultak Sammel egy sokat ígérő étterem felé.
– Hova megyünk legközelebb? – érdeklődött Sam.
– Dortmundba. Ismerek ott egy embert.
– Drágám, te mindenütt ismersz egy embert.

November közepén Michael Odell négyszemközt találkozott Cormack elnökkel az Ovális szobában. Az alelnököt nagyon megrendítette, mennyire megváltozott régi barátja. John Cormack nemhogy összeszedte volna magát a temetés óta, inkább még jobban összeesett.
Odellt nemcsak a fizikai állapota nyugtalanította. A korábbi összpontosító-képesség eltűnt, nyoma sem volt a csipkelődő modornak. Megpróbálta felkelteni az elnök érdeklődését az előjegyzési naptár iránt.
– Ó, igen – mondta Cormack és igyekezett felrázni magát. – Nézzük csak.
Belemélyedt a hétfői napba.
– John, ma kedd van – figyelmeztette Odell tapintatosan.
Amint peregtek a lapok, az alelnök látta a lemondott, s ezért vastag vörös vonallal áthúzott találkozókat. A fővárosban tartózkodott az egyik NATO-ország államfője, az elnöknek kellett volna köszöntenie a Fehér Ház gyepén. Nem azt várták, hogy tárgyaljon – az európai belátással lett volna –, csak hogy köszöntse.
Nem is az európai megértésével volt a baj, hanem azzal, hogyan értelmezi az amerikai sajtó, ha az elnök nem mutatkozik. Odell attól tartott, túlságosan is pontosan.
– Helyettesíts, Michael – kérte Cormack.
Az alelnök bólintott.
– Természetesen – mondta szomorúan. Ezen a héten ez volt a tizedik lemondott találkozó. A papírmunkát el lehet végezni a házon belül; mostanra remek csapat jött össze a Fehér Házban, Cormack jól választott. De az amerikai nép elvár valamit azért, hogy ilyen mérhetetlen hatalmat ruházott egyetlen emberre, elnökké, államfővé, a végrehajtó hatalom fejévé tette, a hadsereg főparancsnokává, aki ott tartja ujját az atomfegyver elsütőbillentyűjén... Bizonyos körülmények között... Az egyik ilyen, hogy láthassa, méghozzá minél gyakrabban. Odell aggályait egy órával később, a helyzetelemző teremben, az igazságügy-miniszter öntötte szavakba.
– Nem ülhet örökké a lakosztályban – mondta Walters.
Odell közölte, milyen állapotban találta egy órája az elnököt. Csak a Hatok voltak jelen, a legbelső kör: Odell, Stannard, Walters, Donaldson, Reed és Johnson – valamint dr. Armitage, akit megkértek, vegyen részt az ülésen mint tanácsadó.
– Már csak árnyéka a régi önmagának. Annak, ami még öt hete is volt, hogy a fene egye meg! – mondta Odell. Szomorúan és lesújtva hallgatták.
Dr. Armitage kifejtette, hogy Cormack elnök súlyos poszttraumális állapotban van és minden jel arra utal, hogy képtelen regenerálódni.
– És mit jelent ez a szakmai hanta nélkül? – kérdezte harapósan Odell.
Ez azt jelenti, magyarázta türelmesen dr. Armitage, hogy a magánéletben elszenvedett veszteség annyira megviselte az Államok első számú emberét, hogy esetleg nem képes folytatni hivatali tevékenységét.
Közvetlenül az emberrablás után sokk érte, folytatta a pszichiáter, de az nem volt annyira súlyos. Növelte a bajt a stressz és az afölötti aggodalom, hogy nem tudták, mi van Simonnal, él-e vagy meghalt, jól van-e vagy bántják, és mikor fog kiszabadulni.
A fogvatartás idején kissé könnyült a teher. Az elnök Quinn segítségével megtudta, hogy fia legalább életben van. Ahogyan közeledett a csere és a szabadulás ideje, valamennyire összeszedte magát.
Azonban egyetlen gyermeke halála és az a vadállati kegyetlenség, ahogy meggyilkolták, végzetes csapásnak bizonyult. Miután túlságosan befelé forduló természet, semhogy meg tudja osztani a fájdalmát, túlságosan gátlásos, semhogy kimutassa érzelmeit, magába zárta szenvedését és állandó búskomorságba süllyedt. Ez fölemésztette szellemi és erkölcsi erejét, azokat a tulajdonságokat, amelyeket az emberek akaraterőnek hívnak.
A bizottság mogorván hallgatott. Ugyanaz volt a véleményük Cormack állapotáról, mint a pszichiáternek. Orvos nélkül is tudták, mit látnak, mikor nagy ritkán összefutottak vele. Az elnök sugárzása kihunyt, szétszórt volt, halálosan kimerült, idő előtt megöregedett, hiányzott belőle minden energia és érdeklődés. Voltak már elnökök, akik megbetegedtek hivatali idejük alatt, de az államgépezet mindannyiszor tudott rajtuk segíteni. Ilyen betegségre azonban nem volt példa. Ha a sajtó nem tette volna fel mind makacsabbul a kérdést, a jelenlévők közül többen akkor is megkérdezték volna, meddig bírja folytatni, vagy meddig folytathatja még John Cormack az elnöki tevékenységet.
Bill Walters szenvtelenül hallgatta a pszichiátert. Negyvennégy évével ő volt a kabinet legfiatalabb tagja, szívós és ragyogó elme, korábban kaliforniai vállalatok ügyvédje. John Cormack azért hozta őt Washingtonba igazságügy-miniszternek, mert fel akarta használni képességeit a szervezett bűnözés ellen, amely mostanában egyre gyakrabban bújik a vállalati homlokzat mögé. Még csodálói is elismerték, hogy könyörtelen, ha a törvényeket kell betartani; ellenségei viszont – volt egy pár – féltek engesztelhetetlenségétől.
Egyébként jóképű volt, néha egészen kamaszosan hatott fiatalos öltözködésével és a legjobb fodrászoknál készült frizurájával. Megnyerő külseje mögött azonban rideg és közönyös volt a lélek dolgai iránt. Tárgyalópartnerei szerint kizárólag akkor látszik emberszerűnek, ha nem pislog. Ilyenkor némileg el van bizonytalanodva. Amikor dr. Armitage kiment, ő törte meg a keserű csöndet.
– Ha így áll a helyzet, uraim, akkor komolyan fontolóra kellene vennünk a huszonötödik pontot...
Ennek mindnyájan tudatában is voltak, de az igazságügy-miniszter volt az első, aki megfogalmazta ennek lehetőségét. A huszonötödik alkotmánymódosítás, pontosabban annak negyedik cikke értelmében az alelnök és a kormány rangidős tagjai írásban közölhetik a Szenátus és a Képviselőház elnökével, hogy véleményük szerint a továbbiakban az elnök nem képes gyakorolni a hivatalával járó hatalmat és kötelességeket.
– Nem kétlem, hogy kívülről tudod, Bill! – csapott az asztalra Odell.
– Nyugi, Michael – kérte Donaldson. – Bill csak megemlítette.
– Előbb le fog mondani, ha szükséges – jelentette ki Odell.
– Igen – mondta Walters csillapítóan. – Egészségi okokra hivatkozva, teljes joggal, a nemzet hálájától és együttérzésétől kísérve. Nekünk csak fel kell hívni rá a figyelmét, és kész.
– De most még nem! – tiltakozott Stannard.
– Nyugalom! Van még idő – mondta Reed. – Biztosan elmúlik ez a levertség. Össze fogja szedni magát és olyan lesz, mint régen.
– És ha nem? – ellenkezett Walters. Rezzenéstelen tekintete végigsiklott a szobában ülők arcán. Michael Odell hátralökte a székét. Elég sok politikai csatározásban vett részt a maga idejében, de ezt a hidegséget, ami Waltersben megvolt, sohase bírta. Ez az ember soha nem ivott egy cseppet és ahogy a felesége kinézett, nyilván azt is kézikönyvből kefélte.
– Oké, még visszatérünk rá – mondta. – Egyelőre elhalasztjuk a döntést. Rendben?
Mindenki bólogatott és felálltak. Egyelőre nem veszik fontolóra a 25. pontot.
Egyelőre.

Északon és keleten búzában és árpában gazdag alsó-szászországi és vesztfáliai rónaságok, a közeli hegyekben a kristálytiszta patakvíz: ez tette naggyá Dortmundot 1293 óta, amikor a vesztfáliai kisváros megkapta Nassaui Adolf fejedelemtől a serfőzés jogát.
Később, sokkal később következett az acél, a biztosítás, a kereskedelem és a bankok. A gazdagság alapja a sör volt, amelyből az évszázadok során a dortmundiak itták a legtöbbet. Az ipari forradalom a XIX. század közepén és végén megteremtette a harmadik tényezőt: azoknak a gyáraknak a szomjas munkásait, amelyek úgy szaporodtak a Ruhr völgyében, mint eső után a gomba. A völgy végén, ahova délnyugatról odalátszottak Essen, Duisburg és Düsseldorf toronymagas kéményei, gabonatáblák és fogyasztók között terült el a város. A magisztrátus jól sáfárkodott a helyzeti előnnyel és a sör európai fővárosává fejlesztette Dortmundot.
Az üzletet hét óriási sörgyár irányította: a Brinkhoff, a Kronen, a DAB, a Stifts, a Ritter, a Thier és a Moritz. A második legkisebb vállalatot, ahol nyolc nemzedék óta főzték az árpalét, Hans Moritz vezette. Talán az utolsó ember, aki személyesen irányította a tulajdon vállalatát, amelyen így mérhetetlenül meggazdagodott. Részben a vagyon, részben a híres név volt az oka, hogy Renáta lányát tíz éve elrabolta a Baader–Meinhof banda.
Quinn és Sam a város központjában szálltak meg, a Római császár Hotelben. Quinn a telefonkönyvet bújta, bár nem fűzött hozzá sok reményt. A lakás természetesen nem volt benne. Irt egy levelet a szálló levélpapírján, taxit fogott és bemondta a sofőrnek a sörgyár központi irodájának címét.
– Gondolod, hogy a barátod még itt van? – kérdezte Sam.
– Nagy valószínűséggel igen – mondta Quinn. – Hacsak nincs éppen külföldön, vagy a hat háza valamelyikében.
– Meglehetősen szeret utazgatni – jegyezte meg Sam.
– Igen. Nagyobb biztonságban érzi magát így, a francia Riviérán, a Karib-térségben, a svájci sítanyán, a jachton...
Feltételezte, hogy a villát a Constance-tó partján már eladták és nem tévedett. Innen rabolták el Renátát.
Ismét szerencsével járt. Épp vacsoráztak, amikor a telefonhoz hívták.
– Herr Quinn?
Megismerte a mély, kulturált hangot. Moritz négy nyelvet beszélt, és úgy zongorázott, hogy nyugodtan adhatott volna hangversenyeket. Talán jobb is lett volna úgy.
– Itt tartózkodik a városban, Herr Moritz?
– Emlékszik még a házamra? Emlékeznie kell. Valaha két hetet töltött itt.
– Igen, uram, emlékszem rá. Nem tudtam, hogy megvan-e még.
– Igen, ez még a régi. Renáta szereti, úgyse engedné, hogy eladjam. Mit tehetek önért?
– Szeretnék találkozni önnel.
– Holnap délelőtt. Szívesen látom fél tizenegykor egy kávéra.
– Ott leszek.
A Ruhrwald Strassén hajtottak kifelé Dortmundból. Elmaradt a kereskedelmi és ipari negyed, megérkeztek a déli Syburg elővárosba. Itt éltek a gazdagok, az erdős, hullámzó vonalú dombokon.
A Moritz udvarház a Hohensyburg Strassén állt, másfél hektár területű park közepén. A völgy végében, a sauerlandi templomtornyok felett a Syburger-emlékmű nézett le a Ruhrra.
Valóságos erőd volt a ház. Acél drótháló vette körül a parkot, a kapuk különlegesen kemény acélból készültek és állandóan figyelték őket. A közeli fenyők alól távirányítású, rejtett tévékamerák pásztázták a környéket. Quinnt is figyelte valaki, amint kiszállt az autóból és bemondta a nevét a kapu melletti acélrostélyba. Két másodperc múlva egy villanymotor kaput nyitott, majd bezárta a kocsi mögött.
– Herr Moritz szeret elzárkózni – jegyezte meg Sam.
– Megvan rá az oka – mondta Quinn. Leparkolt a sárgásbarna kavicson, a fehér stukkójú ház előtt. Libériás inas nyitott ajtót. Hans Moritz az elegáns fogadószobában várta őket, ahol színezüst kancsóban már ott párolgott a kávé. Haja fehérebb volt, mint amire Quinn emlékezett, arcán is megszaporodtak a ráncok, de a kézszorítása éppolyan erős, és a mosolya ugyanolyan komoly.
Alighogy leültek, kinyílt az ajtó. Fiatal nő állt tétován a küszöbön. Moritz arca felragyogott. Quinn odafordult.
A lány csinos lehetett volna, ha nem olyan riadt. Mintha teljesen kiürült volna belülről, valahogy elmosódottnak látszott. Mindkét kezén csonka volt a kisujja. Most huszonöt éves lehet, gondolta Quinn.
– Renáta, cicám, ez itt Quinn. Emlékszel Quinnre? Nem, persze, hogy nem.
Moritz felállt, odament a lányhoz, néhány szót súgott a fülébe és megcsókolta a feje búbját. Renáta megfordult és kiment. Moritz visszaült a székébe. Arca szenvtelen volt, de reszkető ujjai elárulták felindulását.
– Igazából... soha... soha nem szedte össze magát, tudja. A gyógykezelés folytatódik. Jobb szeret idebent, ritkán megy ki. Nem akar férjhez menni... azok után, amit azok az állatok műveltek vele...
Egy fénykép állt a Steinbeck zongorán, pajkosan nevető, tizennégy éves kislányt ábrázolt, sílécekkel. Egy évvel az emberrablás előtt készült. Egy év múlva Moritz a garázsban találta meg a feleségét a zárt autóban. Az asszony egy gumicsövön át visszavezette az utastérbe a kipufogógázt. Quinn még Londonban hallotta. Moritz láthatóan igyekezett uralkodni magán.
– Bocsásson meg. Tehát mit tehetek önért?
– Egy embert próbálok megtalálni. Olyasvalakit, aki évekkel ezelőtt eljött Dortmundból. Itt is lehet. Németországban is, az is lehet, hogy meghalt külföldön. Nem tudom.
– Nos, erre ott vannak az ügynökségek és a szakemberek. Természetesen segíthetek... – Azt hitte, Quinn-nek pénzre van szüksége, hogy magánnyomozót fogadhasson. – Esetleg megkeresheti az Einwohnermeldeamton keresztül.
Quinn megrázta a fejét.
– Nem hiszem, hogy tudnának róla. Nem olyan ember, aki önként együttműködne a hatóságokkal. Bár abban reménykedem, hogy a rendőrség rajta tartja a szemét.
A törvény értelmében a német állampolgároknak, amikor lakást változtatnak, be kellene jelenteniük a lakónyilvántartónak – az Einwohnermeldeamtnak –, hogy honnan és hová költöznek. A legtöbb bürokratikus intézményhez hasonlóan ez is jobban működött elméletben, mint a gyakorlatban. Épp azok hanyagolták el leginkább a bejelentést, akikkel a rendőrség és/vagy az adóhivatal szeretett volna találkozni.
Quinn röviden összefoglalta Werner Bernhardt előéletét.
– Ha még Németországban tartózkodik, még nincs nyugdíjas korban. Ez azt jelenti, hogy, hacsak nem változtatta meg a nevét, van biztosítási kártyája, jövedelmi adót fizet – vagy valaki fizeti helyette. Az előéletét ismerve nem zárható ki, hogy konfliktusai lehetnek a hatóságokkal.
Moritz eltűnődött.
– Ha törvénytisztelő polgár – és még egy volt zsoldosról is elképzelhető, hogy itthon nem követ el semmiféle bűncselekményt –, akkor nincs priusza a rendőrségen. Ami pedig a jövedelmi adót és a társadalombiztosítást illeti, a hivatalnokok titkos információként fogják kezelni az ezzel kapcsolatos adatokat, tehát nem közlik sem önnel, sem velem.
– De a rendőrség kérésére közölni fogják – vetette ellene Quinn. – Arra gondoltam, talán önnek van egy-két barátja a városi vagy a tartományi rendőrségnél.
– Ó – mondta Moritz. Ő aztán igazán adakozott a dortmundi és vesztfáliai rendőrárváknak. Akárcsak bármely más országban, a pénz itt is hatalom, és mindkettőért lehet információt vásárolni. – Adjon nekem huszonnégy órát. Fel fogom hívni.
Megtartotta a szavát. Mikor azonban másnap, reggeli után telefonált a Római császárba, olyan tartózkodó volt a hangja, mintha valami figyelmeztetést is kapott volna a tájékoztatás mellé.
– Werner Richard Bernhardt – mondta, mintha jegyzetből olvasná. – Negyvennyolc éves, egykori kongói zsoldos. Igen, életben van és Németországban tartózkodik. Horst Lenzlinger fegyverkereskedő alkalmazottja.
– Köszönöm. Hogy találom meg Herr Lenzlingert?
– Az nem lesz könnyű. Az irodája Brémában van, de Oldenburg mellett lakik, Ammerland megyében. Ugyanolyan zárkózott ember, mint én, de másban nem hasonlítunk egymásra. Vigyázzon ezzel a Lenzlingerrel, Herr Quinn. Értesüléseim szerint, tiszteletre méltó külseje ellenére, sötét gengszter.
Megadott Quinn-nek két címet.
– Köszönöm – mondta Quinn, miután följegyezte. Zavart csend következett a vonalban.
– Még valami. Igazán sajnálom. Egy üzenetet kell átadnom a dortmundi rendőrségtől. Kérem, hagyja el Dortmundot és ne is jöjjön vissza többé. Ez minden.
Úgy látszik, gyorsan híre ment, milyen szerepet játszott a buckinghamshire-i eseményekben. Kezdenek bezárulni előtte az ajtók.
– Hogy érzed, tudsz vezetni? – kérdezte Samet, amikor becsomagoltak és kifizették a szállodaszámlát
– Persze. Hová?
– Brémába.
Sam a térképet böngészte.
– Jóságos ég, félig vissza kell menni Hamburgba.
– Jobban mondva kétharmadig. Hajts az E37 autópályán Osnabrück felé és figyeld a táblákat. Meglátod, tetszeni fog neked.

Robert Easterhouse ezredes ezen az estén Dzsiddából Londonba repült. Ott átszállt egy másik gépre és meg sem állt Houstonig. Az Atlanti-óceán fölött a Continental légitársaság Boeingjén módja volt átnézni az összes amerikai újságot és képeslapot.
Három újság több cikkben foglalkozott ugyanazzal a témával. A cikkek okfejtése is nagyon emlékeztetett egymásra. Már csak tizenkét hónap volt hátra az 1992-es novemberi elnökválasztásig. Az események normális menete esetén a republikánus pártnak nem is lett volna szüksége elnökjelöltre. Cormack biztosan számíthatott volna rá, hogy őt jelölik a következő négy évre.
Az utóbbi hat hétben azonban az események menete egyáltalán nem volt normális, magyarázták olvasóiknak a firkászok, mintha bizony magyarázni kellett volna. Nagy szóbőséggel ecsetelték, milyen traumatikus és bénító hatást, gyakorolt Cormack elnökre a fia halála.
Mindhárom újságíró időrend szerint lajstromozta, hogy a nantucketi temetés óta hányszor hagyott ki az elnök figyelme, hányszor mondott le beszédeket, hányszor bújt ki a nyilvános szereplés alól. A Láthatatlan Ember, így nevezte az egyik újságíró Amerika végrehajtó hatalmának fejét.
Ugyanígy rímeltek a végkövetkeztetések. Nem lenne-e jobb, ha az elnök átadná a helyét Odell alelnöknek, hogy a teljes tizenkét hónap alatt felkészülhessen az 1992-es novemberi újraválasztásra?
Cormack külpolitikai, nemzetvédelmi és gazdasági programjának legfontosabb pontja, a védelmi kiadásoknak a Szovjetunióéval párhuzamosan, százmilliárd dolláros csökkentése, tulajdonképpen máris halottnak tekinthető – érvelt a Time.
– Reménytelen, hogy a Kongresszus a karácsonyi szünet után ratifikálja a szerződést – írta a Newsweek.
Majdnem éjfél volt, mire Easterhouse leszállt Houstonban, miután tizenkét órát töltött a levegőben és kettőt Londonban. A houstoni repülőtéri újságosoknál még egyértelműbbek voltak a szalagcímek. Michael Odell texasi volt és Johnson után ő lett volna a második texasi elnök, ha megörökli Cormacktól a Fehér Házat.
Az Alamo-csoport értekezletét a Pan-Global tornyában kétnaposra tervezték. A vállalati limuzin elvitte Easterhouse-t a Remingtonba, ahol lakosztályt foglaltattak neki. Mielőtt nyugovóra tért, tájékoztatást kapott a folyó ügyekről.
Az ezredes nem tudott a Travis-tervről, mivel nem volt szükséges tudnia róla. Azonban ő is tisztában volt vele, hogy az elnök személyének megváltozása az utolsó akadályt is elhárítaná álmai beteljesülése elől. Ha olyan elnökük lesz, aki kész a helyszínre vezényelni az amerikai gyorsan bevethető erőket, akkor övék lenne Rijád és a Haaza olajmező.
– Véletlen – gondolta elalvóban. – Micsoda véletlen.

A raktárból átalakított iroda tikfa ajtaja mellett csak ennyi állt a kis réztáblán: "Thor Spedition AG". Lenzlinger szemmel láthatóan igyekezett szállítóvállalatnak álcázni a boltját, bár nem lehetett látni egyetlen szál teherautót és nem a dízelolaj szaga érzett a negyedik emeleti, süppedő szőnyeges, fényűző irodában, ahová most igyekezett Quinn.
A kapucsengőt és telefont a negyedik emeleten zárt láncú tévé kamerája egészítette ki. Nem lehetett olcsó játék átépíteni a raktárt, a régi dokkok között, az Északi-tenger felé hömpölygő Weser partján.
Az előszobában a titkárnő már inkább illett egy fuvarozási vállalathoz. Ha Lenzlingernek netán mégis lettek volna teherautói, nem kétséges, hogy egyetlen rúgással be tudta volna indítani őket.
– Ja, bitte? – kérdezte és pillantása pillanatnyi kétséget sem hagyott afelől, ki itt az úr és ki az alázatos kérelmező.
– Herr Lenzlingerrel szeretnék beszélni – mondta Quinn.
A hölgy megkérdezte a nevét, azután eltűnt a magánszentélyben és becsukta maga mögött az ajtót.
Quinn-nek határozottan az volt az érzése, hogy a tükör a másik oldalról átlátszó. A kisasszony fél perc múlva visszatért.
– Kérem, Herr Quinn, milyen ügyben jött?
– Szeretnék találkozni Herr Lenzlinger egyik alkalmazottjával, egy bizonyos Werner Bernhardttal.
A titkárnő ismét eltűnt. Ez alkalommal egy perc múlva bukkant elő és energikusan berántotta az ajtót.
– Sajnálom, Herr Lenzlingernek nincs módjában fogadni önt. – Nagyon végérvényesnek hangzott.
– Várok – mondta Quinn.
A kisasszony olyan pillantást vetett rá, mintha azt sajnálná igazán, hogy túl későn született, tehát nincs módjában munkatáborba küldeni ezt az egyént, majd harmadjára is eltűnt az ajtó mögött. Visszajött, az előszobázón keresztülnézett és kettőzött dühvel csépelte az írógépét.
Kitárult az előtérbe nyíló másik ajtó és bejött egy férfi. Egész jól elment volna kamionsofőrnek; maga akkora volt, mint egy két lábon járó hűtőkocsi. Halványszürke öltönyét olyan kitűnően szabták, hogy majdnem elleplezte hatalmas izmait. Sokba kerülhetett a frizura fazonja, a borotválkozás utáni arcszesz és a civilizált külső, de akkor is csak gorilla maradt.
– Herr Quinn – mondta flegmán –, Herr Lenzlingernek nincs módjában fogadni önt vagy válaszolni a kérdéseire.
– Most nincs – hagyta rá engedékenyen Quinn.
– Sem most, sem máskor, Quinn. Kérem, távozzon. Quinn-nek az volt az érzése, hogy a kihallgatásnak ezzel vége. Lement az utcára és a macskaköveken átballagott a túlsó oldalra, ahol Sam várta a kocsiban.
– Munkaidőben nem elérhető – mondta neki. – Hát akkor megkeresem otthon. Gyerünk Oldenburgba.
Oldenburg évszázadok óta a Hunte folyón zajló belföldi kereskedelem központja, valaha az Oldenburg grófok székvárosa volt. Az óvárosban még mindig látni lehetett a régi fal maradványait, és megvolt a hajdani várárok, amely számos csatornával állt összeköttetésben.
Quinn a Szentlélek utcában megtalálta a megfelelő szállodát. A Graf von Oldenburg éppolyan volt, amit ő szeretett: csöndes fogadó, falakkal körülzárt udvarral.
Mielőtt az üzletek bezártak volna, maradt még ideje benézni egy háztartási boltba és egy kemping-áruházba. Egy kioszkban megvette a környék legnagyobb léptékű térképét. Vacsora után a szobájukban Sam elképedésére nekilátott harminc centiméterenként csomókat kötni a háztartási boltban vásárolt ötvenméteres kötélre, majd háromágú horgonyt erősített a végére.
– Hová mész? – kérdezte a nő.
– Gyanítom, hogy föl a fára – csak ennyit válaszolt.
Mikor elment, a hajnal előtti sötétségben, Sam még aludt.
Egy óra múlva már ott is volt a Lenzlinger-birtokon, mely a várostól pontosan nyugatra, a nagy Bad Zwischenahn-tó déli partján terült el, Portsloge és Janstrat falvak között. Lapos volt a táj, mint a tálca, sehol egy bukkanó. A síkság egész Emserr áthúzódott, hogy azon túl száz kilométerre már Észak-Hollandiába menjen át.
Ezt a tájat Oldenburg és a határ között, amelynek vizeit csatornák és folyók miriádjai vezetik a tengerbe, bükkösök, tölgyesek, fenyvesek tarkítják. Két erdő között volt Lenzlinger birtoka, régi, megerősített udvarház, kéthektáros parkban. Az egészet két és fél méter magas fal vette körül.
Quinn a délelőttöt a birtokhoz vezető út szélén álló hatalmas tölgy ágán hasalta végig. Tetőtől talpig zöld álcázóruhába volt öltözve, még az arcát is eltakarta egy álcázóhálóval. Erős távcsövével mindent meglátott, amit látni akart.
A szürke kőből épült udvarház és a melléképületek L betűt formáztak. A rövidebb szár volt a kétszintes, manzárdos főépület. A hosszabbikon az egykori istállóból lakásokat alakítottak ki a személyzetnek. Négy embert számolt össze: egy inast, egy szakácsot és két takarítónőt; de mindenekelőtt a számos és drága biztonsági berendezések érdekelték.
Lenzlinger az ötvenes évek végén kezdte pályafutását. A rámenős ifjú üzletember nagy tételekben, olcsón árulta a háborúból visszamaradt fegyvereket mindenkinek, aki fizetett érte. Mivel nem volt engedélye, kénytelen volt maga hamisítani a bizonylatokat. Javában tombolt a gyarmatosítás elleni harc, forradalmaktól lángolt a harmadik világ. Lenzlinger csak kihasználta a konjunktúrát, hiszen neki is élnie kellett valamiből.
Az igazi nagy üzletet a nigériai polgárháború hozta meg. Félmillió dollárral csapta be a biafraiakat. Ők páncélöklökért fizetek, Lenzlinger pedig öntöttvas esőcsatornákat szállított. Teljes joggal úgy gondolta, hogy a feketéket lefoglalja az élethalálharc, nem érnek rá északra utazni és számlákat rendezni.
A hetvenes évek elején megszerezte az iparengedélyt – hogy mennyibe kerülhetett, azt csak sejthette Quinn. Annak birtokában fél tucat afrikai, közép-amerikai és közel-keleti tűzfészket látott el fegyverekkel, alkalmilag sokkal zsírosabb "svarc bulikat" csinált az ETA-val, az IRA-val és másokkal. A fegyvereket Csehszlovákiától, Jugoszláviától és Észak-Koreától vásárolta, amelyek mind ki voltak éhezve a valutára, majd eladta mindenre elszánt embereknek. 1985-ben Iraknak és Iránnak egyszerre adott el észak-koreai fegyvereket. Még egyes titkosszolgálatok is használták készleteit, ha távoli forradalmak támogatására olyan fegyverekre volt szükségük, amelyeknek nem muszáj ismerni a származási helyét.
Irtózatos vagyont és rengeteg ellenséget szerzett magának. A vagyont élvezni akarta, az ellenségeket elrettenteni.
Minden ablakra, felül és alul elektronikus riasztóberendezéseket szereltek. Quinn sejtette, hogy az ajtókat is ugyanúgy védik, noha nem látott hasonló szerkentyűket. Ez volt a belső gyűrű, a külső pedig a fal. Nem volt rajta egyetlen rés, a park fáinak minden kinyúló ágát gondosan lemetszették. A fal tetején kerámiaszigetelőkre feszített, kettős vezetéken csillant meg a gyenge téli napsugár. A vezeték olyan vékony volt, mint a zongorahúr. Villanyáram keringett benne, és a riasztóberendezéshez kötve érzékelt minden érintést.
A falakat és a házat nyílt tér választotta el egymástól, amely a legkeskenyebb részen is 50 méter széles volt. Ezt a területet kamerák pásztázták, kutyák őrizték. Két dobermant látott, szájkosárral, pórázon: most indultak a reggeli egészségügyi sétára. A kutyavezető túl fiatal volt ahhoz, hogy Bernhardt lehessen.
Látta, amint kilenc előtt öt perccel a sötétüveges Mercedes–600 elindul Brémába. A két lábon járó hűtőkamion bebugyolált, kucsmás alakot tessékelt be a hátsó ülésre, jómaga az anyósülésre telepedett, a sofőr a vaskapun át kikormányozta a kocsit az útra. Pontosan ott hajtottak el az ág alatt, amelyen Quinn lapult.
Négy vagy öt testőrt számolt össze. A sofőr is testőrnek nézett ki, a kamion pedig minden kétséget kizáróan az. Testőr a kutyavezető is és nyilván még a házban valaki. Talán Bernhardt?
A biztonsági idegközpont valószínűleg a földszinten volt, ott, ahol a személyzeti szárny a főépülettel érintkezett. A kutyavezető ki-bejárkált a pázsitra nyíló kis ajtón. Quinn feltételezte, hogy az éjszakai őrség, a tévékamerák és a kutyák mellé nyilván még fényszórókat is használ. Délre megvolt a terve, tehát lemászott a fáról és visszament Oldenburgba.
A délutánt az üzletekben töltötték. Quinn bérelt egy zárt kisteherautót, és különböző szerszámokat vett. Sam pedig összevásárolta a többit a lista alapján.
– Mehetek veled? – kérdezte a nő. – Megvárnálak odakint.
– Nem. Az éjszaka közepén egy ilyen országúton egyetlen autó is épp elég rossz. Kettő kész forgalmi dugó.
Aztán elmondta, mit szeretne kérni tőle.
– Állj készen, amikor jövök. Gyanítom, hogy sietve kell távoznom.
Hajnali kettőkor leparkolta a kocsit az úton. Olyan szorosan állította a fal mellé a megemelt tetejű kistehert, hogyha fölkapaszkodott rá, kényelmesen belátott. Arra az esetre, ha szaglásznának utána, ragasztószalagból tévéantenna-szerelő emblémát mesterkedett a kisteher oldalára. És az csak természetes, hogy egy tévészerelőnek kitolható alumíniumlétrája is van a kocsija tetején.
A falon át megpillantotta a holdfényben a park csupasz fáit, a házig futó gyepszőnyeget és az őrség szobájából derengő tompa fényt.
A faltól jó két méternyire álló magányos fát választotta behatolási pontnak. Felállt a teherautó tetejére és könnyedén forgatta körbe a horgászzsinór végére erősített, apró műanyag dobozt, majd a megfelelő pillanatban elengedte. A műanyag doboz enyhe parabolaívet írt le, átrepült az ágak között, aztán zuhanni kezdett a föld felé. A horgászzsinór azonban lefékezte. Utánaengedett annyit, hogy a doboz két és fél méternyire lógjon a föld felett, és rögzítette a horgászzsinórt.
Beindította a motort és arrébb vezette a kistehert százméternyire, úgy, hogy pontosan szemben legyen az őrség szobájával. A kisteherautó két oldalából előmeredő fémrudakhoz erősítette az alumíniumlétrát, amely így magasan túlért a falon. Tetejéről le és előre tudott ugrani a parkba, anélkül, hogy érintette volna a vezetékeket a fal tetején. Felmászott a létrára, a mentőkötelet odakötötte a legfelső fokhoz és várt. A holdfényben tisztán látta az egyik doberman futó alakját a parkban.
Amikor megszólaltak az emberi fül számára nem hallható, mély hangok, maga nem érzékelte őket, de a kutyák igen. Látta, amint az egyik megtorpan, figyel, majd berohan a fák közé, oda, ahol a fekete doboz lógott a horgászzsinóron. A másik néhány másodperc múlva követte. A ház falán megmoccant két kamera és utánafordult a kutyáknak. Az állatok nem jöttek vissza.
Öt perc múlva felnyílt a keskeny ajtó és egy férfi állt a küszöbön. Nem a reggeli kutyavezető, hanem az éjszakás őr.
– Lothar, Wotan, was ist denn los? – hívta őket halkan. Azután – Quinn-nel együtt – ő is meghallotta, hogyan acsarkodnak, hörögnek a dobermanok, valahol a fák között. Visszament a szobájába, megnézte a monitorokat, de nem látott semmit. Zseblámpával, pisztollyal jött elő és a kutyák után indult. Az ajtót nem zárta be.
Quinn árnyékként suhant le a létrán, előreugrott, majd jó három métert zuhant. Ejtőernyős gördüléssel ért földet, felpattant és keresztülvágtatott a fák között, át a pázsiton, be az őrszobára, berántotta és magára zárta az ajtót.
Egy pillantást vetett a monitorokra és látta, amint százméternyire a fal mellett az őr még mindig a fel-felugró dobermanokat rángatja vissza. Előbb-utóbb fel fogja fedezni a földtől háromméternyire hörgő-morgó magnót, amely megőrjítette az állatokat. Egy órájába telt, amíg a hotelszobában elkészítette a felvételt, a többi szállóvendég nagy megbotránkozására. Mire az őr észreveszi, hogy átvágták, már késő.
Az őrszoba belső ajtaján át lehetett jutni a főépületbe. Felrohant az emeletre, hogy megkeresse a hálószobát. Hat faragott tölgyfa ajtó sorakozott egymás után, akármelyik lehetett. De abból a lámpafényből, amit ma hajnalban látott, arra következtetett, hogy az ő embere az utolsó ajtó mögött alszik. Úgy is volt.
Horst Lenzlinger arra ébredt, hogy valami keményet és fájdalmasat tolnak a bal fülébe. Valaki felkapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát. A fegyverkereskedő dühöset horkantott, de nyomban elhallgatott, amint meglátta a fölébe hajló arcot. Alsó ajka megremegett. Ugyanaz az ember volt, aki bejött az irodájába; már akkor se tetszett neki. Most se tetszett jobban, de legkevésbé az tetszett, hogy a pisztolycsövet egy centi mélyen bedugták a fülébe.
– Bernhardttal akarok beszélni, Werner Bernhardttal – mondta a katonai álcázóruhát viselő férfi. – Telefonáljon neki. Hívja ide. Most.
Lenzlinger az éjjeliszekrényén álló telefon után kapott, tárcsázott. Elmosódó hang hallatszott a kagylóban.
– Werner – nyüszítette –, jöjjön ide. De szaporán mozgassa a valagát! Igen, a hálószobámba. Siessen.
Várakozás közben Lenzlinger egyszerre rémülten és gonoszul pislogott Quinnre. Mellette, a fekete selyemtakaró alatt, álmában szipogott a pénzért vásárolt vietnami gyereklány, cérnavékony, bemocskolt baba. Pizsamájára kapott pólónyakú pulóverben befutott Bernhardt és megrökönyödve bámult a szeme elé táruló látványra.
A kora épp a megfelelő volt, negyvenes évei végén járt. Mindennapi, fakó arc, homokszín haj, amely oldalt már őszült, kavicsszürke szempár.
– Was ist denn hier, Herr Lenzlinger?
– Én kérdezek – mondta Quinn németül. – Mondja meg neki, hogy válaszoljon a kérdésekre, őszintén és gyorsan. Különben kanállal kaparják össze az agyát, onnan a lámpáról. Gyerünk, mondja.
Lenzlinger megmondta. Bernhardt bólintott.
– Maga az Ötödik Kommandóban volt John Peters alatt?
– Ja.
– Részt vett a stanleyville-i lázadásban, a bukavui menetelésben és az ostromban?
– Ja.
– Ismert egy Paul Marchais nevű nagydarab belgát? "Big Paul"-nak szólították.
– Igen, emlékszem rá. A Tizenkettedik Kommandóból került hozzánk, a Schramme-féle bagázsból. Amikor Denard golyót kapott a fejébe, Schramme lett a parancsnokunk. Mit mondjak még?
– Beszéljen nekem Marchais-ről.
– Mit?
– Mindent. Hogy nézett ki?
– Rém nagydarab volt, egy-kilencvennyolc magas, vagy még több is. Jó bunyós. Azelőtt autószerelő.
Igen, gondolta Quinn, valakinek helyre kellett pofozni a Ford Transitet, olyanvalakinek, aki ért az autókhoz és a hegesztéshez. Tehát a belga volt ez a szerelő.
– Ki volt a kenyerespajtása elejétől végig?
Quinn tudta, hogy a harcoló katonának, akárcsak a járőröző rendőrnek, mindig van párja. Megbíznak egymásban, jobban mint bárki másban, egymás segítségére sietnek, ha komolyra fordul a helyzet. Bernhardt olyan erősen törte a fejét, hogy a szemöldöke is összeráncolódott bele.
– Igen, volt neki egy kenyerese. Mindig együtt lógtak. Még az Ötödik Kommandóból voltak haverok. Az dél-afrikai volt – ugyanazon a nyelven beszéltek, tudja. Flamandul vagy afrikaansul.
– A nevét.
– Pretorius, Janni Pretorius.
Quinnben megállt az ütő. Dél-Afrika jó messze van és a Pretorius mindennapos név.
– Mi történt vele? Visszament Dél-Afrikába? Meghalt?
– Nem. Amikor utoljára hallottam róla, akkor Hollandiában élt. Cefet régen volt az. Nézze, nem tudom, hol lehet most. Ez az igazság, Herr Lenzlinger. Tíz éve hallottam róla utoljára.
– Tényleg nem tudja – tiltakozott Lenzlinger. – És most vegye ki a fülemből ezt az izét.
Quinn érezte, hogy nem fog többet kiszedni Bernhardtból. Megmarkolta Lenzlinger selyempizsamájának elejét és kirántotta az ágyból.
– Lesétálunk a bejárati ajtóhoz. Lassan és nyugodtan. Kezeket tarkóra, Bernhardt. Maga indul elsőnek. Ha egyet moccan, még egy köldököt csinálok a főnökének.
Libasorban mentek lefelé a sötét lépcsőn. A bejárati ajtónál dörömbölést hallottak kívülről – a kutyavezető akart visszajönni a házba.
– Vissza! – parancsolta Quinn. Félúton voltak az őrszoba felé, amikor nem vett észre egy tölgyfa szer két, belebotlott, megtántorodott és egy pillanatra kiengedte a markából Lenzlingert. A zömök emberke egyetlen szempillantás alatt visszaszáguldott az előcsarnokba és torkaszakadtából üvöltözött a testőre után. Quinn a pisztolymarkolat erős ütésével lehiggasztotta Bernhardtot, berohant az őrszobába, onnan pedig az ajtón át ki a parkba.
Félúton tartott a pázsiton, amikor mögötte az ajtóban megjelent a rikácsoló Lenzlinger és üvöltve hívta a kutyáit. Quinn hátrafordult, célzott, meghúzta a ravaszt, visszafordult és futott tovább. A fegyverkereskedő felüvöltött a fájdalomtól, és visszatakarodott a házba.
Quinn az övébe dugta a pisztolyát és megmarkolta a mentőkötelet. Már csak tíz méternyire volt tőle a két doberman. Átvetette magát a falon – a kutyák már ugrottak utána –, rátaposott az érzékelőre, mire a házban idegtépően felvisított a riasztócsengő. A kisbusz tetején dobbantott. Félrerúgta a létrát, beindította a motort és elrobogott az országúton, mielőtt megszervezhették volna az üldöző csoportot.
Sam, ahogy megbeszélték, a kocsijukban várta, a Graf von Oldenburg előtt, miután mindent becsomagolt és kifizette a számlát. Quinn otthagyta a kisteherautót és beugrott mellé.
– Indulj nyugatnak – mondta. – Az E22 úton menj, Lier és Hollandia felé.
Lenzlinger emberei két autóval indultak az üldözésükre, amelyek rádiókapcsolatban voltak egymással és az udvarházzal. Valaki a házból felhívta a város legjobb szállodáját, a City Clubot, ahol azonban azt válaszolták, hogy náluk nem lakik Quinn nevű személy. Csak tízpercnyi telefonálgatás után tudta meg, hogy a Gráf von Oldenburgból most távozott Quinn úr és felesége, viszont kapott egy tűrhető leírást a kocsijukról.
Sam végigrobogott az Ofener Strassén és épp ráfordult a 293. körgyűrűre, amikor mögöttük feltűnt egy szürke Mercedes. Quinn lebukott és annyira összekuporodott, hogy a fejét ne lehessen látni az ablakban. Sam áttért a körgyűrűről az E22 autópályára; a Mercedes követte őket.
– Mindjárt utolérnek – mondta Sam.
– Vezess, mintha mi sem történt volna – mormolta Quinn a búvóhelyéről. – Vess rájuk egy ragyogó mosolyt, és integess.
A Mercedes melléjük került. Még sötét volt, kívülről nem lehetett belátni a Fordba. Sam odafordította a fejét, ő nem ismerte sem a hűtőkamiont, sem a tegnap reggeli kutyavezetőt.
Megeresztett egy sugaras mosolyt és aprókat integetett. A pasasok fapofával bámultak vissza rá. Aki menekül, az nem szokott mosolyogni és integetni. Néhány másodperc múlva a Mercedes gyorsított, elébük vágott, a következő elágazásnál visszafordult és elsöpört a város felé. Tíz perc múlva Quinn előbújt és visszaült a helyére.
– Herr Lenzlinger nem nagyon szerethet téged – jegyezte meg Sam.
– Szemmel láthatóan nem – mondta Quinn bánatosan. – Pedig csak a tökét lőttem el.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Ugyanezen a reggelen Easterhouse ezredes így szólt az Alamo-csoport tanácskozásán:
– Most már bizonyos, hogy jövő április tizenhetedikén tartják a királyság gyémántjubileumát.
Ott ültek Cyrus Miller tágas irodájában, Houston belvárosában, a Pan-Global torony legfelső szintjén.
– A félmilliárd dolláros költséggel épült, kétszáz méter átmérőjű műanyag kupolával borított stadion határidő előtt elkészült. Az öndicsőítésre szánt másik félmilliárdot ételre, ékszerekre, ajándékokra, vendégfogadásra, a külföldi államférfiaknak épülő extra szállodákra, vendégházakra és magára az ünnepség megrendezésére költik.
– Hét nappal a főünnepség és az ötvenezer külföldi meghívott érkezése előtt jelmezes főpróbát tartanak. A négyórás előadás betetőzéséül életnagyságú maketten eljátsszak a Muszmak-erőd ostromát, ahogyan az 1902-ben történt. Mindent Hollywoodból rendeltek, a legtehetségesebb jelmez- és díszlettervezőktől. A "védőket" a királyi testőrségből toborozták; mindannyian korabeli török ruhában lesznek. Az erődöt a dinasztia ötven fiatal hercege ostromolja, lóháton. Vezérük a király egyik fiatal rokona, aki hasonlít az 1902-es Abdul Aziz sejkre.
– Ez szép – jegyezte meg Scanlon. – Imádom a folklórt. És mi van az államcsínnyel?
– Épp ekkor fogják végrehajtani – válaszolt az ezredes. – A főpróba éjszakáján az egész óriási stadionban nem lesz más néző, mint a dinasztia hatszáz legelőkelőbb tagja, élükön magával az uralkodóval. Ezek mind a szereplők szülei, bácsikái, nénikéi. Valamennyien a király közvetlen közelében fognak ülni. Miután az előző jelenet utolsó résztvevője is távozott, én a számítógépekkel lezárom a kijárati ajtókat. A bejárati ajtók nyitva maradnak, hogy beengedjék az ötven lovast. Azt azonban senki se tudja, csak én, hogy a lovasok után bejön tíz gyorsjáratú, katonai járműnek álcázott teherautó, és leparkol a bejárati kapuk közelében. Mikor az utolsó is bent van, a számítógép zárja a kapukat. Többé senki sem távozik a stadionból.
– A teherautókról leugrálnak a merénylők, odarohannak a királyi páholy elé és tüzet nyitnak. Egyik csoportjuk lent marad az arénában, elintézi a mű-erőd ötven hercegét és a "védő" testőröket, akik erre az alkalomra vaktöltényt kapnak.
– Az ötszáz testőr, akik az uralkodói páholyt veszik körül, megpróbálják majd a gondjaikra bízott személyeket megvédeni, de nekik használhatatlan lesz a lőszerük. Legtöbb esetben már a tárban felrobban és megöli a fegyvert használni próbáló személyeket, vagy beszorul a csőbe. A királyi ház teljes megsemmisítése körülbelül negyven percet vesz igénybe. Az eseményeket a tv-kamerák továbbítják a szaúdi tévének, ennélfogva az előadást az Öböl legtöbb országában látni fogják.
– Hogyan tudja megetetni a királyi testőrséggel a lőszercserét? – érdeklődött Moir.
– A szaúdiaknak rögeszméjük a biztonság – válaszolta az ezredes –, ezért örökösen és önkényesen variálnak, de minden parancsnak engedelmeskednek, amelyet igaznak hisznek. Megszerzem egy üres lapra a belügyminiszter aláírását, mindegy, hogyan, írok a tetejébe egy parancsot, azt kapják meg. A lőszerraktárban az egyiptomi Al-Sakri vezérőrnagy teljesít szolgálatot. Ő kiadja a használhatatlan lőszert, cserébe az egyiptomiak részesedni akarnak a szaúdi olajból, megfizethető áron.
– És a reguláris hadsereg? – firtatta Salkind. – Ötvenezer katonájuk van.
– Igen, de nem mind Rijádban. A helyi egységek onnan több száz kilométernyire lesznek egy hadgyakorlaton és csak a jelmezes főpróba előtt egy nappal indulnak vissza Rijádba. A hadsereg járműveit palesztinok tartják karban. Az ország légiónyi külföldi technikust alkalmaz azokra a munkákra, amelyeket a szaúdiak nem tudnak elvégezni. A palesztinok megbénítják a szállítást, s így még a rijádi helyőrség kilencezer katonája is a sivatagban lesz kénytelen rontani a levegőt.
– És mit kapnak a palesztinok cserébe? – kérdezte Cobb.
– Az állampolgárságot – mondta Easterhouse. – Bár a szaúdi műszaki infrastruktúra minden szinten a negyedmillió palesztin alkalmazottól függ, mindmáig megtagadták tőlük a honosítást. Akármilyen hűségesen szolgáljanak, nem kapják meg. De az imámot felváltó rendszertől hathavi tartózkodás után megkaphatják. Ez az intézkedés legalább egymillió palesztint fog elszippantani a nyugati partról és Gázából, Jordániából és Libanonból. Új hazájuk lesz a Nefudtól délre, a Közel-Kelet északi felében pedig végre helyreáll a béke.
– És a mészárlás után? – A kérdést Cyrus Miller tette föl. Neki nem volt ideje szépítgetésre.
– A tűzharc befejező szakaszában kigyullad a stadion – folytatta zavartalanul Easterhouse ezredes. – Már megszerveztük. A lángok hamarosan elborítanak mindent, megemésztik a királyi család maradványait és gyilkosaikat. A kamerák folyamatosan vesznek, amíg el nem olvadnak. Utána megjelenik a képernyőn maga az imám.
– És mit fog mondani? – érdeklődött Moir
– Eleget ahhoz, hogy megrémítse az egész Közel-Keletet és a Nyugatot. A megboldogult Khomeinivel ellentétben, aki mindig nagyon higgadtan beszélt, ez az ember valósággal őrjöng. Beszéd közben mindig belelovalja magát, mivel Allah és Mohamed üzenetét tolmácsolja és azt akarja, hogy ezt meg is hallják.
Miller megértően bólintott. Ő aztán ismerte az isteni kinyilatkoztatásból fakadó meggyőződést.
– Beszédében azonnali elpusztítással fenyegeti a Szaúd-Arábiával határos valamennyi világi és szunnita ortodox államot; megígéri, hogy a napi 450 millió dolláros jövedelmet ezentúl a Szent Terror szolgálatába állítják, és megsemmisítik a Haaza olajmezőt, ha útjukba állnak. Erre délen, Omántól fel a török határig északon, minden arab királyság, emirátus, sejkség és köztársaság a Nyugattól kér segítséget. A Nyugat ebben az esetben Amerikát jelenti.
– És mi a helyzet ezzel a nyugatbarát szaúdi herceggel, aki a helyébe fog lépni? – kérdezte Cobb. – Ha nem sikerül neki.
– Sikerül – mondta magabiztosan az ezredes. – Minden teherautó és minden vadászbombázó meg lesz bénítva, addig, míg módjukban állna megakadályozni a vérfürdőt, de a herceg hívó szavára ismét csatasorba állnak. Erre a palesztinoknak lesz gondjuk
– Khalidi bin Szudairi herceg a jelmezes főpróbára menet be fog térni a házamba egy italra. Ez teljesen biztos, hiszen, alkoholista. Az italban kábítószer lesz. A herceget három napon át két jemeni háziszolgám őrzi a pincében. Ott elkészíti azt a videó- és magnókazettát, amelyben közli, hogy ő, nagybátyja törvényes örököse, életben van és felkéri az amerikaiakat, segítsenek helyreállítani a törvényességet. Ezt jegyezzék meg, uraim: az Egyesült Államok nem azért avatkozik be, hogy egy ellenpuccsot hajtson végre, hanem hogy helyreállítsa a törvényességet, az arab világ lelkes támogatásával.
– Ezután én átszállítom a herceget az amerikai nagykövetség oltalmazó falai közé, amivel rákényszeríteni az Államokat; hogy ha tetszik, ha nem, érintve legyen ebben az ügyben. Hiszen a nagykövetségnek meg kell védenie magát a herceg kiadatását követelő síita csürhével szemben. A Vallási Rendőrségnek, a hadseregnek és a népnek szüksége lesz még égy lökésre, hogy a síita bitorlók ellen forduljanak és megsemmisítsék őket. Ezt a lökést az amerikai légideszantosok egységeinek megérkezése adja meg.
– És utána, ezredes? – kérdezte vontatottan Miller. – Megkapjuk-e, amit akarunk: az olajat, Amerikának?
– Mindent megkapunk, amit akarunk, uraim. A palesztinok kapnak hazát, az egyiptomiak kapnak olajat, hogy jóllakathassák a tömegeket. Amerika megkapja a szaúdi és kuvaiti készletek ellenőrzésének a jogát, azaz ő szabhatja meg az olajárakat, az egész emberiség üdvére. A herceg király lesz, és iszogathat velem, amikor kedve tartja. Csak a szaúdiak nem kapnak semmit és mehetnek vissza a kecskéikhez.
– A szunnita arab országoknak jó lecke lesz az, hogy ilyen szerencsésen megúszták. Miután közvetlen közelről néztek farkasszemet a sía dühével, a világi államoknak nem lesz más választása, mint felhajtani minden fundamentalistát és kiirtani őket az utolsó szálig, mielőtt őket irtanák ki. Öt éven belül béke lesz és virágzás a Kaszpi-tengertől a Bengáli-öbölig.
Az Alamói Ötök ültek és hallgattak. Kettejüket csak az izgatta, hogy a szaúdi olajfolyamot eltérítsék Amerikába. A másik három egyetértett velük. Amit az imént hallottak, az nem volt más, mint a világtérkép egyharmadának átrajzolása. Hogy Robert Easterhouse labilis idegzetű, önimádó mániákus, az Moiren és Cobbon kívül a többieknek nem fordult meg a fejében, az ezredesében legkevésbé. Túl későn jutott el a tudatukig, hogy ők már felszálltak a hullámvasútra, amelyet nem lehet lefékezni, és kiszállni belőle.
Cyrus Miller ebédre invitálta Easterhouse ezredest a szomszéd szobába.
– Nincs semmi gondja, ezredes? – kérdezte a saját melegházában termesztett friss őszibarack fölött. – Igazán nincs semmi gondja?
– Volna egy, uram – mondta az ezredes óvatosan. – A H-óráig még száznegyven nap van hátra. Elég hosszú idő, hogy egyetlen lék elsüllyessze a hajót. Volna itt egy fiatalember, egykori banktisztviselő... Most Londonban él. A neve Laing. Szeretném, ha valaki beszélne a fejével.
– Beszéljen nekem róla – kérte Miller. – Beszéljen nekem erről a Mr. Laingról.

Két és fél órával azután, hogy elinaltak Oldenburgból, Quinn és Sam megérkeztek Groningen városba, az észak-hollandiai Groningen tartomány fővárosába. Oldenburghoz hasonlóan Groningen is a középkorban alakult ki. Az óvárost kör alakú csatorna veszi körül. A régi szép időkben, ha a polgárok bemenekültek a központba, felhúzták a tizennégy hidat és máris biztonságban voltak a vízi akadályokon belül.
A bölcs városi tanács úgy rendelkezett, hogy az óvárosban minden iparvállalat és huszadik századi betontéboly tilos. Ehelyett egy kilométer sugarú körben renováltak és restauráltak minden sikátort, piacot, utcát, teret, templomot, éttermet, szállodát, sétálóutcát, és ahol csak lehetett, macskakővel rakták ki a járdát és az utakat. Quinn irányítása mellett Sam elhajtott a Grote Marktra, ahol megszálltak a De Doelen Hotelben.
Az óváros kevés modern épülete közé tartozik az ötemeletes, vörös téglás rendőrség a Rade Markton.
– Itt is ismersz valakit? – kérdezte Sam, ahogy az épülethez közeledtek
– Ismertem – mondta Quinn. – Lehet, hogy nyugdíjba vonult már. De remélem, nem.
Nem, nem vonult nyugdíjba. A fiatal, szőke rendőr az előcsarnokban megerősítette, hogy igen, De Groot felügyelő most már főfelügyelő, és a Gemeente Politic főnöke. Kit jelenthet be?
Quinn hallotta a kagylóban a kurjantást, amikor a rendőr föltelefonált. A fiatalember elmosolyodott.
– Úgy látszik, ismeri önt, mijnheer.
Késedelem nélkül bevezették őket De Groot főfelügyelő irodájába, aki annyira várt rájuk, hogy eléjük sietett a szobán át. De Groot hatalmas, pirospozsgás, gyér hajú medve volt. Egyenruhájához posztópapucsot viselt, hogy kímélje a lábát, amelyet az elmúlt harminc éven át térdig lejárt a macskaköveken.
A holland rendőrségnek két osztálya van: az egyik a Gemeente vagy általános közrendészeti, a másik a Recherche néven ismert bűnügyi. A főfelügyelő a közrendészet vezetője volt. Beosztottai és az utca De Groot papának becézték, amit a sokéves szolgálat alatt érdemelt ki öreguras kedélyével és beszédmodorával:
– Quinn, egek ura, te még élsz? Mennyi idő telt el Assen óta!
– Tizennégy év – mondta Quinn. Kezet ráztak, bemutatta Samet. Elhallgatta, hogy FBI-ügynök. A holland királyságban nem volt jogköre, egyébként sem hivatalosan tartózkodtak itt. De Groot papa kávét kért – épp túl voltak a reggelin –, és megkérdezte, mi szél hozta őket Groningenbe.
– Keresek egy embert – válaszolt Quinn. – Azt hiszem, Hollandiában él.
– Talán egy régi barát? Valaki a régi időkből?
– Nem az. Soha életemben nem láttam.
De Grootnak szeme se rebbent, csak egy kicsit lassabban kavargatta a kávéját.
– Hallottam, hogy kiléptél a Lloyd'stól.
– Úgy van – mondta Quinn. – A barátnőmmel csak szívességet szeretnénk tenni néhány barátunknak.
– Elveszettek után nyomozva? Újabban ezzel foglalkozol? No jó, hogy hívják és merre lakik?
De Groot lekötelezettje volt Quinn-nek. 1977 májusában néhány dél-molukkai szélsőséges, akik el akartak szakadni Indonéziától, az egykori holland gyarmattól, úgy véltek reklámot csinálni az ügyüknek, hogy Assen közelében eltérítettek egy vonatot és megszálltak egy iskolát. A vonaton ötvennégy utas tartózkodott, az iskolában száz gyerek. Hollandiában szokatlannak számított ez az akció; akkoriban még nem volt képzett túszkiszabadító különítményük.
Quinn első évét töltötte a Lloyd's hasonló ügyekre szakosodott cégénél. Őt küldték tanácsadónak, együtt a brit különleges légiszolgálat két őrmesterével, akik ügyesen forgatták a szót. Ez volt az angol kormány hivatalos hozzájárulása. Mivel Assen Groningen tartományban van, a helyi rendőrséget De Groot irányította. A "különlegesek" tartották a kapcsolatot a hadsereggel.
De Groot hallgatott a hosszúra nőtt amerikaira, aki láthatóan jól megtalálta a hangot a vonatot és az iskolát megszálló terroristákkal. Ugyanakkor igyekezett megértetni a hatóságokkal, hogy mi történik, ha a katonaság megrohanja a vonatot meg az iskolát, és a terroristák tüzet nyitnak. De Groot utasította embereit, hogy tegyék azt, amit az amerikai mond; két embere ennek köszönhette életét. Egyébként a vonatot és az iskolát ettől függetlenül megrohamozták; a kereszttűzben két utas és hat terrorista meghalt, de a rendőrökben és a katonákban nem esett kár.
– A neve Pretorius, Janni Pretorius – mondta Quinn. De Groot elbiggyesztette a száját.
– Pretorius, ez elég közönséges név. Tudod, melyik városban vagy faluban lakik?
– Nem. Egyébként nem is holland. Dél-Afrikában született és azt hiszem, sohasem honosították.
– Akkor nem fog könnyen menni. Nekünk nincs központi nyilvántartásunk a Hollandiában élő külföldi állampolgárokról. Állampolgári jogok, tudod.
– Ez az alak volt kongói zsoldos. Azt hittem, ilyen előélettel és származási hellyel még Hollandiában is nyilvántartanak valakit.
De Groot nemet intett a fejével.
– Nem feltétlenül. Ha illegálisan tartózkodik itt, akkor nincs nyoma, különben már rég kiutasítottuk volna illegális belépésért. Ha legálisan, akkor valószínűleg van nyoma annak, hogy belépett holland területre, de, hacsak át nem hágta a törvényeket, szabadon, felügyelet nélkül mozoghat. Ez is hozzátartozik a holland polgári jogokhoz.
Quinn bólintott. A hollandoknak ez a mániájuk, a polgári jogok. Holott akármilyen jóindulatúak és törvénytisztelők, köztük is akadnak bűnös és hitvány alakok. Máskülönben hogy lett volna a kedves, ódon Amszterdamból a kábítószerkereskedők, a terroristák és a gyerekpornófilm-készítők európai fővárosa?
– Hogyan léphet be és kaphat lakhatási engedélyt Hollandiában egy ilyen fráter? – kérdezte.
– Például úgy, hogy holland lányt vesz feleségül. Ezzel jogosult lesz a honosításra, aztán akár nyugodtan el is tűnhet.
– Társadalombiztosító, adóhivatal, bevándorlási hivatal?
– Azok nem fogják megmondani – figyelmeztette De Groot. – Az embernek, ugye, joga van a magánélethez. Még tőlem is megkövetelik, igazoljam, hogy valóban bűnügy miatt keresem-e. Hidd el nekem, ez az út járhatatlan.
– Semmiképpen se tudsz nekem segíteni? – kérdezte Quinn.
De Groot kinézett az ablakon.
– Van egy unokaöcsém a BVD-nél. Talán ő tudna, persze, nem hivatalosan... Esetleg az ő nyilvántartásukban benne van a te embered.
– Kérdezd meg, kérlek – mondta Quinn. – Nagyon hálás lennék.
Miközben Quinn és Sam az Oosterstraaton azt keresték, hol ebédelhetnének, De Groot felhívta Hágában az unokaöccsét. A fiatal Koos De Groot a kis Binnenlandse Veiligheids Dienst, a holland Belbiztonsági Hivatal alacsony beosztású tisztje volt. Bár nagyon szerette medveforma nagybátyját, akitől kisfiú korában mindig számíthatott egy-egy tízguldenesre, beletelt némi időbe, amíg hagyta magát meggyőzni. Groningeni közrendészek nemigen szoktak telefonon érdeklődni a BVD számítógépes nyilvántartása után.
De Groot másnap odaszólt Quinn-nek és egy óra múlva találkoztak a kapitányságon.
– Megéri a pénzét ez a te Pretoriusod – mondta De Groot, a jegyzeteit böngészve. – Úgy látszik, tíz éve, amikor beállított, eléggé felhívta magára a BVD figyelmét ahhoz, hogy dossziét fektessenek fel viselt dolgairól. Van itt néhány okmánya, a többi újságkivágás. Jan Pieter Pretorius, született Bloemfonteinben, 1942-ben, tehát most negyvenkilenc éves. Szakmája, állítása szerint, címfestő.
Quinn biccentett. Valaki átmázolta a Ford Transitet, ráfestette az oldalára, hogy Barlow Gyümölcs-Zöldség, almával teli rekeszeket pingált a hátsó ajtó üvegére. Sejtette, hogy Pretorius gyártotta a bombát is, amely a csűrben égő fáklyává változtatta a Ford Transitet. Zack nem lehetett. Semtexnek hitte a marcipánt a Babbidge raktárban. A Semtex szagtalan.
– Ruandát elhagyva, 1968-ban visszatért Dél-Afrikába. Azután egy ideig biztonsági őrként dolgozott Sierra Leonéban, a De Beers gyémántbányáiban.
Igen, ő volt az, aki meg tudta különböztetni a valódi gyémántot a hamistól és felismerte volna a cirkont.
– Tizenkét éve elvetődött Párizsba. Megismerkedett egy holland lánnyal, egy francia család alkalmazottjával és feleségül vette, így lett joga belépni Hollandiába. Apósa elhelyezte csaposnak – ugyanis az öregnek van két kocsmája. Öt éve elváltak, de Pretorius félretett annyit, hogy saját kocsmát vásároljon magának. Ő vezeti, abból él.
– Hol?
– Egy Den Bosch nevű városban. Ismered? Quinn megrázta a fejét:
– És hogy hívják a kocsmát?
– De Goude Leeuw, az Arany Oroszlán.
Quinn és Sam nagy hálálkodva elmentek. De Groot utánuk nézett az ablakból, figyelve, hogyan vágnak át a Rade Markion és tűnnek el szállodájuk irányában. Kedvelte Quinnt, de ez a faggatózás nyugtalanította. Lehet, hogy nincs benne semmi törvénybe ütköző, semmi, ami aggodalomra adna okot. De nem tetszett neki, hogy Quinn az ő városában kezdjen el vadászni egy volt dél-afrikai zsoldosra... Sóhajtott és a telefon után nyúlt.

– Megtaláltad? – kérdezte Quinn, miközben dél felé hajtott Groningenből. Sam az autótérképet böngészte.
– Uhum. Egyenesen délen, a belga határ közelében. Ismerje meg Quinn társaságában Németalföldet! – csipkelődött a nő.
– Még szerencsések vagyunk – mondta Quinn. Ha tényleg Pretorius volt a második emberrabló Zack gengjében, akkor mehettünk volna akár Bloemfonteinbe is.
Az E35 autópálya dél–délkeleti irányban nyílegyenesen fut Zwolléig. Zwollénél Quinn rátért az A50 főútvonalra, amely délnek tart, Apeldoorn, Arnhem. Nijmegen és Den Bosch felé. Apeldoornnál Sam átvette a kormányt, Quinn majdnem vízszintesre engedte az üléstámlát és elaludt. Akkor is aludt, mikor karamboloztak; csak a biztonsági öv mentette meg az életét.
Arnhemtől pontosan északra, az úttól nyugatra esik a területi vitorlázórepülő-klub. Az évszak ellenére ragyogóan sütött a nap. Hollandiában, novemberben ez akkora ritkaság, hogy természetesen kicsalta az összes amatőröket. A kamionsofőr, aki a külső sávban mennydörgött előre, olyan lenyűgözve bámulta az út felett átsikló, majd egymás után leereszkedő vitorlázó repülőgépeket, hogy nem vette észre, amint átsodródott a szomszédos sávba.
Sam kutyaszorítóba került; jobboldalt a cölöpsor, amely az utat elválasztotta a homokos ingoványtól, baloldalt az irdatlan kerék. Megpróbált, fékezni, majdnem sikerült. Az utolsó méternél azonban az ide-oda csalinkázó kamion elkapta a Sierra orrát és olyan könnyedén kiperdítette az útról, mint mikor mi papírt tépünk ki a noteszből. A sofőr észre sem vette, csak hajtott tovább.
Sam megpróbált visszakecmeregni, fel is ugratta a Sierrát az út szegélyére. Talán sikerül neki, ha nincsenek a függőleges facölöpök. Az egyik a kerék közelében összezúzta a kocsi elejét, és a nő elvesztette uralmát a jármű fölött. A Sierra lebucskázott a lejtőn és tengelyig süppedt az ingovány puha, nyirkos homokjába.
Quinn függőlegesre állította a támlát, és azt nézte, mi van Sammel. Az ijedtségen kívül nem esett más bajuk. Kikászálódtak a kocsiból. Felettük kocsik és teherautók robogtak délnek Arnhem felé. Az egyenletesen sík terepen jól lehetett látni őket az útról.
– Add ide a stukkert! – mondta Quinn.
– A micsodát?
– A Smith & Wessont. Add ide.
Kivett Sam kézitáskájából egy selyemsálat, belecsavarta a pisztolyt és a hozzávaló lőszert, majd tíz méternyire a kocsitól elásta a homokban, jól megjegyezve a helyet. Két perc múlva megállt fölöttük a meredek töltés szélén a Gemeente közlekedésrendészetének piros-fehér Land Roverje.
A rendőrök megkönnyebbülve látták, hogy az utasok sértetlenek és elkérték a papírjaikat. Harminc perc múlva csomagjaikkal együtt kirakták őket az arnhemi Beek Straaton, a rendőrség szürke betonépületének hátsó udvarán. Egy őrmester elkalauzolta őket az egyik kihallgatóhelyiségbe, ahol olyan lelkiismeretesen kikérdezte őket, hogy ebédidő elmúlt, mire végzett.
Az autókölcsönző helyi tisztviselőjének nem volt zsúfolt napja – november közepén inkább csak szállingóznak a turisták. Majdhogynem örült, amikor irodájában, a Heuvelink Boulevardon felhívta egy amerikai hölgy és kölcsönözhető kocsi után érdeklődött. Örömét némileg csökkentette, amikor meghallotta, hogy a hölgy épp most vágta totálkárosra egyik Sierrájukat Teriéinél, az A50 úton. De aztán eszébe jutott a cég jelmondata – igyekezz még jobban –, és ő igyekezett.
Elment az őrsre és szóba elegyedett az őrmesterrel. Quinn és Sam nem értette egyetlen szavukat sem. Szerencsére mindkét holland jól beszélt angolul.
– A rendőrségi autómentő elhozza a Sierrát onnan, ahol... parkol – mondta a kölcsönző tisztviselője. – Én pedig eljuttatom a vállalati műhelybe. Önöknek, a papírjaik szerint mindenre kiterjedő biztosításuk van. Hollandiában bérelték a kocsit?
– Nem, Belgiumban, Ostendében – világosította fel Sam. – Körutazást teszünk.
– Aha – mondta a tisztviselő, és azt gondolta: papírmunka, már megint egy csomó papírmunka. – Óhajtanak másikat bérelni?
– Igen, szeretnénk – mondta Sam.
– Tudok ajánlani egy mutatós Opel Asconát, de csak holnap reggel. Jelenleg szervizben van. Van már szállásuk?
Még nem volt, de a készséges őrmester odatelefonált a Rijn Hotelbe és szerzett nekik kétágyas szobát. Az ég ismét beborult és eleredt az eső. A kölcsönzős elvitte őket a szállodáig, amely másfél kilométernyire volt a Rijnkade rakparton. Azt ígérte, hogy holnap reggel nyolckor az Opel ott fog állni a főbejárat előtt.
A szállodában egyharmad ház volt. Tágas, nagy szobát kaptak a folyóra néző oldalon. Véget ért a rövid délután, eső verte az ablakokat, a Rajna szürke tömege lassan hömpölygött a tenger felé. Quinn ült az ablakmélyedésben, egy magas támlájú széken és bámult kifelé.
– Fel kell hívnom Kevin Brownt – szólalt meg Sam. – El kell mondanom, mit találtunk.
– Én nem tenném – mondta Quinn.
– Nagyon mérges lesz.
– Jó, akkor közöld vele, hogy megleltük az egyik emberrablót, akinek addigra golyót repítettek a fejébe; hogy otthagytuk az óriáskerék tetején; és hogy Belgiumon, Németországon és Hollandián át hurcoltál illegálisan egy stukkert. Ezt csakugyan mind el akarod mondani nyílt vonalon?
– Jó, igazad van. Akkor viszont feljegyzést kell írnom.
– Tedd azt – hagyta rá Quinn.
Sam kinyitotta a bárszekrényt, talált egy üveg vörösbort, töltött a férfinak egy pohárral. Azután leült az asztalhoz és elkezdett írni a szálloda levélpapírján.
Quinn ki tudta venni a szállodától öt kilométernyire a sűrűsödő ködben a régi arnhemi híd vaskos fekete traverzeit. Ez az a híd, amely túl messze volt. Itt halt meg 1944 szeptemberében John Frost ezredes és egy maroknyi brit ejtőernyős, akik négy napig záváros puskával és Sten-géppisztollyal tartóztatták fel az SS páncélosait, miközben délről hiába próbált előretörni a Harmincadik Hadtest, hogy segítségükre siessen a híd északi végében. Quinn az esős égen derengő vasgerendákra emelte poharát.
Sam észrevette a mozdulatot és odajött az ablakhoz. Lenézett a rakpartra.
– Láttál valaki ismerőst? – kérdezte.
– Nem – mondta Quinn. – Már elmentek. Sam felágaskodott, hogy lelásson az utcára.
– Én nem látok senkit.
– Nagyon régen volt.
A nő töprengve összehúzta a szemöldökét.
– Maga nagyon rejtélyes ember, Mr. Quinn. Mit láttál, amit én nem láthattam?
– Nem sokat – Quinn felállt. – És semmi biztatót. Gyerünk, nézzük meg, mit kapunk az étteremben.
Pontosan nyolckor ott állt a bejáratnál az Ascona, mellette a kedves őrmester és két motoros rendőr.
– Hova, Mr. Quinn? – kérdezte az őrmester.
– Vlissingenbe – felelte Sam meglepetésére Quinn. – El akarom csípni az átkelőhajót.
– Helyes – mondta az őrmester. – Jó utat. Kollégáim elkalauzolják a délnyugati sztrádához.
A felhajtónál a motorosok elhúztak. Quinn ismét úgy érezte magát, mint Dortmundban.

Cvi ben Saul tábornok felnézett az íróasztalán fekvő jelentésből a vele szemben ülő két férfira. Az egyik azt az osztályát vezette a Mosszadnak, amely az Arab-félszigettel, közelebbről Szaúd-Arábiával foglalkozott. Az övé volt az egész terület, az északi iraki határtól a dél-jemeni partokig. A másik férfi tevékenysége nem ismert határokat és a maga módján sokkal fontosabb volt Izrael biztonsága szempontjából. Hozzá tartoztak a Föld minden pontján élő palesztinok. Ő írta a jelentést, amely ott hevert a tábornok asztalán.
Számos palesztin sokat adott volna érte, ha tudja, hol van a ház, ahol a megbeszélést tartották. Több külföldi kormányhoz hasonlóan ők is azt hitték, hogy a Mosszad központja még mindig kint van Tel-Aviv északi elővárosában. Valójában 1988-ban új, nagy, korszerű épületbe költöztek Tel-Aviv központjában, közel a Rehov Slomo Hamelech (Salamon király utca) sarkához, az AMAN, a katonai hírszerzés szomszédságában.
– Mit tud ehhez hozzátenni? – kérdezte a tábornok David Gur Arjétől, a palesztinszakértőtől. Az elmosolyodott és vállat vont.
– Maga mindig telhetetlen, Cvi. Az én informátorom alsó szintű végrehajtó, a szaúdi hadsereg autójavító műhelyének egyik technikusa. Ennyit tud. Áprilisban három napra lebénítják a hadsereget a sivatagban.
– Ez úgy hangzik, mint egy államcsíny – állapította meg a szaúdi osztály vezetője. – Mi kaparjuk ki az ő gesztenyéjüket a tűzből?
– Ki az, aki legnagyobb valószínűséggel megdöntheti Fahd királyt és felválthatja a trónon? – kérdezte a tábornok. A szaúdiszakértő a vállát vonogatta.
– Egy másik herceg, de nem a király valamelyik testvére. Inkább valamelyik fiatal. Ezek nagyon kapzsik. Akárhány milliárdot fial nekik az Olajkvóta Bizottság, ők még többet akarnak. Nemhogy többet, mindjárt az egészet. És a fiatalok persze még annál is többet... modernebbek, elnyugatosodtak. Talán jobb is lenne így. Ideje már, hogy az öregek menjenek.
Ben Sault nem nagyon izgatta, hogy Rijádban esetleg a fiatalok veszik át a jogart. Sokkal jobban foglalkoztatta annak a palesztinnak az elszólása, aki a felettese volt Gur Ár jé informátorának. Jövő ilyenkor, mondta, megkapjuk a honosítási jogot!
Ha ez igaz, ha ezt forgatják a fejükben a névtelen összeesküvők, akkor ugyancsak izgalmasak a kilátások. Ha az új szaúdi kormány ezt ajánlja fel, akkor ezzel Izrael, Gáza, a nyugati part és Libanon milliónyi hazátlan, földnélküli palesztinja talál délen új otthont. Ha pedig egyszer kiégetik a palesztin fekélyt, Izrael minden energiájával és technológiai felkészültségével kapcsolatba léphet szomszédaival, ami roppant előnyös és hasznos lenne. Már az alapító atyák is erről álmodtak, Weizmantól Ben Gurionig. És erről ábrándozott a kisfiú Ben Saul is, tudván, hogy úgysem teljesedik be soha. De most...
– Tájékoztatja a politikusokat? – kérdezte Gar Arje.
A tábornoknak eszébe jutott a knesszetben folyó szemantikai és teológiai szőrszálhasogatás, miközben ő a szolgálatával azt próbálja megértetni velük, merről kel a nap. Április messze van. Még kiszivárog valami, ha szól. Becsukta a jelentést.
– Még nem. Ez így nagyon kevés. Majd ha többet tudunk, akkor tájékoztatom őket.
Magában azt gondolta, hogy egyelőre altatja az ügyet.

Akik Den Boschba látogatnak, azoknak, mielőtt ágyba kerülnének, részt kell venniük a várostervezők által kiagyalt, Hol az út a központba? kvízben. Aki győz, az megtalálja a piacteret és a parkolót. Aki veszít, az az egyirányú utcák labirintusán át előbb-utóbb visszakeveredik a körgyűrűre.
A háromszögletű városközpontot északnyugatról a Dommel folyó, északkeletről a Zuid-Willemsvaart csatorna, délről a városfal határolja. Sam és Quinn harmadik nekifutásra jöttek rá a megoldásra, elérték a piacteret és jutalmul kaptak egy szobát az ottani Central Hotelben.
A szobában Quinn megnézte a telefonkönyvet. Egyetlen Arany Oroszlán kocsmát talált benne, a Jans Straaton. Gyalog indultak neki. A recepcióban vásároltak egy sematikus várostérképet, de azon nem szerepelt a Jans Straat. A polgárok, akiket megkérdeztek a téren, csak a fejüket rázták. Még a sarki rendőrnek is elő kellett vennie ujjnyomoktól foltos térképét. Végre megtalálták.
A Jans Straat egy sikátor volt a St. Jans Singel, a folyóparti régi vontatóul és a vele párhuzamos Molenstraat között. Ódon környék, a legtöbb házat legalább háromszáz éve építették. Sokat igen jó ízléssel restauráltak és renováltak, gondosan átmentve a finom téglaszerkezetet, régi ajtókat-ablakokat, odabent pedig modern lakásokat alakítottak ki. Nem így a Jans Straaton.
A sikátorban épphogy elfért egy autó, a házak egymásra támaszkodtak, hogy össze ne rogyjanak. Két kocsma hívogatta benne a szomjas hajósokat, akik a Dommelen és a csatornákon szállították az árut.
Az utca déli végében, a vontatóúttól húsz méternyire állt a Goude Leeuw. Kétemeletes, keskeny homlokzatú ház, megfakult cégérrel. A földszinten apró kockákra osztott, kiugró ablak. A kockákba tej üveget és színes üveget foglaltak. Mellette ajtó vezetett a kocsmába. Az ajtó zárva volt. Quinn csöngetett és várt. Semmi hang vagy mozgás. Holott az utca másik kocsmája nyitva tartott. Den Boschban minden kocsma nyitva tartott.
– És most mit csinálunk? – kérdezte Sam. A másik kocsma ablakánál ülő férfi leengedte újságját, megnézte őket, azután ismét beletemetkezett az olvasásba. Volt még egy másik ajtó az Arany Oroszlán mellett, két méter magas, fából készült; nyilván a hátsó bejárathoz vezetett.
– Várj itt – mondta Quinn. Bemászott az ajtón és leugrott az átjáróba. Néhány perc múlva Sam üvegcsörömpölést, lépteket hallott. Kinyílt a kocsmaajtó, Quinn állt a küszöbön.
– Gyere be az utcáról – Sam belépett, Quinn becsukta utána az ajtót. Sötét volt odabent, nem égett lámpa, csak a színes üvegen át szűrődött be némi világosság.
A kocsma nem volt nagy. Alaprajza L alakú volt, a két szár találkozásába esett a kiugró ablak. Az ajtóból keskeny folyosó vezetett az L betű sarkáig, ott elfordult és kiszélesedett. Itt volt a valamivel tágasabb ivó. A pult mögött a szokásos üvegek, a pulton lefelé fordított söröspoharak, közöttük három kézi sörcsap, delfti porcelán fogantyúval. Leghátul az ajtó, amelyen Quinn bejött.
Az ajtó szűk mosdóba vezetett; ennek az ablakát törte be Quinn, hogy bemászhasson. Ugyaninnen lépcső vezetett a fenti lakásba.
– Talán fent van – vélte Sam. Nem volt. Az apró garzonlakás egyetlen helyiségből állt, amely egyszerre volt nappali és hálószoba, azonkívül egy falba mélyesztett főzőfülkéből, kis fürdőszobából és vécéből. Az egyik falon a kép alighanem Transvaalt ábrázolta. Volt még számos afrikai emlék, tévé, vetetten ágy, könyv egy szál se. Quinn benézett minden szekrénybe, még a parányi padlásra is a mennyezet fölött. Pretorius nem volt sehol. Lementek.
– Ha már úgyis betörtünk a kocsmájába, legalább igyunk egy sört – javasolta Sam. A pénztárgép mögé lépett, fogott két korsót és az egyik csap alá tette. Habzó sör zúdult a poharakba.
– Honnan jön a sör? – kérdezte Quinn. Sam benézett a pénztárgép alá.
– A csövek át vannak vezetve a padlón.
A helyiség végében, egy szőnyeg alatt Quinn megtalálta a pinceajtót. Falépcső vezetett a mélybe, mellette ott volt a villanykapcsoló. A kocsmával ellentétben a pince óriási volt.
Téglából falazott, hatalmas boltívei nemcsak az Arany Oroszlánt tartották, de a szomszéd házakat is. A csövek modern vastartályokba torkolltak. A tartályokat nyilván még a bekötés előtt eresztették le a pincébe. De nem mindig volt ez így.
A pince egyik végében, magas és széles vasrács mögött, a Molenstraat alatt folyt a Dieze csatorna. Azelőtt a csatornán úsztatták le az irdatlan söröshordókat, azután átgurították a rácson és felállították a kocsma alatt. A csaposok akkoriban még a lépcsőn rohangáltak fel-alá a kriglikkel.
A boltívek által közrefogott legnagyobb négyszögben tégla lábazaton még mindig ott állt három ódon söröshordó. Mindegyiknek csap volt beütve az aljába. Quinn céltalanul megpöccintette az egyik csapot, majd a másikat. Savanyú, állott sör csillant meg a lámpafényben. Megbökte a harmadik csapot. Zavaros folyadék csurrant belőle, először sárgán, majd rózsaszínen.
Háromszor veselkedett neki, mire oldalra bírta fordítani a hordót. Az hangosan reccsent, és a téglapadlóra ürítette tartalmát, azt a néhány liter áporodott sört ami nem került fel a kocsmába. A sörtócsa közepén pedig egy férfi hevert hanyatt, nyitott szemén megtört az egyetlen szál villanykörte fénye, egyik halántékán lyuk, a másik halántékán, ahol a golyó távozott, pépes csomó. Súlya és testalkata után ítélve, gondolta Quinn nyilván ez szegezte a raktárban az ő hátának a Skorpiont. Ha pedig így volt, akkor ez ölte meg a brit őrmestert és a amerikai titkosszolgálatost a Shotover Plainen.
És most ismét pisztolyt fogott rá valaki, aki hollandul beszelt. Quinn megfordult. A férfi a lépcsőn jött le. A felboruló hordó recsegése miatt nem lehetett hallani a lépteit és azt mondta:
– Ezt jól megcsinálta, mijnheer, hogy megtalálta a barátját, mert mi nem leltük.
Újabb két ember jött le a lépcsőn, mindkettő a holland közrendészet egyenruhájában. A civilruhás a pisztollyal a bűnügyi nyomozati osztály őrmestere volt.
– Szeretném tudni – mondta Sam, útban a Tolbrug Straat, a rendőrség felé –, hogy menne a piacon a holland fogdák antológiája?
A Den Bosch-i őrs éppen szemben volt a Groot Zieken Gasthausszal – ami szó szerint annyit jelent, hogy a Nagy Beteg Fogadó. Ennek a kórháznak a hullakamrájában várta Jan Pretorius holtteste a boncolást.
De Groot papa előző délelőtt telefonált Dykstra felügyelőnek, de az nem sokat törődött vele. Mit kell abból ügyet csinálni, ha egy amerikai találkozni akar egy dél-afrikaival? Ebédidőben átküldte egyik őrmesterét, aki jelentette, hogy az Arany Oroszlán zárva van.
Felnyittatták az ajtót egy helybéli lakatossal, de mindent a legnagyobb rendben találtak. Semmi nyoma dulakodásnak vagy randalírozásnak. Ha Pretorius úgy döntött, hogy bezár és elmegy, szíve joga. A másik kocsma tulajdonosa szerint az Arany Oroszlán általában délben nyit ki. Amikor az idő olyan, mint most, az ajtót rendszerint csukva tartják. Ő mindenesetre nem látott vendégeket ki-bejárkálni, de ez nem volt meglepő. Gyengén ment az üzlet.
Az őrmester kérte, hogy figyeljék a kocsmát. Dykstra beleegyezett. Érdemes volt; huszonnégy óra múlva befutott az amerikai.
Dykstra üzent a voorburgi Gerechtelijk laboratóriumba. Ez volt az ország központi kórbonctani intézete. Hallván, hogy lőtt sebről és külföldiről van szó, a laboratórium magát Veerman professzort küldte, a jeles kórbonctani szakértőt.
Délután a felügyelő türelmesen végighallgatta Quinn magyarázatát, aki elmondta, hogy tizennégy éve, Párizsban ismerte meg Pretoriust és ha már egyszer kirándult Hollandiába, szeretett volna elbeszélgetni vele a régi szép időkről. Dykstrán nem látszott hitetlenkedés, de mindenesetre utánanézett a történetnek. A tartományi BDV megerősítette, hogy a dél-afrikai ebben az időben Párizsban tartózkodott; a Hartford pedig igazolta, hogy Quinn abban az évben párizsi kirendeltségüket vezette.
A bérelt kocsit elhozták a Central szálló elől és alaposan átvizsgálták, de nem találtak benne pisztolyt. A csomagokat is átkutatták. Abban sem volt pisztoly. Az őrmester megjegyezte, hogy sem Quinn-nél, sem Samnél nem látott pisztolyt, amikor rajtuk ütött a pincében. Dykstra úgy gondolta, hogy Quinn előző nap ölte meg a dél-afrikait, pontosan azelőtt, hogy az őrmestere javasolta a figyelést, és azért jött vissza, mert az áldozat zsebében hagyott valamit. De akkor miért nem az utcai ajtón ment be? Ha ő zárta be maga mögött, miután meggyilkolta Pretoriust, akkor ki is nyithatta volna. Zavaros volt az egész. Egyetlenegy dolog volt, amit biztosan tudott a főfelügyelő: az, hogy nem a párizsi ismeretség volt a látogatás oka.
Hatkor megérkezett Veerman professzor. Éjfélre végzett, aztán átsétált a túloldalra és megivott egy kávét a kimerült Dykstra főfelügyelővel.
– Nos, professzor?
– Hivatalos úton megküldjük a teljes jelentést.
– Csak a lényeget kérem.
– Rendben van. A halál oka súlyos agyi sérülés, amelyet közvetlen közelről kilőtt, valószínűleg kilenc milliméteres lövedék okozott. A golyó a bal halántéknál hatolt be az agyba és a jobb halántéknál távozott. Ott lesz valahol a bútorban.
Dykstra bólintott.
– Mikor állt be a halál? Van nálunk őrizetben két amerikai... akik rábukkantak a holttestre. Azt állítják, baráti látogatásra jöttek, ennek ellenére betörtek a bárba, hogy megtalálják a barátjukat.
– Tegnap délben – válaszolt a professzor. – Egy-két óra eltérés lehetséges. Pontosan akkor tudom megállapítani, ha elemeztem a vizsgálati eredményeket.
– De az amerikaiak tegnap délben az arnhemi őrsön tartózkodtak – mondta Dykstra. – Ez bizonyos. Tízkor összetörték a kocsijukat, négykor jöttek el a rendőrségről. A Rijnben töltötték az éjszakát. Éjszaka elhagyhatták a szállót, idejöttek, megcsinálták és visszamentek.
– Ki van zárva – állt fel a professzor. – Ez az ember legalább tegnap délután két óra óta halott. Ha az amerikaiak Arnhemben tartózkodtak, ártatlanok. Nagyon sajnálom, de ezek tények.
Dykstra káromkodott. Ezek szerint őrmestere félórával azután kezdte figyeltetni a kocsmát, hogy a tettes elpályázott.
– Arnhemi kollégáim szerint önök tegnap, miután elhagyták a szállodát, a vlissingeni átkelőhajóhoz igyekeztek – mondta Samnek és Quinn-nek, amikor hajnalban szabadlábra helyezte őket.
– Így is van – válaszolta Quinn, miközben apróra átvizsgált csomagjait átvette.
– Nagyon hálás lennék, ha nem változtatnának az útitervükön. Mr. Quinn. Az én hazámban szívesen látják a külföldi vendégeket, de ahol maga megjelenik, az a holland rendőrségnek pluszmunkát jelent.
– Őszintén sajnálom – mondta Quinn mély érzéssel. – Tekintettel arra, hogy lekéstük az utolsó átkelőhajót, éhesek vagyunk és fáradtak, megengedik, hogy a szállóban töltsük az éjszaka hátralevő részét, és csak reggel távozzunk?
– Kitűnő – örvendezett Dykstra. – Két emberem majd kikíséri önöket a városból.
– Hovatovább úgy érzem magam, mint egy királyi felség – jegyezte meg Sam, amikor a Central Hotelben bevonult a fürdőszobába. Mire előbukkant, Quinn nem volt sehol. Ötkor jött vissza, a Smith & Wessont Sam neszesszerének mélyébe rejtette, és aludt két órát, míg be nem futott a reggeli-kávé.
Vlissingenig nem történt semmi. Quinn mélyen elgondolkodott. Valaki sorra kinyírja a zsoldosokat. Tényleg nem tudja, hogy most merre tovább. Hacsak... hacsak nem az irattárba. Valami több lehet emögött, bár ez valószínűtlen, nagyon valószínűtlen. Pretorius halálával a nyom kihűlt, nem ért egy ütet taplót. Valami szörnyen bűzlött ebben a dologban.
A vlissingeni rendőrség autója ott parkolt az angliai komphajó beszállórámpája mellett. A két rendőr megfigyelte, amint az Opel Ascona behajt a parkolótérbe, de csak akkor tettek jelentést a központnak, amikor az ajtók bezárultak, és az átkelőhajó elindult a Nyugati Schelde torkolata felé.
Útjuk nyugodtan telt. Sam a feljegyzést írta, amely egyre jobban emlékeztetett az európai őrszobákról szóló útikönyvhöz. Quinn tíz nap után az első londoni lapokat olvasta. A "Nagyszabású átszervezés a KGB-ben?" című cikken átsiklott. A Reuter jelentette Moszkvából és a szokásos forrásokat idézve célozgatott rá, hogy jelentős változásra lehet számítani a szovjet titkosszolgálat élén.
Szobormereven, észrevehetetlenül már két órája várakozott Quinn a Carlyle Streeten, a kis előkert sötétjében. Egy aranyesőbokor árnyékába rejtőzött az utcai lámpa elől. Cipzára, fekete bőr anorákja és a mozdulatlanság megtette a többit. Néhány lépésre tőle emberek jöttek-mentek, de senki se látta meg a férfit a sötétben.
Fél tizenegy volt; most tértek haza ennek az elegáns chelsea-i térnek a lakói, miután megvacsoráztak a knigthsbridge-i és mayfairi éttermekben. Befutottak a szomszédok is, David és Carina Frost, az öreg Bentleyn. Tizenegykor megérkezett az az ember, akire Quinn várt.
Kocsiját az utca túloldalán hagyta a parkolóban, felment az ajtóhoz vezető három lépcsőfokon és a zárba illesztette a kulcsot. Mielőtt még elfordíthatta volna, Quinn ott állt mellette.
– Julian!
Julian Hayman riadtan megpördült a tengelye körül.
– Jóságos isten, Quinn, ne csináld ezt. Le is üthettelek volna.
Évek óta kilépett a hadseregből, de még mindig kitűnő formában, volt. A hosszú városi élet azonban eltompította, itt-ott kicsorbította a hajdani éles pengét. Ugyanezeket az éveket Quinn kemény szőlőmunkávál töltötte, a könyörtelenül tűző nap alatt. Úgy vélte, ő választott jobban és ha még egyszer megtehetné, akkor se választana másképp.
– Megint kellenének a dossziéid, Julian.
Hayman visszanyerte a nyugalmát és határozottan megrázta a fejét.
– Nagyon sajnálom, öregfiú. Semmi megint, nem lehet. Az a helyzet, hogy tabu vagy. Az emberek mondanak ezt-azt... bizonyos körökben, tudod... a Cormack-ügyről. Én nem kockáztathatok. Ez az utolsó szavam.
Quinn érezte, hogy csakugyan az utolsó. A nyomoknak vége. Sarkon fordult, hogy elmenjen.
– Egyébként – szólt utána Hayman a lépcső tetejéről –, tegnap együtt ebédeltem Barney Simkinsszel. Emlékszel az öreg Barney re?
Quinn bólintott. Barney Simkins a Broderick–Jonesnak, a Lloyd'snak dolgozó egyik vállalatnak a cégvezetője volt. Tíz évvel ezelőtt az ő európai kirendeltségükön dolgozott Quinn.
– Mesélte, hogy valaki telefonált és utánad érdeklődött.
– Ki?
– Nem tudom. Barney szerint a hívó rendkívül titokzatosan viselkedett. Csak annyit mondott, hogy ha kapcsolatba akarsz lépni vele, akkor tíz napon belül tégy közzé egy apróhirdetést az International Herald Tribune párizsi kiadásában, és csak annyit írj alá: "Q".
– Egyáltalán nem mondott semmiféle nevet?
– Csak egyet, öregfiú, valami furcsa nevet. Azt, hogy Zack.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Quinn beszállt az autóba Sam mellé, aki a Mulberry Walk sarkán várta. Nagyon elgondolkozónak látszott.
– Nem ment bele?
– Hogy?
– Mármint Hayman. Nem enged be a dossziéi közé?
– Nem. Annak vége, egyszer s mindenkorra. Hanem úgy látszik, beszáll helyette valaki más. Telefonált Zack.
Sam elhűlt.
– Zack? Hát az meg mit akar?
– Találkozni velem.
– Hogy a fenébe talált meg?
Quinn kiengedte a féket és elkanyarodott a járdaszegélytől.
– Az hosszú történet. Évekkel ezelőtt, amikor a Broderick–Jonesnak dolgoztam, párszor említették a nevemet, csak a nevemet és a munkámat. Úgy látszik, nem én vagyok az egyetlen, aki újságkivágásokból szokott nyomozni. Szerencsére Hayman együtt ebédelt valakivel a régi munkáltatómtól, akkor került szóba a téma.
Befordult az Old Church Streetre, azután rögtön jobbra a King's Roadra.
– Meg akar ölni, Quinn. Már két emberét kinyírta. Így hozzájut az ő részesedésükhöz; viszont ha te meghalsz, megszakad a nyom. Biztosan attól fél, hogy te sokkal hamarabb felhajtanád, mint az FBI.
Quinn kurtán elnevette magát.
– Akkor téved. Fogalmam sincs róla, kicsoda és hol van.
Nem hitt abban, hogy Zack ölte meg Marchais-t és Pretoriust, de úgy döntött, hogy ezt nem mondja el Samnek. Nem mintha egy ilyen alak, mint Zack, nem lenne rá képes. Elintézi ez a saját fajtáját is, csak eleget fizessenek érte. Sokan végezték így a kiszolgált kongói zsoldosok közül. Quinnt az időpontok egybeesése aggasztotta.
Ő és Sam néhány órával azután találták meg Marchais-t, hogy az meghalt; jó, hogy a rendőrség nem volt ott. De hogy micsoda disznó szerencséjük volt azzal a karambollal! Ha nem jön közbe, ott állnak a kocsmában egy töltött pisztollyal, egy órával Pretorius meggyilkolása után. Hetekig lehettek volna letartóztatásban, amíg a Den Bosch-i rendőrség ki nem nyomozza az ügyet.
A King's Roadról elfordult balra a Beaufort Streetre, egyenesen a Battersea híd irányában és ezzel bekerült a forgalmi dugóba, Londonban nem ismeretlen fogalom a forgalmi dugó, de téli estéken azért úgy-ahogy el lehet autózni déli irányban.
A sor lassan araszolt előre. Quinn egyenruhás rendőrt vett észre, aki az autókat terelgette. Az egyik utca torkolatát kúpokkal zárták el, így egyetlen sáv maradt az északra és délre tartó gépkocsiknak.
Odaérve az útszűkülethez, két, kéken villogó lámpájú rendőrkocsi között nyitott ajtajú mentőautót pillantottak meg. Hátulról két mentős kászálódott elő hordággyal, és az alaktalan tömeg felé közeledtek, amely letakarva feküdt a kövezeten.
A forgalomirányító türelmetlenül intett. Sam fölpillantott az épület homlokára, amely előtt az alaktalan tömeg hevert. A legfelső emeleten nyitva voltak az ablakok; észrevette egy kikukkantó rendőrtiszt fejét.
– Mintha kiesett volna valaki a nyolcadikról – jegyezte meg Sam. – Most nézett ki a nyitott ablakból a zsaru.
Quinn morgott valamit, és igyekezett nem nekimenni az előtte haladó kocsi hátsó lámpáinak, mivel annak a vezetője is elbámészkodott a baleseten. Néhány másodperccel később kitisztult az út, átkormányozta az Opelt a Temze hídján. Háta mögött ottmaradt Andy Laing holtteste, akiről Quinn sohasem hallott és nem is fog hallani soha már.
– Hová megyünk? – kérdezte Sam.
– Párizsba.
Quinn úgy ment Párizsba, mint haza. Mert bár több időt töltött Londonban, Párizsnak különleges helye volt a szívében.
Itt ismerte meg Jeanette-et és itt vette feleségül. Volt két boldog évük a rue de Grenelle-nél, egy kis lakásban; itt született a lányuk, a neuillyi amerikai kórházban.
Ismerte a párizsi kocsmákat, különösen azokat, ahol itallal próbálta zsongítani a fájdalmat, miután Jeanette és a kicsi Sophie meghaltak az orléans-i országúton. Boldog volt Párizsban, a mennyországot és a poklot járta meg Párizsban, és ébredt már a párizsi csatornában. Ismerte Párizst.
Az éjszakát egy motelben töltötték Ashfordon túl. Folkestone-ban felszálltak a kilencórás calais-i légpárnás kompra, ebédre Párizsba érkeztek.
Quinn a Champs-Élysées közelében, egy apró szállóban vett ki szobát, aztán eltűnt a kocsival parkolóhelyet keresni. Párizs nyolcadik kerületének nagyon sok szépsége van, de a bőséges parkolási lehetőség nem tartozik közéjük. Ha az Hotel du Colisée előtt parkol, az ugyanazon nevet viselő utcában, egykettőre rákerül a kocsijára a rendőrségi kerékbilincs. Inkább beállt a Madeleine mögött, a rue Chauveau-Lagarde-on a huszonnégy órás föld alatti parkolóházba. Amúgy is eltökélte, hogy taxit használ. A Madeleine közelében járva megjegyzett két dolgot, amire még szüksége lehet.
Ebéd után Sammel eltaxiztak Neuillybe, az Avenue Charles de Gaulle 181. szám alá, az International Herald Tribune kiadóhivatalába.
– Attól félek, már nem tudjuk beletenni a holnapi számba – sajnálkozott a leány a pultnál. – De a holnaputániban benne lesz. A fél tizenkettő után érkező hirdetéseket csak a két nappal későbbi számban tudjuk lehozni.
– Így is nagyon jó – mondta Quinn és készpénzben fizetett. Kapott egy ingyen példányt az újságból, és amíg visszamentek a Champs-Élysées-re, el is olvasta.
Ez alkalommal nem hagyta ki a "Krjucskov tábornokot leváltották" címet viselő, moszkvai keltezésű tudósítást. "A biztonsági erők nagyszabású átszervezése során kitették a KGB főnökét" – tudatta a cikk alcíme. Különösebb érdeklődés nélkül olvasta el, mert neki ez úgyse mondott semmit.
A hírügynökségi tudósító közölte, hogy a szovjet Politikai Bizottság "sajnálattal" nyugtázta Vlagyimir Krjucskov tábornoknak, a KGB elnökének lemondását és nyugdíjba vonulását. Amíg a Politikai Bizottság nem jelöli ki az új elnököt, az egyik elnökhelyettes irányítja ideiglenesen a bizottságot.
Az újságíró feltételezése szerint, a változásból ítélve, a Politikai Bizottság különösen elégedetlen volt az Első Főcsoportfőnökség működésével, amelynek élén korábban maga Krjucskov állt. A cikk azzal végződött, hogy a Politikai Bizottság – értsd: Gorbacsov – új és friss erőkkel szeretne vérátömlesztést végrehajtani a Szovjetunió külföldi hírszerzésében.
Sam először járt Párizsban, így ezen az estén és másnap Quinn végigmutogatta neki az összes idegenforgalmi nevezetességet. Voltak a Louvre-ban, esőben járták a Tuileriákat, megnézték a Diadalívet és az Eiffel-tornyot, végül a Lido kabaréban fejezték be a szabadnapot.
Az apróhirdetés az ezután következő napon jelent meg. Quinn korán kelt és a Champs-Élysées-n vett egy példányt az újságosnál, hogy megbizonyosodjék, benne van-e az újságban a szöveg, amely mindössze ennyi volt: "Z. Itt vagyok. Hívjon fel. Q". Megadta a szálloda számát és beszólt az aprócska fülkébe a telefonkezelőnek, hogy hívni fogják. A szobában várakozott. Fél tízkor csengett a telefon.
– Quinn? – Ezt a hangot nem lehetett összetéveszteni.
– Zack, mielőtt folytatná, figyelmeztetem, hogy ez egy szálloda. Nem szeretem a szállodai telefonokat. Megadom egy fülke számát, hívjon fel ott harminc perc múlva.
Bediktálta annak a telefonfülkének a számát, amelyet a Place de la Madeleine-en nézett ki és odaszólt Samnek:
– Egy óra múlva itt vagyok. – Azzal elment. Sam még hálóingben volt, amikor otthagyta. A fülkében pontosan tízkor megszólalt a telefon.
– Beszélni akarok magával, Quinn.
– Most is beszélünk, Zack.
– Úgy gondoltam, szemtől szembe.
– Jó. Semmi probléma. Mondja meg, mikor és hol.
– De semmi trükk, Quinn. Fegyvertelenül, fedezés nélkül.
– Rendben.
Zack megadta a helyet és az időt. Quinn nem írta fel, nem volt rá szüksége. Visszament a szállóba. Sam már felöltözött és lement. Quinn az előcsarnokban levő présszóban találta, tejeskávét reggelizett rongyoskiflivel és aggódva nézett rá.
– Mit akart?
– Találkozni velem.
– Quinn, drága, légy óvatos. Ez egy gyilkos. Hol és mikor?
– Ne itt! – figyelmeztette Quinn. Más turisták is a presszóban ették a kései reggelit. – A szobánkban.
– Egy szállodai szobában – mondta odafent. – Holnap reggel nyolckor. Az Hotel Roblin-ban. Akár hiszed, akár nem, Smith névre foglaltatott szobát.
– Én is ott szeretnék lenni, Quinn. Nekem ez nem tetszik. Ne felejtsd el, a fegyverhez én is értek. És okvetlenül vidd magaddal a Smith & Wessont.
– Hát persze – nyugtatta meg Quinn.
Néhány perc múlva a nő elnézést kért és visszament a presszóba. Tíz perc múlva jött vissza. Quinn emlékezett rá, hogy a presszó végében van egy telefon.
Sam már aludt, amikor éjfélkor elment. Az éjjeliszekrényen az ébresztőóra reggel hatra volt beállítva. Olyan nesztelenül mozgott a hálószobában, mint egy árnyék; összekapkodott cipőt, zoknit, nadrágot, alsóneműt, pulóvert, dzsekit, pisztolyt és kiment. A folyosón nem volt senki. Itt öltözött fel, a pisztolyt az övébe dugta, magára vette az anorákot, úgy, hogy a fegyver agya ne dudorodjon ki, és lelopakodott a lépcsőn.
A Champs-Élysées-n fogott egy taxit és tíz perc múlva ott volt az Hotel Roblinben.
– La chambre de Monsieur Smith s'il vous plait – mondta az éjszakai portásnak. Az belenézett egy papírba és odaadta neki a kulcsot. Tízes szám, második emelet. Felment a lépcsőn és belépett.
Rejtekhelynek a fürdőszoba volt a legalkalmasabb. Az ajtó a hálószoba sarkába esett, innen minden sarkot láthatott, különösen jól a folyosóra nyíló ajtót. Meglazította a hálószobában a mennyezeti lámpa égőjét, fogott egy széket és behozta a fürdőszobába. Kétujjnyira nyitotta az ajtót, és megkezdte az őrködést. Amikor szeme megszokta a sötétet, mindent jól látott az üres szobában. A függönyöket nem húzta össze, beszűrődött az utcai lámpák fénye.
Hat óráig nem jött senki, még lépteket sem hallott odakint. Fél hétkor az éjszakai portás kávét hozott egy koránkelőnek a folyosó végén. Hallotta, amint a lépések elvonulnak az ajtó előtt, majd visszakanyarodnak a lépcsőhöz. Senki sem jött, senki sem próbált bejönni.
Nyolc órakor hatalmas kő esett le a szívéről. Nyolc óra húszkor távozott, kifizette a számláját, fogott egy taxit és visszament az Hotel du Colisée-be. Sam a hálószobában várta, az idegességtől félőrülten.
– Quinn, hol az ördögben voltál? Megbolondulok az aggodalomtól. Felkelek ötkor... Nem vagy sehol... Az isten áldjon meg, lekéstük a találkozót.
Quinn hazudhatott volna, de mivel őszintén lelkiismeret-furdalása volt, elmondta, mit csinált. Sam úgy nézett rá, mintha arcul ütötte volna.
– Te tényleg azt gondolod, hogy én voltam? – suttogta. Igen, ismerte be Quinn, Marchais és Pretorius után egyszerűen nem bírt szabadulni a gondolattól, hogy valaki súg a gyilkosnak vagy a gyilkosoknak. Különben hogyan előzhették meg őket kétszer is az eltűnt zsoldosoknál? Sam nagyot nyelt, igyekezett lecsillapodni és leplezni a kapott sebet.
– Oké, akkor most megkérdezhetem, mikor lesz az igazi találkozó? Természetesen, csak ha most már bízol bennem.
– Egy óra múlva, tízkor – mondta Quinn. – Egy presszóban a rue de Chalon közelében, a Gare de Lyon mögött. Elég messze van, úgyhogy máris induljunk.
Megint taxiba szálltak. Sam szemrehányóan hallgatott, míg a kocsi végigrobogott a rakparton, a Szajna északi partján, északnyugati–délkeleti irányban át a városon. Quinn a rue de Chalon és a Passage de Gatbois sarkán kifizette a sofőrt. Úgy döntött, hogy az út hátralevő részét gyalog teszik meg.
A rue de Chalon párhuzamos a Dél-Franciaország felé vezető vasúti sínekkel. A falon át hallották, amint a szerelvények egymás után dübörögnek ki a pályaudvarról. A rue de Chalon egy ütött-kopott utca volt.
Az utcából több sikátor indult ki, mindnek "Passage" volt a neve, és a nyüzsgő Avenue Daumesnil-be torkolltak. Egy háztömbnyire onnan, ahol kiszálltak, Quinn megtalálta, amit keresett és befordult a Passage de Vautrinre.
– Csuda egy lepusztult környék – állapította meg Sam.
– Eh, ő választotta. Itt lesz a találkozó, egy presszóban.
Az utcában két presszó volt, egyiket se lehetett volna összetéveszteni a Ritz-cel.
Az utca túloldalán, az elsőtől ötven méternyire, a második volt a Chez Hugo. Quinn belökte az ajtót. Balról volt a pénztár, jobbra, az ablak mellett, amelyen vastag csipkefüggöny lógott, két asztal. Egyik asztalnál sem ült senki. Egyáltalán, senki se volt a presszóban, kivéve a borostás tulajt, aki a pénztárgép mögött a presszógép fölé hajolt. Őket nagyon jól lehetett látni a nyitott ajtóban, de a hátsó sötétségben nehéz lett volna felfedezni valakit. Aztán észrevette az egyetlen vendéget. Ott ült jobbra, hátul, a kávéja mellett és őt leste.
Quinn, maga mögött Sammel, végiglépkedett a helyiségen. Az ember nem mozdult. Tekintetét csak egy villanásnyi időre vette le róla, addig, amíg felmérte Samet. Quinn megállt előtte. Az ember kord dzsekit és nyitott nyakú inget viselt. Vörösszőke haja már gyérült, a negyvenes évei végén járhatott. Jellegtelen, vékony arca volt, csúnya himlőhelyekkel.
– Zack? – kérdezte Quinn.
– Aha. Üljön le. Ez ki?
– A társam. Neki ott a helye, ahol én vagyok. Minden úgy történt, ahogy maga akarta. Hát akkor beszélgessünk.
Leült Zackkel szemben és az asztal lapjára helyezte két kezét. Csak semmi trükk. Az ember rosszindulatúan sandított rá. Ezt az arcot látta már Quinn. Próbált visszaemlékezni Hayman pincéjére és a hamburgi "hullaházra". Egyszer csak bekattant. Sidney Fielding. John Peters ötödik Kommandójának szakaszparancsnoka Paulisnál, egykori kongói zsoldos. A férfi remegett valami nehezen féken tartott indulattól. Quinn néhány másodperc múlva rájött, hogy Zack dühében remeg – és még valami mástól. Látott már ilyen tekintetet, Vietnamban és másutt. Ez az ember szorongott, elkeseredett volt és dühös, és ugyanakkor iszonyúan félt valamitől. Zack nem bírta tovább.
– Maga egy fattyú, Quinn. Maga és a fajtája, mind csupa hazug fattyú. Maga megígérte, hogy nem vadásznak ránk, hogy leléphetünk, és csak néhány héttel azután kezdenek utánunk nyomozni, ahogy elpucoltunk. Hát egy nagy szart. Most hallom, hogy Big Paul eltűnt, Janni meg ott van egy holland hullaházban. Méghogy semmi vadászat, a fenét. Egyesével nyírnak ki minket.
– Lassan a testtel, Zack! Én nem mondtam magának semmi ilyet. Én a másik oldalon állok. Miért nem kezdjük az elején? Maguk miért rabolták el Simon Cormacket?
Zack úgy nézett Quinnre, mintha azt kérdezte volna, meleg-e a nap vagy hideg.
– Hát mert megfizettek érte.
– Fizetségért? Nem a váltságdíjért?
– Nem, az pótbevétel volt. Félmillió dollárt kaptunk az emberrablásért. Magamnak eltettem kétszázezret, a többieknek leesett fejenként százezer. A váltságdíj volt az extra keresmény. Azt mondták, amit az ő pénzükön felül ki tudunk préselni, az a mienk.
– Rendben. Ki fizetett érte, hogy ezt tegyék? Esküszöm, én nem tartozom közéjük. Engem a rablás után hívtak fel, hogy próbáljam meg kiszabadítani a gyereket. Ki állta a cechet?
– A nevét nem ismerem. Sose ismertem. Amerikai, ennyit tudok róla. Alacsony, kövér pasas. Itt keresett meg. Isten tudja, hogy talált rám; nyilván voltak összeköttetései. Mindig szállodában találkoztunk. Mindig én mentem oda hozzá és rajta mindig álarc volt. De fizetett és készpénzben.
– És a kiadások? Az emberrablás drága dolog.
– Azt külön megtérítette. Kápé. Még százezer dollárt
– Ebben benne volt a ház is, ahol elrejtették a fiút?
– Nem, arról ő gondoskodott. Egy hónappal a buli előtt találkoztunk Londonban. Odaadta a kulcsokat, megmagyarázta, merre van, és elmondta, hogy elő van készítve búvóhelynek.
– Adja meg a címet.
Zack megadta, Quinn följegyezte. Később Nigel Cramer és a Met laboratóriumi szakértői kiszálltak és ízekre szedték, nyomok után kutatva. A nyilvántartásból kiderült, hogy a házat nem bérelték. Teljesen törvényesen, 200 000 fontért vásárolta meg egy brit ügyvédi iroda közvetítésével egy Luxemburgban bejegyzett cég.
A céget, amelyről csak annyit tudtak meg, hogy részvénytársaság, a luxemburgi bank ugyancsak a legszabályosabb módon képviselte. A bankban soha, senki nem látta a társaság tulajdonosát. A ház ára Luxemburgból érkezett, ahova egy svájci bank utalta át váltó formájában. A váltót, mint a bank közölte, dollárban, mégpedig készpénzben fizették ki a genfi fióknál, de már senki sem emlékezett a vásárlóra.
Egyébként a ház nem északra volt Londontól, hanem délre, Sussexben, East Grinstead közelében. Zack egyszerűen elhajtott északra az M25 körgyűrűn, hogy északról hívogassa a fővárost.
Cramer emberei később töviről hegyire átkutatták az épületet. Bár a négy zsoldos kitakarította a házat, találtak néhány hanyagságból ottmaradt ujjlenyomatot, azok azonban Pretoriustól és Marchais-től származtak.
– És a Volvo? – kérdezte Quinn. – Azt maga fizette?
– Igen, és a zárt teherautót és a többi felszerelést. Csak a Skorpiont kaptuk a kövértől. Londonban.
Quinn azt már nem tudta, hogy a Volvót megtalálták London mellett, a Heathrow repülőtérnél, egy többemeletes parkolóban. A zsoldosok, miután a gyilkosság reggelén áthajtottak Buckinghamen, ismét délnek fordultak és visszatértek a fővárosba. Heathrow-n felszálltak a másik londoni repülőtérre, a gatwicki légikikötőbe induló buszra. De nem mentek ki a reptérre, hanem felszálltak a Hastings és a tengerpart felé induló vonatra. Külön-külön taxikon levitették magukat Newhavenbe, hogy elcsípjék a dieppe-i déli átkelőhajót. Franciaországban elváltak egymástól és mindenki ment a dolgára.
A heathrow-i repülőtéri rendőrség átvizsgálta a Volvót. A csomagtartóban, amely még mindig mandulaillatú volt, megtalálták a padlóba vágott nagy lélegzőnyílásokat. Kihívták a Scotland Yardot, felkutatták az előző tulajdonost. Az autót készpénzért vásárolták, a tulajdonosváltozást nem jegyezték be. Vevőként ugyanazt a vörösszőke hajú férfit írták le, mint a Ford Transit esetében.
– A kövér embertől kapták a belső információkat? – kérdezte Quinn.
––Miféle belső információkat? – kapta fel a fejét Sam.
– Honnan tud róla? – gyanakodott Zack. Nyilván még mindig attól tartott, hogy Quinn is egyike a munkáltatóinak, akik hirtelen átmentek üldözőbe.
– Maga túlságosan jól csinálta – mondta Quinn. – Kivárta, amíg én megjelenek a színen, aztán személyesen magát a közvetítőt követelte. Holott fogalma se volt, hogy egyáltalán a világon vagyok. Nagyon jól tudta, mikor legyen dühös, mikor visszakozzon. Dollárok helyett gyémántokat parancsolt, mert tisztában volt vele, hogy ez hátráltatja az ügyet, később készülünk fel a cserére.
Zack biccentett.
– Igen, az emberrablás előtt utasítottak, mit csináljak, hol és hogy. Azután is többször kellett nekik telefonálnom, hogy a rejtekhelyre vonultunk. Mindig a házon kívülről, mindig egyik telefonfülkéből a másikba, előzőleg megadott lista szerint. Most is a kövér vette föl, megismertem a hangját. Ő alkalmanként még változtatott, ahogy ő mondta, "finom behangolást" végzett. Én csak azt csináltam, amit ő mondott.
– Aha. És a kövér megnyugtatta, hogy nem lesz semmi baj, ha már egyszer eltűntek. Legfeljebb egy hónap múlva, vagy annál később kezdődik a vadászat. Addigra nem lesz egyetlen nyom, és maguk boldogan élnek, míg meg nem halnak. Hát csakugyan elhitte neki? Azt gondolták, csak úgy elrabolják és, meggyilkolják az Egyesült Államok elnökének a fiát, azután olajra lépnek, mint akik jól végezték dolgukat? Miért ölték meg azt a gyereket? Ezt nem kellett volna.
Zack arcizmai vadul rángatóztak. A szeme valósággal kigúvadt a dühtől.
– Hát éppen ez az, maga szarházi. Mi nem öltük meg. Mi kiraktuk az útra, ahogy megígértük, Élt, jól volt; soha még csak meg se ütöttük. Aztán mentünk tovább. Először akkor hallottuk, hogy meghalt, amikor másnap nyilvánosságra hozták. Egyszerűen nem tudtam elhinni. Hazugság az egész. Nem mi tettük.
Kint az utcán kocsi kanyarodott be a rue de Chalonról. Egy férfi vezetett, a másik hátul ült, puskával az ölében. Úgy mentek, mintha keresnének valamit. Az autó megállt az első presszónál, aztán előregördült a Chez Hugo ajtajáig, visszatolatott, hogy félúton legyen a két presszó között. A motort nem állították le.
– A gyereket a derekára csatolt bőrövbe rejtett bombával gyilkolták meg – mondta Quinn. – Ez az öv nem volt rajta, amikor a Shotover Plainen futott. Maguk adták neki.
– Én nem – kiáltotta Zack. – Én nem, az Isten verje meg! Orsini volt.
– Oké, beszéljen nekem Orsiniről.
– Korzikai bérgyilkos. Nálunk fiatalabb. Amikor mi hárman elmentünk a raktárba, hogy magával találkozzunk, a fiú ugyanazt viselte, mint máskor. Mire visszamentünk, új ruha volt rajta. Én nagyon kiosztottam Orsinit, amiért elment. Megszegte a parancsot a hülye fattyú. Otthagyta a házat és bevásárolta a göncöket.
Quinn-nek eszébe jutott a felülről leszűrődő kiabálás, amikor a zsoldosok visszavonultak, hogy átvizsgálják a gyémántokat. Akkor még azt hitte, az ékköveken veszekszenek.
– Miért tette? – kérdezte.
– Azt mondta, a fiú panaszkodott, hogy fázik. Azt mondta, azt gondolta, hogy nem lesz belőle semmi baj. Elment East Grinsteadbe, egy kempingüzletbe és összevásárolta a cuccot. Én nagyon dühös voltam, mert nem beszél angolul és ahogy kinéz, ugyancsak feltűnést kelthetett az úton.
– A ruhákat tehát a maguk távollétében adták át. Na jó. Akkor hogy is néz ki ez az Orsini?
– Harminchárom lehet, de sose volt katona, pedig profi gyilkos. Nagyon sötét bőrű, fekete szemű, az egyik arcán késpenge nyoma.
– Miért fogadta fel?
– Nem én tettem. Én csak Big Pault és Jannit kerestem meg, mert őket régebbről ismertem és azóta is tartottuk a kapcsolatot. A korzikait a kövér ültette a nyakamra. És most hallom, hogy Janni meghalt, Big Paul meg eltűnt.
– No és ezt a találkozót miért kérte tőlem? Mit tehetek én magáért?
Zack előrehajolt és megmarkolta Quinn alkarját.
– Én ki akarok szállni. Ha maga azokkal van, akik engem felfogadtak, mondja meg nekik, hogy nem kell üldözniük. Én soha, de soha nem köptem. Még a hekusoknak se. Tőlem nyugodtan alhatnak.
– De én nem azokkal vagyok – jelentette ki Quinn.
– Akkor a maga pereputtyának mondja meg, hogy én sose öltem meg a fiút. Ez nem volt benne az üzletben. Az életemre esküszöm, sose akartam, hogy az a fiú meghaljon.
Csak kapna el Nigel Cramer vagy Kevin Brown, gondolta Quinn, ennek a te "életednek" a végéig vendégeskedhetnél Őfelsége vagy az Egyesült Államok börtönében.
– Csak még néhány kérdést, Zack. A gyémántok. Ha azt szeretné, hogy megkegyelmezzenek magának, jobban tenné, ha visszaadná a tulajdonosoknak. Eladta a köveket?
– Nem – mondta Zack nyersen. – Nem volt rá lehetőség. Itt van. Minden tetves köve itt van.
Fél kézzel lenyúlt az asztal alá és nehéz vászonzacskót dobott eléjük. Sam szeme elnyílt.
– Orsini – folytatta Quinn szenvtelenül. – Hol van most Orsini?
– Isten tudja. Talán visszament Korzikára. Tíz éve jött el onnan, azóta Marseille-ben, Nizzában dolgozott, bandákban. Utoljára Párizsban. Ez minden, amit ki tudtam szedni belőle. Aha, és egy Castelblanc nevű faluból való.
Quinn felállt, fogta a vászonzacskót és lenézett Zackre.
– Benne van a szarban, haver. Nyakig. Figyeljen ide. Beszélek a hatóságokkal. Esetleg méltányolni fogják a beismerő vallomását, bár akkor is hosszú börtönre számíthat. De azt is el fogom mondani, hogy maga mögött mások álltak, és talán azok mögött is mások. Ha elhiszik, maga pedig mindent bevall, megeshet, hogy életben hagyják. De a többieknek, azoknak, akiknek maga dolgozott... semmi esélyük.
Megfordult, hogy elmenjen. Sam követte. Zack szintén felállt, mintha védelmet keresne az amerikai mellett. Indultak az ajtóhoz. Quinn megtorpant.
– Még valami. Miért választotta a Zack nevet? Végig az emberrablás alatt pszichiáterek és fejtők törték a fejüket a néven, ezen a nyomon próbálva eljutni az emberhez, aki ezt választotta. Számtalan variációt dolgoztak ki a Zachary-re, a Zacharian-re, ezeket próbálták azonosítani közismert bűnözőkkel, akiket ugyanígy hívtak, vagy ugyanezzel a mássalhangzóval kezdődött a nevük.
– Igazából Z-A-K. Ezek a betűk voltak életem első kocsijának a rendszámtábláján.
Quinn felvonta a szemöldökét. Ennyit a pszichiátriáról. Kilépett. Zack utána. Sam még az ajtónál tartott, amikor az utca csendjét megtörte a puskaropogás.
Quinn nem látta sem a kocsit, sem a fegyverest, de hallotta a jellegzetes fütyülést, amint a golyó elsüvített az arca előtt és érezte bőrén hűvös leheletét. Egy centiméternyire ment el a füle mellett és pontosan torkon találta a zsoldost.
Quinnt az mentette meg, hogy gyorsan kapcsolt. Ismerte már ezt a hangot. Zack először hátratántorodott az ajtónak, aztán előre. Még össze sem csuklott, amikor Quinn odaugrott az ajtóba. Egyetlen másodpercig, amíg a zsoldos össze nem rogyott, törzse pajzsként takarta Quinnt a harminc méternyire parkoló autó elől.
Hátravetette magát a küszöbön át, és a levegőben fordult egyet. Elkapta Samet, és ugyanazzal a mozdulattal lerántotta maga mellé. Alighogy a koszos padlóra zuhantak, fölöttük újabb lövedék ütötte át az ajtót és belecsapódott a falba. A rugós ajtó magától bezárult.
Quinn könyéken-térden villámgyorsan végigaraszolt a kocsmán, és maga után rángatta Samet. A kocsi előrehajtott, hogy a puskás kedvezőbb szögből lőhessen. Sorozat zúdult az ajtóra és összetörte a poharakat. A presszógépnél álló férfi, nyilván maga Hugó, lassabb volt náluk. Tátott szájjal állt a pult mögött, csak azután keresett menedéket a padlón a záporozó üvegcserepek elől.
A lövöldözés abbamaradt – nyilván tárat cseréltek. Quinn felpattant és elrohant a hátsó kijáraton át; bal kezével Sam csuklóját, jobb kezében a gyémántokat szorongatta. A presszó hátsó ajtaja folyosóra nyílt, amelynek mindkét oldalán vécék sorakoztak. Mögötte mocskos konyha következett. Quinn bevágtatott a konyhába, kirúgta az ajtót és ott találták magukat a hátsó udvarban.
Lépcsőnek használva az udvarban feltornyozott sörösüveg-rekeszeket, felkapaszkodtak a falra és leugrottak a másik hátsó udvarban, amely a párhuzamos Passage de Gatbois-i hentesüzlethez tartozott. Három másodperc múlva, a hüledező hentes mellett, az üzleten át kiszáguldottak az utcára. Szerencsére harminc méternyire ott állt egy taxi. A hátsó ülésről most kászálódott ki egy nénike, és aprópénz után kotorászott az erszényében. Quinn a szó szoros értelmében lesodorta a kövezetre, és odavetette neki:
– C'est payé, madame.
Beugrott a kocsi hátsó ülésére, csuklójánál fogva maga után cibálta Samet, az ülésre dobta a vászonzacskót és a sofőr orra alá dugott egy köteg francia bankót.
– Vigyen innen, de gyorsan! – mondta. – Jön utánunk a csaj deltás férje.
Az öreg, rozmárbajuszú Marcel Dupont negyvenöt év óta vezette kocsiját Párizs utcáin. Azelőtt a Szabad Franciák között harcolt. Annak idején neki is sokszor meg kellett ugrania a nácik elől, akik már a sarkában lihegtek. Francia lévén, úgy találta, hogy a kocsijába berángatott szőke meglehetősen szemrevaló. Párizsi lévén tudta, mennyi az a vastag köteg, amit az orra alá tartottak. Rég volt az, amikor az amerikaiak szórták a tízdolláros borravalót. Mostanság a legtöbbje tíz dollárból húzza ki Párizsban az egész napot. Feketén füstölgött a kerék, ahogy kilőtt a passzázsból az Avenue Daumesnil-re.
Quinn áthajolt Samen és erőteljes rántással behúzta az ajtót. Megakadt valamiben, csak a második próbálkozásra tudta becsukni. Sam papírfehéren hanyatlott hátra. Aztán szemügyre vette drága krokodilbőr kézitáskáját, amelyet a Harrodsban vásárolt. Az erős ajtócsapás összezúzta a táska alján a keretet, a varrás is felfeslett. Sam felmérte az esett kárt és a szemöldöke felszaladt a csodálkozástól.
– Mi a csuda ez, Quinn?
"Ez" egy hártyavékony, narancs-fekete elem vége volt. Ilyeneket használnak a Polaroid fényképezőgépekhez. Quinn bicskájával felvágta a táska alján a varrást. Három összekapcsolt elemből álló berendezés hat centiméter széles, tíz centiméter hosszú alkatrésze bukkant elő. Az adó és az irányjelző nyomtatott áramkörön volt. A táska aljában kábel vezetett a sarokvas szegecsévé álcázott mikrofonhoz. Az antennát a táska fogójába rejtették. Miniatűr, profi szintű, kincstári eredetű szerkezet, amely energiatakarékossági megfontolásokból csak emberi hangra indult be.
Quinn nézte az alkatrészeket, amint ott hevertek kettejük között, a hátsó ülésen. Ha működik is még, már lehetetlen leadni rajta a dezinformációt. Sam kiáltása elárulta a lehallgatóknak, hogy a szerkentyűt fölfedezték. Kirázott mindent a felfordított táskából, megkérte a sofőrt, álljon meg egy pillanatra a járdaszegélynél, a táskát a poloskával együtt a szemétbe dobta.
– Nos, ezzel tisztázódott Marchais és Pretorius ügye. Nyilván ketten voltak. Az egyik ránk ragadt, lehallgatta, merre megyünk, és telefonált a haverjának, aki mindig elénk vágott a célnál. De hogy az ördögbe nem voltak ott ma reggel a fal találkozón?
– Mert nem volt nálam – mondta Sam.
– Mi nem volt nálad?
– Nem volt nálam a táska. Én a presszóban reggeliztem; te pedig fent akartál velem beszélni. Lent felejtettem a táskám az asztalon. Visszamentem érte, mert féltem, hogy ellopják. Istenem, bár megtették volna.
– Aha. De azt már hallották, amint bemondtam a sofőrnek a rue de Chalon sarkát. És hallották a "presszó" szót. Abban az utcában két presszó van.
– De hogy a csudába tudták beletenni a táskámba? – töprengett Sam. – Mindig velem volt, mióta megvettem.
– Ez nem a te táskád, hanem a másolata – mondta Quinn. – Valaki jól megfigyelte, lemásolta és beleépítette a lehallgatót. Hányan jártak a kensingtoni lakásban?
– Miután te leléptél? János és az egész város. Cramer és a britek, Brown, Collins, Seymour, három vagy négy FBI-ügynök. Jártam a nagykövetségen, a surreyi majorban, ahol téged fogva tartottak egy ideig, átmentem az Államokba, aztán vissza. Mindenfelé megsétáltattam. Ki-bepakolni, a lehallgatót bekapcsolni, elég volt öt perc.
– Hova akar menni, haver? – kérdezte a sofőr.
Az Hotel du Colisée nem jöhetett számításba; a gyilkosok már ismerik. De nem ismerik a garázst, ahol az Opel parkol. Quinn egyedül járt itt, Sam és a halálos kézitáska nélkül.
– Place de la Madeleine – mondta –, a Chauveau-Lagarde sarkán.
– Quinn, nekem talán vissza kellene repülnöm az Államokba, azzal, amit most megtudtunk. Elmehetnék az itteni nagykövetségünkre és követelhetnék két amerikai biztonsági embert védőőrizetnek. Washingtont tájékoztatni kell arról, amit Zacktől hallottunk.
Quinn kibámult a mellettük elsuhanó utcákra. A taxi épp elhagyta a rue Royale-t. Megérkeztek a Madeleine-hez, a garázs bejáratánál kiszálltak. Quinn királyi borravalót adott a barátságos taxisnak.
– Most hová? – kérdezte Sam, mikor az Opellel a Szajnán áthajtottak a Latin-negyed felé.
– Te a repülőtérre – válaszolta Quinn.
– Washingtonba?
– Semmiképpen se Washingtonba. Ide figyelj, Sam, most még kevésbé szabad odamenned védelem nélkül, mint bármikor. Akárki áll ezek mögött, az sokkal hatalmasabb, mint néhány kiszolgált zsoldos. Ezek csak bérencek voltak. Akármi történt nálunk, azt nyomban továbbadták Zacknek. Tudott arról, mire jutott a rendőrség, mit intézett a Scotland Yard Londonban és Washingtonban. Meg volt itt koreografálva minden, terv szerint történt még Simon Cormack meggyilkolása is. Amikor a fiú az úton szaladt, valakinek ott kellett lennie a fák között a detonátorral. Honnan tudta, hogy ott kell lennie? Úgy, hogy Zacknek pontosan megmondták, mit mikor csináljon, még azt is, hogy mikor és hol engedjen el bennünket. Engem nyilván azért nem ölt meg, mert nem kapott rá utasítást. Eleve nem hitte, hogy megöl valakit is.
– De azt állította, hogy volt valami amerikai, aki az egészet kitervelte, pénzelte. Az a bizonyos kövér ember.
– És ki utasította a kövért?
– Ó. Amögött is áll valaki.
– Kell hogy álljon – mondta Quinn –, méghozzá magasan, nagyon magasan. Valami fontos ember. Tudjuk, mi történt és hogyan, de nem tudjuk, ki tette és miért. Te visszamész Washingtonba, és jelented, amit Zacktől hallottunk. De ki állítja ezt? Egy emberrabló, bűnöző és zsoldos, aki ráadásul meg is halt, épp a legalkalmasabb pillanatban. Valaki, aki úgy akar menekülni tetteinek következményei elől, úgy akarja megvásárolni a szabadságát, hogy bemártja tulajdon cimboráit és visszaadja a gyémántokat – ki veszi be ezt a dajkamesét?
– Hát akkor hová menjünk?
– Te rejtekhelyre, én a korzikai után. Ő a kulcsember, a kövér bérence, az, aki Simonnak átadta a végzetes övet. Ötöt teszek tíz ellen, Zacknek azért parancsolták meg, hogy követeljen készpénz helyett gyémántokat, ami hat nappal elnyújtotta az alkudozást, mert még nem volt kész az új ruha. Túl gyorsan haladtunk az ütemtervhez képest, le kellett lassítani a tárgyalásokat. Ha eljutok Orsinihez, elkapom élve és rábírom, hogy beszéljen, alighanem eszébe fog jutni, hogy hívják a munkaadóját. És ha a kövér neve megvan, mehetünk Washingtonba.
– Quinn, engedd, hogy veled jöjjek, így egyeztünk meg.
– Washingtonnal egyeztél meg így. Az egyezmény lejárt. Mindent, amit Zack mondott, vett a táskádban a poloska. Azok is tudják, amit mi. Mostantól rád vadásznak és rám, hacsak ki nem sütjük a kövér nevét. Akkor a vadászokból lesznek a vadak. Majd az FBI és a CIA tesz róla.
– Szóval vonuljak illegalitásba. Mennyi időre?
– Amíg nem értesítelek, hogy minden tisztázódott, így vagy úgy. Hogy hol? Malagában. Vannak Dél-Spanyolországban barátaim, akik vigyáznak rád.
Párizsnak, akárcsak Londonnak, két repülőtere van. A tengerentúli járatok kilencven százaléka a fővárostól északra eső Charles de Gaulle repülőtérről indul. Spanyolország és Portugália a déli, régebbi Orlyról érhető el. Hogy még nagyobb legyen a zűrzavar, a különböző repülőterekre két különböző városi terminálról indítják a buszokat. Orlyra a Latin-negyedből, a Maine-Montparnasse-tól. Harminc perccel azután, hogy elhajtottak a Madeleine-től, Quinn leparkolta a kocsit, és bevezette Samet a repülőtéri csarnokba.
– Mi lesz a ruhámmal és a holmimmal? – sopánkodott a nő.
– Azt felejtsd el. Ha nem figyelik máris a szállót, akkor hülyék. Márpedig nem azok. Nálad van az útleveled és a hitelkártyáid?
– Igen. Mindig magamnál tartom őket.
– Menj be oda a bankpulthoz és végy fel annyi pénzt, amennyit csak a hitelkártyádra lehet.
Amíg Sam a bankkal volt elfoglalva, Quinn a maradék pénzből jegyet váltott neki a Párizs–Malaga járatra. A 12.45 órai gépet lekéstek, de indult egy másik, délután 17.35-kor.
– A barátnője kénytelen lesz öt órát várni – mondta a lány, aki a jegyet adta. – A buszok húszpercenként indulnak a J kaputól az orlyi déli terminálhoz.
Quinn megköszönte, azután átment a csarnokon a bankpulthoz és átadta Samnek a jegyet. A nő ötezer dollárt kapott, Quinn elvett belőle négyezret.
– Most egyenesen fölteszlek a buszra. Biztonságosabb odakint az Orlyn, mint itt, ha netán figyelnék az induló járatokat. Ha kint vagy, menj egyenesen az útlevélvizsgálatra és a tranzitba. Az biztosabb. Vegyél magadnak új táskát, bőröndöt, ruhát, te tudod, mire van szükséged. Aztán várd az indulást, de nehogy lekésd a beszállást. Malagában vannak ismerőseim, akik várni fognak.
– De Quinn, én nem tudok spanyolul.
– Nyugi, azok mind tudnak angolul.
A busz lépcsőjénél Sam visszafordult és átölelte Quinn nyakát.
– Annyira sajnálom, Quinn! Jobban elboldogultál volna egyedül.
– Nem a te hibád, bébi. – Tenyerébe fogta az arcát és megcsókolta. Ügyet sem vetett rájuk senki – megszokott látvány az ilyesmi egy állomáson. – Egyébként, ha te nem vagy, most nem lehetne Smith & Wessonom. Úgy gondolom, szükségem lesz még rá.
– Vigyázz magadra – suttogta Sam. Csípős szél söpört végig a Boulevard de Vaugirard-on, A busz alsó rekeszében elhelyezték az utolsó nehéz bőröndöt, felszálltak az utolsó utasok. Sam vacogott a férfi karjaiban. Quinn megcirógatta a mellének támaszkodó, ragyogó szőke fejet.
– Nem lesz semmi baj. Bízzál bennem. Pár nap múlva jelentkezem telefonon. Akkor már valamilyen módon biztonságosabban mehetünk haza.
Utánanézett a busznak, amint lefelé dübörgött a körúton. A hátsó ablakból egy kis kéz integetett. A busz befordult a sarkon és eltűnt.
Kétszáz méternyire a városi termináltól, a Vaugirard túloldalán van egy nagy postahivatal. Kartonpapírt és csomagolópapírt vásárolt egy boltban, és bement a postára. Bicskával, ragasztószalaggal, papírral, zsineggel szabályszerű csomagot készített, és a gyémántokat expressz ajánlottan feladta Londonba, Fairweather nagykövetnek.
A távhívásos fülkéből telefonált a Scotland Yardra és üzenetet hagyott Nigel Cramernek. Az üzenet egy sussexi címet tartalmazott, East Grinstead közelében. Utoljára egy esteponai kocsmát hívott.
– Minden rendben, haver – mondták a vonal túlsó végén, nem spanyolul, hanem londoni cockney tájszólásban. – Majd mi vigyázunk a kis hölgyre.
Miután mindent elintézett, visszament a kocsihoz, a legközelebbi benzinkútnál teletankolta, azután átverekedte magát a déli csúcsforgalmon a körgyűrűig. Hatvan perccel azután, hogy Spanyolországba telefonált, az A6 autópályán hajtott, egyenesen délnek, Marseille felé.
Megállt vacsorázni Beaune-ban, azután letette fejét a kocsi hátsó ülésére és behozott egy keveset a rengeteg alváshátralékból. Hajnali háromkor folytatta útját dél felé.
Miközben ő aludt, valaki egykedvűen üldögélt a San Marco étteremben és figyelte szemben az Hotel du Colisée főbejáratát. Dél óta itt ücsörgött, a személyzet először csodálkozott, azután bosszankodott. Ebédet rendelt, végigülte a délutánt, azután vacsorát kért. Mintha teljesen belemerült volna az olvasásba, a pincérek legalábbis úgy látták.
Tizenegykor az étterem bezárt. A férfi átment a szomszédba, a Royal Hotelbe. Elmagyarázta, hogy egy barátjára vár, odaült egy székre az előcsarnok ablakához és folytatta az őrködést. Hajnali kettőkor feladta.
Elhajtott a rue du Louvre-ba, ahol volt egy huszonnégy órán át nyitva tartó postahivatal. Felment az első emeletre, ahol a telefonfülkék sorakoztak és beadott egy névre szóló hívást. Addig állt a fülkében, amíg vissza nem csörgetett a kezelő.
– Allo, monsieur – mondta a telefonoslány. – Bejött a hívása. Castelblanc van a vonalban, tessék beszélni.

TIZENHATODIK FEJEZET

Costa del Sol régi kedvenc helye a brit alvilág visszavonult tagjainak. Tucatszámra élnek itt, mióta megugrottak atyáik földjéről, a Scotland Yard kopói elől és élvezik bankoktól, pénzszállító teherautókról szerzett friss gazdagságukat. Egy bölcs ember szerint Esteponáhan tiszta időben több főbenjáró bűncselekményt elkövetett embert lehet látni, mint Őfelsége parkhursti börtönében, névsorolvasáskor.
Ezen az estén, egy párizsi telefonhívás nyomán, négy illusztris személy várakozott a malagai repülőtéren. Olt volt Ronnie és Bernié és Arthur (ejtsd: "Arfur"), mind érettebb korú férfiak, és az ifjú Terry, közismert nevén Tel. Telen kívül mindenki világos ruhát, panamakalapot viselt, hozzá pedig napszemüveget, noha rég lement már a nap. Szerényen meghúzódva a vámvizsgálatnál, a kijárat egyik oldalán, azóta figyelték az érkezési oldalt, mióta leszállt a párizsi gép.
Sam az első három utas között volt. Nem volt nála bőrönd, csak az Orlyn vásárolt kézitáska és egy kisebb táska, a pipereholminak és a hálóingének. Még mindig ugyanazt a kétrészes ruhát viselte, mint a reggeli találkozón, Hugó presszójában.
Ronnie kapott róla személyleírást, de az nem fedte a valóságot. Bernie-hez és Arthurhoz hasonlóan Ronnie-nak is volt felesége, az "öreglány", ugyanolyan, mint a többieké: a túl sok ibolyántúli sugárzástól cserepes bőrű, hidrogénezett szőke, akinek haját csaknem fehérre szívta az örökös napozás, így aztán elismeréssel gusztálta az érkező északiasan sápadt bőrét és áramvonalas formáit.
– Gordon Bennett – hebegte Bernie.
– Gusztusos – állapította meg Tel. Ez volt a kedvenc szavajárása. Ha valami meghökkentette, vagy tetszett neki, mindjárt azt mondta rá: "gusztusos".
Ronnie előrelépett.
– Miss Somerville?
– Én vagyok.
– Stét. Ronnie vagyok. Ez itt Bernie és Arfur és Tel. Quinn kérte, hogy nem-e vigyáznánk magára. Itt a járgány.

Quinn november utolsó napján, hideg és esős hajnalon érkezett Marseille-be. Választhatott, vagy a Marignane repülőtérről utazik-e, amely esetben estére ott lesz Ajaccióban, Korzika fővárosában, vagy este autóstul felszáll az átkelő komphajóra.
Az utóbbi mellett döntött. Először, így nem kell Ajaccióban kocsit bérelnie; másodszor, így nyugodtan átviheti a derekára erősített Smith & Wessont; harmadszor, nem árt, ha még Korzika előtt beszerzi, amire ott szüksége lesz.
Az átjelzésekből nem volt nehéz megállapítania, merre van a Quai de la Joliette-en a kompkikötő. Pillanatnyilag majdnem üresen állt. A reggeli, ajacciói járat már kikötött, utasai egy órája szétszéledtek. A. Boulevard des Dames-on még zárva volt a jegyiroda. Quinn leparkolta a kocsit és várakozás közben jóízűen megreggelizett.
Kilenckor megvette a jegyet az este nyolckor induló, másnap réggel hétkor érkező Napóleonra. Zsebében a jeggyel, otthagyta az Asconát az utasparkolóban, annak a J4 mólónak a közelében, ahonnan az átkelő komphajó indul. Miután ezzel is megvolt, visszament komissiózni a városba.
Könnyű vászonzsákját egy gyógyszertárban feltöltötte tisztálkodó és borotválkozó szerekkel, mert mindene a párizsi Colisée-ben maradt. Nehezen talált férfiruha-üzletet – akiket kérdezett, csak a fejüket rázták –, végre a St. Ferreol sétálóutcában bukkant rá, a régi kikötőtől északra.
Csizmát, farmert, övet, inget, kalapot könnyű volt beszerezni a készséges fiatal eladótól. Mikor azonban előadta utolsó óhaját, az ifjú szemöldöke felszaladt.
– Mit parancsol, uram?
Quinn megismételte.
– Igazán sajnálom, de nem hiszem, hogy ilyesmit tartanánk.
Tekintete rátapadt a két nagy címletű bankóra, amelyek csábítóan libegtek Quinn ujjai között.
– Talán a raktárban? Egy régi, amit már nem használnak? – nógatta Quinn.
Az ifjú körbesandított.
– Megnézem, uram. Ideadná a táskáját?
Tíz percet töltött a hátsó raktárban. Amint visszajött, kinyitotta a táskát, hogy Quinn belenézhessen.
– Pazar – dicsérte Quinn. – Pontosan ez az, amire szükségem volt.
Fizetett, lepengette, az ifjúnak a fejedelmi jattot, majd távozott az üzletből. Az ég kivilágosodott. Megebédelt egy kávéházban, a régi kikötőben, és a feketéje mellett egy órán át tanulmányozta Korzika nagyléptékű térképét. Castelblancról annyit árult el a mellékelt helységnévtár, hogy valahol Ospedalenél van, a sziget legdélibb csücskében.
Nyolckor a Napoleon kifutott a Gare Maritime-ből és nekivágott az útnak. Quinn egy üveg bor társaságában üldögélt a Bar des Aigles-ben, mely ebben az évszakban majdnem teljesen üres volt. A Napoleon irányba fordította az orrát, az ablak mögött elmaradtak Marseille fényei és feltűnt If vára, a régi börtönerőd.
Tizenöt perc múlva a hajó elsiklott a Croisette-fok mellett és beleolvadt a nyílt tenger sötétjébe. Quinn lement vacsorázni a Malmaisonba, aztán visszavonult kabinjába a D fedélzeten. Ébresztőóráját hatra állította és tizenegy előtt lefeküdt aludni.

Ugyanekkor Sam és őrangyalai ott ültek egy apró és magányos, egykori parasztházban, fent az esteponai hegyekben. Egyik férfi sem itt lakott. Itt csak raktároztak ezt-azt, vagy olyankor használták, ha valamelyik barátjuknak "magányra" volt szüksége, mert már a sarkában voltak a detektívek a kiadatási paranccsal.
Öten ültek a lepusztult, szűk szobában és pókereztek. A levegőben kéken lebegett a cigarettafüst. Ronnie találta ki, hogy kártyázzanak. Már három órája verték a blattot; csak Ronnie és Sam maradt játékban. Tel nem játszott; ő a sört szolgálta fel, amelyet egyenesen az üvegből ittak. Rekesz-számra állt a sör az egyik falnál. A többi fal mellett bálákban tornyosultak a Marokkóból érkező, északi exportra szánt egzotikus levelek.
Arthur és Bernié immár megkopasztva, savanyú képpel figyelték az utolsó két játékost. Az asztal közepén ezerpezetásokban feküdt a bank; Arthur és Bernié minden vagyona, Ronnie pénzének több mint fele és Sam napi árfolyamon átváltott dollárjainak fele.
Sam Ronnie lapjait figyelte, bedobta csaknem minden maradék pénzét és emelt. Ronnie vigyorgott, tartotta a tétet és felszólította Samet, mutassa a lapjait. Az fölcsapta négy lapját. Két király, két tízes. Ronnie tovább vigyorgott és megnézte a sajátját. Fullja volt: három dáma és két bubi. A bankóhalomért nyúlt, amelyben benne volt az ő minden pénze, Bernié és Arthur minden pénze és Sam ezer dollárjából kilencszáz. Ekkor csapta föl Sam az utolsó kártyáját. A harmadik király.
– A francba – mondta Ronnie és lekonyult. Sam oszlopba rakta a papírpénzt.
– Ejha – mondta Bernié.
– Izé, miből is él maga, Sam? – kérdezte Arthur.
– Hát Quinn nem mondta? Különleges ügynök vagyok az FBI-nál.
– Gordon Bennett – motyogta Ronnie.
– Gusztusos – tette hozzá Tel.

A Napoleon pontosan hétkor kötött ki Ajaccióban, félúton a kapucinusok kőgátja és a fellegvár között. Tíz perc múlva a néhány gépkocsi kihajtott a kompról és Quinn ott állt a vad szépségű, rejtelmes sziget ősi fővárosában.
Térképről nézte, merre kell mennie: egyenesen délnek, kifelé a városból, le a Boulevard Sampierón a repülőtérig, onnan balra az N196 úton, fel a hegyekbe. Tíz perccel a kanyar után emelkedni kezdett az út, ami Korzikán természetes, mert csaknem az egész szigetet hegyek borítják. Cauro után az út a St. Georges-szorosig szakadatlanul kanyargott és hullámzott. A szorosnál Quinn alatt és háta mögött még egy pillanatra felvillant a keskeny parti síkság, azután mindent eltakartak a szédítő hegyormok. Ezen a magasságon tölgyek, olajfák és bükkfák nőttek. Bicchisano után megint ereszkedett az út, Proprianónál visszakanyarodott a partra. Ospedalébe menet nem lehetett kikerülni ezt a kanyart. Ha toronyiránt megy, a vad Baraci-völgyön kell átvágnia, oda pedig még az útépítők se merészkedtek.
Propriano után néhány kilométeren át a parti síkon hajtott, mielőtt a D268 elfordult volna az ospedalei hegyeknek. Errefelé az N jelzésű (nemzeti) utakat fölváltották a D jelzésű (tartományi) utak, amelyek alig valamivel szélesebbek egy forgalmi sávnál, de még mindig sztrádának számítanak a hegyi földutakhoz képest. A D268 a Fiumicicoli-völgy északi oldalát követte, amely Quinntől jobbra bújt meg a mélységben.
Elmaradtak mögötte a meredek szirtfalak tövében, ásító szakadékok partján kuporgó hegyi falvak, a helyi, kemény szürke kőből épült házak. Quinn azon csodálkozott, hogyan élnek meg az itteni parasztok cseppnyi rétjeikből, gyümölcsöseikből.
Az út mindegyre emelkedett és kígyózott. Néha a mélybe vetette magát, hogy a túloldalon felkapaszkodjon. St. Lucie de Tallano után eltűnt az út menti fasor. Combig érő hanga és mirtusz nőtte be a hegyeket: a maquis. A maquis-ba vonulni, így mondták a második világháború idején, ha valaki a hegyekbe menekült a Gestapo elől. Ezért hívták a francia partizánokat maquisard-oknak, vagy egyszerűen "maquis"-knak.
Korzika ősi, mint hegyei, amelyekben a történelem előtti időkben is éltek emberek. Szardíniához és Szicíliához hasonlóan Korzika sem tudja számon tartani, hányszor kellett harcolnia. Az idegen mindig hódítóként, megszállóként, adószedőként érkezett, mindig azért, hogy parancsoljon és elvegyen, sohasem azért, hogy adjon. Válaszul a korzikaiak felvonultak a hegyekbe, amelyek természetes erődöket, menedéket kínáltak nekik. Rablók és gerillák, lázadók és partizánok nemzedékeit bújtatták a hegyek, ahová a hivatal a lábát se merte betenni. Csak a partról vetette ki az adót, amelyet a népnek esze ágában se volt kifizetni.
Évszázados tapasztalatok alakították ki a hegyi nép filozófiáját: a törzsi szellemet és a titoktartást. A hatóság igazságtalanságot jelentett, és Párizs ugyanolyan gorombán hajtotta be az adót, mint a többi hódító. Hiába tartozik Korzika Franciaországhoz, hiába adott Franciaországnak egy Napóleon Bonapartét és még számos hírességet, a hegyi ember szemében az idegen az csak idegen, az igazságtalanság és az adószedés hírnöke, jöjjön az Franciaországból vagy máshonnan. És dolgozhatnak ezerszámra az anyaországban a korzikaiak, ha bajba jutnak, ma is az ősi hegyek között keresnek menedéket.
A hegyek, az ínség és az üldöztetés teremtette meg a kőkemény összetartást és a Korzikai Uniót, amely többek véleménye szerint még a maffiánál is rejtelmesebb és félelmetesebb. Ebbe a világba, amelyet a XX. század sem volt képes megváltoztatni holmi Közös Piacokkal és Európa Parlamentekkel, hatolt be egyre mélyebben Quinn 1991 utolsó hónapjában.
Levie falu előtt kezdődött a D59 út, s egy útjelző tábla mutatott Carbini felé. A mellékút délnek tartott és mintegy hét kilométer után áthaladt az Ospedale-hegységből lezúduló Fiumicicoli patak fölött. Carbiniben, amely egyetlen utcából áll, ahol kék zubbonyos öregek ülnek a kőházak előtt és néhány csirke kapirgál a porban, Quinn helységnévtára is kifogyott a tudományából. Két ösvény vezetett kifelé a faluból: a D143 vissza nyugatra, ugyanarra, amerről Quinn érkezett, de a völgy déli oldalán, a D59 egyenesen délre tartott Oronénak, azon túl Sottának. Délnyugaton a Monte Cagna nyúlt az égbe, baloldalt némán magasodott az Ospedale. Itt van Korzika legmagasabb csúcsa, a Punta della Vacca Morta. Azért hívják így, mert bizonyos szögből nézve döglött tehénre emlékeztet. Quinn az egyenes utat választotta.
Orone után bal felől szorosan az út mellé zárkóztak a hegyek. Három kilométerrel Orone után kellett elkanyarodni Castelblanc felé. Az út csapássá szűkült, és mivel az Ospedalén át nincs út, valószínűleg zsákutcába torkolllak. Valakit réges-rég talán egy fehér falú várra emlékeztetett a hegyoldal irdatlan fakószürke sziklatömege; így kapta a nevét a falu. Quinn lassan vezetett a csapáson, és öt kilométer után, messze a D59 felett, megérkezett Castelblancba.
Az út a főtérben ért véget, amely a falu szélén volt; mögötte már csak a szikla következett. A főtérre vezető keskeny utcát alacsony kőházak szegélyezték; valamennyi rozzant, valamennyi zárva. Még csirkék se kaparásztak a szemétben. Öregek sem üldögéltek odakint. Csönd volt a faluban. Quinn behajtott a térre, megállt, kiszállt a kocsiból, nyújtózkodott. Ugyanekkor odalent a főutcán fölberregett egy motor. Két ház közül előbukkant egy traktor, az út közepére gurult és keresztbe állt. A sofőr kihúzta a slusszkulcsot, leugrott a földre és eltűnt a házak között. Egy motorkerékpár még elfért volna a traktor hátulja és a fal között, kocsival azonban már nem lehetett kihajtani.
Quinn körülnézett. A térnek három oldala volt. Jobb kéz felől állt négy ház, előttük szürke kőből épült kicsi templom. Balra a castelblanci társadalmi élet központja: a cseréptetős, kétszintes kocsma. Mellette sikátor vezetett a falu további részéhez, amely nem az út mentén terült el, és kunyhókból, csűrökből, a hegyoldalig húzódó udvarokból állt.
Alacsony, ősöreg pap tűnt fel a templomajtóban. Nem vette észre Quinnt. Megfordult, hogy bezár ja maga mögött az ajtót.
– Bonjour, mon pére – köszöntötte derűsen Quinn. Isten embere akkorát szökkent, mint egy meglőtt nyúl, úgyszólván páni félelemmel sandított Quinnre, keresztültipegett a téren és eltűnt a kocsma melletti sikátorban, miközben hányta magára a keresztet.
Bármelyik korzikai pap joggal szörnyedhetett el Quinn külsején. A marseille-i exkluzív férfiruha-üzlet készlete legjavát adta. Valódi nyugati csizmát viselt, fakókék farmert, jajvörös inget, szarvasbőr dzsekit és tornyos Stetson-kalapot. Ha úgy akart kinézni, mint egy ranchero karikatúrája, akkor sikerült neki. Fogta a slusszkulcsot, a vászonzsákot és bement a kocsmába.
Odabent sötét volt. A pult mögött a tulajdonos serényen fényesítette a poharakat. Négy tölgyfa asztal állt a kocsmában, mindegyik mellett négy szék. Csak az egyik asztalnál ült négy kártyás, akik a lapokat gusztálták.
Odament a pulthoz, lerakta a kézitáskáját, de a kalapot a fején hagyta. A kocsmáros felnézett.
– Monsieur?
Érdeklődésnek, csodálkozásnak semmi nyoma. Quinn azonban úgy tett, mintha nem vette volna észre és tündöklően mosolygott.
– Egy pohár vörösbort, legyen szíves – mondta szertartásosan. Helyi bor volt, erős, de jó. Hozzáértően forgatta a szájában. A pult mögül, olajbogyóval, sajttal és kenyérrel megrakott tányérokkal előbukkant a tulaj gömbölyded felesége, a világért nem nézett volna a vendégre, és miután a férje kurtán mondott neki valamit hegyi dialektusban, visszabújt a konyhába. A kártyázok se méltatták figyelemre. Quinn a kocsmároshoz fordult.
– Egy úriembert keresek, azt hiszem, itt lakik. Orsininek hívják. Ismeri?
A kocsmáros a kártyázókra pillantott, mintha segítséget kérne, de azok nem erőltették meg magukat.
– Nem Dominique Orsini úrra gondol? – kérdezte. Quinn töprengve nézett rá. Az utat eltorlaszolták, Orsini létét nem tagadják. Két eszköz, hogy maradásra bírják. Meddig? Hátranézett. Odakint, az ablakok előtt halványkéken ragyogott az ég a téli napsugárban. Sötétedésig talán. Visszafordult a pulthoz és megérintette arcát az új javai.
– Van Dominique Orsininek sebhely az arcán?
Bólintás.
– Meg tudná mondani, hol találom a házát?
A kocsmáros újabb sürgető pillantást vetett a kártyázókra. Most jött el az ő idejük. Az egyik férfi, az egyetlen, aki öltönyt viselt, fölnézett a kártyából és megszólalt.
– Orsini úr ma távol van, uram. Holnap jön vissza. Ha megvárja, találkozhat vele.
– Nagyon köszönöm, barátom. Igazán kedves magától. – És megkérdezte a kocsmárostól: – Kaphatnék egy szobát ma éjszakára?
A tulaj bólintott. Tíz perccel később megvolt a szoba: maga a kocsmárosné mutatta meg, aki most is óvakodott rápillantani. Miután kiment, Quinn szemügyre vette a szobát. Hátul volt és az alacsony csűrökkel szegélyezett udvarra nyílt az ablaka. Az ágy kókuszrosttal hoporcsosra tömött matraca vékony volt, de az ő céljainak tökéletesen megfelelt. Bicskájával felfeszített az ágy alatt két padlódeszkát, és odarejtett valamit a kézitáskájából. Ezt-azt hagyott benne azoknak, akik majd átkutatják. Becsukta a táskát, rátétté az ágyra, kitépte egy hajszálát és nyállal a cipzárra tapasztotta.
Visszament a kocsmába és hatalmasan beebédelt, kecskesajtot, friss, ropogós kenyeret, helyi disznóhúspástétomot és zaftos olajbogyót, majd borral öblítette le. Azután körülnézett a faluban. Tudta, hogy naplementéig biztonságban van; vendéglátói megkapták és megértették az utasításokat.
Nem sok látnivaló akadt. Senki sem jött ki az utcára, hogy üdvözölje. Egyetlen kisgyereket látott, azt is sietve berántotta az ajtón át egy pár agyondolgozott női kéz. A főutcán a traktor hatalmas kereke majdnem elzárta a sikátort, amelyből előpöfögött, csak egy félméteres rés maradt szabadon. Eleje egy fából ácsolt csűrhöz ért.
Öt óra körül lehűlt a levegő. Quinn visszament a kocsmába, ahol a kandallóban vidáman pattogtak az olajfarönkök. Fölment a szobájába egy könyvért, elégedetten állapította meg, hogy kézitáskáját átkutatták, semmit sem vettek el belőle, és nem nyúltak az ágy alatt a deszkákhoz.
Két órán át olvasott a kocsmában, továbbra is kalappal a fejében. Azután finom sertésragut vacsorázott, hozzá babot, hegyi füvekkel fűszerezett lencsét, almatortát és kávét. Bor helyett vizet ivott. Kilenckor visszavonult a szobájába. Egy órával később az utolsó fény is kialudt a faluban. Ezen az éjszakán senki sem nézett tévét a kocsmában – Castelblanc három televíziója közül eggyel a kocsma büszkélkedhetett –, senki sem kártyázott. Tíz órára sötétbe borult minden, csak Quinn szobájában égett egy magányos villanykörte.
A halvány fényű égő ernyő nélkül, beporosodott dróton fityegett a mennyezet közepéről. Leginkább a maga mögé eső részt világította meg; ott ült a karosszékben a tornyos Stetson-kalapos alak és olvasott.
Fél kettőkor, az Ospedale lánca mögött felkelt a hold és harminc perc múlva egész Castelblanc baljóslatú fehér fényben fürdött. A derengésben hosszú, néma árnyék suhant végig az utcán. Átsurrant két sikátoron, majd beleolvadt a kocsma mögötti csűrök és hátsó udvarok zűrzavarába.
Az egyik udvarban az árnyék nesztelenül föllendült egy szénásszekérre, onnan pedig a fal tetejére. Könnyedén végigfutott rajta, leugrott a következő sikátorba és ruganyosan felpattant a csűr tetejére, pontosan szemben Quinn ablakával.
A függöny csak félig takarta az ablakot. A harminc centiméteres résben kitűnően lehetett látni Quinnt, amint a könyvvel a térdén kissé előrehajol és a rossz világításnál silabizálja a nyomtatott betűket. Vörös inges válla virított az ablakpárkány fölött; még mindig a fején volt a fehér Stetson-kalap.
A suhanc a csűr tetején elvigyorodott. Ha ez ekkora hülye, akkor neki be sem kell ugrania a hálószobába, hogy teljesíthesse a kötelességét. Leakasztotta válláról a bőrszíjon lógó luparát, kibiztosította a zavart és célzott. Tizenkét méternyire a kalapos fej éppen betöltötte a két célgömb közötti részt. Az elsütőbillentyűket összedrótozták, hogy a két golyó egyszerre röppenjen ki a csőből.
A fegyver akkorát dörrent, hogy az egész falu felébredt rá, de senki sem gyújtott világot. A dupla csőből kiröppenő súlyos lövedék szilánkokra törte az ablakot és szétszaggatta a könnyű kartonfüggönyt. Az ablak mögött ülő ember feje a szó szoros értelmében felrobbant. A luparás látta, amint a világos Stetsont a magasba röpíti a robbanás, a koponya darabokra szakad, ragyogó piros vért spriccelve minden irányban. A fejetlen, vörösinges test oldalt hanyatlott és eltűnt.
Elégedetten, hogy megtette a magáét a törzsért, az Orsiniak fiatal unokaöccse leugrott a tetőről, végigszaladt a falon, onnan leszökött a szénásszekérre, onnan az udvarra, és máris ott állt a sikátornál, amelyen át jött. Sietség nélkül, győzelmében biztosan lépdelt keresztül a falun a házig, ahol várta a bálványozott rokon. Nem látta és nem hallotta azt a nálánál magasabb és jóval kevésbé mámoros férfit, aki előbukkant egy sötét ajtóból és a nyomába szegődött.
Később a kocsmárosné eltakarította a pusztulás nyomait az ivó feletti szobában. A matracon már nem lehetett segíteni. Végighasították és a kókuszrosttal olyan keményre tömték az ing ujjait és vállát, hogy támasz nélkül megüljön a széken. A kocsmárosné meglelte a hosszú ragasztószalagokat, amelyekkel egyenes helyzetbe rögzítették a torzót, a Stetson cafatait és a könyvet.
Összeszedegette a műanyag kirakatbábu fejének roncsait. Ezt a fejet Quinn rábeszélésére emelte el a raktárból a marseille-i eladó. A fejen lógó két óvszerből, amelyeket megtöltötték az átkelőhajó ebédlőjéből elcsórt paradicsomszósszal, meglehetősen kevés maradt. Persze tiszta paradicsom lett minden, de azt le lehetett törölgetni.
A tulaj később csodálkozott, hogyhogy nem találta a bábufejet, amikor előzőleg átkutatta az amerikai holmiját. Aztán felfedezte az ágy alatt a két fölfeszített padlódeszkát, amely alatt Quinn mindjárt érkezése után elrejtette.
Utoljára az otthagyott cowboycsizmát, farmert, rojtos szarvasbőr kabátot mutatta meg a sötét öltönyös, dühöngő férfinak, a helybéli capunak, és megkockáztatta a feltevést, hogy az amerikai nyilván átöltözött a váltóruhájába: sötét nadrágba, fekete, cipzáras anorákba, krepptalpú sivatagi csizmába és pólónyakú kasmírpulóverbe. Átnézték a vászonzsákot, de nem találtak semmit. Mindez a hajnal előtti órákban történt.
Amint a suhanc odaért a házhoz, körülnézett és halkan bekopogott az ajtón. Mögötte ötven méterre Quinn belesimult egy ajtó árnyékába. Bentről nyilván megkaphatta az engedélyt, mert lenyomta a kilincset és bement. Amint az ajtó becsukódott, Quinn közelebb osont, körüljárta a házat és talált egy rozzant ablakot, amelynek repedt zsaluján kényelmesen beláthatott.
A gyalulatlan faasztalnál ott ült Dominique Orsini, és borotvaéles késével kiadós szeleteket vágott egy vastag rúd szalámiból. Előtte állt a tizenéves fiú a luparával. Korzikai nyelven beszéltek, amely egyáltalán nem hasonlít a franciára, az idegenek nem is értik. Az unokaöcs beszámolt az utóbbi félóra eseményeiről; Orsini többször bólintott.
Amikor befejezte, Orsini fölállt, megkerülte az asztalt és megölelte az ifjút, aki elpirult örömében. Ahogy Orsini megfordult, a lámpafényben jól lehetett látni az arccsontjától az állkapcsáig húzódó fakó sebhelyet. Bankóköteget húzott elő a zsebéből; a fiú fejét rázva tiltakozott. Orsini mégis belegyömöszölte a pénzt a felső zsebébe, hátba paskolta és elbocsátotta. A suhanc kilépett az ajtón és eltűnt.
Megölni könnyű lett volna a korzikai bérgyilkost, Quinn azonban élve akarta, a kocsija csomagtartójába, hogy hajnalra leadhassa az ajacciói őrszobán. Észrevette, hogy hatalmas, erős motorkerékpár parkol a ház eresze alatt.
Harminc perc múlva a traktort és a színt eltakaró fekete árnyékból meghallotta a beindított motor berregését. Orsini lassan kifordult a sikátorból a főutcára, és elindult kifelé a faluból. Kényelmesen elfért a traktor kereke és a ház fala között. Épp átrobogott egy ragyogó holdfénytócsán, amikor Quinn kilépett az árnyékból, célzott és egyszer lőtt. Az első kerék kipukkant, a motorkerékpár éles szögben elfordult és kormányozhatatlanná vált. Oldalra dőlt és az ember lezuhant róla.
Orsini nekirepült a traktor oldalának, de feltűnő fürgeséggel talpra ugrott. Quinn tíz méterrel odébb állt és a korzikai mellének szegezte a Smith & Wessont. Orsini zihált a fájdalomtól és nekitámaszkodott a traktor hatalmas hátsó kerekének. Quinn látta a villogó fekete szempárt és állán a fekete borostát. A korzikai lassan fölemelte a kezét.
– Orsini – mondta Quinn nyugodtan –, jé m'appelle Quinn. Jé veux te parler. Quinn vagyok és beszélni akarok veled.
Az válaszul csak nyomkodta a sérült lábát, elkínzottan kapkodta a levegőt és lassan lefelé csúsztatta bal kezét, hogy megmasszírozza a térdét. Ezzel egy másodpercre elvonta Quinn figyelmét. Jobbja lecsapott, mint a villám, és ugyanabban a pillanatban egy kés röppent ki belőle. Quinn meglátta a holdfényben az acél villanását és oldalra vetette magát. A penge elvétette a torkát, átszúrta a bőrdzseki vállát és mögötte mélyen beleállt a csűr deszkafalába.
Csak egyetlen másodpercbe telt, amíg csontnyelénél fogva kitépte a kést a fából, és kiszabadította a kabátját, Orsininak azonban ez is elég volt. Már ott is termett a traktor mögött és inait befelé a sikátorba, mint egy macska. Mint egy sebesült macska.
Ha sértetlen, Quinn lemondhat róla. Ha egy korzikai beveszi magát a maquis-ba, a legerősebb amerikai sem tud megállni előtte. A combig érő hanga kemény ágai ezernyi ujjként csimpaszkodnak a ruhába. Ugyanolyan, mintha vízen kellene átlábalni. Kétszáz méter után elszív minden erőt, az ember úgy érzi, mintha ólomból lennének a lábai. Ha valaki lehasal a maquis tengerében, tíz lépésről nem lehet észrevenni.
Orsini azonban nem tudott elég gyorsan mozogni és a holdfény is ellene esküdött. Quinn látta a falucska utolsó házainál a sikátor végére vetődő árnyékát, látta, amint berohan a hegyoldal hangabokrai közé. Ő pedig ment utána, le a sikátorba, amely csapássá keskenyedett, azután be a maquis-ba. Hallotta maga előtt az ágak suhogását és követte a hangot.
Húsz méterrel odébb, de már sokkal magasabban, fent a hegyoldalban, ismét megpillantotta a korzikai fejét. Még száz méter és megszűnt a zaj. Orsini a földre vetette magát, Quinn megállt és követte példáját. Kész őrültség lett volna, ha tovább megy előre, háta mögött a holddal.
Vadászott már éjszaka és rá is vadásztak sötétben: a Mekong sűrű bozótjában, Khe Santól északra az őserdőben, fent a hegyekben, ahol bennszülött kalauzok nyomában járt. Mindenki biztosan mozog hazai terepen, a Vietkong az őserdőben, a kalahári busman a sivatagban. Orsini ismerte a vidéket, itt született, itt nőtt fel. Sérült térde lelassította a mozgását, kését elveszítette, de biztosan volt nála pisztoly. Quinn-nek élve kellett, így mindkét férfi kuksolt a hangában, figyelték az éjszaka neszeit, hogy a kabóca, az üregi nyúl, a repeső madárszárny hangját meg tudják különböztetni attól, amit csak ember üthet. Quinn felpillantott a holdra; egy óra múlva nyugszik. Azután semmit se fog látni hajnalig, viszont ha kivilágosodik, a korzikai segítséget kap alig néhány száz méterrel lejjebb elterülő szülőfalujából.
Negyvenöt perc telt el az órából anélkül, hogy bármelyikük mozdult volna. Mindketten azt várták, hogy a másik lépjen. Ekkor Quinn koppanást hallott; megismerte a kőhöz ütődő fém hangját. Orsini, miközben a térdét hasogató fájdalmat igyekezett enyhíteni, odaütötte pisztolyát egy sziklához. Az egész környéken egyetlen szikla volt, tizenöt méternyire Quinntől jobbra; amögött lapult a korzikai. Quinn a földhöz tapadva óvatosan elkezdett kúszni a hangában. Nem a sziklához – ott csak golyót kapott volna a fejébe – hanem egy attól tízméternyire növő sűrű hangabokor felé.
Hátsó zsebében még ott volt a horgászzsinór maradványa, amivel Oldenburgban lógatta le a fáról a magnót. Egyik végét odakötötte egy vékony hangaszálhoz, félméternyire a föld felett, azután, hátrafelé araszolva legombolyította a zsinórt, amíg vissza nem ért oda, ahonnan elindult. Amikor biztos volt benne, hogy elég messze jutott, óvatosan elkezdte húzogatni a damilt. A bokor megmoccant és megzörrent. Abbahagyta a húzgálást, kivárta, amíg a hang eljut a hallgatózó fülébe. Aztán újrakezdte és megint újra. És akkor meghallotta Orsini kúszását.
A korzikai, térden csúszva, három méternyire megközelítette a hangacsomót. Quinn látta a tarkóját és erőset rántott a zsinegen. A hanga rándult egyet. Orsini előkapta a pisztolyát, két kézre fogta, és egymás után hét golyót eresztett a bokor tövébe. Mire abbahagyta, Quinn már ott állt mögötte és hátának szegezte a Smith & Wessont.
Amikor az utolsó lövés visszhangja is elhalt a hegyek között, a korzikai kezdett rájönni, hogy valamit rosszul csinált. Lassan megfordult és észrevette Quinnt.
– Orsini...
Épp azt akarta mondani: "Csak beszélni akarok veled". Abban a helyzetben csak egy őrült próbálkozott volna vele. Vagy az, aki mindenre el van szánva. Vagy pedig meg van róla győződve, hogy meghal, ha nem teszi. Hirtelen megpördült, és kilőtte az utolsó golyót. Reménytelen vállalkozás volt. A golyó az ég felé röpült, a lövés előtt fél másodperccel Quinn is elsütötte a pisztolyát. Nem volt más választása. A golyó a korzikai mellébe fúródott és hanyatt lökte, bele a bozótba.
Nem a szívét érte, de azért épp elég súlyos volt. Már nem volt idő, hogy a vállára kapja és lecipelje a kocsihoz. A hátán feküdt és nézte a fölébe hajló amerikait. Torka és mellén az üreg megtelt az átlyukasztott tüdejéből felbuggyanó vérrel.
– Azt mondták, azért jövök, hogy megöljelek? – kérdezte Quinn. A korzikai lassan bólintott.
– Hazudtak neked. Az az ember hazudott. Hazudott a fiú ruháiról is. Azért jöttem, hogy megtudjam a nevét. A kövér emberét. Azét, aki kitervelte. Semmivel sem tartozol neki többé. Nem kell hallgatnod. Hogy hívják?
Sohasem tudta meg, miért nem válaszolt neki Dominique Orsini: a hallgatás törvényének parancsára, vagy mert a torka tele volt vérrel. A hanyatt fekvő szája elnyílt; lehet, hogy beszédre, lehet, hogy gúnyos nevetésre. Mélyből feltörő köhögés rázta meg, habos, világosrózsaszín vér buggyant elő a szájából és lefolyt a mellére. Quinn hallotta a halk neszt, amelyet olyan jól ismert: a tüdő ad ilyen hangot, amikor utoljára telik meg levegővel. Orsini feje oldalra billent; a fekete szempárban kihunyt a kemény ragyogás.
A faluban akkor is sötét volt és csönd, amikor a sikátoron át visszagyalogolt a főutcára. Bizonyára hallották a pisztolylövéseket, az egyetlen revolverlövés dörejét, a tűzpárbajt a hegyekben. De ha egyszer azt parancsolták nekik, hogy maradjanak veszteg, akkor veszteg maradtak. Talán felébredt valakiben a kíváncsiság, talán épp a fiatal fiúban. Talán látta is a felborult motorkerékpárt és a legrosszabbtól tartott. De csak feküdt és várt.
Quinn odament a főtéren az Opeljéhez. Senki sem nyúlt az autóhoz. Erősen beszíjazta magát, az utca irányába fordította a járművet és beindította a motort. Pontosan a kerék mögött megcélozta a színt, az ócska deszkák hangos ropogással töredeztek. Nagyot csattant, amint nekiment a színben felhalmozott szénabáláknak. Ezt újabb csattanás követte, amint az Ascona összezúzta az ácsolatot.
Akkor érték a lövések, amikor kigabalyodott a deszkák közül. Az Ascona hátulját rostává lőtték, de a benzintartály nem sérült meg. Visszalavírozott az útra a kocsival, deszkatörmeléket és szénát záporozva minden irányban, elfordította a kormányt, és elindult lefelé az Orone és Carbini felé vezető úton. Négy óra múlt néhány perccel és neki még három órát kellett vezetnie az ajacciói repülőtérig.

Hat időzónával nyugatra, Washingtonban még előző este volt. Tíz óra múlt valamivel. A miniszterek, akiket Odell hívott össze, hogy meghallgassák a szakértőket, meglehetősen ingerült hangulatban voltak.
– Mit értenek azon, hogy "mostanáig nem tapasztalható előrehaladás"? –kérdezte az alelnök. – Már egy hónap eltelt, annyi pénzük és emberük van, amennyit akarnak és az európaiak mindenben együttműködnek. Egyáltalán, mi megy itt?
A kérdés Don Edmondsnak, az FBI igazgatójának és Lee Alexandernek, a CIA igazgatójának szólt. Edmonds mellett ott ült Philip Kelly nyomozati főnök. Alexander David Weintraubot hozta magával. Edmonds köhécselt, ránézett Kellyre és bólintott.
– Sokkal előbbre vagyunk, uraim, mint harminc napja – védekezett Kelly. – A Scotland Yard most vizsgálja át azt a házat, amelyben, mint megtudtuk, Simon Cormacket fogva tartották. Már számos bizonyítékot találtak, beleértve két, sorozat ujjlenyomatot, amelynek azonosítása folyamatban van.
– Hogyan találták meg a házat? – kérdezte Jim Donaldson külügyminiszter.
Philip Kelly a jegyzeteit tanulmányozta.
– Quinn megtelefonálta nekik Párizsból – szólt közbe Weintraub.
– Óriási – gúnyolódott Odell –, és mi hír még Quinnről?
– Úgy tűnik, serényen működik Európa számos pontján – válaszolt diplomatikusan Kelly. – Bármely pillanatban várható tőle a részletes jelentés.
– Mit ért működésen? – érdeklődött Bill Walters igazságügy-miniszter.
– Lehet, hogy lesz egy problémánk Quinn úrral – mondta Kelly.
– Nekünk mindig volt egy problémánk Quinn úrral – jegyezte meg Morton Stannard hadügyminiszter. – És mi a legújabb?
– Mint tudják, Kevin Brown kollégám régóta azzal gyanúsította Quinnt, hogy kezdettől többet tudott, mint amennyit nekünk elárult; lehet, hogy bizonyos mértékig belekeveredett az ügybe. Úgy látszik, most megvan a bizonyíték.
– Miféle bizonyíték? – firtatta Odell.
– Nos, amióta ugyanennek a bizottságnak az utasítására szabadon engedték, hogy tovább nyomozzon az emberrablók személyazonossága után, több európai városból jelezték, hogy ott járt, majd ismét eltűnt. Hollandiában letartóztatták egy gyilkosság színhelyén, majd a holland rendőrség, bizonyíték hiányában szabadlábra helyezte.
– Azért helyezte szabadlábra – vetette közbe nyugodtan Weintraub –, mert be tudta bizonyítani, hogy több kilométernyire tartózkodott a tett színhelyétől, amikor a gyilkosságot elkövették.
– Igen, de a meggyilkolt személy egykori kongói zsoldos volt, akinek ujjlenyomatait megtalálták ugyanabban a házban, amelyben Simon Cormacket fogva tartották – mondta Kelly. – Szerintünk ez gyanús.
– Van még valami hír Quinnről? – kérdezte Hubert Reed pénzügyminiszter.
– Igen, uram. Nemrég jelentette a belga rendőrség, hogy egy óriáskerék legfelső gondolájában egy hullát találtak, golyóval a koponyájában. Három héttel ezelőtt gyilkolták meg. Körülbelül ugyanebben az időben, amikor ez az ember eltűnt, egy férfi és egy nő érdeklődött utána a munkáltatójánál. Ezeknek a személyleírása pontosan illik Quinnre és Somerville ügynökre.
– Párizsban viszont a járdán lőttek agyon egy hajdani zsoldost. Egy taxisofőr elmondta, hogy egy férfi és egy nő az ő taxiján menekült el a helyszínről. Rájuk is illik ugyanez a személyleírás.
– Káprázatos – mondta Stannard. – Elbájoló. Elküldjük, hogy nyomozzon, erre hullákat hagy maga után egész Észak-Európában, ahol szövetségeseink vannak – vagy kellene hogy legyenek.
– Három hulla három országban – foglalta össze Donaldson. – Mit kell még megtudnunk?
– Egy német üzletembert beszállítottak a Brémai Közkórház plasztikai sebészetére, ő azt állítja, hogy Quinn miatt – válaszolta Kelly.
– Mit csinált vele? – érdeklődött Walters. Kelly elmondta.
– Egek ura, ez az ember őrült! – kiáltotta Stannard.
– Oké, akkor tehát tudjuk, mit csinált Quinn – mondta Odell. – Kinyírta a genget, mielőtt beszélhettek volna. Bár lehet, hogy előtte még köptek neki. És mit csinált az FBI?
– Uraim – mondta Kelly –, Mr. Brown a rendelkezésünkre álló legjobb nyomot követi: a gyémántokat. Európában és Izraelben, az Államokról nem is szólva, minden gyémántkereskedő és ötvös ezek után a kövek után nyomoz. Bízunk benne, hogy azonnal lekapcsolhatjuk az eladót, mihelyt beállít.
– Már beállított, Kelly, a fene egye meg! – ordított rá Odell. Lába mellől, a padlóról drámai mozdulattal felkapott egy vászonzacskót és kiborította a tárgyalóasztalra. Valóságos gyémántfolyam zúdult a mahagóniasztalra. Döbbent csend támadt. – Két napja küldték Fairwather nagykövetnek Londonba. Párizsból. A kézírásból megállapítottuk, hogy Quinné. Hát mi folyik itt? Hozzak vissza Quinnt egyenesen Washingtonba, hogy kiköhögje, mi történt Simon Cormackkel, ki tette és miért. Láthatólag ő az egyetlen, aki tudja. Rendben, uraim?
A miniszterek versenyt bólogattak.
– Meglesz, alelnök úr – ígérte Kelly. – De... ízé... van egy kis baj.
– Nevezetesen? – kérdezte Reed maró gúnnyal.
– Megint eltűnt – válaszolta Kelly. – Tudjuk, hogy Párizsban járt, tudjuk, hogy Hollandiában kocsit bérelt. Felkérjük a francia rendőrséget, hogy keressék meg az Opelt, reggel rendeljenek el riasztást minden európai kikötőben. A kocsi vagy az útlevél segítségével huszonnégy órán belül el fogják kapni. Azután kérelmezzük a kiadatását.
– Miért nem hívja fel Somerville ügynököt? – kérdezte Odell gyanakodva. – Hiszen ott van vele, ő a mi téglánk.
Kelly védekezően krákogott.
– Vele is van egy kis baj, uram...
– A nőt is elveszítették? – hitetlenkedett Stannard.
– Európa tágas hely, uram. Úgy tűnik, az ügynök átmenetileg nem érhető el. A mai nap folyamán, valamivel korábban a franciák megerősítették, hogy Somerville Franciaországból elutazott Dél-Spanyolországba. Quinn-nek ott van háza; a spanyol rendőrség ellenőrizte, de ott nem látták a fiatal hölgyet. Talán szállodában lakik. Ezek ellenőrzése folyamatban van.
– Figyeljenek – mondta Odell –, megtalálják ezt a Quinnt és közlik vele, hogy tolja ide a pofáját. És Miss Somerville szintén. Beszélni óhajtunk Somerville kisasszonnyal.
A tanácskozás véget ért.
– Mi is beszélni óhajtunk – morogta Kelly, miközben az autójához kísérte paprikás kedvű igazgatóját.

Quinn nagyon keserű kedvében volt, amikor az utolsó huszonöt kilométert tette meg Caurótól a parti síkságig. Tudta, hogy Orsini halálával végképp kihűlt a nyom. Négy ember volt a bandában, és mind halottak. Akárki is a kövér ember, és aki mögötte áll, ha ugyan egyáltalán áll, nyugodtan alhatnak életük végéig. Hogy mit műveltek az elnök egyetlen fiával, miért, hogyan és ki, az megmarad a történelem titkának, mint a Kennedy-gyilkosság vagy a Mary Celeste esete. Az aktát majd lezárják egy hivatalos jelentéssel, és gyárthatják az örökkévalóságig az elméleteket a kétértelműségek magyarázatára.
Az ajacciói repülőtértől délkeletre, ott, ahol a hegyi út betorkollik a parton haladó műútba, áthajtott a Prunelli folyón. A téli esőktől megduzzadt folyó éppen áradt. Jól szolgálta Oldenburgban és Castelblancban a Smith & Wesson, de ő most nem várhatja meg az átkelőhajót, repülőgépre kell szállnia, mégpedig poggyász nélkül. Búcsút vett a fegyvertől és az FBI nyilvántartott pisztolyát belehajította a folyóba, újabb fejfájást okozva a Hoover Building bürokratáinak. Azután megtette az utolsó hat kilométert is és megérkezett a repülőtérre.

Alacsony, széles, modern épület volt, világos és levegős. Két részre oszlott: az indulási és az érkezési oldalra, amelyeket aluljáró kötött össze egymással. Letette az Asconát a parkolóban és az indulási oldal felé tartott. Csak nemrég nyitott a repülőtér. Jobbra, pontosan az újságos mögött, látta meg az információt és megérdeklődte, mikor indul az első gép. Franciaországba csak két óra múlva, viszont volt ennél sokkal jobb megoldás. Hétfőn, kedden és vasárnap reggel kilenckor közvetlen Air France járat van Londonba.
Oda mindenképpen elment volna, hogy részletes jelentést tegyen Kevin Brownnak és Nigel Cramernek. Úgy gondolta, a Scotland Yardnak épp annyi joga van tudni, mint az FBI-nak, hogy mi történt októberben és novemberben, felerészt Nagy-Britanniában, felerészt Európában. Vett egy jegyet Heathrow-ig, azután megérdeklődte, merre vannak a telefonfülkék: ott sorakoztak az információ előtt. Aprópénzre volt szüksége, ezért bement a boltba. Hét óra múlt; még két órát kellett várakoznia.
Miközben pénzt váltott és visszafelé indult a telefonhoz, nem vette észre azt a brit üzletembert, aki most sétált be az előcsarnok felől az indulási oldalra. Az sem látszott róla tudomást venni. Lerázott néhány esőcseppet káprázatosan szabott, háromrészes, sötét öltönyéről, összehajtogatta antracitszürke krombikabátját és karjára vetette, vékonyra sodort esernyője mellé. Odament az újságoshoz és elmélyülten tanulmányozta a lapokat. Vásárolt egy újságot, körülnézett és ülőhelyet választott magának az egyik kerek padon a nyolc közül, amelyek a mennyezet tartóoszlopait vették körül.
Erről a helyről egyformán látta a főbejáratot, a jegykezelő pultot, a telefonfülkék sorát és a beszálláshoz vezető ajtókat. Keresztbe vetette lábát szédületes szabású öltönyében és olvasni kezdett.
Quinn megnézte a telefonkönyvet és elsőnek felhívta az autókölcsönző ügynökséget. A tisztviselő koránkelő ember volt. Ő is keményen dolgozott.
– Természetesen, monsieur. A repülőtéren? Kulcsok a volánnál, a lábszőnyeg alatt? Onnan is el tudjuk hozni. Ami a fizetést illeti... Egyébként a kocsi márkája?
– Opel Ascona – válaszolta Quinn. Kétkedő csönd a vonalban.
– Nekünk nincs Opel Asconánk, uram. Biztos benne, hogy tőlünk bérelte?
– Természetesen, de nem itt, Ajaccióban.
– Aha, biztosan a bastiai kirendeltségünknél? Vagy Calviban?
– Nem, Arnhemben.
Ezzel feladta a leckét.
– Hol van ez az Arnhem, uram?
– Hollandiában – világosította fel Quinn.
Erre már a tisztviselőnek is elfogyott a türelme.
– És hogy az ördögbe vigyek vissza oda egy holland rendszámú Opelt az ajacciói repülőtérről?
– Talán úgy, hogy elvezeti – tanácsolta gyakorlatiasan Quinn. – Nagyon fogja szeretni, mihelyt kijavították.
Hosszú szünet.
– Kijavították? Miért, mi baja?
– Hát az eleje nekiment egy csűrnek, a végét pedig megszórták őzsöréttel.
– És a fizetés? – lehelte a tisztviselő.
– Küldje csak el a számlát Párizsba az amerikai nagykövetnek – javasolta Quinn, aztán letette a telefont. Ez tűnt a legbölcsebb megoldásnak.
Aztán felhívta az esteponai kocsmát és beszélt Ronnie-val. Ronnie megadta annak a hegyvidéki háznak a telefonszámát, ahol Bernie és Arthur vigyázták Samet, mindazonáltal őrizkedtek pókért játszani vele. Quinn tárcsázott, Arthur a telefonhoz küldte a nőt.
– Quinn, drágám, jól vagy? – Gyengén, de tisztán lehetett hallani a hangját.
– Jól vagyok. Ide figyelj, aranyom, mindennek vége. Szállj, fel Malagában egy madridi gépre, onnan pedig menj Washingtonba. Biztosan beszélni akarnak veled, az előkelő bizottság nyilván hallani óhajtja a sztorit. Nem lesz semmi bajod. Mondd nekik: Orsini meghalt, anélkül, hogy bármit elárult volna. Nem szólt egyetlen szót sem. Akárki is a kövér, akit Zack említett, vagy azok, akik a háta mögött állnak, most már sohasem tudjuk meg. Rohannom kell. Szia.
Letette a kagylót, elvágta a kérdések áradatát.
A Nemzetbiztonsági Ügynökség műholdja, amely némán lebegett a világűrben, aznap reggel több millió más telefonnal együtt vette ezt a hívást is, majd eljuttatta a Fort Meade-i számítógépekhez. Egy ideig eltartott, míg kiválogatták, mit tartsanak meg és mit selejtezzenek ki. Mivel azonban Sam kimondta a "Quinn" kulcsszót, ezt a beszélgetést regisztrálták. Washingtoni idő szerint kora délután elemezték, majd továbbították Langleybe.
Épp a londoni utasokat szólították, amikor az indulási oldal elé odakanyarodott egy teherautó. Négy férfi szállt ki belőle, és bejöttek az ajtón. Nem épp úgy néztek ki, mintha londoni utasok lennének, de ügyet sem vetett rájuk senki. Kivéve az elegáns üzletembert. Felnézett, összehajtogatta az újságját, felállt, karjára vetett felöltőjével, esernyőjével és figyelt.
A négy férfit az az ember vezette, aki előző délután ott kártyázott a castelblanci kocsmában. Most is fekete zakót hordott, de nem kötött hozzá nyakkendőt. A másik három a szőlőskertek és olajfaligetek munkásainak kék ingét-nadrágját viselte. Ingüket nem tűrték bele a nadrágba; ez a részlet nem kerülte el az üzletember figyelmét. A négy férfi körülvizslatott a sokadalomban, az üzletemberről nem vettek tudomást, az utasokat lesték, amint áthaladtak a beszállási ajtókon. Quinn nem volt közöttük, mert éppen a férfimosdóban tartózkodott. A hangosbeszélő utoljára szólította az utasokat beszálláshoz. Ekkor jelent meg Quinn.
Jobbra fordult az ajtó felé; inge zsebéből elővette a jegyét. A négy castelblancit nem vette észre. Azok elindultak utána. A hordár épp ekkor tolt át az előcsarnokon egy sor összekapcsolt poggyászkocsit.
Az üzletember átment a hordár mögött, mellészegődött. Kivárta a kellő pillanatot, aztán erőteljesen meglökte a kocsikat. Azok a sima márványon felgyorsultak és telibe találták a négy korzikait. Az egyik még idejében észbe kapott, oldalra vetődött és elterült. A másiknak a csípőjét találták el a kocsik és felborították. A fekete ruhás capu egyszerre nyolcat kapott a rekeszizmába és hétrét görnyedt. A negyedik megpróbált rajta segíteni. Mire feltápászkodtak és összeszedték magukat, Quinn már eltűnt a beszállásnál.
A négy falusi odatrappolt az üvegajtóhoz. A váróterem ajtajában álló földi utaskísérő kötelező mosolyával figyelmeztette őket, hogy lekéstek az érzékeny búcsúról, mert a beszállás rég befejeződött. Az üvegen keresztül még láthatták, amint a hosszú amerikai átmegy az útlevélvizsgálaton és kilép a betonra. Ekkor félretolta őket egy udvarias kéz.
– Elnézést, öregfiúk – mondta bemenet az üzletember.
A gépen a dohányzó szakaszban ült, tíz sorral Quinn mögött, reggelire kávét kért narancslével, utána elszívott két Filter Kinget ezüstszipkából. Quinnhez hasonlóan neki sem volt csomagja. Heathrow-n az útlevélvizsgálatnál négy emberrel Quinn után következett; tíz lépésről követte a vámnál, miközben a többi utas a bőröndjét várta. Figyelte, amint Quinn taxiba szállt, azután biccentett a túloldalon várakozó, fekete autónak és mentében ugrott be az elé kanyarodó kocsiba. Azután eltűntek az alagútban, amely a repülőtérről az M4 autópályára, illetve Londonba vezetett. Három gépkocsi választotta el őket Quinn taxijától.
Amikor Philip Kelly azt mondta, hogy reggel megkéri a briteket, figyeljék Quinn útlevelét, a reggelt washingtoni idő szerint értette. Az időeltérés miatt a britek londoni idő szerint délelőtt tizenegykor nyugtázták a kérelmet. Fél órával később a figyelési utasítást egy kollégája átadta Heathrow-n az útlevélkezelőnek, aki előtt Quinn egy fél órával azelőtt vonult el. Az megmondta ezt a kollégájának, aki viszont jelentette az elöljárójának.
A Különleges Osztály két tisztje, akik a bevándorlási irodában teljesítettek szolgálatot, kikérdezték a vámosokat. A zöld folyosóban szolgálatot teljesítő vámos emlékezett a magas amerikaira, akit csak rövid időre állított meg, mivel egyáltalán nem volt poggyásza. Amikor megmutatták neki a fényképet, felismerte.
Kint a taxiállomáson ugyanezt mondta a forgalomirányító, aki beosztja a taxikat, hogy ne legyen sorbaállás. A rendszámot azonban nem jegyezte meg.
A rendőrség sokszor kap életbevágóan fontos információkat a taxisoktól, akik törvénytisztelő népek. Legfeljebb a jövedelmi adóbevallásnál jön rájuk az emlékezetkihagyás, ami viszont a Metet nem érdekli. Kapcsolatuk tehát jónak mondható. A taxisok előszeretettel csinálnak jövedelmező, heathrow-i fuvarokat és gondosan vigyáznak, hogy ne essék sérelem a váltási beosztáson. Újabb órába került, amíg kinyomozták Quinn sofőrjét, aki szintén felismerte utasát.
– Ez az – mondta. – A Marylebone-i Blackwood's Hotelbe vittem.
Egy óra előtt húsz perccel tette le Quinnt a szálloda lépcsőjének aljában. Egyikük sem vette észre hátuk mögött a fekete limuzint. Quinn fizetett és fölment a lépcsőn, nyomában egy sötét ruhás londoni üzletemberrel. Egyszerre értek oda a forgóajtóhoz. Most ki menjen be elsőnek? Quinn szeme összeszűkült, amint meglátta maga mögött az idegent. Az üzletember előreengedte.
– Mondom magamnak, nem magát láttam én ma reggel, a korzikai gépen? De bizony. Kicsi a világ, ugye? Csak maga után, kedves cimbora.
Intett Quinn-nek, hogy menjen előre. Az esernyő fémgyűrűjébe rejtett tű ekkor már csupaszon csillogott. Quinn alig érezte bal lábának bőrén az injekcióstű fél másodperces szúrását. Félig már kint volt a forgóajtóból, amikor az elakadt. Quinn csapdába esett az előcsarnok és a bejárat között. Az elakadás csak öt másodpercig tartott. Amikor végre megszabadult az ajtótól, mintha szédült volna egy kicsit. Bizonyára a melegtől.
Mellette egyfolytában fecsegett az angol.
– Átkozott ajtó. Sose szerettem az ilyeneket. Mondja, öregem, jól van?
Quinn előtt megint elhomályosodott a világ. Megingott. Az egyenruhás portás érdeklődve közeledett.
– Jól van, uram?
Az üzletember gyorsan és hatékonyan átvette a kezdeményezést. Egyik, meglepően erős fogású kezével Quinnt tartotta a hónaljánál, a másikkal egy tízfontost csúsztatott a portás markába.
– Tartok tőle, hogy túl sok volt ebéd előtt a Martini. Ez ártott meg neki, meg a sok órás repülés. Nézze csak, az ott kint az én kocsim... ha lenne olyan kedves... Gyerünk, Clive, menjünk haza, öregfiú...
Quinn megpróbált ellenállni, de úgy érezte, mintha kocsonyából lennének a lábai. A portás tudta, mi a kötelessége a szállodával és egy igazi úriemberrel szemben. Az igazi úriember fogta Quinnt az egyik oldalról, a portás a másikról. Keresztültámogatták egy másik ajtón, amelyen a csomagokat szokták hozni és amely nem forgott, és a három lépcsőn levezették a járdaszegélyig. További két igazi úriember szállt ki az autóból és besegítették Quinnt a hátsó ülésre. Az üzletember köszönetet biccentett a portásnak, aki máris az újabb szállóvendégek felé fordult és a limuzin elhajtott.
Szinte ugyanekkor két rendőrkocsi fordult be a Blandford Street sarkán és a szálloda felé tartottak. Quinn hátrahanyatlott az ülésen. Tudata még működött, de teste tehetetlen volt, nyelve akár a vizes rongy. Azután fekete hullámok gyűrűzték körül, majd mindent elborított a sötétség.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Üres, fehér falú szobában tért magához; hanyatt feküdt egy kerekes ágyon. Anélkül, hogy megmoccant volna, körülnézett. A tömör ajtó fehérre volt festve; a falba mélyesztett lámpát acélháló védte. Akárki rendezte be is a szobát, valószínűleg nem óhajtotta, hogy a lakó összetörje a villanykörtét és felvágja az ereit. Eszébe jutott a túlságosan sima modorú üzletember, a szúrás a lábában és az, ahogyan átsiklott az eszméletlenségbe. Verje meg az Isten a briteket!
Az ajtón kukucskálónyílás volt. Hallotta, amint kattant. Egy szempár meredt rá. Nem volt értelme, hogy továbbra is öntudatlanságot vagy alvást színleljen. Visszahajtotta a takarót és lelépett a padlóra. Csak akkor vette észre, hogy alsónadrágra vetkőztették.
Hangosan csattant a két elhúzott retesz és az ajtó kinyílt. Alacsony, tagbaszakadt, tüskehajú ember lépett be, fehér zakóban, mint egy pincér. Egyetlen szó nélkül behozott egy asztalt, és odatette a legtávolabbi falhoz. Kiment, nagy fémlavórral és egy gőzölgő kancsóval jött vissza, az asztalra helyezte és megint kiment. Quinn azon morfondírozott, mi lenne, ha lecsapná és megpróbálna elmenekülni, de inkább letett róla. Az ablakok hiányából arra következtetett, hogy valahol a föld alatt lehet; itt áll egyetlen szál alsónadrágban; a pincéren látszott, hogy helyt tud állni magáért egy kis bunyóban, és nyilván vannak itt rajta kívül más "nehézsúlyúak" is.
Megint visszajött a pincér. Bolyhos törülközőt hozott, mosdókesztyűt, szappant, vadonatúj fogkrémet bontatlan papírdobozban, borotvakészletet, borotvakrémet, borotválkozótükröt. Mindent odapakolt a lavór mellé, mint egy tökéletes inas, az ajtónál megállt, az asztalra intett és távozott. A reteszeket helyretolták.
Nos, gondolta Quinn, ha brit elrablói azt szeretnék, hogy csinosan álljon Őfelsége szeme elé, ő hajlandó. Mellesleg rá is fért egy kis mosakodás.
Kihasználta az időt. Élvezte a forró vizet, tetőtől talpig lecsutakolta magát. A Napoleon átkelőhajón megborotválkozott ugyan, de az negyvennyolc órája volt. Vagy mikor? Nem volt nála az órája. Tudta, hogy körülbelül ebédidőben rabolták el, de mennyi idő telt el azóta, négy óra, tizenkét óra vagy huszonnégy? Jólesett az ínyének az erős mentolos fogkrém. Csak akkor tántorodott meg, amikor fogta a borotvát, beszappanozta az állát, és a tükörbe pillantott. Ezek a fattyúk új frizurát csináltak neki!
Egyébként nem is rosszat. Barna haját megnyírták és más fazonba igazították. A tisztálkodószerek között nem talált fésűt; ujjaival gereblyézte vissza a haját, ahogy ő szerette. Ettől meg égnek állt a feje búbján, mint egy taraj, így hát hagyta az egészet, ahogy az ismeretlen fodrász fésülte. Éppen végzett, amikor visszajött a pincér.
– Kösz, haver! – szólt oda neki. Az ember úgy tett, mint aki nem hallja, összeszedte a tisztálkodószereket, az asztalt bent hagyta, és ismét megjelent egy tálcával, rajta friss narancslé, zabpehely, tej, cukor, serpenyőben szalonnás tojás, pirítós, vaj, narancslekvár és kávé, friss és illatos. Széket tolt az asztal mellé, mereven meghajolt és távozott.
Quinn-nek eszébe jutott a brit hagyomány: aki a Towerbe került, lenyakazás előtt kiadós reggelit kapott. Ő mindenesetre megevett mindent.
Alig nyelte le az utolsó falatot, amikor újra beállított Jean, ezúttal egy halom frissen mosott-vasalt ruhával a karján. De ez nem az ő ruhája volt, bár úgy illett rá a kikeményíteít fehér ing, nyakkendő, zokni, cipő, öltöny, mintha ráöntötték volna. Jean a ruhákra mutatott, azután megkopogtatta az óráját, jelezve, hogy ne vesztegessük az időt.
Ahogy felöltözött, ismét nyílt az ajtó. Ezúttal az elegáns üzletember tűnt fel a küszöbön, de ő legalább nem nyelte le a nyelvét.
– Drága cimborám, száz százalékkal jobban néz ki és remélem, ugyanennyivel jobban is érzi magát. Tiszta szívemből bocsánatot kérek a formabontó meghívásért. De úgy gondoltuk, másképp nem tisztelne meg bennünket a társaságával.
Ez az úr olyan volt, mint akit skatulyából húztak elő és úgy beszélt, mint a királyi testőrség tisztje.
– Hitelezek magának egy lószart, bárhol beválthatóra – mondta Quinn. – Magának aztán van stílusa!
– Ó, milyen kedves! – mormolta az úriember. – És most lenne szíves velem fáradni? Fölöttesem szeretne néhány szót váltani magával.
Elkísérte Quinnt a lifthez az egyenes folyosóra. Fölfelé menet Quinn megkérdezte, hány óra van.
– Ó, igen, maguknak, amerikaiaknak mániájuk a pontos idő. Majdnem éjfél van már. Attól félek, ez a reggeli volt a maximum, amit ki tudtunk sajtolni éjszakás szakácsunkból.
A liftből pompás szőnyegekkel borított folyosóra léptek ki, ahonnan faburkolatos, illetve faajtók nyíltak. Kalauza odavezette Quinnt a folyosó legvégébe, kinyitotta az ajtót, beengedte, visszavonult és bezárta az ajtót.
A helyiség éppúgy lehetett nappali, mint dolgozószoba. A gázkandalló mellett dívány és karosszékek álltak, az ablakmélyedésben hatalmas íróasztal. Quinn magánál idősebbnek nézte a férfit, aki előjött az asztal mögül, hogy üdvözölje. Ötvenes évei közepén járt és láthatóan a Savile Row-ról öltözködött. Egész megjelenése, kemény, értelmes arca tekintélyt sugárzott, bár meglehetősen szívélyes hangot ütött meg.
– Igazán örülök, kedves Quinn, hogy találkozhatok magával!
Quinn kezdett méregbe gurulni. Egy bizonyos határon túl ő sem értette a tréfát.
– Oké, akkor meddig játszunk még? Belém döfnek egy szálló előcsarnokában, öntudatlanná gyógyszereznek, idecipelnek. Szép. Semmi szükségük nem volt rá. Ha a brit zsaruk okvetlenül beszélni akarnak velem, akkor elég két bobby, nem kell injekciós tű és más marhaság!
A férfi szemmel láthatóan meg volt lepve.
– Ó, értem már! Arra gondol, hogy az MI5 vagy az MI6 kezében van? Dehogyis. A másik oldalon, ahogy mondani szokták. Ha megengedi. Vagyim Kirpicsenko tábornok vagyok, a KGB Első Főcsoportfőnökségének újonnan kinevezett vezetője. Földrajzilag Londonban tartózkodik, gyakorlatilag szovjet felségterületen, nagykövetségünkön, a Kensington Palace Gardensben. Nem akarna leülni?

Sam Somerville életében másodszor járt a Fehér Ház nyugati szárnyának alagsori helyzetelemző termében. Alig öt órája érkezett a madridi géppel. A hatalmasok szemmel láthatóan türelmetlenek voltak.
Az alelnökön kívül ott volt a négy kabinetminiszter és Brad Johnson nemzetbiztonsági tanácsadó, továbbá az FBI igazgatója és Philip Kelly. Lee Alexander, a CIA igazgatója külön üldögélt. Kevin Brown volt a másik kívülálló, aki jelenteni repült haza Londonból. Épp akkor fejezte be, amikor Samet szólították. A nő leplezetlenül ellenségesnek érezte a légkört.
– Üljön le, kisasszony – szólt rá az alelnök. Sam az asztal végére ült, ahol mindenki jól láthatta. Kevin Brown fenyegetően sandított rá. Jobban szerette volna személyesen beszámoltatni, aztán jelentést tenni a bizottságnak. Ki nem állhatta, ha rajta átnyúlva hallgatják ki beosztottjait.
– Somerville ügynök – mondta az alelnök –, a bizottságot, amely engedélyezte, hogy maga visszamenjen Londonba, egyetlen megfontolás vezette, amikor a maga felelősségére szabadon bocsátotta ezt a Quinn nevű embert. Maga azt állította, hogy ez az ember segítheti Simon Cormack elrablóinak kinyomozását, mivel személyesen látta őket. Megmondták magának, hogy maradjon érintkezésben velünk, és folyamatosan jelentsen mindent. Magától semmiféle jelentést nem kaptunk, annál inkább Európából, szanaszét hagyott hullákról, miközben maguk mindig arra jártak néhány méternyire a színhelytől a gyilkosságok idején. Lenne szíves elmondani, hogy mi az ördögöt műveltek?
Sam elmondta. Ádámnál és Évánál kezdte: elmesélte, hogyan jutott eszébe Quinn-nek, hogy a Babbidge raktárban látott egyik embernek pókhálót és pókot tetováltak a kezére; elmondta, hogyan jutottak el az antwerpeni Kuyperen át az álnév alatt élő Marchais-ig, aki egy wavre-i óriáskeréken halt meg. Elmondta, hogy Quinn megérzése szerint Marchais egy régi haverját vonta be a műveletbe, elmondta, hogyan találtak rá Pretoriusra a Den Bosch-i bárban. Mesélt nekik Zackról, igazi nevén Sidney Fielding zsoldosparancsnokról. Elmondta, mit hallottak Zacktól, közvetlenül annak halála előtt, amire nagyon nagy csönd lett. Befejezésül elmondta, hogyan bukkantak rá kézitáskájában a poloskára, hogyan ment egyedül Korzikára Quinn, hogy felkutassa és kikérdezze a negyedik embert, a titokzatos Orsinit, aki, Zack szerint, a preparált övet adta a fiúnak.
– Húsz órája azzal hívott fel, hogy mindennek vége, Orsini meghalt, anélkül, hogy egyetlen szót szólt volna a kövér emberről.
Sam elhallgatott. Mindenki hallgatott.
– Jézusom, de hisz ez lehetetlen – mondta Reed. – Van valami bizonyíték minderre?
Lee Alexander felpillantott.
– A belgák jelentették, hogy a golyó, amely megölte Lefort-t, azaz Marchais-t, negyvenötös volt, nem harmincnyolcas. Hacsak nem volt Quinn-nek más pisztolya...
– Neki nem volt – vágott közbe sietve Sam. – Az egyetlen revolver, amellyel rendelkeztünk, az a harmincnyolcas volt, amelyet Mr. Browntól kaptam. És Quinn sohasem volt tőlem távol annyi időre, hogy képes lett volna elmenni Antwerpenből Wavre-ba és vissza, illetve Arnhemből Den Boschba és vissza. Zacket pedig a párizsi kávéház előtt autóból lőtték le, puskával.
– Stimmel – bólintott Alexander. – A franciák meglelték a presszóban a lövedékeket. Armalite puskába való lőszer.
– Quinn-nek lehetett egy társa – találgatta Walters.
– Akkor nem kellett volna poloskát rejteni a kézitáskámba – vetette ellene Sam. – Akármikor elugorhat, mikor a fürdőszobában vagyok, vagy a vécében, és telefonálhat. Kérem, uraim, higgyék el, Quinn tiszta. Majdnem sikerült felgombolyítania a szálakat. Valaki azonban egész úton előttünk járt.
– A kövér ember, akire Zack célzott? – kérdezte Stannard. – Az, aki a zsoldos állítása szerint az egészet kitervelte, pénzelte? És ráadásul... amerikai?
– Mondhatok valamit? – kérdezte Kevin Brown. – Belátom, tévedtem, amikor azt hittem, hogy Quinn belekeveredett. De ha megváltoztatjuk a forgatókönyvet, rögtön értelme lesz mindennek.
Feszült figyelemmel néztek rá.
– Zack azt állította, hogy a kövér ember amerikai. Honnan jött rá? A kiejtéséből. Mit tud egy angol az amerikai kiejtésről? Még a kanadaiakat is összetévesztik az amerikaiakkal. De vegyük úgy, hogy a kövér orosz volt. Így minden stimmel. A KGB-nek tucatnyi ügynöke van, akik hibátlanul beszélnek angolul, tökéletes amerikai akcentussal.
Az asztal körül ülők lassan, egymás után bólogattak.
– Kollégámnak igaza van – csatlakozott Kelly. – Megvan a motívum. Moszkva régóta legfontosabb céljának tekinti az Egyesült Államok destabilizálását és demoralizálását. Ezt nem kell bizonygatni. Az alkalom? Nem probléma. Meglehetősen sokat reklámozták, hogy Simon Cormack Oxfordban tanul. A KGB végre tudta hajtani a nagy húzást, mellyel mindannyiunkon üthetett egyet. Pénz? Az se probléma. Zsoldosokat használtak fel – bevett dolog mással végeztetni a piszkos munkát, még a CIA is megcsinálja. Az, hogy a négy zsoldost eltették láb alól, mihelyt befejezték a munkát – a maffia szokása, márpedig a KGB nagyon sokban hasonlít a maffiára.
– Ha feltételezzük, hogy a kövér ember orosz – tette hozzá Brown –, ez mindent megváltoztat. Somerville ügynök jelentése alapján én hajlandó vagyok elfogadni, hogy volt egy ember, aki fizette, eligazította, majd kinyírta Zacket és a gengsztereket. Azonban én most már azt is tudom, honnan jött: Moszkvából.
– De – kérdezte Jim Donaldson – miért hozta volna össze Gorbacsov a Nantucketi Szerződést, csak azért, hogy utána ilyen rettenetes módon tegye tönkre?
Lee Alexander halkan köhögött.
– Miniszter úr, valamennyien tudjuk, hogy a Szovjetunióban hatalmas erők állnak szemben a glasznoszttyal, a peresztrojkával, a reformokkal, magával Gorbacsov úrral, és mindenekelőtt a Nantucketi Szerződéssel. Hadd emlékeztessek a KGB volt elnökére, Krjucskov tábornokra, akit éppen most váltottak le. Talán ebben kell keresni az okát annak is, amiről most vitatkozunk.
– Azt hiszem, fején találta a szöget – mondta Odell. – Ezek az álcázott KGB-fattyúk azért csinálták az egészet, hogy egyszerre ártsanak Amerikának és a szerződésnek. Lehet, hogy Gorbacsovot nem is terheli személyes felelősség.
– Ez nem változtat ezen az egész istenverte helyzeten – mondta Walters. – Az amerikai közvélemény sohasem fogja ezt elhinni. Beleértve a Kongresszust is. Ha ez Moszkva műve, akkor Gorbacsov urat vádolják érte, akár tudott róla, akár nem. Emlékeznek az Irangate-re?
Mindenki emlékezett az Irangate-re. Sam fölpillantott.
– És a retikülöm? Ha az egészet a KGB szervezte, akkor miért kellett elvezetni őket a zsoldosokhoz?
– Nincs ebben semmi érthetetlen – válaszolta Brown. – A zsoldosok nem tudták, hogy a fiú meg fog halni. Amikor meghalt, pánikba estek, szétszaladtak. Talán nem mentek el oda, ahol a KGB várta őket. Egyébként megpróbálták két gyilkosság gyanújába keverni magát és Quinnt, az amerikai közvetítőt és egy FBI-ügynököt. Megint a szokásos eljárás: hints port a világ szemébe, tégy úgy, mintha az amerikai fennálló rend képviselői akarnák elnémítani a gyilkosokat, mielőtt kinyithatnád a szájukat.
– De a retikülömet Londonban cserélték ki a másolatra, amelyben benne volt a lehallgatóberendezés – tiltakozott Sam.
– És ezt honnan tudja, Somerville ügynök? – kérdezte Brown. – Történhetett a repülőtéren is, az ostendei átkelőhajón. Megtehette valamelyik brit, hiszen ott jártak a lakásban, miután Quinn megszökött. A surreyi majorban is. Elegen dolgoztak a Kremlnek. Gondoljanak Burgessre, MacLeanre, Philbyre, Vassallre, Bluntre, Blake-re – az összes árulóra. Talán most új ügynöke van Moszkvának.
Lee Alexander az ujjait tanulmányozta. Nem tartotta diplomatikusnak, hogy most említse meg Mitchellt, Marshallt, Lee-t, Boyce-ot, Harpert, Walkert, Lonetree-t, Conradot, Howardot, vagy azt a másik tucat amerikait, akik az Egyesült Államokat árulták el pénzért.
– Oké, uraim – mondta egy órával később Odell –, elkészítjük a jelentést. Ától zéig. A tényállás meglehetősen világos. Az öv szovjet gyártmány volt. A gyanú nem bizonyítható, de nem hárítható el. Ez KGB-akció volt, és az eltűnt ügynök, akit csak "kövér ember" néven ismerünk, most valószínűleg a vasfüggöny mögött lapít. Tudjuk, hogy "mit" és hogy "hogyan". Továbbá úgy gondoljuk, tudjuk, hogy "ki" és világos a "miért" is. A Nantucketi Szerződésnek fuccs, és van egy elnökünk, aki belebetegedett a fájdalomba. A kőkorszakba kéne visszabombázni ezeket a komcsi fattyúkat. Uramjézus, én ugyan nem vagyok egy közismert liberális, de még én sem hittem volna, hogy valaha ezt kell mondanom.
Az ülés tíz perccel később befejeződött. Sam csak akkor talált rést a gyönyörű gondolatmenetben, amikor hazafelé autózott alexandriai lakásába. Hogy a csudába másolhatott le a KGB egy krokodilbőr retikült, amit ő a Harrodsnál vásárolt?
Philip Kelly és Kevin Brown közös kocsiban tértek vissza az FBI központjába.
– Igen közel került Quinnhez a fiatal hölgy, közelebb, mint amennyit beterveztem – mondta Kelly.
– Már Londonban is éreztem, a tárgyalások alatt – helyeselt Brown. – Egész idő alatt Quinn pártját fogta. Pedig én beszélni akarok Quinn-nel, méghozzá komolyan. Felhajtották már a franciák vagy a britek?
– Épp most akartam mondani, hogy nem. A franciák már a nyomában voltak, amikor elrepült Ajaccióból Londonba. A kocsiját otthagyta, a csomagtartó szitává van lőve. A britek a londoni szállóig követték, de mire kiszálltak, eltűnt, még csak be sem jelentkezett a recepciónál.
– A fene egye meg, olyan, mint egy angolna – káromkodott Brown.
– Pontosan – mondta Kelly. – De ha maga nem téved, akkor van még egy személy, egyetlenegy, akivel kapcsolatba fog lépni: és ez Somerville. Nem szeretek épp a saját ügynökünkkel ilyet csinálni, de azt akarom, hogy a lakását rakják meg poloskával, a telefonját hallgassák le és minden levelét olvassák el. Már ma éjszakától.
– Rendben – ígérte Brown.

Amikor az alelnök egyedül maradt az öt kabinetminiszterrel, ismét szóba került az alkotmány huszonötödik kiegészítésének kérdése.
Ismét az igazságügy-miniszter hozta elő. Nyugodtan és sajnálattal. Odell védekező álláspontra helyezkedett. Többet látott a magányos, visszavonult elnökből, mint a többiek. Be kellett ismernie, hogy John Cormack megtörtebbnek látszik, mint valaha.
– Még ne – kérte. – Adjanak neki időt.
– Mennyit? – kérdezte Morton Stannard. – Már három hét telt el a temetés óta.
– A következő év a választások éve – hívta fel rá a figyelmet Bill Walters. – Ha elnök akarsz lenni, Michael, januártól meg kell kezdened a kampányt.
– Jézusom! – robbant Odell. – Agyonsebzett az az ember ott, a lakosztályban, maga meg választásokról beszél!
– Légy már egy kicsit gyakorlatias, Michael – kérlelte Donaldson.
– Mindnyájan tudjuk, hogy az Irangate után Ronald Reagan olyan zavart állapotban volt, hogy majdnem sor került a huszonötödik pont alkalmazására – emlékeztette Walters. – Az akkori Cannon-jelentés félreérthetetlenül célzott rá, hogy mennie kellene. De ez a válság sokkal mélyebb.
– Reagan elnök összeszedte magát – ellenkezett Hubert Reed. – Ismét ellátta hivatali kötelességeit.
– Igen, és épp idejében – helyeselt Stannard.
– Pedig ez a kiút – mondta Donaldson. – Mennyi időnk van még?
– Nem sok – ismerte be Odell. – A sajtó nagyon sokáig volt vele türelmes. Az elnök fenemód népszerű. De ennek hamarosan vége.
– Határidő? – kérdezte Walters nyugodtan.
Szavazásra tették fel a kérdést. Odell tartózkodott, Walters magasba emelte ezüst ceruzáját. Stannard bólintott. Brad Johnson megrázta a fejét. Walters elfogadta. Jim Donaldson gondolkodott, aztán csatlakozott Johnsonhoz. Kettő-kettő. Hubert Reed riadt szemöldökráncolással sandított körbe az öt emberen. Aztán megvonta a vállát.
– Nagyon sajnálom, de ha meg kell lennie, akkor meg kell lennie.
Azokhoz csatlakozott, akik igennel szavaztak. Odell hangosan kifújta a levegőt.
– Rendben van – mondta – szótöbbséggel elfogadva. Karácsony előtt, de minden felhajtás nélkül. Majd én elmegyek hozzá és szólok, hogy újév napján alkalmazni fogjuk a huszonötödik pontot.
Ő még csak félig emelkedett föl, amikor a többiek már mind álltak, tiszteletből. És ez tetszett neki.

– Nem hiszek magának – mondta Quinn.
– Kérem – mondta a férfi, aki a Savile Row-ról öltözködött. Az elfüggönyözött ablakokra mutatott. Quinn körbesandított a szobában. A kandalló párkánya fölött Lenin szólt a tömegekhez. Odament az ablakhoz, és kibámult.
A Bayswater Roadon közlekedő piros londoni buszokat látta, a falon túl, a csupasz ágak között. Visszaült a székre.
– Hátha maga hazudik, ez csak oda van vetítve.
– Nem mozi – mondta a KGB-tábornok. – Azt a maga honfitársainak meghagyom, Hollywoodban.
– Szóval miért hoztak ide?
– Mert maga érdekel minket, Mr. Quinn. Ne legyen már annyira elutasító, kérem. Akármilyen különösnek tűnhet, de azt hiszem, pillanatnyilag ugyanazon az oldalon állunk.
– Hát ez furcsán hangzik. Átkozottul furcsán.
– Jó, akkor hagyja, hadd mondjam végig. Rég tudjuk, hogy magát választották, hogy tárgyalja meg Simon Cormack elrablóival a fiatalember szabadon bocsátását. Azt is tudjuk, hogy Simon Cormack halála után egy hónapot töltött Európában, megpróbálva kinyomozni a bűnözőket, láthatólag sikeresen.
– És ettől már egy táborba kerültünk?
– Talán, Mr. Quinn, talán. Nekem nem az a dolgom, hogy fiatal amerikaiakat oltalmazzak, akik megfelelő őrizet nélkül akarnak terepen edzeni. Az én feladatom az, hogy a hazámat védjem az ellenséges összeesküvőktől, akik rendkívüli kárt okozhatnak neki. És ez... ez a Cormack-ügy... ez ismeretlenek összeesküvése, akik ártani akarnak a hazámnak és le akarják járatni a világ szemében. Mi nem szeretjük az ilyet, Mr. Quinn, egyáltalán nem szeretjük. Ha megengedi, egészen őszinte leszek. Simon Cormack elrablása és meggyilkolása nem szovjet összeesküvés műve volt, de bennünket vádolnak vele. Amióta annak az övnek a tartalmát elemezték, mi vagyunk a bűnösök a világ szemében. Meg van mérgezve az önök országával fenntartott kapcsolatunk, amelyet országunk vezetője őszintén igyekezett javítani; a fegyverzetcsökkentési szerződés, amelynek olyan nagy jelentőséget tulajdonítottunk, romokban hever.
– Úgy látszik, ön nem méltányolja a dezinformációt, ha az a Szovjetunió ellen irányul, pedig egyébként önök nagymesterek benne – jegyezte meg Quinn.
A tábornok elnézően vállat vont; nem neheztelt meg a szúrásért.
– Persze, időnként mi is élünk a gyezinformacijával. Akárcsak a CIA. Ez együtt jár a szakmával. A vádak még akkor is kellemetlenek, ha megalapozottak. De tűrhetetlen, hogy bennünket vádoljanak ezzel a bűntettel, amelyet nem mi követtünk el.
– Ha nemesebb lélek volnék, akár sajnálhatnám is magukat – mondta Quinn. – De az a helyzet, hogy én ebben abszolút nem tehetek semmit. Semmi többet.
– Lehetséges – bólintott a tábornok. – Majd meglátjuk. Történetesen én úgy gondolom, maga elég intelligens, hogy magától is rájöjjön, ezt az összeesküvést nem mi főztük ki. Ha valóban mi csináltuk, miért öltük volna meg a fiatal Cormacket ilyen nyilvánvalóan és kétségbevonhatatlanul szovjet masinával?
Quinn biccentett.
– Rendben van. Történetesen én úgy gondolom, hogy nem maguk állnak mögötte.
– Köszönöm. Van valami elképzelése arról, ki lehetett?
– Valaki Amerikában. Talán a szélsőjobb. Ha az volt a céljuk, hogy megtorpedózzák a Nantucketi Szerződés kongresszusi ratifikálását, azt elérték.
– Pontosan.
Kirpicsenko tábornok visszament az asztalhoz és elővett öt, kinagyított fényképet és Quinn elé tette.
– Látta már valaha ezeket az embereket, Mr. Quinn?
Quinn alaposan szemügyre vette Cyrus Miller, Melvin Scanlon, Lionel Moir, Peter Cobb és Ben Salkind útlevélképét, aztán megrázta a fejét.
– Nem. Sohasem láttam őket.
– Kár. A nevük a hátoldalon van. Néhány hónapja meglátogatták hazámat. Az ember, aki tárgyalt velük – az, akiről én azt hiszem, hogy tárgyalt velük –, olyan pozícióban van, hogy hozzájuthatott az övhöz. Az az ember történetesen marsall.
– Letartóztatták? Kihallgatták?
Kirpicsenko tábornok elmosolyodott, először, mióta beszélgettek.
– Mr. Quinn, a maguk nyugati regényírói és újságírói élvezettel festegetik annak a szervezetnek az állítólagos korlátlan hatalmát, amelynél én dolgozom. Ez azért nincs így. Még nekünk is nehéz lenne egyetlen szál bizonyíték nélkül letartóztatni a Szovjetunió marsallját. Nos, én őszinte voltam magához. Viszonozná a szívességemet? Elmesélné, mi mindent művelt az elmúlt harminc napban?
Quinn fontolóra vette a kérést. Vigye el az ördög, ez az ügy már olyan messzire ment, hogy őalóla kifutott minden nyom. Elmondta a tábornoknak, mi történt attól kezdve, hogy ő kirohant a kensingtoni lakásból, megszervezni Zackkel a magántalálkozót. Kirpicsenko figyelmesen hallgatta, közben többször bólintott, mintha a hallottak egybevágtak volna azzal, amit már tudott. Quinn Orsini halálával fejezte be.
– Mellesleg – tette hozzá – megkérdezhetném, hogyan jutottak a nyomomra, az ajacciói repülőtéren?
– Ó, értem. Nos, az én intézményem magától értetődően kezdettől fogva hevesen érdeklődött az ügy iránt. Amikor a fiú meghalt, az övvel kapcsolatos részleteket pedig szándékosan kiszivárogtatták, még inkább rákapcsoltunk. Maga nemigen tudott beleolvadni a lapos Németalföldbe. A párizsi lövöldözés pedig benne volt minden esti lapban. Az a leírás, amit a presszó tulajdonosa adott a helyszínről elmenekült férfiról, éppen magára illett.
– Ellenőriztük a repülőgépek menetrendjét és utaslistáit – igen, Párizsban is vannak munkatársaink – és megtudtuk, hogy FBI-s barátnője elutazott Spanyolországba, de magával kapcsolatban nem találtunk semmit. Mivel sejtettem, hogy magánál fegyver van, amivel szeretné elkerülni a repülőtéri procedúrát, ellenőriztettük a helyfoglalást a komphajókon. Marseille-i emberemnek szerencséje volt, mert fölfedezte magát a korzikai járaton. A férfi, akit a repülőtéren látott, ugyanazon a reggelen, amikor maga odaérkezett, szintén elrepült Korzikára, de szem elől tévesztette magát. Most már tudom, hogy a hegyekben járt. Emberem olyan helyet választott, ahol a repülőtéri út keresztezi a kikötői utat, és napfelkelte után megpillantotta a maga kocsiját, amint befordul a repülőtér felé. Mellesleg tudja, hogy amikor a telefonfülkében tartózkodott, négy fegyveres érkezett a repülőtérre?
– Nem én. Észre sem vettem őket.
– Hm. Nem nagyon látszottak kedvelni magát. Meg is értem, ha arra gondolok, amit Orsiniről mesélt. De nem történt semmi baja. Munkatársamnak... gondja volt rájuk.
– A maga jámbor angoljának?
– Andrej? Andrej nem angol. Még csak nem is orosz. Kozák. Igazán nem akarom alábecsülni a tehetségét, Mr. Quinn, de kérem, sohase akaszkodjék össze Andrejjel. Az egyik legjobb emberem.
– Köszönje meg neki helyettem – mondta Quinn.
– Nézze, tábornok, igazán élveztem a beszélgetést, de ezzel vége. Engem már nem érdekel más, csak az, hogy visszamehessek a spanyolországi szőlőmbe és megpróbáljak elölről kezdeni mindent.
– Helytelenítem, Mr. Quinn. Azt hiszem, inkább Amerikába kellene visszamennie. Valahol ott van a kulcs. Vissza kellene mennie.
– Egy órán belül elkapnának – replikázott Quinn.
– Az FBI nem szeret engem, emberei közül többen úgy gondolják, én is benne voltam a dologban.
Kirpicsenko tábornok visszament az íróasztalához és intett Quinn-nek. Kellően nyűtt kanadai útlevelet nyújtott át neki, amelyből, tucatnyi ki- és belépési stempli társaságában, a saját, nehezen felismerhető képe nézett rá vissza, borostásan, szarukeretes szemüveggel, új frizurával.
– Attól tartok, akkor csinálták, amikor el volt kábítva – mondta a tábornok. – Az útlevél tökéletes, egyik büszkeségünk. Szüksége lesz kanadai gyártmányú ruhákra, bőröndre, ilyesmire. Andrej már mindent összekészített. És erre is.
Három hitelkártyát, érvényes kanadai jogosítványt és 20 000 kanadai dollárt tett az asztalra. Az útlevél, a jogosítvány és a hitelkártyák a kanadai francia Roger Lefévre nevére szóltak. Olyan amerikainak, aki beszél franciául, nem fog gondot okozni az akcentus.
– Javasoltam Andrejnek, hogy autón vigye magát Birminghambe, ott elérheti a dublini első járatot. Onnan lesz csatlakozása Torontóba. Bérelt gépkocsiban akadálytalanul átlépheti az amerikai határt. Készen áll, Mr. Quinn?
– Még magam se látom tisztán, tábornok. Orsini egyetlen szót sem szólt a halála előtt. Ha ismerte is a kövért, és azt hiszem, ismerte, nem mondta ki a nevét. Nem tudom, hol kezdjem. Hideg a nyom. A kövér ember biztonságban van, és azok is, akik mögötte rángatják a zsinórokat. És azt hiszem, hogy az informátoruk, az áruló, valahol nagyon fent ül, magas polcon. Alhatnak nyugton, mert Orsini hallgatott. Nincsenek ászaim, se királyom, dámám, bubim. Egyáltalán semmi sincs a kezemben.
– Aha, a kártyahasonlat. Maguk, amerikaiak, mindig a pikk ászban bíznak. Maga sakkozik, Mr. Quinn?
– Egy kicsit, de nem jól – válaszolta Quinn. A szovjet tábornok odament a falnál álló könyvespolchoz és végigfuttatta rajta az ujját, mintha keresne valamit.
– Pedig jó lenne. A sakk olyan, mint az én szakmám, cseles, ravasz, nem kell hozzá nyers erő. Minden figura ott van szem előtt, és mégis fortélyosabb, mint a póker. Aha, megvan már.
Odaadta a könyvet Quinn-nek, Orosz szerző műve volt angol nyelven. Magánkiadású fordítás. Az igazi nagymesterek. Tanulmány.
– Sakkot kapott, Mr. Quinn, de talán még nem mattolták meg. Menjen vissza Amerikába, Mr. Quinn. A repülőgépen olvassa ezt a könyvet. Különösen szeretném a figyelmébe ajánlani a Tigran Petroszjanról szóló fejezetet. Talán ez az örmény volt a sakkjáték legnagyobb taktikusa, aki valaha is létezett. Sok szerencsét, Mr. Quinn.
Kirpicsenko tábornok behívatta Andrej nevű beosztottját, és utasítások tömegét zúdította rá orosz nyelven. Andrej ezután elkísérte Quinnt egy másik szobába, ahol átnyújtott neki egy bőröndöt, amely tele volt vadonatúj kanadai ruhákkal, egy táskát és a repülőjegyeket. Autón lementek Birminghambe, Quinn-nek sikerült elcsípnie a British Midland első dublini járatát. Andrej megvárta, amíg a gép felszáll, azután visszaautózott Londonba.
Quinn Dublinből Shannonba ment és néhány órás várakozás után felszállt az Air Canada torontói gépére.
Ígéretéhez híven a shannoni indulási váróteremben és az Atlanti-óceán fölött egyfolytában a könyvet olvasta, a Petroszjanról szóló fejezetet kereken hatszor. Mielőtt földet ért volna, már tudta, miért hívták búbánatos ellenfelei Nagy Csalónak az örmény nagymestert.
Torontóban ugyanúgy nem találtak semmi kifogásolnivalót az útlevelében, mint ahogy Birminghamben, Dublinban és Shannonban sem. Levette bőröndjét a szállítószalagról, és a nagyvonalú vámvizsgálatról kijövet nem vette észre azt a csöndes férfit, aki a nyomába eredt, követte a főpályaudvarra és felszállt ugyanarra az északkeletre tartó montreali vonatra.
Québec legnagyobb városának egyik használtautó-kereskedésében Quinn vásárolt egy erős téli gumiabroncsokkal felszerelt, használt Jeep Renegade-et, a közeli kempingüzletben pedig csizmát, nadrágot, steppelt anorákot, amire ebben az évszakban szüksége van. Teletankolta a terepjárót, azután elindult délkeletnek, St. Jeanon át Bedfordba, majd onnan délnek fordult az amerikai határ irányába.
A Champlain-tó partján levő határállomáson, ahol a 89. országos főútvonal áthalad Kanadából Vermontba, Quinn visszatért az Egyesült Államok területére.
Vermont északi csücskét a helybeliek egyszerűen csak Északkeleti Királyságnak hívják. Az Északkeleti Királyság magában foglalja Essex megyét és néhány csücsköt Orleans-ból és Kaledóniából. Hegyek és szorosok, tavak és folyók vad vidéke, ahol rázós utakon lehet eljutni egyik apró városból a másikba. Errefelé télen olyan iszonyú a hideg, hogy az Északkeleti Királyság a szó szoros értelmében kővé dermed. A tavak fenékig befagynak, a fák merevek, mint a beton, a föld recseg a léptek alatt. Nem számítva a csikorgó fák között ügető jávorszarvasokat, az Északkeleti Királyságban csak az az állat él meg, amely átalussza a telet. A déli okosok szerint itt csak két évszak van: augusztus és a tél. De azok, akik jobban ismerik a körülményeket, azt állítják, hogy ez szamárság: a Királyságban van augusztus 15 és van tél.
Quinn délnek vezette a terepjárót. Elrobogott Swanton és St. Albans mellett, megérkezett Burlington városba. Ezután elfordult a Champlain-tótól, és a 89. úton hajtott az állam fővárosa, Montpelier felé. Itt áttért a főútvonalról a 2. útra, amely a Winooski-ügy mentén átszeli East Montpeliert, majd Plainfield és Marshfield után eléri West Danville-t.
Körülállták a hegyek, beburkolta a jeges hideg. Néha szembejöttek más járművek, maximumra állított fűtéssel; mint meleg buborékok óvták a beléjük zárt emberi lényeket, amelyeket a technika nélkül percek alatt elpusztított volna a fagy.
West Danville után az út összeszűkült, mindkét oldalán magasan állt a hó. A kopott Danville után az utolsó szakaszra, St. Johnsbury-ig Quinn négykerékmeghajtásra kapcsolta át a dzsipet.
A dermesztő hegyekben valóságos oázisnak tűnt a kisváros a Passumpsic partján: voltak boltok, bárok, kocsmák és meleg. Quinn a Main Streeten talált egy ingatlanügynököt és előadta kérését. Nem volt csúcsforgalmas évszak, és az ügynököt meglehetősen zavarba hozta a kérés.
– Faház? Nos, nyáron természetesen szoktunk faházakat bérbe adni. A legtöbb tulajdonos csak egy hónapig, esetleg hat hétig használja, azután kiadja az év hátralevő részére. No de most?
– Most.
– Van valami különleges kikötése? – kérdezte az ügynök.
– A Királyságban szeretném.
– Maga el akar tűnni, uram.
Ellenőrizte a listát és megvakarta a fejét.
– Volna egy ház. Egy fogorvosé, aki lentebb lakik, a meleg országrészben.
A meleg országrészben ebben az évszakban legfeljebb tizenöt-húsz fok van fagypont alatt. Miután felhívta a fogorvost, aki hajlandó volt kiadni a házát egy hónapra, az ügynök kinézett a terepjáróra.
– Van hólánca ehhez a Renegade-hez, uram?
– Még nincs.
– Szüksége lesz rá.
Quinn megvette a hóláncot, fölszerelte a kerékre, azután elindultak együtt. A ház csak huszonöt kilométernyire volt, de egy órába telt, míg odavergődtek.
– Lost Ridge-ben van – mondta az ügynök. – A tulajdonos csak nyár közepén használja, amikor horgászik, és az erdőben kirándul. Maga tán a felesége ügyvédje elől bujkál, vagy ilyesmi?
– Békére és nyugalomra van szükségem, mert könyvet írok – magyarázta Quinn.
– Ó, író? – álmélkodott az ügynök, elégedetten. Az emberek elnézőek az írókkal is, mint a félkegyelműekkel általában.
Visszafelé mentek Danville-nek, azután észak felé letértek egy keskeny útra. North Danville-nél az ügynök egyenesen belevezette Quinnt a nyugati vadonba. Rejtelmesen magas volt az ég a Kittredge Hills fölött. Az ösvény jobbra, a Bear Mountain felé kerülte meg a hegységet. A hegyoldalban az ügynök rábökött egy behavazott csapásra. Quinn-nek a motor minden erejére, a négykerékmeghajtásra és hóláncokra szüksége volt, hogy átverekedje magát a faházig.
Igazából boronaház volt. Hatalmas, vízszintes fatörzsek, alacsony tető, amelyen egy méter magasan állt a hó. De jól megépítették és háromszorosan szigetelték. Az ügynök megmutatta a házzal egybeépített garázst – ha ilyen időben kint hagyják az autót, reggelre egyetlen tömbbé fagy a tartály és a gázolaj –, azután a fafűtéses kazánt, amely a vizet és a fűtőtesteket melegítette.
– Kiveszem – mondta Quinn.
– Szüksége lesz petróleumra, gázpalackokra a főzéshez, és egy fejszére, hogy naponta fel tudjon vágni egy öl tűzifát – figyelmeztette az ügynök. – És ennivalóra. És takarékoskodjon a benzinnel. Innen nem futkoshat le minden vacakért. És megfelelő ruhára. Ami magán van, az semmi. Mindig takarja el az arcát, különben megfagy. Telefon nincs. Biztos benne, hogy ki akarja venni?
– Kiveszem – ismételte meg Quinn.
Visszamentek St. Johnsburybe. Quinn bediktálta a nevét, az állampolgárságát és előre fizetett.
Az ügynök túlságosan jól nevelt vagy túlságosan közömbös volt, hogy azt firtassa, miért Vermontban keres magának alkotói nyugalmat egy québeci, amikor Québec is bővelkedik kies zugokban.
Quinn megjegyzett magának több, éjjel-nappal használható telefonfülkét és a helyi szállodában aludt. Reggel megpakolta a terepjárót, és visszament a hegyekbe.
Egyszer, amikor megállt North Danville után, hogy tájékozódjék, úgy rémlett neki, mintha motorzúgást hallana maga mögött a hegyekben. Arra gondolt, hogy bizonyára a városból jön, vagy a saját kocsijának a visszhangja.
Befutott a kazánba és a faház lassan átmelegedett. A vasajtók mögött duruzsolt a nagy teljesítményű kazán. Amikor kinyitotta az ajtókat, olyan látvány tárult a szeme elé, mintha felrobbant volna a tűztér. A víztartály kiolvadt, megmelegedett, felfűtötte a radiátorokat a négy szobában és a melléktartályt, amelyből mosáshoz, fürdéshez lehetett meleg vizet venni. Délre már ingujjra vetkőzhetett. Ebéd után fogta a fejszét és a ház háta mögött felhalmozott fenyőrönkökből egy hétre való aprófát hasogatott.
Rádiót vett, de tévéje és telefonja nem volt. Miután egy hétre bevásárolt, leült új táskagépe mögé és elkezdett kopogtatni. Másnap bement Montpelierbe, onnan Bostonba, majd Washingtonba repült.
Úticélja a fehér kőből épült Union Station volt a Massachusetts Avenue és a Második utca sarkán, Amerika egyik legelegánsabb, fehér kőborítású vasútállomása, amely még mindig csillogott-villogott a nemrég végrehajtott renoválástól. Ez-az megváltozott, mióta utoljára itt járt, évekkel ezelőtti De a vágányok még mindig a váróterem alól, a föld alatti csarnokból indultak.
Az Amtrak társaság H vágánya és a J vágánya beszállókapuival szemben megtalálta, amit keresett. Nyolc nyilvános telefonfülke sorakozott az Amtrak rendőrőrse és a női mosdó között. Mindnek 789-cel kezdődött a száma. Mindet följegyezte, postára adta a levelét és elment.
Amikor a washingtoni Nemzeti repülőtérre vitte a taxi a Potomacon át, befordultak a 14. utcába. Jobboldalt feltűnt a Fehér Ház hatalmas kupolája. Eltűnődött, vajon mi lehet azzal a férfival, aki ott él a lakosztályban, a kupola alatt, aki így szólt hozzá: "hozza vissza nekünk", és akinek csalódnia kellett őbenne.

Simont egy hónapja temették. A Cormack házaspár kapcsolata egymással és másokkal annyira megváltozott azóta, hogy azt legfeljebb a pszichiáterek voltak képesek megérteni vagy megmagyarázni.
Amíg fia az emberrablók fogságában volt, az elnök, noha szüntelenül roncsolta a stressz, az aggódás, a szorongás és az álmatlanság, meg tudta őrizni az önuralmát. Amikor vége felé járt a rabság, amikor a londoni jelentések azt ígérték, hogy sikerülni fog a csere, szemmel láthatóan kezdte összeszedni magát. Kevésbé intellektuális felesége azonban, aki nem terelhette el a figyelmét kormányzati feladatokkal, a fájdalomtól és a nyugtatóktól teljesen elhagyta magát.
De a nantucketi szörnyű nap óta, amikor átadták egyetlen fiúkat a hideg földnek, kettejük magatartása megfordult. A sírnál Myra Cormack ott zokogott a titkosszolgálatos vállán, és Washingtonig végigsírta a visszautat. De a következő napokban mintha fokozatosan talpra állt volna. Mintha rájött volna, hogy elvesztette azt a gyermekét, aki fölnézett rá, de kapott helyette egy másikat, a férjét, aki azelőtt sohasem támaszkodott rá.
Anyai és oltalmazó ösztönei olyan belső erőt adtak neki, amelyet férjétől, akinek eszét és akaraterejét Myra sohasem vonta kétségbe, megtagadott a sors. Ezen a téli délutánon, miközben Quinn taxija elsuhant a Fehér Ház mellett, John Cormack ott ült a magándolgozószobája asztalánál, a Sárga ovális terem és a hálószóba között. Mellette állt Myra Cormack, magához ölelte a lelkileg összetört ember fejét és simogatta lassan, szelíden.
Tisztában volt vele, hogy férje halálos sebet kapott, és nem bírja már soká; azonban még a gyilkosságnál is jobban összetörte az, hogy ma sem tudja, ki tette és miért. Myra meg volt győződve róla, hogy ha Simon meghal egy karambolban vagy sportolás közben szenved végzetes balesetet, abba John Cormack belenyugodott volna. Ez így logikus, akármilyen logikátlan dolog is a halál. Azonban az a mód, ahogyan a fiú meghalt, úgy megsemmisítette az apát, mintha az ő testén robbant volna fel az ördögi bomba.
Az anya úgy gondolta, soha nem fognak választ kapni ezekre a kérdésekre és a férje soha nem tudja már úgy folytatni, mint azelőtt. Kezdte meggyűlölni a Fehér Házat és az elnöki hivatalt, amelyre valaha olyan büszke volt, látván, hogy a férje tölti azt be. Már csak azt kívánta, hogy John Cormack megszabadulhasson az elnöki tisztségtől és együtt térhessenek haza New Havenbe, ahol együtt öregednek tovább.

A levelet, amelyet Quinn Sam Somerville alexandriai öröklakásába küldött, annak rendje és módja szerint elfogták, mielőtt Sam egyáltalán belenézhetett volna, és diadallal fölvitték a Fehér Házba, ahol gyorsan összetrombitálták a bizottságot, hogy hallja és megvitassa. Kevin Brown és Philip Kelly úgy tálalták feletteseiknek, mint egy győzelmi trófeát.
– Be kell vallanom, uraim – mondta Kelly –, hogy súlyos fenntartásokkal adtam utasítást egy megbízható ügynököm figyelésére. De azt hiszem, egyetértenek azzal, hogy érdemes volt.
Maga elé tette az asztalra a levelet.
– Ezt, uraim, tegnap adták fel, itt, Washingtonban. Ez nem bizonyítja, hogy Quinn a városban, vagy akár az Államokban tartózkodik; az is lehetséges, hogy valaki más adta fel helyette. De szerintem egyedül van, nincsenek cinkosai. Hogy Londonban hova tűnt és hogyan került ide, azt nem tudjuk. Munkatársaim és én azon a véleményen vagyunk, hogy saját maga postázta a levelet.
– Olvassa – parancsolta Odell.
– Izé... meglehetősen szenvedélyes hangú... – mondta Kelly. Megigazította a szemüvegét és olvasni kezdett.
– "Édes Sam..." Ez a megszólítás Kevin Brown kollégám igazát látszik alátámasztani; Miss Somerville és Quinn között csakugyan több volt, mint munkatársi kapcsolat.
– Oké, a kopója összeszűrte a levet a farkassal – vágott közbe Odell. – Jól tették, váljék egészségükre. És mit ír a farkas?
Kelly tovább olvasott:
"Itt vagyok végre, az Egyesült Államokban. Annyira szeretnélek látni, de attól tartok, hogy pillanatnyilag nem lenne biztonságos.
Azért írok, hogy tudd, mi történt valójában Korzikán. Az a helyzet, hogy hazudtam neked, amikor felhívtalak az ajacciói repülőtérről. Arra gondoltam, ha akkor elmondom neked az igazságot, esetleg kockázatosnak tartod hazatérni Amerikába. De úgy érzem, jogod van megtudni. Csak azt az egyet ígérd meg, hogy amit itt olvasol, abból egyetlen szót sem árulsz el senkinek. Senki más nem tudhatja, legalábbis most még nem, amíg be nem fejeztem a munkámat.
Orsini és én csakugyan megküzdöttünk egymással. Nem volt választásom: valaki felhívta és azt mondta neki, azért megyek Korzikára hogy megöljem, pedig én igazán csak beszélni akartam vele. Kapott egy golyót a revolveremből – jobban mondva a tiedből –, de a lövés nem volt halálos. Amikor megtudta, hogy becsapták, megtörte a hallgatás törvényét, amely nem kötötte többé. Mindent elmondott, amit tudott, kipakolta az egész ügyet.
A legfontosabb, hogy nem az oroszok álltak a merénylet mögött – legalábbis nem a szovjet kormány. Az összeesküvés itt kezdődött, az Egyesült Államokban. Akik a zsinórokat rángatják, titkolják kilétüket. De tudom, ki a bérencük, aki megszervezte Simon Cormack elrablását és meggyilkolását; az a "kövér ember", akit Zack emlegetett. Orsini ismerte és megmondta nekem a nevét. Ő pedig, ha kézre kerül, és nem kételkedem benne, hogy ez meg fog történni, azoknak a nevét fogja elmondani, akik megfizettek neki a szolgálataiért.
Sam, jelenleg azért rejtőzködöm, hogy leírjak mindent, betűről betűre, neveket, időpontokat, helyszíneket, eseményeket, az egész történetet, elejétől végéig. Ha befejeztem, készítek egy tucatnyi másolatot és elküldöm az alelnöknek, az FBI-nak, a CIA-nek stb. Akkor, ha valami történne velem, már késő lesz ahhoz, hogy megállítsák az igazságszolgáltatás mozgásba lendülő gépezetét.
Csak akkor kereslek, ha mindent elvégeztem. Kérlek, értsd meg, ha nem mondom meg, hogy hol vagyok, csak a te biztonságodért teszem. Nagyon szeretlek. Quinn."
Egy percen át senki sem törte meg a döbbent némaságot. Az egyik jelenlévőn kiütött a verejték.
– Jézusom – suttogta Michael Odell –, igazat ír ez a pasi?
– Miért írta volna, ha nem igaz? – mondta Morton Stannard, a volt ügyvéd. – Biztosan azt írja le, amit itt, előttünk elmondana.
– Így van – csatlakozott Bill Walters igazságügyminiszter. – Máris ő a koronatanú, egyebekről nem is szólva. El kell rendelni a védőőrizetét.
Ezzel mindenki egyetértett. Estére az igazságügyminisztérium kiadta a koronatanú-körözést, amelynek értelmében Quinnt le kell tartóztatni és védőőrizetbe kell venni. Az FBI riadóztatta minden irodáját, hogy vessék magukat Quinn nyomába. Telexeztek minden bűnüldöző szervnek: városi rendőrségeknek, seriff-irodáknak, az Egyesült Államok szövetségi hatóságainak és a közlekedésrendészetnek. Mellékelték hozzá Quinn képét. A "fedőszöveg" szerint nagyszabású ékszerlopásba keveredett, s ezért körözik.

Az országos körözés kemény dió. Amerika hatalmas ország, ahol sok helyen el lehet bújni. Üldözött gonosztevők évekig mászkáltak szabadlábon, holott országos körözést adtak ki ellenük. Ráadásul most egy Quinn nevű amerikai állampolgárt köröztek, egy bizonyos útlevél- és jogosítványszámmal, nem pedig azt a kanadai francia Lefévre-t, aki tökéletes okmányokkal rendelkezett, más hajviseletet, szarukeretes szemüveget és rövid szakállt hordott. Utoljára a londoni szovjet nagykövetségen borotválkozott, azóta szakállt eresztett. Nem volt valami hosszú, de eltakarta az arca alsó felét.
Visszament hegyi faházába, hagyta, hadd rágódjanak a levelén, amelyet szántszándékkal küldött Sam Somerville-nek. Aztán nekilátott, hogy tényleg kapcsolatba lépjen vele, természetesen titokban. Abból indult ki, amit Antwerpenben hallott Samtől: "Az én papám egy rockcastle-i prédikátor".
St. Johnsburyben vett egy helységnévtárat és megtudta, hogy az Egyesült Államokban három Rockcastle van. Az egyik a legsötétebb délen, a másik a Vadnyugaton. Sam kiejtésén inkább a keleti part érződött. A harmadik Rockcastle a virginiai Goochland megyében található.
A kérdést a telefonkönyv döntötte el. Brian Somerville nagytiszteletű úr a virginiai Rockcastle-ben lakott. Ő volt az egyetlen ezen a néven, amelyet szokatlan írásmódja miatt nem lehetett összetéveszteni sem a Summerville-ekkel, sem a Sommerville-ekkel.
Quinn újra elhagyta a rejtekhelyet, Montpelierből Bostonba repült, onnan Richmondba. A Byrd Fielden szállt le, amelyet az újjáépítés óta harsogó optimizmussal Richmondi Nemzetközi Repülőtérnek hívtak. A repülőtéri telefonkönyv hátsó lapjain megtalálta a szokásos közületi számokat. Eszerint a Three Square Roadon található St. Mary templom lelkésze a Rockcastle Road 290. szám alatt lakik. Quinn bérelt egy kisautót, és azon tette meg az ötvenöt kilométeres utat, nyugati irányban a 6. számú autópályán Rockcastle-be. Maga Somerville tiszteletes nyitott ajtót a csöngetésre.
Az ezüstös hajú prédikátor teával kínálta az utcára néző nappaliban és megerősítette, hogy csakugyan van egy Samantha nevű leánya és csakugyan az FBI-nál dolgozik. Nagyon elkomorodott, mire Quinn a mondandója végére ért.
– Miből gondolja, Mr. Quinn, hogy a lányom veszélyben van?
Quinn megmondta.
– Node hogy megfigyelés alatt tartják? És maga az Iroda? Talán valami rosszat követett el?
– Nem, uram, erről szó sincs. De vannak, akik igazságtalanul őt gyanúsítják, és ő nem tudja ezt. Én csupán figyelmeztetni szeretném őt.
A barátságos öregember belepillantott a kezében tartott levélbe és felsóhajtott. Ismeretlen világ volt, ami az imént, Quinn szavain át, egy villanásnyi időre megmutatta neki magát. Azon morfondírozott, mit tenne most a megboldogult felesége; mindig ő volt kettejük közül a cselekvő fél. Nyilván elvinné az üzenetet a gyereknek, ha az bajban van, döntötte el.
– Rendben van – mondta –, majd én elmegyek hozzá.
A tiszteletes szavának állt. Beült ódon autójába, óvatosan elhajtott Washingtonba és bejelentés nélkül meglátogatta a lányát. Ahogyan Quinn-nel megbeszélték, semmitmondó csevely közepette egy darab papírt nyomott Sam kezébe, amelyen ennyi állt: "Beszélj tovább, mintha mi sem történt volna. Ha egyedül leszel, nyisd ki a borítékot és olvasd el. Azután égesd el és csináld, amit mondok. Quinn."
Valósággal elakadt a lélegzete, amikor megértette, hogy Quinn arra céloz: lehallgatják a lakását. Ezt ő is megtette, ha ez volt a feladata, de azt sohasem gondolta volna, hogy vele is megtörténhet. Elkapta apja aggódó tekintetét, igyekezett természetesen beszélni, és átvette a borítékot. Amikor a papa fölállt, hogy visszahajtson Rockcastle-be, lekísérte az utcára és adott neki egy puszit.
A levél, amit a borítékban talált, nagyon rövid volt. Éjfélkor legyen az Union Station-en az Amtrak H és J vágányaival szembeni telefonfülkéknél és várjon. Amelyik csöngeni fog, az lesz Quinn.
Pontban éjfélkor hívta egy St. Johnsbury-i fülkéből. Beszámolt neki Korzikáról, Londonról, a hamis levélről, amelyet abban a meggyőződésben küldött, hogy úgyis a Fehér Házba kerül, a bizottság elé.
– De Quinn – tiltakozott a nő –, ha Orsini semmit se mondott, akkor te elintézted magad. Miért írtad, hogy beszélt, amikor nem is beszélt?
Erre Quinn elmesélte neki Petroszjant. Az örmény a vereség árnyékában is képes volt elhitetni ellenfeleivel, hogy van még néhány húzása tartalékban, így rá tudta venni őket, hogy rosszul lépjenek.
– Szerintem a levél kiugrasztja őket a bokorból, akárkik legyenek is. Azt írtam, hogy nem fogok veled kapcsolatba lépni, de mégis te vagy az egyetlen láncszem, amelyen át el lehet jutni hozzám, abban az esetben, ha a rendőrség nem tud lefülelni. Ahogy telik az idő, ezek egyre idegesebbek lesznek. Szeretném, ha nyitva tartanád a szemed és a füled. Minden második nap fel foglak hívni éjfélkor, valamelyik fülkében.
Eltelt hat nap.
– Quinn, ismersz te egy David Weintraub nevű embert?
– Igen, ismerem.
– Ugye, a Cégnél dolgozik?
– Igen, ő a műveleti igazgatóhelyettes. Miért?
– Találkozni akart velem. Azt mondja, van itt valami gubanc. Sürgős. Ő nem érti az egészet, arra gondol, hogy talán te igen.
– Langleyben találkoztatok?
– Nem, azt mondta, az túlságosan exponált hely. A Cég egyik kocsijában, egy mellékutcában, a Tidal víztároló mellett. Addig beszéltünk, amíg megkerültük a víztárolót.
– Megmondta, miről van szó?
– Nem, azt állította, nem bízhat meg senkiben, csak benned. Találkozni akar veled, te mondod meg, hol, mikor, milyen körülmények között. Megbízol benne, Quinn?
Quinn eltűnődött. Ha már David Weintraub is átvágja, akkor csakugyan vége a világnak.
– Igen – mondta –, megbízom. – Megadta a találkozó helyét és idejét.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Másnap reggel Sam Somerville Duncan McCrea, a fiatal CIA-tiszt kíséretében leszállt a montpelieri repülőtéren. Amikor az operatív igazgatóhelyettes találkozni akart Sammel, McCrea adta át az üzenetet.
Bostonból érkeztek a PBA társaság Beechcraft 1900 légibuszán. A repülőtéren béreltek egy Dodge Ram terepjárót és egy motelben szálltak meg, Vermont fővárosának peremén. Quinn tanácsára a legmelegebb ruhát vették magukra, ami Washingtonban kapható.
Csak másnap reggelre várták a CIA műveleti igazgatóhelyettesét, mert Langleyben magas szintű tervmegbeszélést tartottak, amelyről nem hiányozhatott. Még időben érkezett, hogy találkozhassak Quinn-nel.
Reggel hétkor jött egy tízszemélyes gépen, amelynek emblémáját Sam nem ismerte. McCrea elmagyarázta, hogy ez a Cég gépe, és az oldalára festett chartervállalat tulajdonképpen a CIA egyik fedőszervezete. Az igazgatóhelyettes lejött a lépcsőn, és röviden, de szívélyesen üdvözölte őket. Nehéz hócsizmát, vastag nadrágot, steppelt anorákot viselt, táskáját a kezében hozta. Bemászott a Ram hátsó ülésére és elindultak. McCrea vezetett, Sam irányította a térkép alapján.
Moptpelier után a 2. úton átvágtak az apró East Montpelieren és mentek tovább Plainfield irányában. A Plainmont temető és a Goddard College kapuja között a Winooski elkanyarodott dél felé. A folyó és az út által közrefogott félhold alakú területen néhány magas fa nő. Ilyenkor minden csöndes és mindent hó borít. Nyaranta a fák között parkoló és néhány uzsonnázóasztal várja a vakációzókat. Quinn azt mondta, hogy idejön reggel nyolcra.
Sam vette észre elsőnek. Tőlük 20 méternyire lépett elő egy fa mögül, amint megállt a terepjáró. Meg só várva a többieket, kiugrott a kocsiból, odafutott hozzá és a nyakába borult.
– Jól vagy, kicsim?
– Jól. Ó, Quinn, hála istennek, hogy nincs semmi bajod!
Quinn most átpillantott a feje fölött és megmerevedett.
– Kit hoztál magaddal? – kérdezte nyugodtan.
– Ó, de buta vagyok! – Sam megfordult. – Emlékszel még Duncan McCrea-re? Ő volt az, aki összehozott engem Mr. Weintraubbal...
Tőlük tíz méternyire ott állt McCrea és mosolygott szégyenlősen, ahogy szokott.
– Hallo, Mr. Quinn. – Félszegen, tisztelettudóan köszönt, mint mindig. Semmi félszegség nem volt azonban abban, ahogy a negyvenötös automata Coltot Samre és Quinnre szegezte.
A Ramből most kászálódott ki a másik. Lehajtható válltámaszú karabélyt tartott a kezében, amelyet a kézitáskájából vett elő.
– Ez ki? – kérdezte Quinn.
Sam hangja rémülten elvékonyodott.
– David Weintraub – mondta. – Ó, Istenem, Quinn, mit csináltam már megint?
– Átvágtak, drágám.
Tudta, hogy ez az ő hibája és legszívesebben bokán rúgta volna magát. Mikor Sammel beszélt telefonon, eszébe sem jutott megkérdezni, látta-e életében valaha a CIA műveleti igazgatóhelyettesét. Samet kétszer is berendelték jelentésre a Fehér Házba, és Quinn feltételezte, hogy David Weintraub legalább egyszer ott volt. A titkolódzó igazgatóhelyettes azonban mindkét alkalommal távol maradt. A legtitkosabb munkát végezte Amerikában és nem szeretett túl gyakran mutatkozni Washingtonban. Harcban nagyon egészségtelen dolog a feltételezés és Quinn tudta ezt.
Az alacsony karabélyos, aki még kerekebbnek látszott a vastag ruhában, odaballagott McCrea mellé.
– No, Quinn őrmester, hát megint találkozunk. Emlékszik rám?
Quinn megrázta a fejét. A férfi megtapogatta szétlapult orrnyergét.
– Ezt te csináltad, te strici. De most megfizetek neked.
Quinn emlékezetében hirtelen fölvillant valami. Valamikor régen történt, Vietnamban, egy őserdei tisztáson. Egy vietnami parasztot látott, jobban mondva azt, ami megmaradt belőle, a földhöz szögezve. Még élt.
– Emlékszem.
– Remek – mondta Moss. – No, akkor mozgás. Hol is laksz?
– Egy boronaházban, a hegyekben.
– És körmölöd a kis kéziratodat, azt is tudom. Hát abba bele kell néznünk. Semmi trükk, Quinn. Lehet, hogy Duncan téged elhibáz, de a csajt nem fogja. Ezt pedig te se tudod lehagyni.
Megemelte a puskát, jelezve, hogy lekaszálná, mielőtt beérne tíz méternyire a fák közé.
– Szard össze magad – mondta Quinn. Válaszul Moss szörcsögve felvihogott.
– Majd a hideg lehűti az agyadat, Quinn. Elmondom neked, mit forgatok a fejemben. Leviszünk benneteket a csajoddal a folyópartra. Senki se fog zavarni, egy lélek se jár erre. Téged odakötünk egy fához, aztán figyelsz. Quinn, nagyon figyelsz. Lefogadom, beletelik két órába, amíg a csajod meghal, és ezalatt a két óra alatt megállás nélkül azért fog könyörögni, hogy öljük meg. No, vezetsz, vagy sem?
Quinn-nek eszébe jutott az őserdei tisztás, a vietnami, akinek minden ízületét, csuklóban, könyékben, térdben és bokában szétzúzták az ólomgolyók és azt nyüszítette, hogy ő csak egy paraszt, aki nem tud semmiről. És akkor hirtelen rájött, hogy ezt tudja a testes kihallgató is, órák óta tudja; ezért verte orrba úgy, hogy meg sem állt az ortopédiáig.
Ha egyedül van, harcol, akkor is, ha semmi esélye. Sokkal jobb egy szívlövéstől meghalni. De így, Sammel... Bólintott.
McCrea különválasztotta őket és mindkettejüknek hátrabilincselte a kezét. Beült a Renegade-be Quinn mellé, ő vezetett. Moss mögöttük jött a Ramen, Sam hátul feküdt.
West Danville-ben hemzsegett a nép, de senki sem látott semmi gyanúsat a két terepjáróban, amelyek St. Johnsbury felé robogtak. Egy férfi integetett nekik, mint sorstársainak a fagyban. McCrea kedves mosollyal visszaintegetett, majd északnak fordult, Los Ridge irányába. A Popé temetőnél Quinn figyelmeztette, hogy megint forduljon balra a Bear Mountain felé. Mögöttük a Ram erőlködött, mert nem volt rajta hólánc.
Amikor kifogyott alóla az aszfalt, Moss kimászott a Ramből és Samet maga előtt lökdösve átült a Renegade hátsó ülésére. Sam falfehér volt és reszketett a félelemtől.
– Szerettél volna eltűnni, ugye? – kérdezte Moss, amikor megérkeztek a boronaházhoz.
Odakint harmincöt fok hideg volt, de a házban barátságos meleg fogadta őket. Quinnt és Samet egymástól néhány méternyire leültették egy priccsre, amely a nappaliban – a legnagyobb szobában állt. McCrea őrizte őket, amíg Moss gyorsan végigkutatta a többi szobát, hogy meggyőződjön róla, valóban egyedül vannak-e.
– Szép – szólt elégedetten –, szép így meghitten. Ezt nevezem kellemes fogadtatásnak.
Quinn kézirata az íróasztal egyik fiókjában volt. Moss levette az anorákját, elterpeszkedett egy karosszékben és olvasni kezdett. McCrea egy magas támlájú székben ült a megbilincselt foglyokkal szemben, és kisfiúsan mosolygott. Hogy ez a mosoly évek alatt kialakított álarc, azt csak most értette meg Quinn, amikor már késő volt.
– Nyertél – szólt egy idő múlva. – De azért érdekelne, hogy tudtad megcsinálni.
– Nem probléma – mondta Moss, olvasás közben. – Végül is ez már úgyse változtat semmin.
– Hogy szúrták ki McCrea-t a londoni munkára? Szándékosan kezdte mellékes kérdéssel.
– Szerencsés véletlen volt – mondta Moss. – Mázli. Soha nem gondoltam volna, hogy épp az én fiúkám lesz ott, hogy besegítsen nekem. Egy kis udvariassági gesztus attól az istenverte Cégtől.
– És hol álltatok össze?
Moss felnézett.
– Közép-Amerikában. Én több évet voltam ott, Duncan meg ott nőtt fel. Mikor találkoztunk, még kölyök volt. Rájöttem, hogy ugyanolyan a gusztusunk. Én toboroztam a Cégnek, essen bele a fene.
– Ugyanaz a gusztus? – kérdezte Quinn. Ismerte Moss gusztusát. Beszéltetni akarta. A pszichopaták, amikor nyeregben érzik magukat, imádnak magukra! beszélni.
– Nagyjából – válaszolt Moss. – Kivéve, hogy Duncan inkább kedveli a hölgyeket, én pedig nem. Persze, előtte szereti egy kicsit megpocsékolni őket, nem igaz, fiú?
Folytatta az olvasást. McCrea boldogan vigyorgott.
– De igaz ám, Mr. Moss. Tudja, hogy ezek ketten összeszűrték a levet Londonban? Azt hitték, nem hallom. De azt hiszem, ebben most Quinn nyomába szegődöm.
– Azt teszel, amit akarsz, fiú. Hanem Quinn az enyém. Nem fogsz gyorsan elmenni, Quinn. Előbb elszórakoztatsz egy kicsit.
Visszamerült az olvasásba. Sam hirtelen előrehajolt és öklendezni kezdett, de semmi sem jött ki belőle. Quinn látott már ilyet a vietnami újoncoknál. A félelem fokozza a gyomorsav elválasztását, amely ingerli az érzékeny nyálkahártyát, és száraz öklendezést okoz.
– Londonban hogy tartottátok a kapcsolatot?
– Nem probléma. Duncan gyakran lement bevásárolni, kaját, ilyesmit. Nem emlékszel? Az élelmiszerboltokban találkoztunk. Ha több eszed van, Quinn, akkor észreveszed, hogy mindig ugyanakkor megy ennivalóért.
– És Simon ruhája a robbanószerkezetes övvel?
– Akkor került a sussexi házba, amikor ti a másik hárommal ott voltatok a raktárban. Orsininek egy találkozón adtam át. Szegény Orsini! Felhasználtam párszor Európában, mikor még a Cégnek dolgoztam. Meg azután is.
Letette a kéziratot, megoldódott a nyelve.
– Megijesztettél, amikor elrohantál abból a lakásból. Ki akartalak nyíratni, de nem tudtam rábeszélni Orsinit. Azt mondta, a másik három megakadályozná. Így aztán hagytam az egészet, mert sejtettem, hogyha a fiú meghal, úgyis gyanúba keveredsz. Igazán meglepett, hogy azok a gyagyások az Irodából utána is futni hagytak. Azt gondoltam, mindenképpen sittre vágnak, mint egyetlen gyanúsítottat.
– Ezért kellett Sam táskájába poloskát tenni?
– Persze. Duncan említette. Vettem egy pont olyat, és beletettem. Akkor reggel adtam oda Duncannek, amikor végképp elpályáztatok Kensingtonból. Nem emlékszel, hogy elment tojást venni a reggelihez? Felvitte magával és kicserélte, míg ti odakint ettetek a konyhában.
– De miért nem intéztétek el a négy zsoldost egy előre megbeszélt találkozón? Így megspórolhattátok volna magatoknak a fáradtságot, hogy utánunk kelljen jönni.
– Mert hárman pánikba estek – mondta Moss undorral. – Jelentkezniük kellett volna Európában a nekik járó pénzért. Úgy volt, hogy Orsini intézi el őket, őt pedig én. De mikor meghallották, hogy a fiú meghalt, szétspricceltek és eltűntek. Még szerencse, hogy ott voltál te és felhajtottad őket nekem.
– Ezt nem tudtad volna egyedül megcsinálni. McCrea-nek is segítenie kellett.
– Pontosan. Én mentem elöl, Duncan rátok ragadt, még aludni is a kocsiban aludt. Pedig nem szereti az ilyet, mi, Duncan? Mikor meghallotta, hogy kiszagoltátok Marchais-t és Pretoriust, telefonált és adott nekem néhány óra fórt.
Quinn-nek volt még néhány kérdése. Moss olvasott, válaszolgatott, miközben egyre dühösebb pofát vágott.
– És a gyerek, Simon Cormack? Ki robbantotta fel? Ugye te voltál, McCrea?
– Persze, hogy én. Két napig hurcoltam a zsebemben az adót.
Eszébe jutott a jelenet, a Buckinghamshire-i út szélén: a Scotland Yard rendőrei, az FBI-csoport, Brown, Collins, Seymour a kocsi közelében, Sam, amint az ő hátába fúrja az arcát a robbanás után; és McCrea, amint térdel az árok felett és úgy tesz, mintha öklendezne, miközben huszonöt centiméter mélyen belenyomja az adót a víz alatti sárba.
– Oké, szóval Orsini jelentett a rejtekhelyről, Duncan pubika Kensingtonból. De mi van a washingtoni emberrel?
Sam hitetlenkedve nézett rá. Még McCrea is megrökönyödött. Moss felnézett és kíváncsian mustrálgatta Quinnt.
Miközben felfelé hajtottak a faházhoz, Quinn azon gondolkozott, hogy Moss iszonyatos kockázatot vállalt, amikor David Weintraubnak kiadva magát felvette a kapcsolatot Sammel. De valóban akkora volt a kockázat? Egyetlen módon tudhatta csak meg, hogy Sam soha életében nem látta a műveleti igazgatóhelyettest.
Moss felemelte a kéziratköteget és a földhöz csapta.
– Fattyú vagy te, Quinn – mondta hideg dühvel. – Ebben nincs semmi új. Akármit hordott össze az a szarházi Zack, Washingtonban azt állítják, hogy az egész balhét a kommunisták csinálták, a KGB irányításával. Azt hittük, te tudsz valami újat, valamit, ami ezt cáfolja. Nevek, dátumok, hely... bizonyíték, az istenfáját. Erre mi van itt? Semmi. Orsini nem köpött, mi?
Dühében felpattant és ide-oda rohangált a házban. Elfecsérelt egy csomó időt, erőt, és mennyit izgult! Mindezt semmiért.
– Jobb lett volna, ha kikészít a korzikai, ahogyan megkértem rá. De ha élsz, akkor se tudsz semmit. A levél, amit ennek a szukának írtál, az is tiszta hazugság. Ki adta az ötletet?
– Petroszjan – válaszolta Quinn.
– Ki?
– Tigran Petroszjan. Egy örmény. Már meghalt.
– Helyes. Te is meg fogsz halni, Quinn. – Újabb forgatókönyvön dolgozol?
– Ja. És örömmel közölhetem, hogy számodra nem lesz valami kellemes. Ezt a Dodge Ramet a barátnőd bérelte. A csaj a kölcsönzőből sose látta Duncant. A rendőrség meg fogja találni a faházat, ha már felgyújtottuk, és benne a nőd hulláját. A kocsi után kiderítik a nevét; a fogorvosi naplók igazolni fogják, kinek a hulláját lelték meg. A Renegade-t vissza visszük és otthagyjuk a repülőtéren.
– Téged azonban sose fog megtalálni a rendőrség. Ez a terep tökéletes. Vannak itt a hegyekben vízmosások, ahol örökre el lehet tüntetni egy embert. Tavaszra csontváz lesz belőled, a nyár örökre betakar. Itt nem kutatnak utánad a hekusok Olyasvalaki után fognak szaglászni, aki elutazott a montpelieri repülőtérről.
Felkapta a puskát és Quinnre szegezte.
– Gyerünk, seggfej, mozogj. Jó mulatást, Duncan. Egy óra múlva itt vagyok, vagy valamivel korábban. Addigra végezz te is.
Odakint mart a hideg. Quinn hátrabilincselt kézzel taposta a havat a kunyhó mögött, egyre följebb és följebb a Bear Mountain oldalában. Hallotta maga mögött Moss zihálását, tudta, hogy nincs formában. De megbilincselve nem menekülhet a puska elől. Moss pedig elég okos volt ahhoz, hogy ne menjen hozzá túl közel. Nem kockáztatta, hogy az egykori zöldsapkás bénára rúgja.
Moss tíz perc alatt megtalálta, amit keresett. Lucfenyők és erdeifenyők között egy tisztás szélén meredek vízmosás tátongott. Három méter széles lehetett, húsz méter mélyen keskeny réssé szűkült.
A puha hóba a szakadékban jó egy méter mélyen elsüllyedhet a belezuhanó ember. Az újabb havazások, december utolsó két hetében, januárban, februárban, márciusban és áprilisban, peremig töltik a vízmosást. Olvadáskor jeges vizű patakká változik. A többit elvégzik a pataki rákok. Mire nyárra kiszárad a vízmosás, az esetleges maradványok már jól el vannak rejtve; és minden évszak egyre jobban elrejti őket.
Quinn-nek nem voltak illúziói: tudta, hogy nem remélhet egyetlen tiszta, szív- vagy fejlövést. Megismerte Moss arcát, most már eszébe jutott a neve is. Hallott ferde hajlamairól. Azon gondolkodott, el tudja-e viselni a fájdalmat, anélkül, hogy megszerezné neki üvöltésével az áhított élvezetet. Akkor eszébe jutott Sam és az, min kell keresztülmennie, amíg meghal.
– Térdre! – sípolta Moss. Úgy lélegzett, mintha kurtán füttyögne. Quinn letérdelt. Azon tűnődött, hová kapja az első golyót. Mögötte három méterrel csattant a závár a száraz, hideg levegőben. Mély lélegzetet vett, lehunyta a szemét és várt.
Puskalövés dördülése töltötte be a tisztást, hangját visszaverték a hegyek. De a hó olyan gyorsan elnyelte, hogy a lenti úton, nem is szólva a tizenhat kilométerre eső városkáról, senki sem hallhatta meg.
Quinn első érzése a meghökkenés volt. Hogy lehet ekkora célpontot ilyen közelről elhibázni? Azután rájött, hogy ez is hozzátartozik Moss játékához. Hátrafordította a fejét. Ott állt Moss és rászegezte a puskát.
– Gyerünk már, te fatökű – mondta Quinn.
Moss mosolyfélére húzta a száját, aztán lassan leeresztette a puskát. Térdre rogyott, előrebukott és maga elé tenyerelt a hóba.
Az idő utólag hosszabbnak tűnt, de mindössze két másodpercig tartott, amíg Moss négykézláb állva meredt rá. Azután a feje előreesett, a szája kinyílt és hosszú sugárban patakzott belőle a habos vér. Azután sóhajtott egyet és lassan oldalra dőlt a hóba.
Beletelt néhány percbe, amíg Quinn fölfedezte a másik férfit, olyan mesterien volt álcázva. Mozdulatlanul állt a tisztás másik végében, két fa között. A vidék nem volt jó síterep, a férfi túlméretezett teniszütőkre emlékeztető hótalpakat viselt. Helyben vásárolt síruháját hóval tapasztotta be. Egyébként halványkék volt a steppelt nadrág és anorák, mert csak ezt lehetett kapni a boltban, ami legkevésbé ütött el a hó színétől.
Csuklyája alatt a sapkát, szemöldökét és szakállát vastagon elborította a zúzmara. Arcbőrét vastagon bekente szénporral kevert zsírral; a sarkvidéken a katonák így védekeznek a mínusz negyvenfokos hideg ellen. Könnyedén keresztben tartotta a puskát a melle előtt, mint aki biztosan tudja, hogy nem lesz szükség még egy lövésre.
Quinn azon morfondírozott, hogy bírhatta ki valami jeges gödörben, a hegyek között, a faház mögött. Aztán úgy gondolta, hogy aki Szibériában kibírja a telet, az kibírja Vermontban is.
Megfeszítette a karját, addig rángatta, cibálta, amíg csípőjét át nem bírta erőszakolni összebilincselt kezén, majd áthúzta a lábait, egyiket a másik után. Végigtapogatta Moss anorákját a kulcs után, aztán kiszabadította a kezét. Felkapta a puskát és talpra állt. A férfi szenvtelenül figyelte a tisztás túlsó oldaláról.
Quinn odakiáltotta neki:
– Szpaszibo, ahogy maguk felé mondják!
Mosoly suhant át a férfi összefagyott arcán. Amikor megszólalt, a kozák Andrej még mindig úgy beszélt, ahogy a londoni klubokban szokás.
– Részemről a szerencse, öregfiú, ahogy maguk felé mondják!
Elment, halkan surrogva hótalpain. Ekkor értette meg Quinn, hogy az orosz, miután lerakta őt Birminghamben, visszarobogott Heathrow-ra, elcsípte a torontói közvetlen járatot, és végig követte őt a hegyekben. Nemcsak ő ért egy kissé a biztosításhoz, hanem úgy látszik, a KGB is. Megfordult, és rohanva igyekezett a térdig érő hóban a faház felé.
Odakint megállt, apró lyukat törölt a nappali bepárásodott ablakán és benézett. Senki sem volt a szobában. A puskát maga elé szegezve, óvatosan lenyomta a kilincset, aztán laza rúgással kinyitotta az ajtót. A hálószobából nyöszörgés szűrődött ki. Keresztülsietett a nappalin és megállt a hálószoba ajtajában.
Sam meztelenül, arccal lefelé feküdt az ágyon, kezét és lábát az ágy négy sarkához kötözték. Az ajtónak háttal állt McCrea, gatyában, jobbjában két vékony villanydrótot lógatott.
Még mindig mosolygott. Quinn látta az arcát a szekrény fölött lógó tükörben. McCrea meghallotta a lépéseket és visszafordult. A golyó a gyomrán érte, két centiméterrel a köldöke felett. Keresztülment rajta és összezúzta a gerincét. Mire összeesett, nem mosolygott többé.

Quinn két napon át úgy dajkálta Samet, mint egy gyereket. Az átélt szörnyű félelemtől felváltva reszketett és zokogott, miközben Quinn a karjában ringatta. Végre elaludt és az álom kifejthette jótékony hatását.
Mikor úgy érezte, hogy most már egyedül hagyhatja, bement St. Johnsburybe, felhívta az FBI személyzeti főnökét. Úgy mutatkozott be, mint Sam apja Rockcastle-ből. Elmondta a mit sem sejtő tisztnek, hogy Sam meglátogatta őt és csúnyán megfázott. Három-négy nap múlva megy dolgozni.
Éjszaka, amíg Sam aludt, másodjára is leírta az utóbbi hetven nap eseményeit, úgy, ahogy valójában történt. Saját szemszögéből adta elő, semmit sem hagyott ki, még a melléfogásait sem. Ezt kiegészítette a szovjet nézőpontú értékeléssel, ahogyan a KGB tábornokától hallotta Londonban. Moss ezt nem olvashatta. Amikor Sam szólt neki, hogy a CIA műveleti igazgatóhelyettese találkozni akar vele, még nem tartott itt az írásban.
Ehhez hozzátette a zsoldosok verzióját, ahogyan Zack mesélte, mielőtt meghalt, és beleolvasztotta Moss válaszait. Mindent – majdnem mindent – leírt.
A pókháló közepén ült Moss, mögötte öt megbízója. Mossnak voltak informátorai: Orsini az emberrablók barlangjában, McCrea a kensingtoni lakásban. De volt még valaki; valaki, aki mindent tudott, amit az amerikai és az angol hatóságok tudtak, valaki, aki figyelemmel kísérte, hogyan halad Nigel Cramer a Scotland Yardnál és Kevin Brown az FBI-nál, valaki, aki ismerte a brit COBRA és a Fehér Ház tanácskozásait. Ez volt az egyetlen kérdés, amelyre nem kapott választ.
Moss hulláját levonszolta az erdőből és McCrea mellé fektette a farakás tövében. Hamarosan olyan merevvé fagyott a két tetem, mint felettük a fenyőrönkök. Kiürítette a zsebüket és átkutatta a holmijukat. Nem talált semmi érdekeset, kivéve Moss belső zsebében egy telefonszámokat tartalmazó noteszt.
Moss zárkózott ember volt; azzá nevelte a kiképzés és a túlélés ösztöne. Legalább százhúsz számot tartalmazott a keményfedelű kis füzet, de mindegyik mellé csak a kezdőbetűket, legfeljebb a keresztnevet írta oda.
Harmadnap Sam fölkelt, miután először sikerült lidércnyomás nélkül végigaludnia tíz órát.
Odatérdelt mellé és vallanak támasztotta a fejét.
– Hogy érzed magad? – kérdezte Quinn.
– Most már jól Minden rendben van, Quinn. Jól vagyok. Most hová megyünk?
– Vissza kell mennünk Washingtonba. Az utolsó fejezetet ott írják. Szükségem lesz a segítségedre.
– Mindenben, amit akarsz.
Délután Quinn hagyta kialudni a kazánban a tüzet, elzárta a fűtést, kitakarított és becsukta a házat. Moss puskáját és McCrea negyvenötös Coltját otthagyta, de magához vette a noteszt.
A Dodge Ramet utánakötötte a Renegade-nek és elvontatta St. Johnsburybe. A kanadai rendszámú terepjárót otthagyták a helyi garázsnak, adják el, olyan előnyösen, ahogy tudják.
A Ramen elhajtottak a montpelieri repülőtérre, a kocsit leadták, Bostonba, onnan pedig Washingtonba repültek. Itt parkolt Sam saját kocsija.
– Nem mehetek veled – mondta Quinn. – A te lakásodat lehallgatják.
Egy kilométernyire Sam alexandriai lakásától találtak egy szerény garzonházat. A háziasszony szívesen kiadta legfelső, utcára néző szobáját a kanadai turistának. Sam késő éjszaka hazament, a lehallgatók örömére felhívta az Irodát, és bejelentette, hogy holnaptól dolgozik.
A második estén együtt vacsoráztak. Közösen átnézték Moss noteszét, amelyet Sam elvitt magával, és különböző színű szövegkiemelőkkel, országok, államok, városok szerint áthúzta a telefonszámokat.
– Ez a pofa tényleg mindenütt járt. A sárgával kiemelt számok külföldiek.
– Azokkal ne törődj! – mondta Quinn. – Az az ember, akire nekem szükségem van, itt lakik a közelben, Washingtonban, Virginiában vagy Marylandben. Közel kell lennie Washingtonhoz.
– Helyes. Vörössel jelöltem az ezen kívül eső amerikai számokat. Washingtonban és a két államban maradt összesen negyvenegy szám. Mindegyiket ellenőriztem. A tinta vegyelemzése szerint sokat évekkel ezelőtt írt föl, valószínűleg akkor, amikor a Cég tagja volt. Vannak köztük bankok, lobbysták, több CIA-tiszt otthoni telefonja, egy alkuszcég. Az egyik ismerős fiú nézte meg a laborban.
– Mit mond a technikus, mikoriak a bejegyzések?
– Körülbelül hétévesek.
– Tehát mielőtt lecsukták volna. Az pedig, amit én keresek, sokkal későbbi.
– Én "sokat" mondtam – emlékeztette a nő. – Van viszont négy szám, amelyeket az utóbbi húsz hónapban írt fel. Egy utazási iroda, két repülőjegy-iroda és egy taxi hívószám.
– A fene egye meg.
– És még egy, amelyik körülbelül három-hat hónapja került be a noteszbe. Csak az a baj, hogy ez a szám nem létezik.
– Kikapcsolták? Üzemen kívül helyezték?
– Nem. Sohasem létezett. A körzetszám, a 202, washingtoni – de az utána következő hét számjegy nem telefonszám, és sohasem volt az.
Quinn hazavitte a számot és két nap, két éjszaka próbálta megfejteni. Minden azon múlik, mennyire akarta titkosítani Moss, mennyire vélte biztonságosnak a noteszét. A könnyebb kódokkal kezdte, és oszlopba írta a számokat, amelyeket Sam később ellenőrzött.
A legegyszerűbb változattal indított: azzal, amikor fordított sorrendben írják fel a számokat. Azután felcserélte az első számot az utolsóval, azután a másodikat az utolsó előttivel, a harmadikat az ötödikkel, a középsőt meghagyva a helyén. Tíz transzponálási változatot próbált végig. Azután összeadott és kivont.
Először egyet vont ki minden számból, majd kettőt és így tovább. Aztán kivont az első számból egyet, a másodikból kettőt, a harmadikból hármat, és folytatta hétig. Azután ugyanezt végigjátszotta hozzáadással. Az első éjszaka után hátradőlt és nézte a számoszlopait. Miért ne adhatta volna hozzá vagy vonhatta volna ki belőle Moss a saját születésnapját, a mamájáét, a kocsija rendszámát vagy a cipője méretét? Összeírta azt a 107 változatot, amelyek még a legvalószínűbbeknek tűntek és átadta Samnek. A nő másnap késő délután hívta fel, hangján érzett a fáradtság. Az Iroda telefonszámlája alighanem megugrott.
– Oké, negyvenegy szám egyáltalán nem létezik. A maradék hatvanhat között vannak automata mosodák, nyugdíjasok, egy masszázsszalon, négy étterem, egy hamburgeres, két kurva és egy katonai légitámaszpont. Továbbá ötven magánszemély, akiknek aligha lehet hozzá közük. Viszont van itt egy, amivel lehet, hogy telibe találtunk. A te listádon a negyvennegyedik.
Quinn belepislantott a saját példányában. A negyvennegyedik. Ezt úgy kapta meg, hogy fordított sorrendben írta föl a számokat, azután sorra kivont belőlük egyet, kettőt, hármat, négyet, ötöt, hatot, hetet.
– Mi ez?
– Ez egy titkosított szám, ami nincs benne a telefonkönyvben – világosította fel a nő. – Egy kicsit istenkednem kellett, amíg azonosították. Egy nagy házé Georgetownban. Na, mit gondolsz, kié?
És megmondta. Quinnből mély sóhajtás szakadt fel.
Lehet véletlen egybeesés. Ki lehet hozni hét számjegyből ismert közéleti személyek titkos telefonszámát, csak legyen elég türelme játszani az embernek.
– Köszönöm, Sam. Ez volt minden. Megpróbálom.

Ugyanaznap este fél kilenckor, a legnagyobb New York-i tévétársaság sminkszobájában épp azon igyekezett egy bájos hajadon, hogy valamivel több okkerszín festéket kenjen Bennett Hapgood szenátor arcára. Hapgood fölszegte az állát, hogy ne látsszék annyira a tokája.
– Ide még egy kis hajlakkot, tündér – mutatott hajszárítóval készült hószín frizurája egyik tincsére, amely kisfiúsan hullott a homlokába, de ha nem ügyelt rá eléggé, akkor a szemébe lógott és zavarta.
A sminkeslány jó munkát végzett. Az orron nem látszott az erek finom hálója; a tekintet kéken ragyogott a szemcsepptől; jól érvényesült a határvidéki napbarnítottság, amit a szenátor egészségét kockáztatva, több órás kvarcolással szedett magára. Egy segédügyelő dugta be a fejét az ajtón.
– Végeztünk, szenátor úr – mondta a sminkeslány. Bennett Hapgood felállt, megvárta, amíg a hajadon
lekapja róla a kendőt, leporolja a gyöngyszürke öltönyről az utolsó szem púdert, majd követte a stúdió folyosóján a segédügyelőt. Leült a műsorvezető baljára, az egyik ügyes hangtechnikus gombnagyságú mikrofont csippentett zakója hajtókájára. A riporter, aki Amerika egyik legnézettebb, csúcsidőben menő aktuális programját vezette, nagyon igyekezett, hogy minden rendben legyen. Pillanatnyilag kutyatápot reklámoztak. A műsorvezető ragyogó mosolyt küldött Hapgood felé.
– Örülök, hogy látom, szenátor úr.
Hapgood a kötelező füligrepedt vigyorral válaszolt:
– Örülök, hogy itt vagyok, Tom.
– Még két reklámunk van. Aztán kezdünk.
– Remek, remek. Úgy lesz, ahogyan maga diktálja.
Elmész a pokolba, gondolta a műsorvezető, aki a keleti párti liberális újságírás berkeiből érkezett és az oklahomai szenátort merényletnek tartotta a társadalom ellen. A kutyatápot kisteherautó, azt reggeli zabpehely követte. Egy őrjítően boldog család burkolt befelé valamit, ami ízre és pofára szakasztott olyan volt, mint a tégla. Amint az utolsó kép is eltűnt, az ügyelő Tomra szögezte ujját. Az egyes kamerán kigyulladt a vörös lámpa, a házigazda belemeredt a lencsébe, miközben arca átszellemült a közügyek iránti elkötelezettségtől.
– Craig Lipton, a Fehér Ház sajtótitkára ismételt cáfolatai ellenére műsorunkhoz továbbra is futnak be olyan jelzések, amelyekből arra következtethetünk, hogy Cormack elnök egészsége komoly aggodalmakra ad okot. És mindez két héttel azelőtt, hogy a Kongresszus elé terjesztenék becikkelyezésre az egyezményt, amely elválaszthatatlan Cormack elnök nevétől és hivatali idejétől: a Nantucketi Szerződést.
– A szerződés legkövetkezetesebb ellenzői közé tartozik az Erős Amerikáért Állampolgári Mozgalom vezetője, Bennett Hapgood szenátor.
A "szenátor" szóra kigyulladt a lámpa a második kamerán, és a szenátor máris ott ült harmincmillió otthonban. A hármas kamera egymás mellett közvetítette a műsorvezetőt és Hapgoodot.
– Szenátor úr, mennyire becsüli a januári ratifikálás esélyeit?
– Mit mondhatnék én erre, Töm? Nem sokra. Nem azért, ami az utóbbi néhány hétben történt. De ha ezt leszámítjuk, a szerződés akkor se megy át. Sok millió amerikai honfitársamhoz hasonlóan én sem találom indokoltnak, hogy most bízzunk meg az oroszokban, és abban, ami tőlük származik.
– Kétségtelenül, szenátor úr, ösztönös bizakodást nem is vár el senki. A szerződés számos kikötést tartalmaz, amelyek értelmében katonai szakértőink soha nem látott lehetőségeket kapnak arra, hogy figyelemmel kísérhessék a szovjet fegyverzetmegsemmisítési programot...
– Lehet, hogy így van, Töm, lehet, hogy így van. Az azonban tény, hogy Oroszország nagyon nagy. Bízhatunk-e abban, hogy nem építenek ki újabb fegyverrendszereket az ország belsejében? Számomra ez a kérdés nagyon egyszerű: én erősnek akarom látni Amerikát, ami azt jelenti, hogy minden fegyverünkre szükségünk van...
– Sőt továbbiakra is, nemdebár, szenátor úr?
– Ha szükséges, ha szükséges.
– De a fegyverkezési költségvetés kezdi aláásni a gazdasági életünket; a költségvetés hiánya lassan kezelhetetlenné válik.
– Ez a maga véleménye, Tom. De vannak mások, akik úgy gondolják, hogy gazdasági életünknek a túl sok szociális segély, a túl sok import, a túl sok, külföldre irányuló amerikai kormánysegély ártott meg. Mintha többet törődnénk a külföldi bírálatokkal, mint a honvédelmünkkel. Higgye el nekem, Töm, egyáltalán nem a védelmi iparra fordított pénzösszegek okozzák a hiányt.
Tom Granger témát váltott.
– Szenátor úr, azon túl, hogy ellenzi az éhező harmadik világnak juttatott amerikai segélyeket és támogatja a protekcionista kereskedelmi vámokat, ön felszólította John Cormack elnököt, hogy vonuljon vissza. Mivel indokolja ezt?
Hapgood boldogan megfojtotta volna a műsorvezetőt. A Granger által használt jelzők, az "éhező" és a "protekcionista" túlságosan nyersen jellemezték az ő álláspontját. Ő szívesebben használt enyhébb szinonimákat. Most azonban felöltötte az aggódó fivér arcát és szerényen, de sajnálkozva bólintott.
– Én csak annyit szeretnék mondani, Töm, hogy többször kerültem elvi ellentétbe Cormack elnökkel. Erre jogom van ebben a szabad országban. De...
Elfordult a műsorvezetőtől, megkereste azt az egyelőre kikapcsolt kamerát, amelyre szüksége volt és belebámult. A kontrollszobában fél másodperc alatt észbe kaptak, rákapcsolták a kamerát a szenátorra és premier plánban hozták.
– ... Nincs ember, aki nálam jobban becsülné azt a szilárdságot és bátorságot, amit John Cormack tanúsított a csapások alatt. És éppen ezért azt mondom...
Bronzszínű arca minden pórusából, már amit nem vakoltak be sminkkel, csurgott az őszinteség.
– John, te többet szenvedtél, mint amennyit ember elbírhat. A nemzet érdekében, a párt érdekében, de mindenekelőtt önmagád és Myra érdekében könyörögve kérlek, tedd le válladról tiszted elviselhetetlen terhét.
Lakosztályában, a személyi dolgozószobában Cormack elnök lenyomott egy gombot a távkapcsolón és a szoba túloldalán elsötétedett a képernyő. Ismerte Hapgoodot és nem szerette, bár ugyanannak a republikánus pártnak voltak a tagjai; tudta, hogy szemtől szembe sohasem merte volna egyszerűen Johnnak szólítani.
És mégis... tudta azt is, hogy annak az embernek Igaza van. Tudta, hogy nem bírja tovább, hogy képtelen tovább vezetni Amerikát. Olyan mélységes volt a nyomorúsága, hogy nem maradt már ereje a munkához, még az élethez sem.
Nem tudott ugyan róla, de két hete ugyanezeket a tüneteket diagnosztizálta róla dr. Armitage is, akit rendkívül aggasztott, amit tapasztalt. Egyszer a pszichiáter a föld alatti garázsban találta az elnököt, épp akkor szállt ki az autójából. Azon ritka alkalmak egyike volt, amikor Cormack kimozdult a Fehér Házból. Az orvos észrevette, hogy az Államok első embere olyan tekintettel nézi a kipufogócsövet, mint öreg barátot, aki enyhíthetne a fájdalmán.
John Cormack visszafordult a könyvhöz, amelyet a műsor előtt olvasott. Versek voltak benne, amelyeket korábban ő is tanított a hallgatóinak a Yale-en. Valami eszébe jutott. John Keats írta, a huszonhat évesen meghalt angol költő, akitől, csak mert néhány ujjnyival alacsonyabb volt a kelleténél, az élet megtagadta a szerelmet, aki úgy ismerte a melankóliát, mint kevesen, és úgy öntötte szavakba, mint senki. A csalogányhoz írt ódában megtalálta a keresett szavakat:

"...óh, sok bús időn
Szeretgettem már a szelíd Halált,
S hívtam dudolva és becézgetőn:
Vinné halk lelkem békült légen át, –
De most, most volna a legédesebb
Elmúlni, kín nélkül, ez éjfelén..."
(Tóth Árpád fordítása)

Nyitva hagyta a könyvet, hátradőlt és nézte a mennyezeti párkány dús szalagdíszét. Ez a világ leghatalmasabb emberének az irodája. Elmúlni, kín nélkül, ez éjfelen. Milyen csábító, gondolta, mennyire csábító...

Quinn az esti fél tizenegy órát választotta, amikor a legtöbb dolgozó ember már otthon van, de még nem alszik. Egy elegáns szálloda telefonfülkéjében állt. Ilyen helyen még ajtaja is van a fülkének, amit a hívó magára zárhat. Három kicsengés után vették fel.
– Tessék.
Hallotta már beszélni, de egyetlen szóból nem lehet azonosítani egy hangot. Flegmán, majdnem suttogva beszélt, mint Moss szokott, néha beleszörcsögött a telefonba.
– Itt Moss. – Szünet.
– Mondtam már, hogy ne telefonáljon, csak rendkívüli esetben. Megmondtam.
Quinn sóhajtott egy keserveset.
– Most az van – szólt halkan. – Quinnre gondom volt. A lányra is. McCrea-nek... vége.
– Nem hiszem, hogy nekem tudnom kellene minderről.
– De kell – mondta Quinn, mielőtt a másik leteheti volna a kagylót. – Quinn után maradt egy kézirat. Itt van nálam.
– Kézirat?
– Pontosan. Nem tudom, hogyan szedte össze a részleteket, hogyan rakosgatta össze, de minden benne van. Az öt név, maga ismeri őket. Én, McCrea, Orsini, Zack, Marchais, Pretorius. Minden. Nevek, dátumok, helyek, időpontok. Mit csináltak, miért... és ki csinálta.
Hosszú szünet volt a vonalban.
– Én is? – kérdezte a hang.
– Azt mondtam: minden.
Hallotta a lélegzetét.
– Hány példány van belőle?
– Csak egy. Fent bujkált egy faházban, Észak-Vermontban. Ott nincs fénymásoló gép. Egyetlen példány van belőle, itt, nálam.
– Értem. Maga hol van?
– Washingtonban.
– Azt hiszem, jobb lenne, ha átadná nekem.
– Persze. Nem probléma. Engem is érint. Magam is megsemmisíteném, de hát...
– De hát mi, Mr. Moss?
– De hát azok még tartoznak nekem.
Újabb hosszú szünet. A vonal másik végén az az ember többször nyelt.
– Én úgy tudtam, hogy magát nagyon szépen honorálták. Ha még ezenkívül szüksége volna valamire, intézkedni fogunk.
– Nem jó – mondta Quinn. – El kellett intéznem egy csomó mindent, amit nem kalkuláltak bele. A három pasas Európában, Quinn, a lány... Egy csomó extra munka volt vele.
– Mit akar, Mr. Moss?
– Úgy számolom, hogy az eredetit még egyszer, de megduplázva.
Hallotta, amint a másik levegő után kap. Most tanulja meg a maga kárán, hogy ha valaki gyilkossal végezteti a piszkos munkát, könnyen megzsarolhatják.
– Erről tárgyalnom kell – mondta a georgetowni. – Ha... izé... a papírmunkához idő kell. Kérem, ne tegyen elhamarkodott lépéseket. Biztos vagyok benne, hogy az ügyet el lehet rendezni.
– Huszonnégy óra – figyelmeztette Quinn. – Holnap este ugyanebben az időben visszahívom. Mondja meg annak a másik ötnek, hogy jobb lenne, ha holnaputánra elkészülnének. Én megkapom a pénzem, maguk a kéziratot. Azután én lelépek, maguk meg nyugton lehetnek... életük végéig.
Letette a telefont, hagyta, hadd mérlegelje a másik, fizet-e vagy bukik.
A közlekedéshez motorkerékpárt kölcsönzött, és magas szárú csizmát, vastag irha pilótazubbonyt vásárolt, hogy ne fázzék.
Másnap este az első csengetésre felkapták a telefont.
– Nos? – szörcsögte.
– Elfogadták a maga... némileg eltúlzott követéléseit – mondta a georgetowni ház gazdája.
– Elkészültek a papírmunkával? – érdeklődött Quinn.
– Itt van, a kezemben. Magánál van a kézirat?
– Nálam. Cseréljünk és végezzünk.
– Rendben, de nem itt. Holnap a szokásos helyen, hajnali kettőkor.
– Egyedül. Fegyvertelenül. Ha odahoz valami kajakos hapsikat, hogy kicsináljanak, akkor maga a tepsi-be kerül.
– Nem tervezek semmiféle trükköt, szavamat adom rá. Fizetni fogunk. Erre semmi szükség. De maga se műveljen ilyesmit. Ez tisztán kereskedelmi ügylet.
– Nekem megfelel. Nekem csak a pénz kell – mondta Quinn.

Tizenegy előtt öt perccel John Cormack az íróasztalnál ült és utoljára nézte át az amerikai néphez intézett levele kéziratát. Bizalmat sugárzó és bocsánatkérő hangú levél volt. Majd felolvassák, kinyomtatják a folyóiratokban és a napilapokban, leadják a rádióban és a tévében. Ha ő már elment. Karácsonyig még nyolc nap. Idén más fog ünnepelni a lakosztályban. Jó ember, olyan ember, akiben ő bízik. Michael Odell, az Egyesült Államok negyvenegyedik elnöke. Csengett a telefon. Enyhe ingerültséggel pillantott oda. Titkos száma volt, csak legközelebbi, bizalmas barátainak adta meg, akik bejelentés nélkül, bármikor hívhatták.
– Tessék.
– Elnök úr?
– Igen.
– Quinn vagyok. A közvetítő.
– Ó... igen, persze. Mr. Quinn.
– Nem tudom, mit gondol rólam, elnök úr, de most már nincs is jelentősége. Kudarcot vallottam, nem tudtam visszahozni a fiát. De most rájöttem, miért. Azt iá tudom, kik ölték meg. Kérem, uram, figyeljen rám: nincs sok időm. Holnap hajnalban öt órakor, a Hamilton téren, a nyilvános bejáratnál, ott, a Titkos Szolgálat őrbódéja előtt, meg fog állni egy motoros. Le fog adni egy csomagot: lapos, kartonpapír doboz, egy kézirat lesz benne. Csak ön láthatja, senki más. Nincs róla másolat. Kérem, intézkedjen, hogy azonnal adják át önnek. Ha elolvasta, megteheti a lépéseket, amelyeket szükségesnek lát. Bízzon bennem, elnök úr. Csak még egyszer, utoljára. Jó éjszakát, uram.
John Cormack rámeredt a búgó telefonra. Zavartan letette, fölvette a másikat és utasításokat adott a Titkos Szolgálat ügyeletes tisztjének.

Quinn-nek volt egy kis gondja. Nem tudta, hol a "szokott hely", és belátta, hogy ezen megbukhat a találkozó. Éjfélre megtalálta a címet, amelyet Samtől kapott, az utcában leparkolta a nagy Hondát és húsz méterrel lejjebb, a túloldalon, két ház között lesbe állt a mélysötét árnyékban.
Finom, elegáns, magas, vörös téglás épület volt az N utca nyugati végében. Az N utca a Georgetown Egyetem campusához vezető csöndes sétány. Quinn úgy számította, hogy errefelé több mint kétmillió dollárba is belekerülhet egy ilyen ház.
A ház mögött, az alagsorban volt a kettős garázs, elektronikus vezérlésű ikerajtajával. Három szinten égtek a villanyok. Valamivel éjfél előtt a legfelső emeleten, a személyzet szobáiban kialudt a fény. Egy órakor már csak egy emeleten világított lámpa. Valaki fent volt.
Egy óra után húsz perccel minden elsötétült a föld felett, ugyanakkor világosságot gyújtottak az alagsorban, Tíz perc múlva sárga lámpafény szűrődött ki a garázsajtó mögül. Valaki beszállt a kocsiba. A fény kihunyt, az ajtó fölemelkedett. Hosszú fekete Cadillac gördült elő, lassan kifordult az utcába, az ajtó bezárult. Amint elindult az egyetem felől, Quinn látta, hogy egyetlen ember ül a volán mögött és elővigyázatosan vezet. Odaosont a Hondájához és a limuzin nyomába eredt.
Az autó befordult a Wisconsin Avenue-n. Csönd volt a december közepi késő éjszakában Georgetown szívében. Bezártak az élettől pezsgő bárok, bisztrók, későig nyitva tartó boltok. Quinn olyan közelről követte a Cadillacet, amennyire lehetett. Figyelte, amint a hátsó lámpák elfordulnak az M Streeten, majd jobbra a Pennsylvania Avenue-n. Megkerülte a Washington teret, azután délre tartott, a 23. utcában, befordult a Constitution Avenue-re és megállt a Henry Bacon Drive mögött, a fák alatt.
Quinn odasuhant a járdaszegélyhez a bokrok árnyékába, leállította a motort és kikapcsolta a fényeket. A Cadillac hátsó lámpái kialudtak, és az ember kiszállt. Körülsandított, utánanézett egy elsuhanó és távolodó fehér taxinak. Nem látott semmit és elindult. Nem a járdán ment. Átlépte a gyepet szegélyező rácsot a Mállón és keresztülvágott a pázsiton a Tükörmedence irányában.
A lámpák fénykörén túl, a fekete kalapos, kabátos alakot elnyelte a homály. Jobbra, a 23. utca végében ragyogóan ki volt világítva a Lincoln emlékmű, de a füvön és a Mall fái alatt sötét volt. Quinn ötvenméternyire fel tudott zárkózni a mozgó árnyék mögé.
Megkerülte a vietnami veteránok emlékművének nyugati végét, fél fordulatot tett balra, és nehézkesen lebukdácsolt abba a fákkal sűrűn teleültetett sávba, amely a Constitution Gardens tó és a Tükörmedence pártja között található.
Elővigyázatos távolságban haladt el a két, kivilágított tér mellett, ahol a veteránok tartottak virrasztást azoknak az áldozatoknak az emlékére, akik eltűntek a szomorú és régmúlt háborúban. Ebben az órában ez volt a sétányon az élet egyetlen jele.
A Mall földjébe mélyített, tompaszög alaprajzú emlékmű hosszú, fekete márványfal, amely a két végén alig bokáig érő, középen azonban jó két méter magas. Quinn a férfi nyomában átlépte a falat, ott, ahol csak lábnyi magas volt. Az hátranézett, mert mintha csizma alatt csikordult volna a kavics. Quinn lekuporodott a kő árnyékába. A fűhöz simulva látta, hogy embere végignéz a Mállón, mielőtt továbbmenne.
A felhők mögül előbukkant a halvány holdsarló. Fényében látta a márványfalat, amely egész hosszában tele volt vésve annak az ötvennyolcezer katonának a nevével, akik Vietnamban estek el. Egy pillanatra megállt, megcsókolta a jéghideg márványt, azután átvágott a következő gyepsávon a toronymagas tölgyek ligetéig, ahol a háborús veteránok életnagyságú bronzszobrai állnak.
Elöl a feketekabátos ismét megtorpant, hátrafordult, körülnézett, de most sem vett észre semmit. Holdfényben úsztak a tölgyek csupasz ágai, a Lincoln emlékművön holdfény fürdette a négy bronzkatonát.
Ha jobban ismeri a környéket vagy óvatosabb, akkor tudta volna, hogy a talapzaton csak három katona áll. Megfordult, ment tovább. A negyedik szobor leszállt a talapzatról és a nyomába eredt.
Végre megérkezett a "szokott helyre". A tó és a Tükörmedence közötti domb tetején, titoktartó fák között volt egy nyilvános vécé, amelyben még ebben az órában is égett egy lámpa. A feketekabátos odaállt a lámpa közelébe és várt. Quinn két perc múlva kilépett a fák közül. Az ember rámeredt. Bizonyára elfehéredett, de a gyenge fényben nem lehetett jól látni, Keze azonban reszketett és Quinn észrevette. Nézték egymást. Az ember próbálta leküzdeni páni félelmét, amely egyre inkább elhatalmasodott rajta.
– Quinn – suttogta –, de hiszen maga meghalt.
– Nem – mondta Quinn, – Moss az, aki meghalt.
És McCrea. És Orsini, Zack, Marchais és Pretorius. És Simon Cormack – ő is meghalt. És maga tudja, miért. –Nyugalom, Quinn. Viselkedjünk értelmes emberek módjára. Mennie kell. Mindnyájunkat tönkretehetett volna. Ezt maga is beláthatja. – Tudta, hogy az életéért beszél.
– Simon? Egy oxfordi egyetemista?
– Nem a fiú. Az apja. Neki kell mennie.
– A Nantucketi Szerződés?
– Természetesen. Sok ezer ember, sok száz vállalat fog tönkremenni bele.
– De miért maga? Amennyire én tudom, maga dúsgazdag. Óriási magánvagyona van.
Az ember, akivel Quinn farkasszemet nézett, kurtán elnevette magát.
– Most még. Mikor örököltem a családi vagyont, minden tőzsdés tehetségemet fölhasználva New York-i tőzsderészvényekbe fektettem. Most is ott vannak. Megbízottaim azóta se ruházták be máshová.
– Csak a fegyvergyártásba.
– Nézze, Quinn, ezt Mossnak hoztam. A magáé lehet. Látott már életében ennyi pénzt?
Felső zsebéből papírlapot húzott elő és felé nyújtotta. Quinn elolvasta az egy szál lámpa és a hold fényénél. Váltó volt, amely egy feddhetetlen nevű svájci banknak szólt. Bemutatóra szóló váltó ötmillió amerikai dollárra.
– Vegye el, Quinn. Maga soha életében nem látott még ennyi pénzt, és nem is fog. Gondolja meg, mi mindenre használhatja. Amíg él, meglesz a kényelme, sőt, a fényűzése. Adja ide a kéziratot és a magáé.
– Igazán csak a pénzért csinálták? – tűnődött Quinn. Forgatta a kezében a csekket, és gondolkozott.
– Hát persze. Pénz és hatalom, A kettő ugyanaz.
– De hát maga a barátja volt! Megbízott magában!
– Ugyan, Quinn, ne legyen már olyan naiv. Ez az egész ország a pénz körül forog. És ezen senki sem változtathat. Mindig így volt, mindig így lesz. Térdelünk Dollár Isten előtt. Ebben az országban minden és mindenki megvásárolható és kifizethető.
Quinn bólintott. Eszébe jutott, tőlük négyszáz méternyire a fekete márvány, a belevésett ötvennyolcezer név. Megvásárolva, kifizetve. Sóhajtott, benyúlt pilótazubbonya alá. Az alacsonyabb férfi hátraszökkent és rámeredt.
– Erre semmi szükség, Quinn. Maga mondta, hogy fegyvertelenül.
Quinn azonban csak a kétszáz oldalas kéziratot vette elő. A másik megkönnyebbülten kapott a papírnyaláb után.
– Nem fogja megbánni, Quinn. A pénz a magáé. Élvezze ki.
Quinn megint bólintott.
– Még valamit...
– Bármit.
– A Constitution Avenue-n kifizettem a taxit. Visszavinne a Washington körtérre?
A másik elmosolyodott, most először. Megkönnyebbülten.
– Nem probléma – mondta.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A bőrkabátosok úgy döntöttek, hogy még hétvégén letudják a dolgot. Arrafelé kevés ember járt, az utasítások szerint kerülniük kellett minden feltűnést. Végig az utcán, a moszkvai hivatal előtt ott lapultak a figyelők, és rádión jelentették, hogy mikor hagyta el a várost ezen a pénteki estén a célszemély.
A letartóztatásra kijelölt csoport türelmesen várakozott egy hosszú, keskeny úton, a Moszkva folyó kanyarulatában, másfél kilométernyire a peregyelkinói leágazás előtt. Peregyelkinóban vannak a legbefolyásosabb KB-tagok, a legtekintélyesebb akadémikusok és a katonai vezetők dácsái.
Feltűnt a gépkocsi. A letartóztatási csoport vezetőjének autója keresztbe állt az úton. A gyors Csajka lassított, és megállt. A sofőrnek és a testőrnek nem maradt semmi esélye, noha mindketten a GRU bajnokai voltak, akik a Szpecnaznál részesültek különleges kiképzésben. Fegyveresek bukkantak elő az út két oldalán. Mindenfelől géppisztolyok meredtek a katonákra.
A civilruhások főnöke odament a hátsó ajtóhoz, kinyitotta és benézett. A férfi, némileg mogorván, fölemelte tekintetét a dossziéból, amit rendíthetetlen nyugalommal olvasott.
– Kozlov marsall? – kérdezte a bőrkabátos KGB-tiszt.
– Én vagyok.
– Kérem, szálljon ki. Ne próbálkozzék ellenállással. Parancsolja meg a katonáinak, hogy tegyék ugyanezt. Le van tartóztatva.
A testes marsall parancsot morgott oda sofőrjének és testőrének, azután kikászálódott a gépkocsiból. Olyan hideg volt, hogy megfagyott a lehelete. Azon tűnődött, vajon mikor szívhat ismét ilyen friss téli levegőt. Ha félt is, nem mutatta.
– Ha nincs felhatalmazásotok, a Politikai Bizottság előtt fogtok felelni, csekisták. – Azt a megvető szót használta, amivel az oroszok illetik a titkosrendőrt.
– A Politikai Bizottság utasítására járunk el – mondta élvezettel a Második Főcsoportfőnökség ezredese. Ekkor értette meg az öreg marsall, hogy utoljára fogyott el minden lőszere.

Két nappal később, Rijádban, a hajnal előtti mély sötétben, a szaúdi biztonsági rendőrség óvatosan körülvett egy szerény magánházat. Illetve nem elég óvatosan. Egyikük felrúgott egy bádogkannát és egy kutya fölugatott. A jemeni háziszolga, aki már ébren volt, hogy megfőzze az első kávét, kinézett és nyomban rohant figyelmeztetni a gazdáját.
Easterhouse ezredes jó kiképzést kapott az Egyesült Államok légideszant erőinél. Ismerte az ő Szaúd-Arábiáját és tisztában volt vele, hogy az összeesküvőnek mindig számolnia kell az árulással. Ő azonban gondoskodott a maga védelméről. Biztos volt és mindig kézre esett. Míg recsegve-ropogva tört be az udvar fakapuja és két jemeni szolgája meghalt a gazda védelmében, az ezredes rálépett arra az ösvényre, amelyen elszökhetett a reá váró hosszú kínok elől. Már a lakószobákhoz vezető lépcsőn száguldottak felfelé a rendőrök, mikor meghallották az egyetlen lövést.
Arcon fekve találtak rá kifinomult arab ízléssel berendezett dolgozózobájában. Vére bemocskolta a gyönyörű Kashan-szőnyeget. A csoport vezetője, szintén ezredes, körülnézett a szobában. Szeme megakadt egy arab szón, az asztal mögött függő selyem falikárpit motívumán. "Ins'Allah". "Ha Isten is úgy akarja."

Maga Philip Kelly vezette az FBI-különítményt, amely másnap Austinén túl, a Hill Countryban körülvette a hegyek lábánál elterülő birtokot. Személyesen Cyrus Miller fogadta őket, rendkívül udvariasan. Ismertették vele a jogait. Hallván, hogy letartóztatásban van, hangosan imádkozni kezdett Jóbarátjához, a bosszú nyilait híva le a bálványimádókra és Antikrisztusokra, akik félreértelmezik a választottak mívelkedéseiben megnyilvánuló isteni akaratot.
Houston melletti fényűző házában ugyanebben a pillanatban vette őrizetbe Kevin Brown Melvin Scanlont. Egy FBI-különítmény látogatást tett Dallasban Lionel Moirnél, mások pedig Palo Altóba és Pasadenába indultak, hogy letartóztassák Ben Salkindet, illetve Peter Cobbot. Megérzés volt-e vagy véletlen, nem tudni, de Salkind előző nap Mexikóvárosba repült. Cobbot a letartóztatók először az irodájában keresték. Ő azonban meg volt fázva, és ezen a reggelen otthon maradt. A leggyönyörűbb haditerv megbukhat egy semmiségen. Mihelyt az FBI elindult a lakásra, egy lojális titkár azonnal odaszólt Cobbnak. Az fölállt, megcsókolta feleségét, gyerekeit, azután lement a háza melletti garázsba. Húsz perc múlva ott talált rá az FBI.

Négy nappal később John Cormack elnök belépett a kormány tanácstermébe és helyet foglalt az állam első emberének székében. Mellette ültek a legtekintélyesebb miniszterek és tanácsadók. Feltűnt nekik, hogy az elnök egyenesen tartja magát, magasra emeli fejét és a szeme tiszta.
Az asztal másik oldalán egymás mellett ült Lee Alexander és David Weintraub a CIA-től, Don Edmonds, Philip Kelly és Kevin Brown az FBI-tól. John Cormack odabólintott nekik, míg leült.
– Tegyenek jelentést, uraim.
Edmonds Kevin Brownra sandított.
– Elnök úr – mondta Brown –, a vermonti faházban megtaláltuk a leírásoknak megfelelő Armalite karabélyt és egy negyvenötös automata Coltot, valamint Irving Moss és Duncan McCrea holttestét, akik korábban a CIA kötelékébe tartoztak. Azonosítottuk őket. David Weintraub bólintott.
– A Coltot Quanticóban megvizsgáltuk. Megállapítottuk, hogy ebből lőtték ki a golyót, amely megölte Marchais-t, más néven Lefort-t, az egykori zsoldost. A lövedéket a belga rendőrség Wavre-ban vette ki egy óriáskerék üléséből. A holland rendőrség pedig egy Den Bosch-i kocsma pincéjében található ócska hordó fájából távolított el egy lövedéket. Bár eléggé szétnyomódott, a huzagolás még látszott rajta. Ugyanabba a negyvenötös Coltba való. Végül a párizsi rendőrség hat darab, sértetlen lövedéket talált a Passage de Vautrinen, a bár vakolatában. Valamennyit az Armalite lövedékeiként azonosítottuk. Mindkét fegyvert álnéven vették egy galvestoni fegyverüzletben. Az eladó a fénykép alapján azonosította Irving Mosst mint vásárlót.
– Tehát mindent ellenőriztek.
– Igen, elnök úr, mindent.
– Mr. Weintraub?
– Sajnálatomra meg kell erősítenem, hogy Duncan McCrea valóban Irving Moss ajánlására került Közép-Amerikában a Céghez. Két évi közép-amerikai munka után átirányították kiképzésre Camp Peary-be. Miután Mosst lapátra tettük, utána kellett volna nézni a védenceinek is. Nem történt meg. Ez a mi mulasztásunk, amit őszintén sajnálok.
– Akkoriban nem maga volt a műveleti igazgatóhelyettes, Mr. Weintraub. Menjünk tovább.
– Köszönöm, elnök úr. Amit megtudtunk a... forrásainktól, az megfelelően alátámasztja a New York-i KGB-rezidens nem hivatalos közlését. Őrizetbe vettek egy bizonyos Kozlov marsallt és kihallgatták az övről, amely megölte az ön fiát. A hivatalos változat szerint lemondott, egészségi okokra hivatkozva.
– Mit gondol, beismeri?
– Uram, a lefortovói börtönben a KGB-nek megvannak a maga módszerei – mondta Weintraub.
– Mr. Kelly?
– Számos dolgot már nem lehet bizonyítani, elnök úr. Dominique Orsini holtteste nyomtalanul eltűnt, viszont a korzikai rendőrség megállapította, hogy a castelblanci fogadó udvari hálószobájába kétszer belőttek puskával. A Smith & Wesson, amely Somerville ügynök szolgálati fegyvere volt, alighanem örökre eltűnt a Prunelli folyóban. Mindent ellenőriztünk, amit lehetett. Mindent. A kézirat az utolsó szóig igaz, uram.
– És az az öt ember, az úgynevezett Alamói Ötök?
– Hárman őrizetben vannak, elnök úr. Nem valószínű, hogy Cyrus Millert valaha bíróság elé tudnánk állítani. A szó klinikai értelmében elmebeteg. Melville Scanlon mindent bevallott, beleértve a Szaúd-dinasztia megdöntésére irányuló összeesküvés részleteit. Gondolom, a külügyminisztérium már megtette ebben az ügyben a lépéseket.
– Meg. Tájékoztattuk a szaúdi kormányt, amely foganatosította a megfelelő intézkedéseket. És az Alamo-csoport többi tagja?
– Salkind valószínűleg eltűnt, feltételezzük, hogy Latin-Amerikában tartózkodik. Cobbra a garázsában találtunk rá, felakasztotta magát. Moir mindenben megerősítette Scanlon vallomását.
– Nincsenek további részletek, Mr. Kelly?
– Másról nem tudunk, elnök úr. A rendelkezésünkre álló időben, Mr. Quinn kézirata alapján ellenőriztünk minden nevet, dátumot, időpontot, helyet, kocsikölcsönzést, repülő jegyet, kibérelt lakást, szállodai szobát, felhasznált gépkocsit, fegyvert. Megkaptuk a jelentést az ír, brit, belga, holland, francia rendőrségtől és bevándorlási hivataloktól. Minden egyezik.
Cormack elnök pillantása végigfutott a mellette álló üres széken.
– És az én... egykori kollégám?
Az FBI igazgatója biccentett Philip Kellynek.
– Elnök úr, a kézirat utolsó három oldala két férfi éjszakai párbeszédét tartalmazza, amely egyelőre nem nyert igazolást. Mr. Quinn nyomtalanul eltűnt. De a georgetowni ház személyzetét ellenőriztük. A hivatali sofőrt hazaküldte, azzal az indoklással, hogy aznap nincs szüksége többé az autóra. A személyzet két tagja emlékezett, hogy körülbelül hajnali fél kettőkor felriadtak a nyíló garázsajtó hangjára. Egyikük kinézett és meglátta az autót, amint lefelé hajtott az utcán. Mivel arra gondolt, hogy talán tolvajok lopták el, lement, hogy figyelmeztesse a gazdáját, aki azonban már távozott a kocsival.
– Ellenőriztük minden tőzsderészvényét. Hatalmas összegekkel volt érdekelt a fegyvergyártásban. Kétségtelen, hogy a részvények értékét befolyásolta volna a Nantucketi Szerződés. Amit Quinn állít, az igaz. Hogy a másik fél mit mondott, azt már sohasem tudhatjuk meg. Vagy hiszünk Quinn-nek, vagy nem.
Cormack elnök felállt.
– Én hiszek neki, uraim. Kérem, vonják vissza a körözést. Ez elnöki parancs. Köszönöm a fáradozásukat.
Kiment az ajtón, amely szembeesett a kandallóval. Átvágott a személyi titkár irodáján, megkérte, ne zavarják, belépett az Ovális szobába és magára zárta az ajtót.
Leült a hatalmas íróasztalhoz. Háta mögött a tizenkét centiméter vastag, golyóálló, zöld ablaküvegen túl terült el a rózsakert. Hátradőlt a magas támlájú forgószékben, amelyben hetvenhárom napja ült utoljára.
Ezüstkeretes fénykép állt az asztalán. Simont ábrázolta, a Yale-en készült, azon az őszön, mielőtt átment volna Angliába. Húszéves volt akkor; a fiatal arc csupa erő, életöröm és nagy várakozás.
Két kezébe fogta a fényképet és sokáig nézte. Végül kihúzott egy fiókot az asztal bal oldalán.
– Isten veled, fiam – mondta.
A fényképet arccal lefelé betette a fiókba, a fiókot helyére tolta, bezárta. Azután lenyomott egy billentyűt a konzolon.
– Kérem, küldjék be Craig Liptont.
Közölte a sajtótitkárral, hogy szüksége van egy órára, holnap este, főműsoridőben, az országos csatornákon, mert beszédet akar intézni a nemzethez.

Az alexandriai garzonház tulajdonosnője őszintén fájlalta, hogy elveszíti kanadai vendégét, Roger Lefévre urat. Olyan csöndes volt és jól nevelt, igazán nem volt vele semmi baj. Nem úgy, mint egyesekkel.
Lefévre este lejött fizetni és elbúcsúzni. A háziasszonynak feltűnt, hogy leborotválta a szakállát. A hölgy tiszta szívből helyeselte: mennyivel fiatalabbnak látszik!
A földszinti hallban szokás szerint szólt a televízió. A magas férfi már az ajtónál állt. A képernyőn épp most közölte egy komoly képű bemondó: "Hölgyeim és uraim, az Egyesült Államok elnöke."
– Tényleg nem tud maradni egy kicsit? – kérdezte a háziasszony. – Az elnök fog beszélni. Állítólag most mond le az a szegény ember.
– Az ajtó előtt vár a taxim – szabadkozott Quinn, – Mennem kell.
Cormack elnök arca jelent meg a képernyőn, íróasztala mögött ült, az Ovális szobában, a nagy címer alatt és egyenesen tartotta magát. Nyolcvan nap óta alig mutatkozott, a nézők szerint sokkal öregebb, ráncosabb, nyúzottabb volt, mint három hónapja. De az összetört arc, amellyel a nantucketi sírt nézte, már a múlté. Kihúzta a vállát, szembenézett a kamerával, azon keresztül százmillió amerikaival, és a többi embermilliókkal a műholdakon át. Nyoma sem volt rajta fáradtságnak vagy megvertségnek; hangja kimért volt, komoly, de szilárd.
– Amerikai honfitársaim... – kezdte.
Quinn becsukta a bejárati ajtót és lefelé indult a lépcsőn, a taxijához.
– A Dullesre – mondta.
Délnek menet a sofőr végigrobogott a Henry Shirley Memorial Highwayen, jobbra kanyarodott a River Turnpike-ra, majd ismét jobbra a fővárosi körgyűrűre. Az út két oldala karácsonyi fényárban úszott, a boltok mikulásai torkuk szakadtából hujjogtak, miközben tranzisztoros rádiót tapasztottak a fülükre.
Néhány perc múlva Quinn-nek feltűnt, hogy egyre több kocsi áll be a járdaszegély mellé, ahol vezetőik nyugodtabban hallgathatják a rádiót. Emberek verődtek össze a járdán. A kék-fehér taxi sofőrjén fejhallgató volt. Már a Turnpike-nál jártak, amikor felüvöltött:
– Hiiiiiijjjjjj, ember! Nem hiszek a fülemnek!
Hátrafordult, ügyet sem vetve az útra.
– Nem akarja hallani?
– Majd meghallgatom az ismétlést.
– Átkapcsolhatok hangszóróra.
– Menjen csak tovább – szólt Quinn.
A Dulles nemzetközi repülőtéren kifizette a taxit és odament a British Airways pultjához, hogy kezeltesse a jegyét. Az utasok többsége és a személyzet fele a falra erősített tévét bámulta.
– Kétszázhatos járat, London – mondta. A kisasszony levette szemét a képernyőről, ellenőrizte a jegyet, zongorázott valamit a billentyűkön és az asztalán a terminál visszaigazolta a helyfoglalást.
– Londonban átszáll a malagai járatra? – kérdezte a kisasszony.
– Pontosan.
A szokatlanul csöndes előcsarnokot betöltötte John Cormack hangja.
– Hogy a Nantucketi Szerződést megsemmisíthessék, ezek az emberek először engem akartak megsemmisíteni...
Fél szemmel a televízión, a kisasszony kiadta a beszállókártyát.
– Mehetek az indulási váróba? – kérdezte Quinn.
– Ó... persze... jó utat.
Az útlevélellenőrzés után egy váróterem következett, benne vámmentes bár. A pult mögött tévékészülék. Minden utas azt nézte.
– És mivel engem nem érhettek el, elrabolták a fiamat, a kedves, egyetlen fiamat és megölték.
A BA vörös-kék-fehér színeiben ragyogó Boeing felé gördülő beszállóalagúton tranzisztoros rádiót hallgatott egy férfi. Néma csend volt. A repülőgép ajtajában Quinn átadta beszállókártyáját az utaskísérőnek, aki intett, hogy menjen az első osztályra. A maradék orosz pénzből megengedhetett magának ennyi fényűzést. Közben maga mögött egyre hallotta az elnök hangját.
– Ez történt tehát, de ennek most már vége. Erre szavamat adom. Amerikai honfitársaira, önöknek ismét van elnökük...
Quinn becsatolta magát az ablak melletti ülésen, pezsgő helyett vörösbort kért. Elfogadta a Washington Post egyik példányát, és olvasni kezdett. A mellette levő széken nem ült senki.
A Boeing–747 fölemelkedett, orrát az óceán és Európa felé fordította. Quinn körül a hitetlenkedő utasok izgatott zsibongással tárgyalták az elnök csaknem egyórás beszédét. Quinn ült, hallgatott és olvasott.
Az első oldalon a vezércikk tájékoztatta az olvasókat, hogy az elnök beszédet intéz Amerikához és valószínűleg bejelenti a lemondását.
– Megkínálhatom valamivel, uram? – nyafogta a fülébe egy mézédes hang.
Quinn megfordult és megkönnyebbülten elmosolyodott. Sam állt a külső széknél és fölébe hajolt:
– Csak magaddal, bébi.
Térdére ejtette a lapot. Egyikük sem vette észre a hátoldalon azt a cikket, amelynek jellegzetes amerikai nyegleséggel a KARÁCSONYI MEGLEPI NÁMI VETERÁNOKNAK címet adták. Az alcím megfejtette a főcím rejtvényét: ÖTMILLIÓT ADOMÁNYOZOTT A KÉTOLDALI VÉGTAGBÉNULÁSBAN SZENVEDŐ ROKKANTAK INTÉZETÉNEK EGY ISMERETLEN.
Sam letelepedett a külső ülésre
– Megkaptam az üzenetét. Mr. Quinn. Követem önt Spanyolországba és nőül megyek önhöz.
– Akkor jó – mondta Quinn. – Ki nem állhatom a tétovázást.
– Milyen az a hely, ahol élsz?
– Kis falu, kis fehér házak, kis öreg templom, kis öreg pap...
– Remélem, annyira azért nem, hogy elfelejtse, mit kell mondani az esketéskor...
Átölelte Quinn nyakát és lehúzta magához a fejét egy hosszadalmas csókra. Az újság, hátsó lapjával fölfelé, a padlóra hullott, az elnézően mosolygó légikisasszony fölemelte. Az ő tekintete is átsiklott az utolsó oldal főcikkének a címén. Egyébként, ha észreveszi, akkor sem ébreszt benne túlzott érdeklődést, így hangzott:
HUBERT REED PÉNZÜGYMINISZTER ZÁRTKÖRŰ TEMETÉSE. TOVÁBBRA IS TITOK, HOGYAN KERÜLT AZ AUTÓ ÉJSZAKA A POTOMACBA.