FREDERICK FORSYTH
 NINCS VISSZAÚT

Szukits Könyvkiadó Szeged
A válogatás az alábbi kiadás alapján készült: FREDERICK FORSYTH: NO COMEBACKS Corgi Books
Copyright © Frederick Forsyth 1972, 1973, 1979, 1982
All rights reserved
Published by arrangement with Curtis Brown Group Ltd, London, England
Válogatta és szerkesztette Hunyadi Csaba
Fordította Murányi Beatrix, Róna György, Ross Károly, Sillár Barbara, Sillár Emőke
Borító Szendrei Tibor
ISBN 963 9150 16 5
Hungarian translation © Murányi Beatrix, Róna György, Ross Károly, Sillár Barbara, Sillár Emőke, 1990
Hungarian edition © Szukits Könyvkiadó, 1998
Lektor: Lázár István Dávid
 Tördelőszerkesztés: SPEKTRUM REPRÓ BT, Szentmiklósi Csaba
 Borítótipográfia: MarsNet Multimedia 
Színre bontás: A-SzínVonal Bt. 
Felelős kiadó: Szukits László 
Felelős szerkesztő: Dobos Tamás
Szegedi Kossuth Nyomda Kft. Felelős vezető: Gera Imre

Tartalom
Játszma (Sharp Practice) (Sillár Barbara)
A Császár (The Emperor) (Ross Károly) 
Kötelesség (Duty) (Róna György)
Nincs visszaút (No Comebacks) (Murányi Beatrix) 
Bizonyítékként felhasználható (Used in Evidence) (Sillár Emőke)

Játszma

Comyn bíró kényelembe helyezte magát első osztályú fülkéje sarkában, széthajtogatta az Irish Times aznapi számát, végigfutott a főcímeken, aztán az ölébe tette az újságot.
Még bőven jut ideje rá a Tralee-ig tartó lassú, négyórás zötyögés alatt. Az ablakból szórakozottan nézte a Kingsbridge állomás forgatagát. Az utolsó percek voltak a Dublin-Tralee gőzös indulása előtt, amely majd komótosan eldöcög vele a dolgára, Kerry megye székhelyére. Halványan abban reménykedett, talán egyedül marad a fülkében, hogy dolgozhasson.
De nem így történt. Épphogy átsuhant agyán a gondolat, amikor nyílt a fülkeajtó, és belépett valaki. Ő fel sem nézett. Az ajtó visszagördült, és a jövevény feldobott egy kézitáskát a poggyásztartóba. Aztán leült vele szemben, a csillogó diófa asztal másik oldalára.
Comyn bíró felpillantott. Útitársa alacsony, keszeg férfi volt, a homlokából pajkosan fel-göndörödő vöröses hajfürttel és a lehető legszomorúbb, legmentegetőzőbb barna szemekkel. Halszálkás öltönyt viselt, hozzá való mellénnyel és kötött nyakkendővel. A bíró úgy tippelte, talán lovakkal foglalkozik, esetleg tisztviselő lehet, aztán ismét kinézett az ablakon. Hallotta, ahogy a forgalmista odakiált valamit a síneken elpöfögő öreg gőzmozdony vezetőjének, utána pedig felhangzott sípjának metsző füttye. Ahogy a mozdony kieresztette az első nagy gőzfelhőt, és a vagon meglódult, egy magas, futó alak, talpig feketében, száguldott el az ablak előtt. A bíró hallotta a vagon ajtajának csattanását és a folyosóra érkező test dobbanását. Néhány pillanattal később, heves zihálás és szuszogás kíséretében, a fekete alak megjelent a fülke ajtajában, és megkönnyebbülten leroskadt a távolabbi sarokban.
Comyn bíró ismét felpillantott. A jövevény egy pirospozsgás képű pap volt. A bíró újra kinézett az ablakon, mivel angol neveltetése tiltotta, hogy beszélgetést kezdeményezzen.
– A szentekre mondom, egy hajszálon múlt, hogy sikerült, atyám – hallotta a keszeg hangját.
A reverendás még jobban szuszogott.
– Bizony, egy hajszálon, fiam – válaszolta. Ezután, hála istennek, elhallgattak.
Comyn bíró a látóteréből kiúszó Kingsbridge állomást figyelte, amelyet a Dublin nyugati külvárosait alkotó füstös falú házak gyászos sorai váltottak fel. A Nagy Déli Vasúttársaság gőzöse nekifeszült, és a kerekek csattogásának tempója egyre Szaporább lett a síneken. Comyn bíró felvette az újságját.
A főcím és a vezércikk a miniszterelnökkel, Eamon de Valerával foglalkozott, aki előző nap a Dail hasábjain teljes támogatásáról biztosította mezőgazdasági miniszterét a burgonyaárak ügyében. Egészen lent, az oldal alján egy néhány soros cikkecske arról tudósított, hogy egy bizonyos Mr. Hitler megszállta Ausztriát. A szerkesztő olyan ember, aki tudja, mi a fontos – gondolta Comyn bíró. Más már nem is nagyon volt az újságban, ami érdekelte volna, úgyhogy pár perc múlva össze is hajtogatta, élővett egy iratcsomót a táskájából, és tanulmányozni kezdte. Kildare zöld mezői úsztak el az ablak előtt nem sokkal azután, hogy elhagyták Dublin városát.
– Uram – szólalt meg egy félénk hang a másik oldalról. Ó, egek, gondolta a bíró, ez beszélgetni akar. Tekintetét a szemben ülő férfi könyörgő spánielszemére emelte.
– Megengedné, hogy használjam az asztal egy részét? – kérdezte a férfi.
– Csak tessék – válaszolta a bíró.
– Köszönöm, uram – mondta a férfi az ország délnyugati részére jellemző, sajátos akcentussal.
A bíró újra belemerült papírjai tanulmányozásába. Egy bonyolult polgári per aktái voltak, amelyben ítéletet kell majd hoznia, amikor visszatér Tralee-ből Dublinba. Bízott benne, hogy a Kerryben tett látogatása, aminek az volt a célja, hogy mint kerületi bíró a negyedévenkénti tárgyalásokon elnököljön, nem fog hasonló bonyodalmakkal szolgálni. Tapasztalata szerint ezek a vidéki kerületi bíróságok csak a lehető legegyszerűbb ügyek eldöntését bízták a helyi esküdtekre, akik az esetek felénél elképesztően illogikus ítéleteket hoztak.
Fel sem nézett, amikor a keszeg férfi egy pakli elhasználódott kártyát vett elő a zsebéből, és elkezdte oszlopokba rakni őket pasziánszhoz. Csak néhány pillanat múlva keltette fel a figyelmét egy cicegő hang. Megint felnézett.
A keszeg férfi nyelvét a fogai közé dugta nagy igyekezetében – ez adta a cicegő hangot –, és a lapokat bámulta az oszlopok alján. Comyn bíró egy szempillantás alatt felfedezte, hogy egy piros kilencest nem tett rá a fekete tízesre, holott mind a két kártya jól látható volt. A keszeg férfi, mivel nem vette észre az összeillő kártyákat, három további lapot húzott. Comyn bíró elfojtotta ingerültségét, és visszabújt a papírjaiba. Semmi közöm hozzá, mondta magában.
De van valami hipnotikus abban, ha valaki pasziánszot játszik, főleg, ha ráadásul rosszul is játssza. Öt percen belül a bíró már képtelen volt a polgári perre koncentrálni, és a kirakott kártyákat bámulta. Végül nem bírta tovább. A jobb oldalon egy oszlop üresen állt, pedig a harmadik oszlopban volt egy király, amelyet be lehetett volna rakni a szabad helyre. Köhintett egyet. A keszeg férfi ijedten kapta fel a fejét.
– A király – mondta a bíró szelíden. – Be kéne tenni az üres helyre.
A játékos lenézett, felfedezte a lehetőséget, és áttette a királyt. A lap, amelyet most már fel lehetett fordítani, egy dáma volt, és a király alá került. A keszeg, mielőtt befejezte, még hét szabályos lépést tett. A királlyal kezdődő oszlop most egy tízessel végződött.
– A piros kilences – mondta a bíró. – Most már át lehet tenni.
A piros kilences és a hozzá tartozó lap átkerült a tízeshez. Még egy lapot lehetett felütni: ász volt, amely az oszlop tetejére került.
– Azt hiszem, ki fog jönni – mondta a bíró.
– Én nem hiszem, uram – mondta a keszeg férfi, és megrázta fejét, amelyben a szomorú spánielszemek ültek. – Biztosíthatom, hogy még életemben egyetlenegyszer sem jött ki.
– Játsszon csak tovább, játsszon – mondta Comyn bíró egyre növekvő érdeklődéssel. A segítségével tényleg kijött a játék. A keszeg férfi álmélkodva nézte a megoldott rejtélyt.
– Na tessék, látja, hogy megcsinálta – mondta a bíró.
– De csakis méltóságos uram segítségével – mondta a szomorú szemű. – Remek érzéke van a kártyához.
Comyn bíró azon tűnődött, vajon tudhatja-e a keszeg, hogy ő bíró, de arra a következtetésre jutott, hogy a másik csupán azt az Írországban akkoriban szokásos megszólítást használta, amely a bármilyen szempontból tiszteletre méltó embereknek kijárt.
Még a pap is letette a néhai nagy Newman kardinális szentbeszédgyűjteményét, és a kártyákat nézte.
– Ó – mondta a bíró, aki néhanapján egy kicsit bridzsezgetett és pókerezett a cimboráival a Kildare Street-i klubban –, nem igazán.
Valójában igencsak büszke volt arra az elméletére, miszerint egy kiművelt jogászelme, akinek fejlett a megfigyelőkészsége, gyakorlott a következtetőkészsége és jó a memóriája, mindig jó kártyajátékos.
A keszeg férfi abbahagyta a játékot, és szórakozottan ötlapos leosztásokat tett ki, amelyeket azután megnézett, mielőtt visszatette a lapokat a pakliba. Végül lerakta a kártyát, és sóhajtott.
– Milyen hosszú az út Tralee-ig – mondta vágyakozva.
Utólag visszagondolva Comyn bíró képtelen volt felidézni pontosan, ki is említette a póker szót, de gyanította, hogy ő maga lehetett az. Az tény, hogy elvette a paklit, és csinált magának néhány leosztást. Az egyik, nagy örömére, egy full volt, három bubi és két tízes.
Félszeg mosollyal, mint aki meghökken saját merészségén, a keszeg férfi felvett egy leosztást, és maga elé tartotta.
– Egy képzeletbeli pennyt teszek rá, uram, hogy nem tud jobb leosztást csinálni magának, mint ez.
– Állom – mondta a bíró, és csinált egy másik leosztást, amelyet maga elé tartott. Nem volt full, de volt benne egy kilences pár.
– Kész? – kérdezte Comyn bíró.
A keszeg férfi bólintott, leterítették a kártyáikat. A keszeg férfinak három ötöse volt.
– Ó – mondta a bíró –, de én nem cseréltem egyetlen lapot sem, pedig jogom lett volna hozzá. Kezdjük újból, kedves barátom.
Újból játszottak. Most a keszeg férfi három kártyát cserélt, a bíró kettőt. A bírónak voltak jobb lapjai.
– Most visszanyerem a képzeletbeli pennymet – mondta a bíró.
– így van, uram – mondta a másik. – Nagyon jó lapjai voltak. Maga aztán érti a kártyázás fortélyát. Látom, bár én nem nagyon konyítok hozzá. Igen, uram. Ez az igazi fortély.
– Semmi más, mint világos következtetés és tudatos kockázatvállalás – javította ki Comyn bíró.
Ezen a ponton bemutatkoztak egymásnak, csak a vezetéknevükön, ahogy akkoriban szokás volt. A bíró nem tette hozzá a címét, egyszerűen mint Comyn mutatkozott be, a másik pedig azt mondta, hogy ő O'Connor. Öt perccel ezután, Sallins és Kildare között, megpróbálkoztak egy kis barátságos pókerral. Az ötlapos játék látszott megfelelőnek, és magától értetődött, hogy azt játsszák. Pénzről persze szó sem esett.
– Az a baj – mondta O'Connor a harmadik leosztás – után –, hogy sosem emlékszem, ki mennyit licitált. A méltóságos úrnak jó a memóriája, az segít.
– Igen, memóriám az van – mondta a bíró, és diadalmasan kotorászni kezdett a táskájában egy nagy doboz gyufáért. Reggeli után mindig elszívott egy szivart, és ugyanígy vacsora után is, és egy finom négypennys Havannához a világért sem használt volna öngyújtót.
– Ez az! – mondta O'Connor csodálattal, amikor a bíró szétosztott 20-20 gyufaszálat.
Egy tucat leosztást játszottak, némileg élvezték a dolgot, és nagyjából egyformán álltak. De elég nehéz kétkezes pókért játszani, mivel ha az egyiknek rossz lapja van, és passzolni akar, a másiknak is be kell fejezni a játékot. Épphogy elhagyták Kildare városát, amikor O'Connor a paphoz fordult:
– Atyám, nem volna kedve csatlakozni hozzánk?
– Ó, attól tartok, nemet kell mondanom – mondta nevetve a pirospozsgás pap –, mivel egyáltalán nem vagyok nagy kártyás. Habár – tette hozzá – játszottam valamikor egy kis whistet a fiúkkal a szemináriumban.
– Ugyanazon az elven alapul, atyám – mondta a bíró. – Ha egyszer megtanulta az ember, nem lehet elfelejteni. Öt lapot kap, ha nincs megelégedve a leosztással, akár mind az ötöt kicserélheti. Aztán felméri, hogy jó vagy rossz lapja van-e. Ha jó, akkor leteszi rá a tétet, hogy jobb, mint a miénk, ha nem, akkor nem tesz, hanem passzol.
– Nem nagyon értek a tétekhez – mondta a pap bizonytalanul.
– Csak gyufaszálak, atyám – válaszolta O'Connor.
– Lehet csalni? – kérdezte a pap. O'Connor felhúzta a szemöldökét. Comyn bíró kicsit leereszkedően elnevette magát.
– Semmi csalás – mondta. – A leosztást, ami a kézben van, pontos szabályok szerint kell értékelni. Nézze…
Beletúrt a táskájába, és egy vonalas lapot húzott elő, a belső zsebéből pedig elővett egy dubléarany csavaros ceruzát. Írni kezdett a papírra. A pap merően nézte.
– A rangsor csúcsán – mondta a bíró – a royalflös áll. Ez azt jelenti, hogy mind az öt kártya azonos színű, egy sort alkotnak, és a sor ásszal kezdődik. Mivel sorban kell jönniük, magától értetődik, hogy a másik négynek királynak, dámának, bubinak és tízesnek kell lennie.
– Ez világos – mondta óvatosan a pap.
– Ezután jön a négy azonos lap – mondta a bíró, és a szavakat a royalflös alá írta. – Ez pontosan azt jelenti, amit a neve is mond. Négy ász, négy király, négy dáma és így tovább, le egészen a négy kettesig. Az ötödik kártya nem számít. És persze a négy ász jobb, mint a négy király vagy mint bármi más. Érti?
A pap bólintott.
– Aztán következik a full – mondta O'Connor.
– Nem egészen – javította ki Comyn bíró –, előbb jön a flös, barátom.
O'Connor a homlokára csapott, mint amikor valaki elismeri, hogy ostoba volt.
– Hát persze – mondta. – Tudja, atyám, a flös olyan, mint a royalflös, csak annyi a különbség, hogy nem ásszal kezdődik. De az öt lapnak azonos színűnek kell lennie, és sort kell alkotnia.
A bíró leírta ezt a magyarázatot is a papírra a „négy azonos” szavak alá.
– Most jöhet Mr. O'Connor fullja, ami annyit tesz, hogy három azonos és két másik azonos lap, ez adja ki az öt lapot. Ha három lap tízes és a másik kettő dáma, úgy hívják, hogy tízes és dáma full.
A pap ismét bólintott.
A bíró folytatta a rangsort, minden kezet megmagyarázott, a „nőst”, a „sort”, a „drillt”, a „két párt”, az „egy párt” és a „magas lapot”.
– Na már most – mondta, amikor ezzel megvolt –, természetesen az egy pár vagy a magas lap, vagy a vegyes kéz, amit „szögeszsáknak” hívnak, annyira gyengék, hogy nem nagyon érdemes tenni rájuk.
A pap a listát bámulta.
– Használhatnám ezt? – kérdezte.
– Természetesen – mondta Comyn bíró –, tartsa csak maga mellett, ez magától értetődik.
– Hát ha tényleg csak gyufaszálakban játszunk… – mondta a pap, és beadta a derekát. – Az ártatlan szerencsejáték végül is nem bűn. Semmiképpen sem az, ha gyufaszálakban játsszák.
Három egyenlő kupacba osztották a gyufaszálakat, és játszani kezdtek.
Az első két leosztásnál a pap hamar passzolt, és nézte, hogyan licitál a másik kettő. A bíró nyert négy gyufaszálat. A harmadik leosztásnál felragyogott a pap arca.
– Ez nem jó lap? – kérdezte, és megmutatta a kártyáit a másik kettőnek.
Nagyon is jó volt, full: bubik és királyok. A bíró elkeseredetten bedobta a lapjait.
– De igen, atyám, nagyon jó – magyarázta türelmesen O'Connor –, de nem tudja, hogy nem szabad nekünk megmutatnia? Ha mi tudjuk, hogy mije van, nem fogunk semmit tenni, ha a mi lapunk nem olyan jó, mint a magáé. A saját lapjait úgy kell kezelnie… hogy is mondjam, mint a szentgyónást.
Ezt megértette a pap.
– Mint a szentgyónást – ismételte. – Igen, értem. Egy szót se senkinek, ugye?
Elnézést kért, és újrakezdték. Hatvan perc alatt, Thurlesig tizenöt leosztást játszottak, és a bíró gyufaszálkupaca egyre növekedett. A papnak szinte semmije sem maradt, és a szomorú szemű O'Connornak legföljebb ha a fél kupaca volt meg. Túl sok hibát követett el: a jó atya csak félárboccal csinálta, csupán a bíró játszott komoly, tudatos pókért, jogon csiszolt elméjével mérlegelve a lehetőségeket és esélyeket. A játék igazolta elméletét, hogy az ész fontosabb, mint a szerencse. Thurlest elhagyva O'Connor gondolatai el-elkalandoztak. A bírónak kétszer is rá kellett szólnia, hogy figyeljen.
– Attól tartok, hogy nem túl izgalmas így gyufaszálakban játszani – ismerte be a második alkalommal. – Ne hagyjuk abba?
– Ó, be kell vallanom, én nagyon is élvezem – mondta a bíró. – A nyertesek általában élvezik a játékot.
– Vagy talán érdekesebbé tehetnénk – mondta O'Connor mentegetődzve. – Nem természetem a pénzben való játék, de egy pár shilling még nem a világ.
– Ahogy gondolja – mondta a bíró –, bár úgy vettem észre, hogy jó néhány gyufaszálat vesztett.
– 0, méltóságos uram, hamarosan meg kell fordulnia a szerencsémnek – mondta O'Connor huncut somolygással.
– Attól tartok, hogy akkor nekem ki kell szállnom – jelentette ki a pap teljesen határozottan. – Ugyanis csupán három font van a tárcámban, aminek ki kell tartania egész, anyámmal közös nyaralásom alatt Dingle-ben.
– De atyám – mondta O'Connor –, maga nélkül mi sem tudunk játszani. És csak néhány shilling…
– Még néhány shilling is túl sok nekem, fiam – mondta a pap. – Az anyaszentegyház nem azoknak való hely, akik azt akarják, hogy pénz csörögjön a zsebükben.
– Várjon – mondta a bíró. – Megvan. Maga és én, O'Connor, elfelezzük a gyufaszálakat magunk között. Aztán mind a ketten kölcsönadunk a tisztelendő atyának azonos mennyiségű gyufát, aminek most már pénzértéke van. Ha veszít, nem követeljük rajta az adósságot. Ha nyer, visszaadja a kölcsönbe kapott gyufákat, a maradékot pedig megtarthatja.
– Micsoda lángész maga, méltóságos uram – mondta csodálattal O'Connor.
– De én nem játszhatok pénzben – ellenkezett a pap.
Néhány pillanatnyi komor csönd következett.
– És ha a nyeremény az egyháznak menne? – javasolta O'Connor. – Ezt már csak nem ellenezné az Úr?
– A püspök ellenezné – mondta a pap –, és valószínűleg vele találkozom előbb. De… itt vannak a dingle-i árvák. Anyám főz rájuk, és a szegény ártatlanok olyan kegyetlenül fáznak télen, ami nem is csoda ilyen tőzegárak mellett…
– Adomány – kiáltott fel diadalmasan a bíró, majd megdöbbent társaihoz fordult:
– Bármi, amit az atya az általunk kölcsönadott összegen felül nyer, a mi közös adományunk lesz az árvaháznak. Ehhez mit szólnak?
– Azt hiszem, még a püspökünk sem ellenezhet egy adományt az árvaház javára… – mondta a pap.
– És az adomány a mi ajándékunk lesz, hálából, amiért kártyázott velünk – mondta O'Connor. – Tökéletes.
A pap beleegyezett, és újrakezdték a játékot. A bíró és O'Connor két kupacra osztották a gyufákat. O'Connor figyelmeztette őket, hogy kevesebb mint ötven gyufaszállal kifogyhatnak a zsetonokból. Comyn bíró ezt is megoldotta. Félbetörték a gyufaszálakat, és azok, amelyeknek foszforos volt a végük, kétszer annyit értek, mint a csupaszok.
O'Connor kijelentette, hogy több mint 30 font nyaralásra szánt pénz van nála, és eddig az összegig hajlandó játszani. Senkinek sem jutott eszébe, hogy ne fogadja el Comyn csekkjét, annyira nyilvánvaló volt, hogy úriember.
Amikor ezzel megvoltak, kölcsönadtak a papnak tíz foszforos és négy csupasz gyufát, felét az egyikük, felét a másik.
– Hát akkor – mondta Comyn bíró, miközben a kártyákat keverte –, mennyi legyen az alap?
O'Connor felemelt egy fél gyufaszálat, aminek nem volt feje.
– Tíz shilling?
Ez egy kicsit szíven ütötte a bírót. A negyven szál gyufa, amit a dobozból kiöntött, félbetörve már nyolcvanat tett ki, és így 60 fontot ért, ami 1938-ban tetemes összegnek számított. A pap előtt 12 font volt, a másik két férfinál 24-24 font. Hallotta, hogy a pap felsóhajt. – Ha lúd, hát legyen kövér.
– Istenem, segíts! – mondta a pap.
A bíró hirtelen rábólintott. Nem kellett volna aggódnia. Az első két leosztást elvitte, ami majdnem 10 fontot jelentett. A harmadik leosztásnál O'Connor korán passzolt, és így megint elvesztette a 10 shilling osztópénzét. A pap letett négyet az 1 fontos gyufáiból. Comyn bíró a lapjait nézte; fullja volt, bubik és hetesek. Jobbnak kellett lennie. A papnak már csak 7. fontja maradt.
– Megadom a 4 fontját, atyám – mondta, és az asztal közepére tolta a gyufaszálakat –, és emelem 5 fonttal.
– Jaj nekem – mondta a pap –, már szinte semmim nincs. Most mit csináljak.
– Csak egyet tehet – mondta O'Connor –, ha nem akarja, hogy Mr. Comyn tovább emeljen egy olyan összeggel, amit már nem tud megadni. Toljon középre 5 fontot, és kérje, hogy terítsen.
– Terítsen – ismételte a pap, mintha valami rituális szöveget szavalna, mialatt kirakott öt fejes gyufát.
A bíró leterítette a fullját, és várt. A pap négy tízest tett ki. Visszakapta a 9 fontját és még kilencet a bírótól, valamint a 30 shilling osztópénzt. A 2 fonttal, amije még megmaradt, most összesen 21 font 10 shillingje volt.
Így érkeztek Limerick Junctionba, amely, mint az már az ír vasúthálózatra jellemző, egyáltalán nem Limerick, hanem Tipperary mellett volt. Itt a vonat elhúzott a főperon előtt, aztán visszatolatott, mivel a Tralee felé tartó vágányról nem lehetett megközelíteni a peront. Volt néhány le- és felszálló, de senki sem zavarta meg a játékot vagy jött be a fülkébe.
Charleville-ig a pap 10 fontot nyert O'Connortól, aki idegesnek látszott, és a játék lelassult. O'Connor általában hamar passzolt, és túl sok leosztás végződött azzal, hogy egy másik játékos is a passzolás mellett döntött. Mallow előtt, közös megegyezéssel, kivették az összes alacsony lapot, csak a heteseket és az annál magasabb kártyákat hagyták meg, így harminckét lapos paklijuk maradt. Ettől megint felgyorsult a játék.
Headfordnál a szerencsétlen O'Connornak már csak 12 fontja maradt, a bírónak pedig 20 fontja, mindkettőjüktől a pap nyerte el a többit.
– Nem lenne jó, ha most visszaadnám a 12 fontot, amivel kezdtem? – kérdezte a pap.
A másik kettőnek tetszett az ötlet. Mindketten visszakapták a 6-6 font kölcsönüket. A papnak még mindig maradt 32 fontja, hogy játsszon. O'Connor továbbra is óvatosabban játszott, csak egyszer licitált magasra, és így visszanyert 10 fontot egy „full-lal”, ami egy „két párt” és egy „flöst” ütött.
A Killarney-tavak észrevétlenül siklottak el az ablak előtt.
Farranfore után a bíró tudta, hogy olyan lapja van, amire mindvégig várt. Miután cserélt három lapot, boldogan látta, hogy négy dáma és egy treff hetes van a kezében. O'Connor is úgy gondolhatta, hogy jók a lapjai, mivel folytatta a licitálást, amikor a bíró megadta a pap 5 fontját, és emelte 5 fonttal. Amikor a pap válaszul megadta az 5 fontot és 10 fonttal emelt, O'Connor idegei felmondták a szolgálatot, és passzolt. Újra lent volt a 12 fonton, amennyivel játszani kezdett.
A bíró a hüvelykujja körmét rágta. Azután megadta a pap tíz fontját, és emelte 10 fonttal.
– Öt perc múlva Tralee-ben vagyunk – mondta a kalauz, fejét bedugva a fülke ajtaján. A pap kétségbeesetten meredt az asztal közepén lévő gyufaszálakra, és a maga 12 fontot jelképező kupacára.
– Nem tudom – mondta. – Ó, Istenem, nem tudom.
– Atyám – szólt O'Connor –, tovább már nem tud emelni, meg kell adnia, és terítést kérni.
– Azt hiszem, igaza van – mondta szomorúan a pap, és az asztal közepére tolt 10 fontot gyufaszálakban, 2 fontot meghagyva magának. – Pedig olyan jól ment. Oda kellett volna adnom az árváknak a 32 fontot, amíg még megvolt. Most meg csak 2 fontom maradt a számukra.
– Kiegészítem 5 fontra, atyám – mondta Comyn bíró. – Tessék, négy dáma.
O'Connor füttyentett egyet. A pap először a szétteregetett dámákat nézte, aztán a saját lapjába pillantott.
– A király nem ér többet a dámánál? – kérdezte tanácstalanul.
– De igen, amennyiben négy van belőle magánál – mondta a bíró.
A pap leterítette a lapjait az asztalra.
– De nekem annyi van – mondta. És tényleg annyi volt. – Uram, segíts – mondta levegő után kapkodva –, és én már azt hittem, mindent elvesztettem. Azt hittem, hogy magának az a royal-micsodája van.
Amikor begördültek Tralee-be, összesöpörték a kártyát és a gyufákat. O'Connor visszakapta a kártyáit. A bíró beletette a törött gyufaszálakat a hamutartóba. O'Connor leszámolt tizenkét darab egyfontost a zsebéből, és odanyújtotta a papnak.
– A jó Isten áldjon meg, fiam – mondta a pap.
Comyn bíró megadóan vette elő a csekkfüzetét.
– Azt hiszem, pontosan 50 font, atyám – mondta.
– Ha maga mondja – szólt a pap –, biztosan úgy van, én már azt is elfelejtettem, hogy mennyivel kezdtünk.
– Biztosíthatom, hogy én 50 fonttal tartozom az árvaháznak – mondta a bíró. Írni készült. – Ugye a dingle-i árvaházat mondta?
A pap zavartnak látszott.
– Tudja, nem nagyon hiszem, hogy egyáltalán volna bankszámlájuk, annyira kicsi hely.
– Akkor jobb lesz, ha személyesen az ön számára töltöm ki – mondta a bíró, és várta a nevet.
– De nekem sincs bankszámlám – mondta rémülten a pap. – Soha nem foglalkoztam pénzzel.
– Van még egy megoldás – mondta előzékenyen a bíró. Gyorsan írt valamit, kitépte a csekket, és átnyújtotta a papnak. – Ez bemutatóra szól. Az ír Bank Tralee-ben ki fogja magának fizetni, és még éppen időben vagyunk. Harminc perc múlva zárnak.
– Úgy érti, hogy a bankban ezért nekem pénzt adnak? – kérdezte a pap, óvatosan kezében tartva a csekket.
– Természetesen – mondta a bíró –, de vigyázzon, nehogy elveszítse. Bemutatóra szól, vagyis bárki beválthatja, akinek a birtokában van. Most pedig, O'Connor, atyám, igazán érdekes, ámbátor drága utazás volt. További jó napot kívánok maguknak.
– Viszont – mondta bánatosan O'Connor. – Maga az Úr oszthatta magának a kártyákat, atyám. Ritkán láttam ilyen pókerleosztást. Jó lecke ez nekem. Soha többet ne kártyázz vonaton, főleg ne az egyházzal.
– Én pedig gondoskodom róla, hogy a pénz az azt legjobban megérdemlő árvaházban legyen még naplemente előtt – mondta a pap.
Tralee-ben az állomás peronján elváltak, és Comyn bíró elindult a szállodája felé. Korán akart lefeküdni a másnapi tárgyalások előtt.
A délelőtti első két ügy nagyon simán ment, mivel a vádlottak beismerték, hogy vétkesek kisebb szabálysértésekben, ő pedig mindkét esetben pénzbírságot szabott ki. Az összehívott tralee-i esküdtek kényszerű tétlenségre voltak kárhoztatva.
Comyn bíró éppen a papírjai fölé hajolt, amikor a harmadik vádlottat szólították. A teremben ülők mindössze bírói parókájának tetejét láthatták.
– Szólítom Ronan Quirk O'Connort – dörögte az írnok az egybegyűlteknek.
Csoszogás hallatszott. A bíró még mindig írt.
– Maga Ronan Quirk O'Connor? – kérdezte az írnok az új vádlottat.
– Én vagyok – mondta egy hang.
– Ronan Quirk O'Connor – kezdte az írnok –, az ön elleni vád hamiskártyázás, az 1845. évi játéktörvény 17. cikkelyének megsértése. E szerint ön, Ronan Quirk O'Connor, ez év május 13-án Kerry megyében csalással, törvénytelen módon vagy rosszhiszeműen kártyajáték során pénzt nyert egy bizonyos Lurgan Keane-től. És így csalárd fondorlattal szerezte meg a fent említett pénzösszeget, a fent említett Lurgan Keane-től. Mit válaszol a vádra? Bűnös, vagy nem bűnös?
A felolvasás alatt Comyn bíró körülményes gonddal tette le a tollát, még néhány másodpercig a papírjaira meredt, mintha azt remélné, hogy az egész tárgyalást így vezetheti le, aztán végül mégiscsak felemelte a tekintetét.
A spánielszemű keszeg férfi nézett vissza rá a bírói pulpitus túloldaláról, döbbent rémülettel. Comyn bíró ugyanilyen megdöbbenéssel bámulta a vádlottat.
– Nem bűnös – suttogta O'Connor.
– Egy pillanat – mondta a bíró. A tárgyalóteremben csönd volt, mindenki őt figyelte, ahogy szenvtelenül ült a bírói székben. Közömbös arca mögött összevissza száguldoztak a gondolatai. Azonnal véget vethetne a tárgyalásnak, ha kijelenti hogy ismeri a vádlottat, futott át az agyán. Aztán eszébe jutott, hogy ez új tárgyalás kitűzését jelentené, mivel már hivatalosan is elhangzott a vád, és újabb kiadást jelentene az adófizetőknek, akik a jogi eljárás költségeit viselik. Az a kérdés – mondta magában –, hogy képes-e elfogulatlanul és jól levezetni a tárgyalást, és a valósághoz hű, pártatlan összegzést adni az esküdteknek. Úgy döntött, hogy képes rá.
– Eskesse föl az esküdteket, legyen szíves – mondta.
Az írnok engedelmeskedett, aztán megkérdezte O'Connort, hogy van-e jogi képviselője. O'Connor azt válaszolta, hogy nincs, és hogy ő maga kívánja ellátni a saját védelmét. Comyn bíró magában káromkodott. A tisztesség ilyen esetben azt kívánja, hogy ő maga minden tőle telhető módon a vádlott pártját fogja az ügyésszel szemben.
Ez utóbbi úriember most fölemelkedett, hogy ismertesse a tényeket, amelyek őszerinte, magukért beszélnek. Az elmúlt május 13-án egy tralee-i fűszeres, bizonyos Lurgan Keane, Dublinban felszállt a Dublin és Tralee között közlekedő vonatra, hogy hazautazzon. Véletlen folytán nagyobb összegű készpénz volt nála, pontosan 71 font.
Az utazás során beszállt egy kártyapartiba a vádlottal és még valakivel; a játékhoz a pakli kártyát a vádlott szolgáltatta. Olyan jelentős összeget veszített, hogy gyanút fogott. Farranfore-ban, egy megállóval Tralee előtt, valamilyen ürüggyel leszállt a vonatról, odament a vasúttársaság egyik alkalmazottjához, és megkérte, intézkedjék, hogy a rendőrség legyen ott Tralee-ben a peronon.
A vád első tanúja egy őrmester volt a tralee-i rendőrségtől, egy magas, jóképű férfi, aki beszámolt a letartóztatásról. Eskü alatt vallotta, hogy a kapott információ alapján az elmúlt május 13-án jelen volt a tralee-i vasútállomáson, amikor a dublini vonat befutott. Ott egy férfi ment oda hozzá, akiről később megtudta, hogy Mr. Lurgan Keane-nek hívják, és aki megmutatta neki a vádlottat.
Ő megkérte a vádlottat, hogy kövesse a tralee-i rendőrőrsre, amit a férfi vonakodás nélkül meg is tett. Ott felszólították, hogy ürítse ki a zsebeit. Többek között egy pakli kártya is előkerült, s ezt Mr. Keane azonosította azzal, amit a vonaton a pókernál használtak.
A paklit, mondta, elküldték Dublinba vizsgálatra, és amikor Dublinből megérkezett a jegyzőkönyv, a vádlott O'Connor ellen törvény sértési eljárást indítottak.
Eddig minden világos volt. A következő tanú a dublini Gárda* csalási csoportjától jött. Egész biztosan ott volt a tegnapi vonaton, tűnődött a bíró, csak másodosztályon utazhatott. *Az ír rendőrség neve
A detektív eskü alatt vallotta, hogy a vizsgálat szerint a kártyacsomag meg van jelölve. A vád képviselője a magasba emelt egy csomag kártyát, amit a detektív felismert a saját jelölése alapján. Odaadták neki a paklit.
– Milyen módon jelölték meg a lapokat? – kérdezte az ügyész.
– Kétféleképpen, uram – mondta a detektív a bírónak. – Az úgynevezett „árnyalással” és „szegélyezéssel”. Mind a négy színt jelezték a lapok hátán olyan módon, hogy a széleket különböző helyeken bevágták a kártyák mindkét végén, úgyhogy nem számít, hogyan tartjuk a lapot. Szegélyezéskor a minta és a lap széle közötti fehér csík szélessége változik. Ez a különbség, habár nagyon csekély, az asztal túloldaláról is látható, és így jelzi a csalónak, hogy ellenfele milyen színeket tart a kezében. Világos voltam?
– Példásan világos – mondta Gomyn bíró, és közben O'Connorra meredt.
– A magas lapokat, az ásztól a tízesig, árnyalással különböztették meg egymástól, ami annyit jelent, hogy egy bizonyos kémiai eljárással enyhe sötétedést vagy világosodást idéztek elő a lapok hátoldalán lévő minta egy egészen apró részletében. Az így megváltoztatott részek rendkívül kicsik, gyakran nem nagyobbak, mint a bonyolult mintában szereplő egyik virág csúcsa. De ez elegendő a hamiskártyásnak ahhoz, hogy az asztal másik oldaláról is észrevegye, mivel pontosan tudja, hogy mit kell keresnie.
– Szüksége van a hamiskártyásnak arra, hogy az osztásnál is csaljon? – kérdezte az ügyész. Jól tudta, hogy az esküdtek feszülten figyelnek. Annyira más volt ez az ügy, mint a lótolvajlások.
– Elképzelhető tisztességtelen osztás is – ismerte el a detektív a csalási csoporttól –, de nem szükségszerű.
– Lehetséges nyerni egy ilyen játékos ellen? – kérdezte az ügyész.
– Teljesen lehetetlen, uram – mondta a tanú a bíróságnak. – A hamiskártyás egyszerűen nem licitál, amikor tudja, hogy ellenfelének jobb lapja van, és magas tétet tesz, amikor tudja, hogy az övé jobb lap.
– Nincs több kérdésem – mondta az ügyész. Most másodszor sem kívánt kérdéseket feltenni.
– Joga van, hogy a tanúktól bármit kérdezzen, vallomásukkal kapcsolatban – - mondta Comyn bíró a vádlottnak.
– Köszönöm, uram – mondta O'Connor, de nem mozdult.
A vád harmadik, utolsó és egyetlen koronatanúja, a tralee-i fűszeres, Lurgan Keane volt, aki úgy lépett a tanúk padjára, mint egy bika az arénába, és közben mereven nézte O'Connort.
A vád képviselőjének felszólítására előadta a történetét. Aznap jó üzletet kötött Dublinban, ez magyarázza, hogy miért volt nála annyi készpénz. A vonaton „belecsábították” egy pókerpartiba, amiben ő jó játékosnak tartotta magát, aztán Farranfore-ig már megszabadították 62 fontjától. Azért fogott gyanút, mert bármennyire ígéretes volt is a lapja, valaki mindig felülütötte, és ő elvesztette a pénzét.
Farranfore-ban leszállt a vonatról, mivel meg volt győződve róla, hogy becsapták, és kérte, hogy a rendőrség legyen ott Tralee-ben.
– És igazam volt – bömbölte az esküdtek felé –, a maguk embere cinkelt kártyákkal játszott.
A tizenkét jó és igaz ember ünnepélyesen bólintott.
Ekkor O'Connor, aki most szomorúbbnak látszott, mint valaha, és olyan ártatlan képet vágott, mint a ma született bárány, felemelkedett, hogy kérdéseket tegyen fel. Keane fenyegetően meredt rá.
– Azt állítja, hogy én vettem elő a kártyapaklit? – kérdezte bánatosan.
– Igen, maga – mondta Keane.
– Milyen módon? – kérdezte O'Connor. Keane zavartnak látszott.
– A zsebéből – mondta.
– Igen – ismerte el O'Connor –, a zsebemből. De mit csináltam a kártyákkal?
Keane egy pillanatig gondolkodott.
– Pasziánszozni kezdett – mondta. Comyn bírót, aki már éppen hinni kezdte, hogy létezik a fantasztikus egybeesések törvénye, elfogta az iménti gyomorszorító érzés.
– És én szólítottam meg magát – kérdezte a vádlott –, vagy maga szólt hozzám először?
A tagbaszakadt fűszeres elszontyolodott.
– Én szólítottam meg magát – mondta, azután az esküdtek felé fordulva folytatta:
– De a maguk embere olyan rosszul játszott, hogy egyszerűen nem bírtam nézni. Feketék voltak pirosakon és pirosak feketéken, amiket nem vett észre, úgyhogy felhívtam a figyelmét egy párra.
– De amikor pókerre került a sor – folytatta O'Connor rendületlenül –, én javasoltam, hogy játsszunk barátságos pókért vagy maga.
– Maga – mondta indulatosan Keane –, és azt is maga javasolta, hogy tegyük érdekesebbé egy kis pénzbeni téttel. Szép kis tét! 62 font nagyon sok pénz.
Az esküdtek megint bólintottak. Valóban az volt. Egy munkásember majdnem egyévi bére.
– Én, pedig azt állítom – mondta O'Connor Keane-nek –, hogy maga javasolta a pókért, és maga javasolta a pénzbeni tétet. Előtte nem gyufaszálakon játszottunk?
A fűszeres keményen törte a fejét. Sütött az arcáról a becsület. Valami felrémlett az emlékezetében. A világért se hazudott volna.
– Lehet, hogy én voltam – ismerte be, de aztán új gondolata támadt. Az esküdtszékhez fordult: – De hát nem éppen ez a jól bevált módszer? Nem éppen ez az, amit egy hamiskártyás tesz? „Belecsábítja” az áldozatát a játékba!
Láthatóan beleszeretett a „belecsábít” szóba, amiről a bíró úgy gondolta, hogy az ő szókincse számára új kifejezés. Az esküdtek egyetértően bólogattak. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy ők is nagyon rossz néven vették volna, ha belecsábítják őket valamibe.
– Még egy utolsó kérdés – mondta O'Connor szomorúan. – Amikor befejeztük, mennyit fizetett nekem?
– 62 fontot – mondta dühösen Keane –, kemény munkával megkeresett pénzt.
– Nem – szólt O'Connor a vádlottak padjáról –, mennyit fizetett személy szerint nekem?
A tralee-i fűszeres erősen gondolkodott. Elkomorult az arca.
– Magának semmit – mondta. – A farmer nyert.
– És tőle én nyertem? – kérdezte O'Connor, és most már úgy nézett ki, mint aki menten sírva fakad.
– Nem – mondta a tanú. – Maga úgy 8 fontot veszített.
– Nincs több kérdésem – mondta O'Connor. Mr. Keane már éppen le akart lépni az
emelvényről, amikor a bíró hangja visszaszólította.
– Egy pillanat, Mr. Keane. Azt mondja, a farmer nyert? Ki volt ez a farmer tulajdonképpen?
– A másik férfi a fülkében, uram. Egy farmer Wexfordból. Nem valami jó játékos, de ördögi szerencséje volt.
– Sikerült megtudni a nevét? – kérdezte Comyn bíró.
Mr. Keane zavartnak látszott.
– Nem – mondta. – A vádlotté volt a kártya. Biztos, hogy ő akart engem becsapni.
A vádeljárás véget ért, és O'Connor kiállt a saját nevében. Letette az esküt. A története olyan egyszerű volt, mint amilyen panaszos. Lovakat vett és adott el, ebből élt; nincs ebben semmi büntetendő. Szeretett baráti alapon kártyázgatni, de egyáltalán nem volt jó érzéke hozzá. Egy héttel a május 13-i vonatozás előtt éppen barna sört kortyolgatott békésen egy dublini kocsmában, amikor valami kemény dolgot érzett a padon a combja mellett.
Egy pakli kártya volt, amit nyilvánvalóan az hagyott ott, aki előtte ült a boxban. Újnak éppen nem volt mondható. Először arra gondolt, hogy leadja a csaposnak, de aztán rájött, hogy egy ilyen viseletes paklinak úgysincs értéke. Megtartotta, és pasziánsszal ütötte el az időt hosszú utazásai alatt, amikor ügyfelei számára egy csikót vagy egy kancát próbált vásárolni.
Ha a kártyák meg voltak is jelölve, neki erről fogalma sem volt. Soha életében nem hallott erről az „árnyalásról” és „szegélyezésről”, amiről a detektív beszélt. Azt se tudta, mit kellene keresnie a kocsmaülésen talált kártyák hátoldalán.
– Ami pedig a csalást illeti, a csalók nem nyerni szoktak? – kérdezte az esküdteket. Ő maga 8 font 10 shillinget veszített azon az úton egy teljesen idegen ember javára. Elég nagy bolond volt, hiszen az összes jó leosztás mindig a farmernak jutott. Az, hogy Keane többet tett fel, és többet veszített, mint Ő, azért lehetett, mert Mr. Keane talán meggondolatlanabb ember nála. De ami a csalást illeti, neki aztán semmi köze hozzá, és az biztos, hogy ő maga nem veszített volna el annyit a saját, kemény munkával megkeresett pénzéből.
Az ügyész keresztkérdésekkel próbálta megdönteni a történetét. De a kis keszeg férfi mentegetődző és konok szívóssággal ragaszkodott a történet minden egyes részletéhez. Végül az ügyésznek dolgavégezetlenül kellett leülnie.
O'Connor visszatért a vádlottak padjára, és várta az összegezést. Comyn bíró a pulpitusról figyelte. Maga egy szegény balek, O'Connor, gondolta. Ha igaz a története, maga egy rettenetesen peches kártyás. Ha pedig nem igaz, akkor maga a világ legtehetségtelenebb hamiskártyása. Bármi is a helyzet, a saját kártyájával kétszer veszített a vonaton, idegenek javára.
Amikor az összegzésre került a sor, ilyen vagy-vagy megoldásról természetesen szó sem lehetett. Comyn bíró az esküdtszék előtt hangsúlyozta, hogy a vádlott vallomása szerint a kártyát egy dublini kocsmában találta, és egyáltalán nem volt a tudatában, hogy a pakli meg van jelölve. Az esküdtek joga, hogy elhiszik ezt a történetet, vagy sem. Tény, hogy a vád nem tudta megcáfolni, márpedig az ír törvények értelmében a bizonyítási kötelezettség rá hárul.
Másodszor a vádlott azt vallotta, hogy nem ő maga, hanem Mr. Keane javasolta mind a pókért, mind a pénzbeni tétet, és Mr. Keane elismerte annak lehetőségét, hogy valóban így történt.
De ami ennél sokkal fontosabb, a vád úgy szólt, hogy a vádlott csalárd fondorlattal pénzt nyert Lurgan Keane tanútól. Akár csalárd volt a mód, akár nem, Keane tanú eskü alatt vallotta, hogy a vádolt semmi pénzt nem nyert tőle. Mindketten, a vádlott és a tanú egyaránt veszítettek, noha jelentősen különböző nagyságú összegeket. Ezen a ponton a vád nem állja meg a helyét. Az ő kötelessége az, hogy a gyanúsított felmentésére kérje az esküdteket. Jól ismerve embereit, azt is hangsúlyozta, hogy csak tizenöt perc van ebédszünetig.
Súlyos törvényszéki ügynek kell hinnie, ami visszatarthat egy kerryi esküdtszéket az ebédtől, és a tizenkét igaz ember tíz percen belül vissza is tért az ítélettel, hogy a vádlott nem bűnös.
O'Connort felmentették, és elhagyta a vádlottak padját.
Comyn bíró a tárgyalóterem mögötti öltözőben levetkőzött, felakasztotta a parókáját, és elhagyta az épületet, hogy maga is utánanézzen az ebédjének. A talár, nyakfodor és paróka nélkül észrevétlenül átjutott a bíróság épülete előtti járdán tolongó sokaságon.
Már éppen keresztül akart menni az úton a város legjobb szállodájához, ahol, tudta jól, kitűnő Shannon-lazac vár rá, amikor észrevette, hogy egy gyönyörű, csillogó és remek márkájú limuzin fordul ki a szálloda udvarából, a kormánynál O'Connorral.
– Látja az emberünket? – kérdezte a közelében egy álmélkodó hang. Odapillantott, és megállapította, hogy a tralee-i fűszeres áll mellette.
– Látom – mondta.
A limuzin kigördült a szálló udvarából. O'Connor oldalán egy talpig feketébe öltözött utas ült.
– Látja, ki ül mellette? – kérdezte Keane leesett állal.
A kocsi feléjük suhant. A dingle-i árvák megsegítését szívón viselő egyházi férfiú nyájas mosollyal ajándékozta meg őket, és két vaskos ujját felemelte a járdán ácsorgó két férfi felé. A kocsi továbbhajtott.
– Ez papi áldás akart lenni? – kérdezte a fűszeres.
– Meglehet – mondta Comyn bíró –, bár erősen kétlem.
– És miért volt rajta ilyen ruha? – kérdezte Keane.
– Mert ő az anyaszentegyház papja – mondta a bíró.
– Ez ugyan nem – mondta hevesen a fűszeres. – Ez egy wexfordi farmer.

A Császár

– S aztán itt van még ez is – mondta Mrs. Murgatroyd.
Mellette, a taxi hátsó ülésén, a férje elfojtott egy sóhajtást. Mrs. Murgatroyd sosem fogyott ki az itt-van-még-ez-isekből. Mehettek bármily kiválóan a dolgok, Edna Murgatroyd élete panaszok végtelenül áradó folyamából állt, az örökös elégedetlenség litániái ömlöttek belőle. Röviden szólva, egyfolytában zsémbelt.
A sofőr melletti ülésen némán hallgatta őt Higgins, a cég központi bankjának ifjú gyakornoka, akit a vállalat a saját költségén küldött erre az egyhetes útra, miután „az év legígéretesebb ifjú dolgozójának” választották. A mindenki által lelkes fiatalemberként ismert Higgins a valutaosztályon dolgozott, ám létezéséről a Murgatroyd házaspár csak tizenkét órája szerzett tudomást, amikor összetalálkoztak a Heathrow-n, és Higgins természetes lelkesedése azóta egyre apadt, miközben Mrs. Murgatroyd kirohanásait hallgatta.
A kreol sofőr pár perce még hálás vigyorral és sűrű hajbókolással köszönte meg, hogy az ő járgányát szemelték ki a hotelhoz vezető útra, de most mintha rá is átragadt volna a hátul ülő hölgyutas hangulata, s mély hallgatásba merült. Noha anyanyelve a kreol-francia volt, tökéletesen értette az angolt. Mauritius végül is százötven éven át volt brit gyarmat.
Edna Murgatroyd tovább locsogott, mint egy kiapadhatatlan szökőkút, melyből hol ön-sajnálat, hol sértődöttség bugyog. Murgatroyd kibámult az ablakon, miközben maguk mögött hagyták a Plaisance repteret, és az út Mahébourg, a sziget régi francia fővárosa felé szaladt, és azok felé s a romokban heverő erődítmények felé, melyekkel 1810-ben próbálták megvédeni a várost a brit flottával szemben.
Murgatroyd egyre csak a tájat nézte, s el volt bűvölve mindattól, amit látott. Eltökélte magában, hogy fenékig ki fogja élvezni ezt az egyhetes vakációt a szigeten, mely egyben életének első igazi kalandja is. Indulás előtt átböngészett két vastag, Mauritiusról szóló útikönyvet, s alaposan áttanulmányozta a sziget részletes térképét.
A cukornádvidék első településeként egy falun hajtottak keresztül. Az utat szegélyező házak tornácain indiaiakat, kínaiakat és négereket látott együtt a métis kreolokkal, egymás szomszédságában. Hindu templomok és buddhista szentélyek álltak kicsit távolabb, alig néhány lépésnyire egy katolikus kápolnától. A könyvekből tudta azt is, hogy Mauritiusi legalább fél tucat etnikai csoport lakja, az uralkodó vallások száma négy, ám ő eddig ilyesmit még sohasem látott, azt meg pláne nem gondolta volna, hogy ilyen békésen megférnek egymással.
Több falun is áthajtottak, melyek nem voltak gazdagok, takarosnak meg egyáltalán nem mondhatók, de a falusiak rájuk mosolyogtak és integettek. Murgatroyd visszaintegetett. Négy ványadt csirke rebbent el a taxi elől, centiméterekkel kerülve el a halált, s amikor Murgatroyd visszanézett, már az úton voltak megint, s csipkedték a porból a nagy semmit. A kocsi lassított egy kanyarban. Aprócska fiú jött elő az egyik kunyhóból, kiállt a járdaszélre, s hosszú alsóingének alját felhúzta a derekáig. Alatta teljesen meztelen volt. Épp akkor bocsátotta az első sugarat az útra, amikor a taxi elhaladt előtte. Egyik kezével az ingét tartotta, a másikkal integetett. Mrs. Murgatroyd felhorkant.
– Visszataszító – mondta. Előrehajolt, s megkocogtatta a sofőr vállát.
– Miért nem a vécén végzi a dolgát? – kérdezte.
A sofőr hátravetette a fejét és nevetett. Majd feléje fordult, hogy válaszoljon. A kocsi közben távvezérléssel jutott túl két kanyaron.
– Pas de toilette, madame – mondta.
– Mit mond? – kérdezte Mrs. Murgatroyd.
– Úgy tűnik, maga az út a vécé – magyarázta Higgins.
Mrs. Murgatroyd a fejét rázta.
– Hohó! – kiáltott fel ekkor Higgins. – Nézzék csak, a tenger!
Jobbra, amint rövid ideig a partmeredély mentén haladtak, az Indiai-óceán tiszta azúrkék fátyla nyúlt el a horizonton a reggeli napsütésben. Félmérföldnyire a parttól megtört hullámok fehéres vonulata látszott, jelezve a zátonyt, ami elválasztotta Mauritiust a vadabb vizektől. A zátony innenső oldalán láthatták a korallszigetöblöt, melynek zöldes vize olyan tiszta volt, hogy a korallképződményeket még húsz láb mélységben is ki lehetett venni. Aztán a taxi ismét cukornádültetvények között robogott.
Alig egy óra múlva átvágtak Trou d'Eau Douce halászfalun. A sofőr előremutatott.
– Hotel – mondta. – Dix minutes.
– Hála az égnek – fújt egyet Mrs. Murgatroyd. – Nem sokáig bírtam volna már ebben a tragacsban.
Ráfordultak egy pázsittal és pálmafákkal szegélyezett útra. Higgins vigyorogva fordult hátra.
– Nem egy Ponder's End, igaz? – mondta. Murgatroyd visszamosolygott. – Tényleg nem – felelte. Nem mintha becsmérlően kellett volna szólnia London Ponder's End külvárosáról, ahol a bank egyik fiókjának igazgatója volt. Egy könnyűipari üzem települt a környékükre úgy hat hónappal ezelőtt, s ő egy hirtelen inspirációtól vezérelve, azzal az ötlettel fordult az üzem igazgatóságához, valamint a dolgozókhoz, hogy úgy tudnák minimalizálni munkabérük esetleges elrablásának lehetőségét, ha abban a formában fizetnék ki nekik, ahogy a hivatalokban szokás: csekken. Nem kis meglepetésére az üzem dolgozóinak jó része hallgatott a tanácsára és így több száz új számla nyílt a fiókjában. Erre a húzásra a központi bankban is felfigyellek, és valakinek ott támadt az az ötlete, hogy ösztönözni kéne a fiókokban dolgozó fiatal munkaerőt. Mindjárt az első évben elnyerte ezt a díjat, s a jutalom egy egyhetes üdülés volt Mauritiuson, aminek összes költségét a bank fedezte.
A taxi végül lefékezett az Hotel St. Geran magas, boltíves bejárata előtt, s máris két londiner szaladt elő, hogy kicibálják a bőröndöket a kocsiból s a tetőtartóból. Mrs. Murgatroyd elsőként szállt ki a taxiból. Noha életében csak kétszer merészkedett keletebbre a Temze torkolatánál – rendszerint nővérénél, Bognorban töltötték a vakációjukat –, rögtön lehordta a londinereket, mintha bizony a hajdani brit uralom idején legalábbis alkirályné lett volna.
A csomagokat cipelő londinerekkel a nyomukban átvonultak a boltíves bejárat alatt, s beléptek az árkádos előcsarnok szellős hűvösébe. Az élen Mrs. Murgatroyd haladt virágmintás kartonruhájában, mely igencsak meggyűrődött a repülőn, majd az autóúton; őt követte Higgins, fess, világos csíkos trópusi vászonöltönyében, legvégül pedig Murgatroyd ballagott egyszerű szürkében. Balra volt a porta, s a pult mögött álló indiai portás megeresztett feléjük egy mosolyt.
Higgins vette át az irányítást. – Mr. és Mrs. Murgatroyd – mondta – valamint jómagam, Mr. Higgins.
A portás végigböngészte a helyfoglalási listát. – Igen, megvan – mondta.
Murgatroyd ezalatt körbehordozta a tekintetét. Az előcsarnok helyi, durva fejtésű kőből épült, s igen méltóságteljesen festett. Magasan a feje fölött sötét gerendák tartották a tetőt. A csarnok túlsó végében oszlopsor húzódott, s pillérek alkották az oldalfalakat is, így hűs szellőáramlat járta be a helyiséget. Egy távoli szegletben megcsillant a trópusi napfény, s hallotta a bizonyára zsúfolt úszómedencéből érkező vidám lubickolást, kiáltozást. Baloldalt, a csarnok közepe táján kőlépcső vezetett felfelé, ahol valószínűleg az emeleti hálószobák voltak. A földszinti részen egy másik boltív vezetett a lenti hálószobákhoz.
A porta mögötti helyiségből egy ropogósra vasalt inget és pasztellszínű, bő nadrágot viselő fiatal, szőke angol bukkant elő.
– Jó napot – mondta mosolyogva. – Paul Jones vagyok, az igazgató.
– Higgins – mondta Higgins. – És Mr. és Mrs. Murgatroyd.
– Hozta isten önöket – mondta Jones. – Nos, akkor hát lássuk a szobákat.
A csarnok végéből egy ösztövér alak közeledett feléjük. Sovány combja pipaszárként bújt elő vászonsortja szárából, virágmintás strandinge valósággal körbelengte. Cipőt nem viselt, de üdvözült mosoly terült szót az arcán, és nagy, csontos kezében egy doboz sört szorongatott. Pár lépésnyire megállt Murgatroyd és lenézett rá.
– Hello, új lakók? – kérdezte jól felismerhető ausztrál akcentussal.
Murgatroyd meglepődött. – Khm, igen – mondta.
– Mi a neve? – kérdezte különösebb ceremónia nélkül az ausztrál.
– Murgatroyd – válaszolta a bankigazgató. – Roger Murgatroyd.
Az ausztrál egy fejbólintással nyugtázta az információt. – Honnan? – szegezte neki ismét a kérdést.
Murgatroyd félreértette.
– A Midlandtől – válaszolta.
Az ausztrál megdöntötte a sörösdobozt, és legurította a tartalmát. – És ez ki? – kérdezte.
– Higgins – válaszolta Murgatroyd. – A központból.
Az ausztrál megelégedetten vigyorgott. Sűrű pislogással sikerült egyenesbe hoznia a tekintetét. – Ez már döfi – mondta. – Murgatroyd a Midlandtől és Higgins a központból.
Ekkor már Paul Jones figyelmét is felkeltette az ausztrál, s előjött a pult mögül. Megfogta a magas férfi könyökét, s visszakísérte a csarnok túloldalára. – Kérem, kérem, Mr. Foster, ha maga most szépen visszasétál a bárba, akkor én szép nyugodtan elszállásolhatom új vendégeinket…
Foster hagyta, hogy finom, de határozott mozdulatokkal visszairányítsák oda, ahonnan jött. Mielőtt végleg eltűnt volna, meglengette karját a pult felé. – Ez már döfi, Murgatroyd – kiáltotta.
Paul Jones visszaért hozzájuk.
– Az a férfi – szólalt meg Mrs. Murgatroyd jeges szemrehányással – részeg volt.
– Elvégre szabadságon van, drágám – mondta Murgatroyd.
– Az nem kifogás – válaszolta Mrs. Murgatroyd. – Ki ez az alak?
– Harry Foster – válaszolta Jones. – Pertuból.
– Nem úgy vettem ki a beszédjéből, mintha skót lenne – mondta Mrs. Murgatroyd.
– Az ausztráliai Perthből – mondta Jones. – Engedjék meg, hogy a szobáikba kísérjem önöket.
Murgatroyd elragadtatással tekintett körbe az emeleti kétágyas szoba erkélyéről. Alatta egy nem túl széles pázsitsáv futott le a vakítóan fehér homokhoz, melyen elszórtan pálmafák álltak, ide-oda táncoló lombjuk árnyékot vetett, a jó egytucatnyi zsúptetős kunyhó azonban megbízhatóbb védelmet nyújtott a nap ellen. Az öböl vize szelíden nyaldosta a partot, s tejszínűvé változott ott, ahol felkavarta a homokot. Kijjebb áttetsző zöld, még kijjebb kék volt. Ötszáz yardnyira látni lehetett a habtól pezsgő zátonyt.
Egy fiatalember szörfözött vagy százyardnyira a parttól, szalmaszőke haja alatt csillogott mahagónibarna teste. Az apró kis deszkán egyensúlyozva elkapta a szelet, ollón feszült az oldalra dőlő vitorlának, s a legkisebb erőlködés nélkül szánkázott a vízen. Két kis barna bőrű kölyök, fekete hajúak és szeműek, egymást fröcskölte a sekély vízben, miközben nagyokat sikítoztak. Egy középkorú európai, akinek kerek pocakján csillámlóan gurultak le a vízcseppek, nehézkesen kepesztetett ki a vízből békauszonyában, maga után vonszolva arcmaszkját és a légzőcsövet.
– Úristen – kiáltott oda dél-afrikai akcentussal egy nőnek, aki az árnyékban hevert –, annyi a hal odalent, hogy az már szinte hihetetlen.
Murgatroydtól jobbra, fent a főépületnél magukra csavart parenban nők és férfiak igyekeztek a medencebár felé, hogy igyanak valami hideget ebéd előtt.
– Ússzunk egyet! – javasolta Murgatroyd.
– Előbb segíts kipakolni! – válaszolta a felesége.
– Hagyd már! Egyelőre elég csak az úszóholmikat előszedni.
– Hogyisne – méltatlankodott Mrs. Murgatroyd. – Nem tűröm, hogy úgy jelenj meg az ebédnél, mint egy bennszülött. Itt a sortod és az inged.
Két nap alatt Murgatroyd, már amennyire hagyták, felvette a trópusokon nyaralók ritmusát. Korán kelt, mint mindig, de ahelyett, hogy az esőtől csillogó járdát bámulná az ablakból, kiült az erkélyre, és nézte az Indiai óceánon felkelő napot túl a zátonyon, amitől a sötét, csendes víz hirtelen ragyogni kezdett, mint egy darabjaira tört üvegtábla. Hétkor úszni ment, otthagyva a felpárnázott derékkal fekvő Edna Murgatroydot a hajcsavaróival, aki egy folytában a reggeli-felszolgálás lassúsága miatt elégedetlenkedett, ami, mellesleg, mintaszerűen gyors volt.
Egy órát lubickolt a meleg vízben, egyszer csaknem kétszáz yardnyira kiúszott, és meg is lepődött saját merészségén. Nem volt valami jó úszó, de most a legjobb úton volt afelé, hogy azzá váljon. Szerencse, hogy a felesége nem látta a próbálkozásait, Edna ugyanis meg volt győződve róla, hogy cápák és barrakudák hemzsegnek az öbölben; nem hitte el, hogy ezek a ragadozók képtelenek áthatolni a zátonyon, s hogy az öböl éppoly biztonságos, mint az úszómedence.
Reggelijét Murgatroyd a medence melletti teraszon költötte el, csatlakozva a többi szállóvendéghez, s válogatva a dinnye, a mangó és a papája között a zabpehely mellé, lemondva a szalonnás tojásról, noha az is szerepelt az étlapon. Ilyentájt a legtöbb férfi úszónadrágot és strandinget viselt, a nők pedig könnyű vászoninget, vagy pedig csak egy lepelt csavartak bikinijük fölé. Murgatroyd kissé kirítt közülük Angliából való, térdig érő, pamutsávoly szövetből készült sortjával és teniszingével. Felesége csak tíz körül csatlakozott hozzá a parton a „privát” zsúpfedelük alatt, hogy belekezdjen az egész napot felölelő követelőzésbe: hol frissítőkért szalajtotta, hol napolajjal kellett bekenni, noha szinte sosem feküdt ki a napra.
Néha-néha alámerítette testének rózsaszín tömegét a hotel medencéjében, melynek közepén szigetként terült el a bár; tartóshullámát fodros úszósapkával védte, s alig tempózott néhányat, már mászott is ki a vízből.
Higgins, egyedül lévén, hamarosan társaságra lelt egy fiatal angolokból álló csoportban, így alig látták. A világfi szerepében tetszelgett, s a hotel ajándékboltjából felszerelkezett egy széles karimájú szalmakalappal, olyannal, amilyent Hemingway viselt egy fényképen. Ő is fürdőnadrágban és ingben járkált naphosszat, vacsorára viszont, ahogy a többiek is, pasztellszínű bő nadrágban és szivarzsebes, vállpántos szafáriingben jelent meg. Vacsora után gyakran látogatott el a kaszinóba vagy a diszkóba. Murgatroydot furdalta a kíváncsiság, milyenek lehetnek ezek a helyek.
Harry Foster, sajnos, nem tartotta meg magának a humorát. A dél-afrikaiak, az ausztrálok és az angolok, akik a vendégsereg legnagyobb részét képezték, nemsokára mind ismerték már „Murgatroydot a Midlandtől”, míg a könnyebben elvegyülő Higgins mihamar lepöckölte magáról a „Higgins a központból” címkét. Szándéka ellenére Murgatroyd meglehetős népszerűségre tett szert. Amint hosszú szárú sortjában és fürdőpapucsában felporoszkált a reggelizőteraszra, jó néhány mosolyt és harsány „Jó reggelt, Murgatroyd”-ot zsebelhetett be.
Alkalmanként összefutott népszerűsége kovácsával. Harry Foster többször is eldülöngélt mellette, beburkolózva vakációjának sajátos ködfátylába; jobb kezén csakis azért mozgatta meg az ujjakat, hogy letegyen egy üres és megmarkoljon egy tele doboz sört. Az ausztrál szívélyesen vigyorgott, szabad kezét üdvözlésre emelte, s odakiáltott: „Ez már döfi, Murgatroyd!”
A harmadik reggel Murgatroyd kilábalt a vízből reggelit követő tempózása után, elfeküdt a zsúptető alatt, hátát nekidöntötte a középső cölöpnek, és szemügyre vette magát. A nap ekkor már magasan járt, s iszonyú volt a hőség, noha az óra még csak fél tízet mutatott. Végignézett a testén, ami – minden óvintézkedése, valamint felesége figyelmeztetései ellenére – kezdte felölteni egy rák külsejét. Irigyelt mindenkit, aki alig pár nap alatt egészséges színre tett szert. Jól tudta, a megoldás az volna, ha megőrizné az egyszer már megszerzett színt, s nem vedlene vissza márványfehérré két nyaralás között. Bognorban persze semmi esély erre, gondolta. A legutóbbi három vakációjuk alatt csak esőben és borús égben volt részük.
Szőrös pipaszárlába úgy kandikált elő skót kockás úszónadrágjából, mint egy hosszúkás eper, följebb pedig kerek pocakja és megereszkedett melle domborodott. Az íróasztalnál töltött hosszú évek alatt ülepe ellaposodott, mint egy rétes, haja megritkult. Műfoga viszont nem volt, s csak olvasáshoz használt szemüveget. Olvasmányai nagy részét cégjelentések és bankszámlák tették ki.
Ekkor motorbőgés zúgott végig a vízen, s amint felpillantott, egy vadul száguldó motorcsónakot látott. A kötél végén, melyet maga után húzott, egy fej bukkant elő, majd süllyedt le váltakozva. A kötél hirtelen megfeszült, s a vízsugárt fröcskölő, gesztenyebarna bőrű vízisíző – egy fiatal szállóvendég – elhúzott a part mentén. Egydeszkás sítalpon állt, egyik lába a másik előtt, s legyezőszerű hab-tajték keletkezett a nyomában. A kormányos fordított egyet a keréken, mire a síző körívet írt le, Murgatroydhoz egészen közel. A férfi, aki feszes izomzattal s dagadó combbal lovagolta meg a csónak keltette hullámokat, úgy nézett ki, mint egy tölgyfából faragott szobor. Diadalkiáltásának visszhangja, amikor másodszor is elsuhant előtte, végigszánkázott az egész öblön. Murgatroydon, miközben figyelte, irigység vett erőt.
Bezzeg ő, nézett végig ismét magán: ötvenéves, alacsony, kövérkés alak, a kondíciója pocsék, még a teniszklubban töltött nyári délutánok ellenére is. Vasárnapig már csak négy nap van hátra, akkor fel fog szállni egy gépre, elrepül innen, és soha nem tér vissza. Valószínűleg még vagy tíz évig Ponder's Endben marad, aztán nyugdíjba vonul, minden valószínűség szerint Bognorba.
Megfordult, s egy fiatal lányt látott, amint végigment a strandon. Az illemszabályok megkövetelték volna, hogy ne meressze rá a szemét, de ezúttal fütyült az illemre. A lány mezítláb volt, s a helybéli nőkhöz hasonlóan egyenes derékkal, kecses mozdulatokkal lépkedett. Bőre mindenféle olaj és krém nélkül is aranybarna volt. Bal hónalja alatt megcsomózott fehér parent viselt, skarlátvörös mintázattal. A ruha alig valamivel ért csak a csípőjénél lejjebb. Murgatroyd elmélázott, vajon visel-e alatta valamit. Ekkor egy fuvallat a lány testére tapasztotta a lepelt, s egy pillanatra láttatni engedte kemény, fiatal mellét és karcsú derekát. Majd a fuvallat elült, s a ruha elvált a testtől.
Murgatroyd figyelte világos kreol arcát, távol ülő fekete szemét, magas arccsontját és csillogó sötét hajzuhatagát, mely hullámokban omlott a hátára. Amint közelebb ért hozzá, feléje' fordult, és széles, barátságos mosolyt villantott valakire. Murgatroyd nem tudott róla, hogy még valaki lenne a közelében. Torkában dobogó szívvel nézett körül, vajon kire mosolyog a lány, de senki mást nem látott. Amikor visszafordult, a lány ismét mosolygott, fehér fogsora ragyogott a reggeli napban. Murgatroyd biztosra vette, hogy nem mutatták be őket egymásnak. Vagyis a mosoly csakis spontán lehet. Rámosolyog egy idegenre. Murgatroyd lekapta a napszemüvegét, és visszamosolygott.
– Jó reggelt – mondta.
– Bonjour, m'sieu – felelte a lány, és továbbment. Murgatroyd figyelte távolodó hátát. Sötét haja egészen a derekáig ért, csípője átsejlett a fehér vásznon.
– Verd csak ki szépen a fejedből az ilyesmit – szólalt meg egy hang a háta mögött. Mrs. Murgatroyd volt az, aki épp e pillanatban érkezett. Ő is a távolodó lány után meredt.
– Ringyó – mondta, majd elhelyezkedett az árnyékban.
Tíz perc múlva Murgatroyd a felesége felé fordult. Egy népszerű írónő legújabb történelmi románca kötötte le a figyelmét, amiből egész készletet hozott magával. Murgatroyd kinézett az öbölre, és eltűnődött, mint már annyiszor, hogy falhatja a felesége olyan mohón a romantikus regényeket, miközben a valóságot a lelke mélyéből gyűlöli. Házasságuk sosem volt kölcsönös vonzalomra épülő szerelem, még az elején sem, amikor Edna még nem közölte vele, hogy nem helyesli az „olyasmit”, és hogy nagyon téved, ha azt hiszi, hogy ebből rendszert csinálnak. Azóta, s ennek húsz éve már, Murgatroyd szerelem nélküli házasságban raboskodik, melynek fullasztó unalmát csak néha-néha színezték a gyűlölködés időszakai.
Egyszer, a teniszklub öltözőjében, véletlenül kihallgatott egy beszélgetést, melyben az egyik klubtag azt találta mondani a partnerének, hogy „már évekkel ezelőtt el kellett volna tángálnia azt a hárpiát”. Akkor méregbe gurult a kijelentésen, s már majdnem előlépett a szekrény mögül, hogy kikérje magának. De maradt a helyén, önmagában elismerve, hogy a pasasnak talán igaza van. A baj csak az, hogy nem olyan ember ő, aki csak úgy eltángál valakit, s azt is kétségbe vonta, hogy Ednát az ilyesmi jobb belátásra bírná. Murgatroyd mindig szelíd természetű volt, még fiatalabb korában is, s noha egy bankot el tudott igazgatni, galamblelkűsége odahaza passzivitásba váltott, aminek oly sokszor lett megaláztatás a vége. Privát gondolatainak súlya egy sóhajt préselt ki belőle.
Edna Murgatroyd szemüvege fölött ránézett.
– Ha bántanak a szelek, menj és vegyél be egy tablettát – tanácsolta.
Péntek este történt, hogy Higgins, miközben ő a mellékhelyiségben tartózkodó Ednára várt az előcsarnokban, odasettenkedett hozzá.
– Beszélnem kell magával, négyszemközt – suttogta olyan titokzatos hanghordozással, hogy valamennyi jelenlévő vendég figyelmét felkeltette.
– Jó – mondta Murgatroyd. – Beszéljen.
– Nem – sziszegte Higgins, miközben álcázásként végigmustrált egy páfrányt. – A felesége bármikor visszajöhet. Kövessen.
Feltűnő hanyagsággal kitáncolt a kertbe, ahol egy fának dőlve várta be Murgatroydot. Murgatroyd utánaporoszkált.
– Mi a baj? – kérdezte, mikor beérte a bokrok közt.
Higgins visszapillantott a kivilágított előcsarnok felé, hogy megbizonyosodjék, a Murgatroyd család női ága nem követi őket.
– Tengeri hal – mondta aztán. – Halászott már tengeri halra?
– Nem, természetesen sohasem – válaszolta Murgatroyd.
– Én sem. De szívesen benne lennék. Csak egyetlenegyszer. Miért ne próbálnánk ki? Figyeljen. Három johannesburgi üzletember hajót bérelt holnap reggelre. De visszamondták. Tehát a hajó szabad, és fél áron kapható, mert a letétet nem adják vissza. Na, mit szól? Kivegyük?
Murgatroyd azon lepődött meg, hogy épp őneki teszi fel ezt a kérdést.
– Miért nem a saját társaságából keres valakit? – kérdezte.
Higgins vállat vont. – A barátnőikkel szeretnék tölteni az utolsó napot, a lányoknak viszont semmi kedvük a pecázáshoz. Ne tétovázzon, Murgatroyd, vágjon bele.
– Mennyibe kerül? – kérdezte Murgatroyd.
– Rendesen száz amerikai dollárba fejériként – válaszolta Higgins –, de így, fél áron csak ötvenbe.
– Arra a pár órára? Hisz az huszonöt font!
– Huszonhat font hetvenöt penny – javította ki Higgins gépiesen. Végül is a devizaosztályon dolgozott.
Murgatroyd kalkulált. Ha beleszámolja a taxiköltséget a reptérre s azt a nem kevés plusz kiadást, amíg hazajutnak Ponder's Endbe, alig marad több huszonöt fontnál. S akkor még Mrs. Murgatroyd is be akar vásárolni a vámmentes boltban a bognori nővére számára. Megrázta a fejét.
– Edna sosem egyezne bele – mondta.
– Ne mondja meg neki.
– Ne mondjam meg neki? – Murgatroyd' megdöbbent az ötleten.
– Naná, hogy ne – unszolta Higgins. Közelebb hajolt, és Murgatroydot a helyi puncs illata csapta meg. – Ne tétovázzon! Később kap majd érte, de e nélkül is kap épp eleget. Gondolja csak el! Valószínűleg soha az életben nem jövünk ide vissza. Valószínűleg sosem látjuk többé az Indiai-óceánt. Akkor meg mit totojázunk?
– Hát, nem is tudom…
– Kora reggel a nyílt tengeren, egy „hajón, ember! Fütyül a szél, miközben a csalira boni-to, tonhal vagy holdhal harap. Még talán fognánk is valamit. Így vagy úgy, a kalandra mindenképp szívesen emlékezünk majd vissza Londonban.
Murgatroyd megmerevedett. A vízisíző fiatalember jutott eszébe, amint végigszántotta az öböl vizét.
– Rendben van – mondta. – Meggyőzött. Mikor indulunk?
Elővette a pénztárcáját, letépett három darab tízfontos csekket – csak kettő maradt a füzetben –, alul aláírta őket, és átnyújtotta Higginsnek.
– Nagyon korán – suttogta Higgins, miközben elrakta a csekket. – Kelés négykor. Indulás innen autóval négy harminckor. Ötkor a kikötőben kell lennünk. Háromnegyed hatkor kifut a hajó, hogy jóval hét előtt a halászterületen legyünk. Ez a legmegfelelőbb időpont: hajnaltájt. A hotel programfelelőse kísérőként velünk jön, ő profi az ilyesmiben. Tehát négy harminckor találkozunk az előcsarnokban.
Ezzel visszaszökellt az előcsarnokba, majd eltűnt a bár irányába. Murgatroyd követte, megdöbbenve saját merészségén, s ott találta toporzékoló feleségét. Bementek vacsorázni.
Murgatroyd szemernyit sem aludt aznap éjjel. Noha volt egy kis ébresztőórája, nem merte felhúzni, mert attól félt, csörgése felébreszti a feleségét is. Viszont azt sem kockáztathatta meg, hogy elalszik, s Higgins kopogtatására ébred fel ötkor. Félálomban vergődött egészen addig, amíg a világító óramutató négyhez nem közeledett. A függöny mögött koromsötét éjszaka honolt.
Csendben lecsúszott az ágyról, közben Mrs. Murgatroydra pillantott, aki a hátán feküdt, mint rendesen, és harsányan horkolt, hajcsavaróinak arzenálját háló tartotta egybe. Óvatosan az ágyra dobta pizsamáját, s belebújt alsónadrágjába. Fogta a rövidnadrágját, ingét és fürdőpapucsát, hangtalanul kiment, becsukta az ajtót maga után, s a félhomályos folyosón rángatta magára őket, megborzongva a nem várt hidegtől.
Az előcsarnokban már várta Higgins és a vezetőjük, egy magas, szikár dél-afrikai, Andre Kilián, aki a vendégek sportprogramjait szervezte. Kilián végignézett rajta.
– Pirkadat előtt hideg van kinn a vízen – mondta –, utána meg istentelen hőség. Hamar leég az ember. Nincs hosszú szárú nadrágja és hosszú ujjú széldzsekije.
– Nem is gondoltam rá – mondta Murgatroyd. – Nincs, azt hiszem, nincs. – Most már nem mert visszamenni a szobába.
– Nem baj, nálam van fölösleg – mondta Kilián, és feléje nyújtott egy pulóvert. – Induljunk.
Negyedórát autóztak a sötét vidéken, helyenként kunyhók között; kiszűrődő halvány fény jelezte, hogy valaki ébren van már lakóik közül. Végül lekanyarodtak a főútról Trou d'Eau Douce – Édesvíz-tengeröböl – kis kikötője irányába, amit valami régen itt járt francia kapitány nevezhetett el, amikor tiszta vizű forrásra bukkant a tájon. A kikötőben Murgatroyd ki tudta venni a lehorgonyzott hajót, s az alakokat is, akik a fedélzeten szorgoskodtak zseblámpák fényénél. Közvetlenül a famóló mellett álltak meg, majd Kilián elővett egy termoszt a kesztyűtartóból, és körbekínálta a forró kávét. Igen jólesett.
A dél-afrikai kiszállt a kocsiból, s a mólón a hajó felé indult. A kreol-francia nyelven folytatott halk beszélgetésből csak foszlányok jutottak el a kocsiig. Különös, hogy a pirkadat előtti sötétségben az ember hogy visszafogja a hangját.
Tíz perc múlva visszajött. Kelet felé, a horizonton ekkorra már egy halvány sáv jelent meg, mely alatt néhány alacsonyan úszó, bordázott felhő csillant meg halványan. A csillogó víztükör is láthatóvá vált, s a móló, a hajó s az emberek körvonalai is jobban kirajzolódtak.
– Na, pakoljunk be – mondta Kilián.
A kombi hátuljából előcibált egy hűtőtáskát, amely a sör hidegen tartására szolgált, s Higginsszel felvitték a hajóra. Murgatroyd az ebédcsomagokat vitte, s két kávés termoszt.
A hajó nem az új, üveggyapotból készült luxushajók közül való volt, ellenkezőleg: törzse hajópadlóból, fedélzete rétegezett deszkából készült, öreg volt és öblös. Az elülső részén egy kis kabin állt, mely mintha zsúfolásig lett volna pakolva mindenféle felszereléssel. A hajó kormányzásához egy párnázott szék állt egy magas emelvényen, a kerék és a kontroli-műszerek előtt. Ez a rész fedett volt. A hátsó rész viszont, ahol masszív padok voltak felállítva mindkét oldalon, nyitott. A taton egy szék árválkodott, forgószék, amilyet hivatalokban lát az ember, azzal a kis eltéréssel, hogy erről szíjak lógtak, alul pedig rögzítve volt a fedélzethez.
A hátsó fedélzet mindkét sarkából két hosszú bot nyúlt ki átlós irányban a víz fölé, mint egy darázs csápjai. Murgatroyd először azt hitte, horgászbotok, de később megtudta, arra szolgálnak, hogy a külső zsinórokat távol tartsák a belül lévőktől, s azok össze ne gubancolódjanak.
Egy öregember ült a hajóskapitányi székben, egyik kezét a kormánykeréken tartva, s csendben figyelte az előkészületeket. Kilián betolta a sörösládát az egyik pad alá, s intett a többieknek, hogy üljenek le. Egy alig tizenéves hajósinas kiakasztotta a hátsó hajókötelet, és a fedélzetre dobta. Egy falubéli a móló elején oldotta el a kötelet, és ellökte a hajót a parttól. Az öregember beindította a motort, mire a talpuk alatt tompa dübörgés támadt. A hajóorr lassan az öböl felé fordult.
A nap most már gyorsan emelkedett, csaknem elérte a horizontot, s fénye nyugat felé terjedt a víz felszínén. Murgatroyd tisztán ki tudta venni az öböl partján fekvő falu házait s a felszálló füstcsíkokat, melyek alatt az asszonyok a reggeli kávét főzték. Alig pár perc múlva az utolsó csillag is elhalványult, az ég kék lett, mint egy vörösbegytojás, és reszketve csillogó fénykardok döftek a vízbe. Hirtelen enyhe fuvallat – melyről nem lehetett tudni, honnan jön, hova megy – fodrozta meg a víz színét, és a fény ezüstcseréppé tört szét. Aztán vége lett. A mozdulatlanság tért vissza, melyet csak a hajó nyomában keletkezett tölcsér tört meg, mely a tattól a távolodó mólóig ért. Murgatroyd lenézett a korláton, s már most ki tudta venni a korallképződményeket jó nyolc méter mélységben.
– Apropó – szólalt meg Kilián –, hadd mutassak be mindenkit. – A növekvő világossággal a hangja is felerősödött. – A hajót Auantnak hívják, ez franciául annyit tesz, mint „Előre”. Öreg, de kemény, akár a szikla, s fogott már néhány halat útjai során. A kapitány Monsieur Patient, ez pedig az unokája, Jean-Paul.
Az öreg hátrafordult, s üdvözlésül biccentett egyet. Szólni nem szólt semmit. Elnyűhetetlen kék vászoningben és nadrágban volt, mely utóbbiból két bütykös, csupasz lábfej lógott alá. Arca sötét volt és redős, mint egy megfeketedett dió, fején elnyűtt szalmakalap. Szeme körül koszorúba fonódtak a ráncok, melyeket a csillogó vízfelszín húzhatott, amit egy életen át nézett.
– Monsieur Patient legalább hatvan éve halászik ezeken a vizeken, egész kisgyerekkorától fogva – mondta Kilián. – Ő maga sem emlékszik pontosan, mióta, s más sem a faluban. Ismeri a vizet, ismeri a halakat: szakértelmének ez a titka.
Higgins előhalászott egy fényképezőgépet a válltáskájából. – Szeretnék egy felvételt csinálni – mondta.
– Várjon vele néhány percig – javasolta Kilián. – És kapaszkodjanak. Hamarosan átvágunk a zátonyon.
Murgatroyd előremeredt a közelgő zátony felé. A hotelerkélyről valami lágy képződménynek tűnt, melyen úgy permetez át a víz, ahogy a kifutott tej csordul át a lábos szélén. .Közelebbről azonban hallotta a hullámok aljának zúgását, amint nekivágódnak a koralléleknek, és szétmorzsolódnak az éles késeken, alig valamivel a felszín alatt. Sehol sem látott átjárót a zátonyon.
Nem sokkal a tajték előtt az öreg Patient élesen jobbra tekerte a kormányt, és az Avant párhuzamos irányba fordult a húszméternyire örvénylő tajtékkal. Ekkor pillantotta meg az átjárót. Két, egymással párhuzamos korall-lánc között bukkant elő a keskeny nyílás. A következő percben már benne is voltak, hatalmas hullámok emelkedtek mindkét oldalon s rohantak tova párhuzamosan a parttal, mely jó fél mérföldnyivel keletre volt már. Amikor egy hullám elkapta őket, az Avant hátrahőkölt és megingott.
Murgatroyd lenézett. Mindkét oldalon hatalmas hullámok táncoltak, de ahogy a tajték visszavonult, láthatta alig tízlábnyira a korallt, mely szemre törékenyen lágy, érintésre viszont borotvaéles volt. Egy rossz mozdulat, s hajót, embert kettéhasít. A kapitány mintha oda sem figyelt volna. Csak ült ott, egyik keze a kormánykeréken, a másik a szelepfogantyún, keresztülbámult a szélvédőn, mint aki jeleket kap valami jelzőtűztől, melyet csak ő képes észrevenni az üres horizonton. Néha tekert egyet a keréken és gázt adott, és az Avant máris biztonsággal gyűrt le valami újabb akadályt. Murgatroyd már csak akkor látta ezeket a veszedelmeket, amikor elsuhantak a szeme előtt.
Hatvan másodperc múlva, mely egy emberöltőnek tűnt, vége volt. Jobbra még nem ért véget, a zátony, de a másik oldalon már csak víz volt – túljutottak az átjárón. A kapitány megint tekert egyet a kormányon, mire az Avant a nyílt tenger felé fordult, s máris a félelmetes Indiai-óceán hullámverésén lovagoltak. Murgatroyd rádöbbent, hogy az effajta hajókázást nem a kényes gyomrúaknak találták ki, s őszintén remélte, hogy nem hoz szégyent magára.
– Hé, Murgatroyd, látta azt az istenverte korallt? – kiáltotta Higgins.
Kilián elvigyorodott.
– Ez már azért valami, nem? Kávét?
– Az előzmények után nekem valami erősebb jobban esne – mondta Higgins.
– Mi mindenre gondolunk – mondta Kilián. – Ebben itt brandy van. – Azzal lecsavarta a második flaska kupakját.
A hajósinas azonnal nekilátott felszerelni a botokat. Négy darabot hozott ki a kabinból, erős üveggyapot botok voltak, körülbelül két és fél méternyit parafával vontak be, hogy könnyebb legyen rajta a fogás. Mindegyiken hatalmas orsó volt, egyenként nyolcszáz méternyi műlószőr nejlondamillal. Maga a nyél vörösrézből készült, melyet alul bevágtak, hogy beilleszthető legyen a hajópalánkon kialakított csapba, ily módon biztosítva a fix rögzítést. A fiú mindegyiket elhelyezte egy-egy csapban, s feszítőkötéllel és kapoccsal biztosította őket, nehogy kibukjanak a túloldalon.
A napkorong felső íve már előbújt odakint az óceánon, s elárasztotta sugaraival a hullámzó vizet. Percek alatt a sötétes víz mély indigókékké változott, s mind világosabb és áttetszőbb lett, amint a nap feljebb emelkedett.
Murgatroyd átkarolta a hajókorlátot, s miközben a kávéját szürcsölgette, elbűvölten nézte a hajósinas szorgoskodását. Egy hatalmas dobozból különböző hosszúságú acélhuzalokat vett elő, melyeket cser kének neveznek, valamint eltérő nagyságú és fajtájú mű-csalikat. Egyik-másik úgy nézett ki, mint egy gumiba csomagolt élénk rózsaszín vagy zöld tintahal, aztán voltak még ott vörös és fehér kakastollak, csillogó kanálvillantók, melyeket úgy terveztek meg, hogy vibráljanak a vízben, s felkeltsék a vadászó ragadozók figyelmét. Vastag, szivar alakú vezérsúlyok is voltak, kapoccsal az orrukban, amihez a zsineget lehetett rögzíteni.
A fiú kérdezett valamit kreol nyelven a nagyapjától, az öreg morrantott egyet válaszként. A fiú erre kiválasztott két tintahalcsalit, egy toll és egy kanál alakút. Egyik végükön tízhüvelyknyi acélcserke, a másikon egy-vagy háromágú kampó volt. A fiú hozzáerősítette a műcsalin lévő kapcsot az egyik hosszabb cserkéhez, aminek másik végét a damilhoz rögzítette. Mindegyikre rákötött még egy vezérsúlyt is, mely a csalit a felszín alatt tartja. Kilián megjegyzést fűzött a felhasznált csalikhoz.
– Arra a villantom – magyarázta – a magányosan cserkésző barrakuda harap. A tintahal és a toll a bonito és a dorado kedvenc csemegéje, de a tonhal sem veti meg.
Monsieur Patient hirtelen irányt változtatott, s valamennyien kinyújtott nyakkal figyelték, vajon miért. A horizont kihalt volt előttük. Tíz másodperccel később vették csak észre azt, amit az öreg jóval előbb meglátott. A messzeségben egy csapat tengeri madár siklott és bukott le a vízre, de ekkora távolságból csak pettyeknek látszottak.
– Halászkamadarak – mondta Kilián. – Megpillantottak egy apróhal falkát, azért merülnek alá.
– Apróhalakra fogunk vadászni? – kérdezte Higgins.
– Nem – válaszolta Kilián. – Viszont a nagy halak igen. A madarak mintegy jelként szolgálnak a számunkra. A bonito kedveli a sprotnit, és a tonhal is.
A kapitány hátrafordult, és biccentett a fiúnak, aki máris nekilátott, hogy az előkészített zsinegeket a nyomdokvízbe vesse. Miközben föl-alá bukdácsoltak a tajtékon, kiengedett egy fogat az orsón, s az orsódob máris szabadon pörgött. A szívóörvény lerántotta a csalit, a vezetőt és a cserkét a nyomvonalba, végül teljesen eltűntek. A fiú addig engedte a zsineget, amíg meg. nem bizonyosodott róla, hogy a vége jó százlábnyira van már a hajótól. Ekkor megint rögzítette az orsót. A bot vége enyhén meghajlott, megfeszült, majd vontatni kezdte a műcsalit. Valahol messze kint a zöld vízen a csali s a horog biztosan és kitartóan futott a felszín alatt, mint egy sebesen úszó hal.
Két botot erősített a fiú a hajó farához, egyet a bal, egyet a jobb sarokba. A másik kettőt feljebb rögzítette a hátsó fedélzet két oldalához. Zsinegjeiket hatalmas csipeszek tartották, a csipeszeket pedig ahhoz a zsinórhoz erősítette, amelyik a külvillán futott föl. A fiú kivetette a csalikat ezekről a botokról is, majd felfuttatta a csipeszeket a villa csúcsához. A külvillák közti táv lehetővé tette, hogy a kívül elhelyezkedő zsinegek ne keveredjenek össze a belül lévőkkel, s hogy azokkal párhuzamosan fussanak. Ha kapás van, a hal kirántja a csipeszből a zsineget, amely így közvetlenül az orsó és a hal között fog feszülni.
– Horgászott már valamelyikük? – kérdezte Kilián. Murgatroyd és Higgins tagadólag rázta a fejét. – Akkor, azt hiszem, jobb lesz, ha megmutatom, mi a teendő, ha kapás van.
Utána már egy kicsit késő lenne. Jöjjenek, és figyeljenek rám.
A dél-afrikai beült a horgászszékbe, és megragadta az egyik botot. – Amikor tehát kapás van, a zsineg hirtelen megindul az orsón, ami egyre élesebb sikító hangot hallat. Innen tudni, hogy ráharapott. Ekkor az illető, aki épp soron van, beül ide, és Jean-Paul vagy én a kezébe adjuk a botot. Eddig oké?
Az angolok bólintottak.
– Megfogják a botot, s a nyelét belehelyezik ebbe a lábuk között lévő foglalatba. Aztán rákapcsolják ezt a kapcsot itt, aminek a kötele a székvázhoz van rögzítve. Ha a hal netán kitépné az ember markából, így nem veszítjük el a drága botot az egész felszereléssel együtt. Nézzék meg ezt itt…
Kilián egy küllős rézkerékre mutatott, ami az orsódob oldalára volt szerelve. Murgatroyd és Higgins bólintott.
– Ez a csúszótengely-kapcsoló – mondta Kilián. – Mihelyt beállítjuk egy kisebb súlyra, mondjuk öt fontra – hogy amikor a hal bekapja a csalit, a zsineg szabadon futhasson –, az orsó forogni kezd, s a pörgő orsó kattogása valóságos sikításnak hallatszik. Amint elhelyezkedtek – és ne sokat tétovázzanak, mert minél lassabban készülnek neki, annál hosszabb zsineget kell majd később behúzniuk –, lassan előretolják a tengelykapcsoló-kontrolit, így ni. Ez rögzíti az orsót, úgyhogy végül a pörgés megáll. A halat attól fogva a hajó vontatja, ahelyett hogy ő tekerné le a maguk zsinegét. Ezután kezdődik a feltekerés. Itt kell erősen megmarkolni a botot bal kézzel, s tekerni az orsót a jobbal. Ha tekintélyes példánnyal van dolgunk, mindkét kézzel megfogjuk a botot, és addig húzzuk hátrafelé, amíg függőleges helyzetbe nem kerül. Aztán jobb kézzel megragadjuk az orsót, s kezdünk tekerni, közben a botot engedjük lefelé. Így ugyanis könnyebb feltekerni a zsineget. Aztán ugyanezt elölről. Dupla fogás, hátrahúzás, majd finom előrehajlás, közben szüntelenül pörögjön az orsó. Végül látni fogják majd jutalmukat, amint előbukkan a tajtékból, a tat alatt. Végszóként a hajósinas megszigonyozza és fedélzetre emeli.
– Mik azok a jelek a csúszótengely-kapcsolón és a dob rézburkolatán? – érdeklődött Higgins.
– Azok jelzik a maximálisan engedélyezett húzóerőt válaszolta Kilián. – Ezek a zsinegek százharminc fontos szakítószilárdsággal bírnak. Átázott zsineg esetében ez tíz százalékkal kevesebb. Hogy még biztosabb legyen, azt az orsót úgy jelölték be, hogy amikor ezek a jelek itt szembekerülnek egymással, a csúszó-tengely-kapcsoló akkor ad zsineget, ha legalább százfontnyi súly húzza a damilt. De ekkora súlyt tartani hosszabb ideig, pláne betekerni, alaposan megdolgoztatja az izmokat, úgyhogy ezzel ne foglalkozzunk.
– De mi van, ha mégis nagy hal akad a horogra? – aggályoskodott Higgins.
– Az esetben – folytatta Kilián – egyedül a kifárasztás segít. Az aztán az igazi csata. Hagyni kell, hogy elegendő zsinege legyen, aztán tekerni kell rajta, majd fárasztani megint, újból feltekerni és így tovább, amíg csak annyira ki nem fárad, hogy kikészül az erejével. De ezzel ráérünk akkor foglalkozni, ha már a horgon van.
Miközben beszélt, az Avant már a halászó madarak között járt, harminc perc alatt téve meg a három mérföldet. Monsieur Patient visszavett a sebességből, s elkezdtek cirkálni az alattuk örvénylő hatalmas halraj fölött. Az apró madarak valami egészen könnyed kecsességgel röpködtek vagy öt-hat méternyire a víz felett, lefelé bukó fejjel, merev szárnnyal, amíg csak éles szemük észre nem vett valami csillogót átsuhanni egyik hullámból a másikba. Ekkor lecsaptak, szárnyukat hátrafeszítették, és tűhegyes csőrüket előredöfték, bele a hullám közepébe. Egy másodperc múlva felemelkedtek, csőrükben ezüstös gyufaszál, mely máris lefele szánkázott a keskeny nyelőcsövön. Kitartásuk éppoly végtelen volt, mint az étvágyuk.
– Figyeljen, Murgatroyd – mondta Higgins –, jobb, ha már most eldöntjük, kié az első fogás. Dobjunk föl valamit.
Előkotort egy mauritiusi rúpiát a zsebéből. Földobta, ő nyert. Pár másodperc múlva az egyik belső bot megrándult, s a zsineg megindult. A pörgő orsó éles sikításba kezdett.
– Az enyém! – üvöltötte Higgins nagy boldogan, s máris a forgószékben termett. Jean-Paul átnyújtotta neki a botot, melyen még ekkor is futott a damil, de már lassabban, és Higgins beillesztette a nyelet a foglalatba. Bekapcsolta a kapcsot és a rögzítőkötelet, s lezárta a csúszótengely-kapcsolót. A pörgő zsineg rögtön megállt. A bot vége meghajlott. Bal kezével tartva a botot, jobbjával tekerni kezdett. A bot még tovább hajlott, de a tekercselés folytatódott.
– Érzem, ahogy rángatja a végét – zihálta Higgins. Tovább tekercselt. A zsineg ellenállás nélkül lett egyre rövidebb, és Jean-Paul áthajolt a korláton. Megragadta a zsineget, és felrántott egy kicsi, merev, ezüstös halat a hajóra.
– Bonito, négy font körüli – mondta Kilián.
A hajósinas egy laposfogóval kiszedte a horgot a bonito szájából. Murgatroyd megfigyelte, hogy ezüstös hasa fölött kék-feketés csíkozású, akárcsak a makréla. Higgins csalódottnak látszott. A halászkamadarak raja lassan eltűnt a hátuk mögött, s ez azt jelentette, hogy áthajóztak a halraj felett. Valamivel elmúlt nyolc óra, s egyre melegebb lett a fedélzeten, noha kellemesen meleg. Monsieur Patient ráérősen megfordította az Avantot, hogy ismét ráússzanak a rajra, a halászkamadarak le-lebukó serege közé, miközben unokája behajította a horgot a tintahalcsalival a tengerbe.
– Esetleg kikerekedne belőle egy vacsora – mondta Higgins. Kilián sajnálkozva rázta meg a fejét.
– A bonito csalihal – mondta. – A helybéliek legfeljebb levest főznek belőle, de az se valami elsőrendű.
Másodszor mentek át a halrajon, s megint volt fogás. Murgatroyd megragadta a botot, izgatottságában megborzongott kissé. Életében először volt ilyen élményben része, nyilván utoljára is. Amint ujjai rákulcsolódtak a parafára, olyan érzése támadt, mintha a hetven méter mélységben, a zsineg végén vergődő hal közvetlenül mellette lenne. Lassan előretolta a tengelykapcsolót, mire a pörgő zsineg megállt. A bot vége meghajlott. Bal karjával feszíteni kezdett, s meglepődött, micsoda erőt kellett a hátradőléshez kifejtenie.
Megfeszítette bal karizmát, jobbjával pedig módszeresen tekerni kezdte az orsó csévélőjét. Egész alkarja belefeszült. A zsineg végén jelentkező húzóerő meglepte. Lehet, hogy egészen nagy, gondolta, talán éppen egy óriás. Ez az izgalmas az egészben, döbbent rá. Hogy az ember sosem tudhatja, miféle óriás küzd odalent a mélyben, a nyomdokvízben. És ha csak valami apró hal is, mint Higgins bonitója, nos, a következő akár egy szörnyeteg is lehet. Lassan továbbtekerte az orsót, s érezte, ahogy emelkedik és süllyed a melle az erőlködéstől. Amikor a hal már csak hatméternyire lehetett a hajótól, úgy tűnt, hogy feladta a küzdelmet, mert a zsineg engedelmesen tekeredett tovább. Először azt hitte, megszökött, de ott volt. Még egy utolsót rántott a zsinegen, ahogy a tat alá került, s ezzel vége volt. Jean-Paul megszigonyozta s beemelte. Ez is bonito volt, de nagyobb, úgy tíz font körüli.
– Ez már valami, nem igaz? – kiáltotta Higgins izgatottan. Murgatroyd bólintott és mosolygott. Lesz miről mesélnie Ponder's End-ben. Elöl, a kormánykeréknél, az öreg Patient arrafelé kormányzott, ahol a mélykék vízben egy sötét foltot vett észre jó pár mérfölddel arrébb. Figyelte, amint unokája kiemeli a horgot a bonito szájából, majd morrantott valamit. A fiú lekapcsolta a cserkét és a műcsalit, s visszarakta őket a dobozba. A botot visszatette a foglalatba, a zsineg végén a kis acél forgókapocs szabadon lengett. Aztán előrement, s átvette a kormánykereket. A nagyapja mondott neki valamit, majd előremutatott a szélvédőn keresztül. A fiú bólintott.
– Ez a bot már nem kell? – kérdezte Higgins.
– Monsieur Patient-nek valószínűleg jobb ötlete támadt – válaszolta Kilián. – Várjunk türelemmel. Ő aztán tudja, mit csinál.
Az öreg könnyed járással odament hozzájuk az imbolygó fedélzeten, majd szó nélkül törökülésbe ereszkedett a vízlefolyóban, kezébe vette a kisebbik bonitót, s nekilátott, hogy csalit készítsen belőle. A kis hal úgy feküdt, mint egy deszka, sarló alakú farokuszonyai kimeredtek, a szája félig nyitva volt, apró fekete szeme a semmibe meredt.
Monsieur Patient elővett a dobozból egy egyszakállú horgot, amelynek kampójához hatméternyi acélzsineg volt erősen rögzítve, valamint egy huszonöt centi hosszú hegyes acélpálca, mely leginkább kötőtűhöz hasonlított. Belenyomta a végét a hal végbélnyílásába, s addig préselte előre, amíg a véres hegye ki nem bukkant a száján. A pálca másik végéhez az acélcserkét kötötte, majd laposfogóval a pálcát és a cserkét keresztülhúzta a bonito testén, amíg a cserke ki nem lógott a szájnyíláson.
Ezután belenyomta a horog szárát mélyen a bonito hasába, hogy csak a kampós vége látszódjék ki, valamint a tűhegyes szakáll. Ez utóbbi az uszony tövéből meredt előre és lefelé. A cserke többi részét kihúzta a hal szájából, amíg csak feszes nem lett.
Elővett egy sokkal kisebb tűt, semmivel sem nagyobbat, mint amilyennel a feleség stoppolja a férj zokniját, és egy méter kendercérnát. A bonito háti és két mellső uszonya lelapult. Az öreg átfűzte a kender cérnát a hátuszony elején többször egymás után, majd átszúrta a tűt egy izomredőn a fej mögött. Amikor feszesre húzta a cérnát, felemelkedett a hátuszony, mely tulajdonosa függőleges stabilitását biztosítja a vízben. Ugyanezt tette a két hasi uszonnyal is, végül összevarrta a szájat pontos, apró öltésekkel.
Amikor végzett, a bonito valósággal életre kelt. Három testuszonya tökéletes szimmetriában állt, megakadályozva a testet az oldalra fordulásban. Függőleges farokuszonya tartani fogja az irányt sebes mozgás közben. Lezárt szája megakadályozza, hogy felpuffadjon, és buborékokat bocsásson ki. Csak az összeszorított ajkak közötti acélhuzal s a farktőből kilógó félelmetes horog árulta el, hogy csalihal. Utolsó mozzanatként az öreg halász a bonito szájában lévő cserkét összekötötte a másik cserkével, ami egy kis forgón függött a bot végén, majd bevetette az új csalit az óceánba. Még mindig meredt, tágra nyitott szemmel a bonito kétszer is megbucskázott a habon, mielőtt az ólomszivar végleg lehúzta, hogy utolsó útjára induljon a mélyben. Hatvan méterben szabta meg a távolságot, túl a többi csalin, majd ismét biztosította a botot, és visszament a parancsnoki székhez. A hajó két oldalán elterülő víztömeg kékesszürkéből kékeszöldre változott.
Tíz perc múlva Higginsnek kapása volt, ezúttal a kanálvillantó s csalin. Fárasztotta és tekerte teljes tíz percen át. Bármi akadt is a horogra, őrült elszántsággal küzdött a szabadságáért. Húzóerejéből mindannyian arra számítottak, hogy szép tonhal lesz, de amikor a fedélzetre emelték, kiderült, hogy egy méter hosszú, keskeny, kígyószerű hal, melynek felső testét és uszonyait aranyos szín borította.
– Dorado – állapította meg Kilián. – Remekül csinálta, Higgins. Ez a fajta nem adja olcsón az életét. Azonfelül elsőrendű eledel. Megkérjük majd a St. Geran séfjét, hogy készítse el nekünk vacsorára.
Higgins elpirult, s odavolt a boldogságtól.
– Mintha egy százhússzal száguldó kamiont kellett volna visszafognom – zihálta.
A hajósinas megigazította a csalit, és visszahajította a habokba.
A hullámok magasabbra csaptak. Murgatroyd az egyik támasztékba kapaszkodott, ami a fedelet tartotta a fedélzet elülső része felett. Az Avant ide-oda hányódott a hatalmas, görgő hullámok között. A teknőkben magas vízfüggönyök fogták körül őket, rohanó meredélyek, melyeknek napsütötte lankája nem is sejtette az alant sodró szörnyű erőt. A hullámok gerincén látták a pár mérfölddel odébb lévő, még nagyobb hullámok fehér csíkos sapkáját, nyugatra pedig Mauritius homályos körvonalát.
Az igazi nagy hullámok kelet felől jöttek, vállvetve, a sziget ellen masírozó hatalmas, zöld ruhás katonák tömött soraként, melyet azonban szétzilált a zátony tüzérsége. Meglepődött, hogy nem érez semmiféle émelygést, hisz egyszer a Doverből Boulogne-ba tartó kompon rosszul lett. De ez nagyobb hajó volt, nekifeszült a víznek, s a hullámzás okozta gyötrelmeken túl az utasok még kénytelenek voltak belélegezni az olaj, a főzőzsír, a gyorsételek, valamint egymás szagát s a bárban gomolygó cigarettafüstöt is. A jóval törékenyebb Avant meg sem kísérelte, hogy ellene szegüljön a tengernek: lovagolt rajta, megadta magát, hogy ismét felemelkedhessen.
Murgatroyd a vizet nézte, s rettentő bámulat fogta el, az a fajta félelem, amit az ember a kisebb hajókon érez. Egy forgalmasabb kikötő háborítatlan vizén minden hajó lehet büszke, fenséges, elegáns és erős, melyet mint dúsgazdag tulajdonosának kiállított darabját, megcsodál az arra elhaladó előkelő népség. De ugyanez a hajó kint az óceánon semmivel sem ér többet, mint egy bűzlő halászhajó vagy egy csupa rozsda uszály, nem más, mint egy hegesztett lemezekből és szegecselt eresztékekből álló ócska vasdarab, mint egy hártyavékony selyemgubó, mely óriásokkal áll ki küzdelemre, s törékeny játékszerré válik azok tenyerében. Még így is, hogy négyen voltak körülötte, Murgatroyd megérezte önmaga jelentéktelenségét s a hajó már-már arcátlanul parányi voltát, valamint azt az elhagyatottságérzetet is, amit a tenger ébreszt az emberben. Csak azok tudják igazán, miféle érzés ez akik utaztak már nagy vizeken, a levegőben, végeláthatatlan hó- és homokmezőkön. Valamennyi hatalmas és könyörtelen, de mind közül legfélelmetesebb a tenger, mert az mozog.
Alig valamivel kilenc után Monsieur Patient morrantott egyet, csak úgy a szakállába.
– Ya quelque chose – mondta. – Nous suit.
– Mit mond? – kérdezte Higgins.
– Azt mondja, lát valamit arrafelé – válaszolta Kilián. – Valami követ bennünket.
Murgatroyd a körülötte tajtékzó vízre meredt. Semmi mást nem látott, csak vizet.
– Honnan az ördögből veszi ezt? – kérdezte. Kilián megrándította a vállát.
– Maga is kiszúrja a rosszul összeadott számoszlopot. Ösztön.
Az öreg valamivel visszavette a sebességet, mire az Avant lelassított, s már-már úgy tűnt, meg is áll. Most mintha még jobban dobálta volna a víz, s Higgins többször is nagyokat nyelt, mert a szája tele volt felböfögött nyállal. Negyed tízkor az egyik bot erősen meghajlott, s a zsineg peregni kezdett, nem túl sebesen, de azért élénk tempóban, az orsó sikítása pedig hasonlított a futballpályákon használt kereplők hangjához.
– A magáé – mondta Kilián Murgatroydnak, kirántotta a botot a keresztfában lévő foglalatból, és elhelyezte a horgászszéknél. Murgatroyd előbújt az árnyékból, s beült a székbe. A bot nyelét a vályúba rögzítette, a bal kezével erősen megmarkolta a parafa nyelet. Az orsó, egy kisebb söröshordó nagyságú Penn Senator, még mindig erősen pörgött. Murgatroyd zárás felé tolta a tengelykapcsolót.
Karja megfeszült, a bot körívbe hajlott. A zsineg tovább futott.
– Zárjon – kiáltotta Kilián, mert elviszi az összes damilt!
A bankigazgató megfeszítette karizmát, s tovább tolta a tengelykapcsolót. A bot hegye egyre lejjebb hajolt, amíg csak szemének síkjába nem ért. A leszaladó zsineg mozgása lassult, megállt, majd ismét meglódult. Kilián lehajolt, hogy szemügyre vegye a tengelykapcsolót. A belső és külső gyűrűn lévő jelek csaknem szembekerültek egymással.
– Ez a gazfickó nyolcvan fonttal húz – állapította meg. – Még erősebben kéne zárnia.
Murgatroyd karja fájni kezdett, ujjai megmerevedtek a parafán. Addig tolta a tengelykapcsoló kontrollját, amíg az ikerjelek pontosan szembe nem kerültek egymással.
– Tovább ne – figyelmeztette Kilián. – Ez már így is száz font. A felső határ. Mindkét kezével fogja a botot, és tartson ki.
Murgatroyd megkönnyebbült sóhajjal fogta meg másik kezével is a botot, keményen markolva mindkettővel, gumicipőjének talpát nekifeszítette a keresztfának, s megfeszülő combbal és lábikrával dőlt hátra. Semmi sem történt. A bot nyele függőlegesen állt a combja közt, hegye pedig a tajtékra hajlott. A zsineg egyre csak fogyott, lassan, de biztosan. A dobon lévő tartalék a szeme láttára vált mind kisebbé.
– Krisztusra mondom – szólalt meg Kilián –, szép kis példány. Úgy húzza száz fölött, ahogy a papír zsebkendőt húzzuk ki a tasakból. Tartson ki, ember.
Dél-afrikai akcentusa még inkább érezhetővé vált izgatottságában. Murgatroyd megint megfeszítette a lábát, és kitartott. Azelőtt sosem kérték olyasmire, hogy százfontnyi súlyokat húzogasson. Úgy három perc elteltével az orsó végre megállt. Akármit vonszolt is odalent, már hatszáz méternyi zsinegét elvitte.
– Azt hiszem, beköthetné a szíjakat – mondta Kilián.
Óvatosan, egyszerre csak egy kart emelve fel, átcsúsztatta a szíjakat Murgatroyd válla fölött. Két pánt került még a derekára, egy másik pedig, egy szélesebb, a lába közé. Mind az öt egy csatban végződött valahol a hasán. Kilián feszesre húzta a szíjakat. Ez némileg könnyített a láb merevségén, viszont az egyik szíj vágott hónaljban. Most érezte csak Murgatroyd igazán, mennyire forrón tűz a nap. Csupasz felső combja máris égni kezdett.
Az öreg Patient hátrafordult, közben fél kézzel kormányzott. Már többször is odanézett, mint fogy a zsineg. Most flegmán közölte:
– Mariin.
– Maga aztán szerencsés alak! – kiáltott fel Kilián. – Úgy látszik, egy mariint csípett meg.
– És az jó? – kérdezte Higgins, aki ekkorra már meglehetősen sápadt volt.
– A nagy halak királya – válaszolta Kilián. – Gazdag emberek járnak le ide évről évre, és költenek ezreket erre a sportra, de mariint sosem sikerült még fogniuk. S ez itt küzdeni fog, készüljön fel rá, hogy még az életében nem akadt ilyen kemény ellenfele.
Noha a zsineg már nem pörgött tovább – a hal együtt úszott a hajóval –, azért feszes maradt. A bot vége még most is a tajték fölé hajlott. A hal hetven és nyolcvan font közötti súllyal húzott.
A négy férfi némán figyelte, hogyan küzd Murgatroyd. Öt perc óta valósággal hozzánőtt a bothoz, izzadság gyöngyözött a homlokán s az arcán, és cseppekben öntötte el az állát. A bot lassan kiegyenesedett, mivel a hal növelte a sebességet, hogy enyhítsen a száját feszítő húzáson. Kilián lehajolt Murgatroyd mellé, és instrukciókat adott, mint egy ejtőernyős-kiképző a tanítványainak, amikor először ugranak szólóban.
– Most tekerjen rajta – mondta –, lassan, de magabiztosan. Rakja vissza a tengelykapcsolót nyolcvan fontra, a saját érdekében, nem az övében. Ha kitörni készül, és erre sort is fog keríteni, hagyja, és állítsa vissza a kapcsolót százra. Sose tekerjen akkor, amikor harcol: úgy tépi szét a zsineget, mint valami cérnát. S ha a hajó felé közeledik, tekerjen, mint az őrült. Ne adjon neki laza zsineget, mert akkor kiköpi a horgot.
Murgatroyd úgy tett, ahogy utasították. Sikerült ötven méternyit feltekernie, még mielőtt a hal kitört. Ekkor viszont úgy érezte, mintha ki akarná tépni a botot a kezéből. Épp annyi ideje maradt csak, hogy a másik kezével is megragadja a nyelet, s most már mindkét kezével tartsa. A hal újabb száz métert vitt el, mielőtt befejezte, s ismét követte a hajót.
– Már hat ötvenet elvitt – állapította meg Kilián. – Nyolcszáz méter maradt.
– Vagyis mi most a teendő? – kérdezte Murgatroyd a foga között. A bot kiegyenesedett, mire ő ismét tekerni kezdett.
– Imádkozzon – válaszolta Kilián. – Száz font fölött nem tudja tartani. Ha letekeri a dobon lévő összes zsineget, akkor egyszerűen elszakítja.
– Kezd igazán meleg lenni – mondta Murgatroyd.
Kilián végignézett Murgatroyd sortján és ingén.
– Pecsenyére fog sülni – mondta. – Várjon egy percet.
Levette saját melegítőnadrágját, s fölhúzta Murgatroyd lábára, először az egyikre, aztán a másikra. Aztán följebb cibálta, ameddig csak tudta. A szíjak nem engedték fel a derekáig, de legalább a combját és a lába szárát betakarta. Micsoda megkönnyebbülés volt! Kilián elővett egy hosszú ujjú pulóvert a kabinból. Hal- és izzadságszag áradt belőle.
– Ezt meg átbújtatom a fején – mondta Murgatroydnak –, de csak úgy tudom rendesen feladni, ha pár másodpercre kibújik a szíjakból. Bízzunk benne, hogy a mariin nem ezalatt fog kitörni.
Szerencséjük volt. Kilián kibújtatott két vállszíjat, s lecibálta a pulóvert Murgatroyd derekáig, majd visszacsatolta a szíjakat. A hal együtt haladt a hajóval, a zsineg feszes volt, de nem merev. A pulóver alatt már nem érezte annyira a karját égető fájdalmat. Kilián hátrafordult. Az öreg kapitány feléje nyújtotta széles karimájú szalmakalapját. Kilián Murgatroyd fejébe nyomta. Karimájának árnyéka védelmet nyújtott a szemének, s ez sem volt akármi, de az arcán a bőr már vörös volt, megégett. A vízről visszaverődő fény jobban éget, mint maga a nap.
Murgatroyd kihasználta a hal passzivitását, s feltekercselt vagy száz méternyit, de minden egyes centiméterért sajgó ujjal fizetett, s még így is vagy negyven font volt a zsinegen, mikor a hal újra kitört. Harminc másodperc alatt vette vissza az imént elveszített hosszúságot, s százfontnyi súllyal húzta ismét a tengelykapcsolót. Murgatroyd felpúposította a hátát, és kitartott. A szíjak, ahol csak hozzáértek, belevágtak a húsába. Tíz óra volt.
De ezután kezdte még csak megismerni az igazi fájdalmat. Ujjai elmerevedtek és lüktettek. Csuklója nyilallt, alkarjából görcsök indultak meg a válla felé. Bicepszei lebénultak, a válla sajgott. Még a melegítőn s a pulóveren keresztül is érezte, hogy perzsel a könyörtelen nap. Egy óra leforgása alatt háromszor sikerült száz métert elcsennie a haltól; a hal háromszor tört ki, és szerezte vissza a zsineget.
– Alig hiszem, hogy valaha is közelebb tudom húzni – sziszegte csikorgó fogakkal.
Kilián hozzálépett, kezében egy hűtött doboz sört tartott felbontva. Az ő lába szára csupasz volt most, de a napon eltöltött évek barnára cserzették. Semmiféle égés nem látszott rajta.
– Tartson ki, ember. Ezen áll vagy bukik a dolog. Az erő az ő oldalán van, a technika és a fortély a magáén. Most a kérdés az, melyikük bírja tovább.
Alig valamivel tizenegy után történt, hogy a mariin először mutatatta meg magát, mégpedig a farkán szökellve. Murgatroydnak sikerült ötszáz méteren belülre hoznia. A hajó egy pillanatig egy hatalmas hullámtaréjon lovagolt, lent pedig a tajtékban a hal kivágódott a zöld vízfalból, mire Murgatroyd szája tátva maradt. A hal felső állkapcsából kiálló tűhegyes orr az égnek meredt, rövidebb alsó állkapcsa lebiggyedt. A szem fölött hátrafelé a tarajos hátuszony, mint valami kakastaréj, mereven szétállt. Ezután bukkant csak elő testének csillogó tömege, s miután a hullám lecsurgott róla, úgy tűnt, mintha a mariin sarló alakú farkán sétálna. Megerősítette a. képzetet vonagló teste is. Egyetlen másodpercig lehetett csak látni, hogy rájuk mered a fehér taréjú hullámok fölött. Aztán nekivágódott egy másik mozgó vízfalnak, és eltűnt hideg, sötét világának mélységes fenekén. Elsőnek az öreg Patient törte meg a csendet.
– C'est L'Empereur – mondta. Kilián megpördült.
– Vous étes sur? – kérdezte. Az öregember csak bólintott.
– Mit mondott? – kérdezte Higgins.
Murgatroyd még most is arra a pontra meredt, ahol a hal eltűnt. Majd lassan és kitartóan ismét tekerni kezdte az orsót.
– Jól ismerik errefelé azt a halat – válaszolta Kilián. – Ha ő az – és én még sohasem hallottam, hogy az öreg tévedett volna –, akkor nem más, mint az a kék mariin, mely becslések szerint jóval meghaladja a világrekordot, ami jelenleg ezeregyszáz font, s ez egyben azt is jelenti, hogy öreg és agyafúrt. Császárnak hívják a környéken. A halászok szemében legendás állat.
– Hogy lehet különbséget tenni hal és hal között? – kérdezte Higgins. – Hisz mind ugyanúgy néz ki.
– A Császár már kétszer is horogra akadt – mondta Kilián. – De mind a kétszer eltépte a zsineget. Másodszorra már csak néhány méter választotta el a hajótól, ez nem messze a Riviére Noirtól történt. A halászok jól látták a szájából kilógó első horgot. Aztán az utolsó másodpercben ezt a zsineget is elszakította, s ez a horog is a szájában maradt. Alaposan megnézhették, mert többször is sétált a farkán. Valaki le is fényképezte, szóval épp eléggé ismerik.
Ötszáz méter távolságból én magam nem ismertem fel, de Patient-nek hajlott kora ellenére olyan a szeme, mint egy tengeri szuláé.
Délre Murgatroyd megtört, beteg ember lett. Púpos tartásban ült botja felett, magányába roskadva, egyes-egyedül a fájdalmával és valamiféle belső elszántsággal, amilyet azelőtt sohasem érzett. Mindkét tenyere úszott a kidörzsölt hólyagokból származó vízben, az izzadságtól nedves szíjak kegyetlenül vágták napégette vállát. Feje előrebillent, s felcsévélt némi zsineget.
Néha egészen könnyen ment, mintha a hal is pihenőket tartana. Amikor nem húzott, olyan megkönnyebbülést érzett, amit később szavakban nem is tudott megfogalmazni. Amikor a bot megint meghajlott, és sajgó izmai ismét megfeszültek a hal elleni küzdelemben, a fájdalom olyan mértékű volt, amilyet még csak elképzelni sem tudott eddig.
Alig valamivel dél után Kilián hozzáhajolt, s újból megkínálta sörrel.
– Nézze, ember, maga igazán rossz bőrben van. Már három órája húzza, s eléggé kifáradhatott. Semmi értelme, hogy belepusztuljon. Ha segítségre van szüksége, vagy rövid pihenőre, csak szóljon.
Murgatroyd megrázta a fejét. Szája szélét kicserzette a nap, sót nyalt le róla.
– Az én halam – mondta. – Hagyjanak.
A küzdelem tovább folyt, miközben a napsugarak a legnagyobb szögben érték a fedélzetet. Az öreg Patient ott ült magas székén, mint egy bölcs, barna kormorán, egyik kezét a kormányon tartva, fejét a tajtékos hab felé fordítva kutatta a Császárt. A motorok éppen hogy duruzsoltak. Jean-Paul a ponyvatető árnyékában guggolt Murgatroyd utolsó küzdelme óta, és leszerelte a másik három botot. Senki sem akart már bonitót fogni, s a sok zsineg csak összekeveredne. Higgins megadta magát a hullámoknak, és szerencsétlenül üldögélt, fejét lehorgasztva egy vödör fölött, melyben már elhelyezte a villásreggelire bekapott szendvicseket és legalább kétüvegnyi sört. Kilián szemben ült vele, és ötödik jéghideg sörét szopogatta. Néha a púpos, madárijesztőszerű alakra néztek, amint a széles karimájú kalapban üldögél a forgószékben, és hallgatták a feltekeredő zsineg tiktikjét s a lepergő zsineg szívbemarkoló ziiiijét.
A mariin háromszáz méternyire közelítette meg a hajót, amikor ismét sétált. Ezúttal a hajó hullámteknőben volt éppen; s a Császár úgy bukkant elő a vízből, hogy egyenest rájuk meredt. Mászólépést tett, miközben permetezve fröcskölte le a vizet a hátáról. Aztán belevetette magát a lent kavargó örvénybe, mire a zsineg meglazult. Kilián talpra ugrott.
– Tekerje! – ordította. – Kiköpi a horgot!
Murgatroyd fáradt ujjai öntudatlanul markolták meg a dob karját, hogy megfeszítsék a zsineget. Épp idejében. A zsineg akkor feszült meg, mikor a mariin alábukott a vízbe, s Murgatroyd ötven métert nyert. Am a hal mindet visszavette. Odalent a néma, sötét mélységben, messze a hullámok és a nap alatt, a nagy mélytengeri vadász ösztöneitől hajtva – melyeket az evolúció millió éve során fejlesztett ki magában – nekifeszült ellenfele húzásának, csontos szája sarkába fogta a zsineget, és még tovább merült.
Székében az apró termetű bankigazgató ismét felpúpozta a hátát, rátapasztotta fájó ujjait a parafa nyélre, és érezte lüktető, égett sebeit a vállán, melyet mintha vékony zsinegek szabnának ketté, és kitartott. Nézte, amint a szeme láttára egyre több, még most is nedves zsineg tekeredik le az orsóról. Ötven méter máris leszaladt, s a hal még mindig húzott.
– Meg kell hogy forduljon, és megint feljöjjön – mondta Kilián Murgatroyd válla fölött. – Akkor megint lehet orsózni.
Előrébb hajolt, és a téglavörös, hámló arcba meredt. Két könnycsepp préselődött ki Murgatroyd félig lezárt szeméből, s végigpörgött megereszkedett arcán. A dél-afrikai gyengéden a vállára tette a kezét.
– Nézze, ember – mondta. – Elkészült az erejével. Nem bírja tovább. Ideülök maga helyett, csak egy órára, oké? Aztán majd a végén újra átveszi, amikor itt lesz közel, és nem bírja már a küzdelmet.
Murgatroyd a lelassult zsineget nézte. Kinyitotta a száját, hogy megszólaljon. Egy heg a szája szélén felrepedt, mire vékony vérpatak indult meg az álla felé. A nyél síkos lett a tenyeréből szivárgó vértől.
– Az én halam – hörögte. – Az én halam. Kilián felegyenesedett.
– Hát persze, Engelsman, a magáé – mondta. Délután két óra volt. A nap úgy tűzött a hátsó fedélzetre, hogy majd kigyulladt. A Császár nem merült alább, húzóereje nem volt több negyven fontnál. Murgatroyd tekerni kezdte az orsót.
Egy órával később a mariin utoljára bukkant ki a vízből. Alig százméternyire lehetett a hajótól. Ugrása odacsalta Kiliánt és a hajósinast. Két másodpercig lebegett a tajték felett, jobbra-balra csapkodva a fejével, mint egy ideges terrier, hogy megszabaduljon a horogtól, ami könyörtelenül vonszolta mind közelebb ellenfeléhez. Szájának egyik szögleténél egy acélzsineg laza szála vibrált a napfényben. Majd hatalmas csobbanással belecsapódott a vízbe, és alámerült.
– Ő az – mondta Kilián megrendülten –, a Császár. Ha ezerkétszáz font nincs, akkor egy sem, hat méter hosszú orrától a farkáig, s hegyes orra huszonöt centi vastag pallót keresztüldöf, ha mind a negyven csomójával száguld. Micsoda állat!
Hátraszólt Monsieur Patient-nek.
– Vous avez vu? Az öreg bólintott.
– Quepensez-vous? II va venir vite?
– Deux heures encore – mondta az öreg. – Mais il est fatigué.
Kilián Murgatroydhoz hajolt.
– Az öreg azt mondja, kezd fáradni a hal. De két óráig még bizonyára küzdeni fog. Akarja folytatni?
Murgatroyd arrafelé bámult, ahol a hal eltűnt. Már a szemét is elöntötte a fáradtság homálya, az egész teste egyetlen kiégett fájdalom volt. Főleg a jobb válla sajgott, melyben elszakadt egy izomszalag. Soha életében nem volt szüksége rá, hogy végső elszántságának utolsó tartalékát is bevesse, így válaszolni sem tudott Kilián kérdésére, csak bólintott. A zsineg megfeszült, a bot meghajlott. A Császár egyre húzta, de már nem százfontnyi súllyal. A bankár ült a székében, és kitartott.
így folyt ez másfél órán át a Ponder's End-i ember s a nagy mariin között. Négyszer ment át támadásba a hal, és nyert némi zsineget, de kitörései mind rövidebb ideig tartottak, mert az az erő, ami a száz font húzásához kellett volna a tengelykapcsoló fékezése ellenében, már nem volt meg benne. Négyszer tekert fel Murgatroyd, már-már agonizálva, s mindahányszor nyert egypár méternyit. Kimerültsége lassan delíriumba csapott át. Lábikrájában és combjában az izmok őrült reszketésbe kezdtek, mint a villanykörte szála közvetlenül kisülés előtt. Szeme előtt egyre gyakrabban jelentek meg ködös foltok. Fél ötkor már hét és fél órája küzdött egyfolytában, amire még jó erőben lévő ember is ritkán képes. Idő kérdése az egész, s ez az idő nem lehet már hosszú. Egyikőjüknek fel kell adnia.
Húsz perccel öt előtt a zsineg megereszkedett. Murgatroydot váratlanul érte a dolog. Aztán tekerni kezdte az orsót. A zsineg sokkal könnyebben pörgött. A súly még rajta volt, de semmiféle ellenállást nem mutatott. A rángatásnak vége szakadt. Kilián is felfigyelt a feltekeredő orsó tik-tikjére, mely ezúttal sokkal folyamatosabb volt, s előbújt az árnyékból. Lenézett a hajó faránál.
– Jön! – kiáltotta. – Közeledik a Császár!
Az est beköszöntével a tenger elnyugodott. A fehéres tajtékhegyeket csendes, könnyű hullámok váltották fel. Jean-Paul és Higgins, aki még mindig émelygett, de már nem hányt, odamentek figyelni. Monsieur Patient leállította a motorokat, és kikötötte a kormányt, majd leszállt a forgószékről, és csatlakozott hozzájuk. A beállt csendben valamennyien a vizet nézték a hajó faránál.
Ekkor valami darabokra törte a vízfelszínt, valami, ami ide-oda billegett, de egyenest a hajó felé közelített a nejlonzsineg parancsára. A tarajos uszony kibukkant egy másodpercre, azután féloldalra billent. A hosszú csőr felfelé meredt, majd alámerült.
Húszméternyi távolságból már tisztán ki lehetett venni a Császár hatalmas tömegét. Hacsak valami végső elszántság nem maradt a csontjaiban és az izmaiban, sosem fog többé kitörni. Megadta magát. Hat méternél az acélcserke vége felfutott a bot hegyéhez. Kilián felhúzott egy vastag bőrkesztyűt, és megragadta. Húzta befelé. Senki sem törődött most Murgatroyddal, aki a székébe süppedve ült.
A nyolc óra alatt most fordult elő először, hogy eleresztette a botot, mire az előreesett. Lassan, óriási fájdalmak közepette kikapcsolta a szíjakat, a hám szétnyílt rajta. Maga alá húzta a lábát, s megpróbált felemelkedni. Lábikrája és combja azonban túl gyengének bizonyult, így aztán lehuppant a vízkieresztőbe, a döglött dorado mellé. A többiek a korláton áthajolva figyelték azt a valamit, ami föl-fölbukkant a tat alatt. Miközben Kilián lassan felfelé húzta a cserkét kesztyűs kezével, Jean-Paul fellépett a keresztgerendára, s feje fölé emelt egy hatalmas szigonyt. Murgatroyd felnézett, s megpillantotta a fölötte egyensúlyozó fiút, kezében a hegyes, kampós végű szigonnyal.
Hangja inkább hallatszott rekedtes hörgésnek, mintsem kiáltásnak.
– Ne!
A fiú megdermedt, és lenézett. Murgatroyd négykézláb állt a felszerelést tartalmazó doboz fölött, melyben legfelül egy drótvágó olló hevert. Bal kezének hüvelyk- és mutatóujja közé vette, majd jobb tenyerének péppé foszlott húsához tartotta. Az ujjak lassan bezárultak rajta. Szabad kezével felhúzta magát, és áthajolt a taton.
A Császár ott volt, éppen alatta, a végsőkig kimerülve. A hatalmas test oldalra dőlve hevert a tajtékban, félig nyitott szája egyik szegletében a korábbi harc emlékeként ott lifegett az acélkampó, még mindig fényesen csillogva. Az alsó állkapcsából egy másik horog meredt ki, amely rég megrozsdásodott már. A Kilián kezében lévő acélzsineg a harmadik kampóhoz vezetett, az övéhez, Murgatroydéhoz, amely mélyen ült a felső ajak porcogójában, csak a horognyél egy darabját lehetett látni.
Egymást kergető hullámok csaptak át a mariin kékesfeketés teste fölött. A mindössze kétméternyi távolságból a hal rámeredt Murgatroydra nagy márvány szemével. Élt, de nem maradt már ereje küzdeni. Az acélzsineg megfeszült Kilián marka és a hal szája között. Murgatroyd óvatosan lehajolt, jobb kezét a hal szája felé közelítette.
– Később is megcirógathatja, ember – mondta Kilián. – Előbb vigyük haza.
Murgatroyd lassan összezárta a fogót az acélcserkén, ahol az hozzá volt erősítve a horog szárához. Aztán megnyomta a nyelét. Vér buggyant ki a tenyeréből, belecsöpögött a sós vízbe a mariin feje körül. Ismét megnyomta a nyelet, s az acélzsineg elpattant.
– Mit csinál? Megszökik! – ordította Higgins. A Császár Murgatroydra meredt, miközben egy újabb hullám bukott át rajta. Megrázta fáradt, öreg fejét, és orra hegyét belemerítette a hideg vízbe. A következő hullám visszalendítette a hasára, mire még mélyebbre buktatta a fejét. Kicsivel arrébb, balra nagy, félhold alakú farka felemelkedett, majd lesüllyedt, ernyedten kormányozva a testet. Amint érezni kezdte a vizet, kettőt csapott, aztán előrelendítette a testét, és alábukott. A farkát látták utoljára, ami a kimerültségtől nehézkesen mozgott, visszavezetve a mariint a hullámok alá, otthona hideg sötétjébe.
– Az istenfáját – mondta Kilián.
Murgatroyd megpróbált felemelkedni, de a vér a fejébe tolult. Arra még emlékezett, hogy az ég egy nagy körívet írt le a feje fölött, aztán homályos sötétség zuhant rá. A fedélzet megemelkedett, s először a térdét, aztán az arcát verte bele. Elájult. A nap a mauritiusi hegyek fölött függött, nyugaton.
S már egy órája le is nyugodott, mikor az Avant hazafelé tartott az öbölben, és Murgatroyd magához tért. Kilián visszavette a nadrágot és a szvettert, így az esti hűvös levegő vígan játszadozhatott megégett végtagjain. Három doboz sört ivott meg egymás után, miközben összegörnyedve, felhúzott vállal az egyik padon üldögélt, kezét egy sós vízzel teli vödörbe lógatva. Észre sem vette, mikor a hajó kikötött a deszkamólónál, és Jean-Paul elszaladt a falu felé.
Az öreg Monsieur Patient lezárta a motorházat, és megnézte, hogy a hajókötelek biztosan tartanak-e. Kihajította a bonitót és a doradót a mólóra, majd elrakta a felszerelést és a műcsalikat. Kilián kicipelte a hűtőtáskát a mólóra, és visszaugrott a fedélzetre.
– Ideje mennünk – mondta.
Murgatroyd talpra kecmergett, Kilián kisegítette a rakpartra. Sortjának alja jóval a térde alatt lógott, inge szétnyílt a mellén, feketén a rászáradt izzadtságtól. Papucsa cuppogott. A falusiak időközben ellepték a keskeny mólót, így csak libasorban haladhattak, Higginsszel az élen.
Monsieur Patient legelöl állt. Murgatroyd kezet szorított volna vele, de a tenyere iszonyúan sajgott. Ezért csak biccentett a hajós felé, és mosolygott.
– Merci – mondta.
Az öregember, aki közben visszakapta szalmakalapját, lekapta a fejéről.
– Salut, Maitre – válaszolta.
Murgatroyd lassan ment végig a mólón. Valamennyi falusi fejet hajtott, és azt mondta: „Salut, Maitre”. Végül leléptek a pallókról az utca homokjára. Jó néhány falusi vette körül a kocsijukat. „Salut, salut, salut, Maitre”, mondták csendesen.
Higgins a tartalék ruhákat s a kiürült élelmiszeres dobozt pakolta be. Kilián fellendítette a hűtőtáskát a hátsó csomagtartóba, majd becsapta az ajtót. Aztán odament a hátulsó ajtóhoz, ahol Murgatroyd álldogált.
– Mit mondanak ezek az emberek? – kérdezte suttogva Murgatroyd.
– Magát köszöntik – válaszolta Kilián. – Halászmesternek szólítják.
– A Császár miatt?
– A legenda miatt, amit a hal jelent nekik.
– Mert kifogtam a Császárt? Kilián halkan nevetett.
– Nem, Engelsman, ellenkezőleg. Mert visszaadta az életét.
Beszálltak az autóba. Murgatroyd hátra, ahol ernyedten süppedt a párnák közé, égő tenyerét combjai közé dugta. Kilián ült a volán mögé, Higgins melléje.
– Ide hallgasson, Murgatroyd – mondta Higgins –, ezek a falusiak istennek nézik magát.
Murgatroyd kibámult az ablakon a mosolygó barna arcokra és az integető gyerekekre.
– Mielőtt a hotelba mennénk, nem ártana megállnunk a flacqi kórháznál, hogy egy orvos megvizsgálja – mondta Kilián.
A fiatal indiai orvos megkérte Murgatroy-dot, hogy vetkőzzön le, majd a látványtól, ami a szeme elé tárult, csettintett egyet a nyelvével. Murgatroyd ülepe telis-tele volt kidörzsölt hólyagokkal a horgászszékben való csúszkálástól. Sötétvörös hurkák barázdálták a vállát és a hátát ott, ahol a szíjak belevágtak. Karja, combja és lábikrája vörös volt, és hámlott róla a bőr, arcát tarjagosra égette a nap. Mindkét tenyere, mint a szín nyers hús.
– Szent egek – mondta az orvos –, ez nem lesz meg egyhamar.
– Visszaküldhetek valakit érte, mondjuk, két óra múlva? – kérdezte Kilián.
– Nem szükséges – válaszolta az orvos. – Az Hotel St. Geran útba esik nekem hazafelé. Majd én elviszem.
Tíz óra volt, amikor Murgatroyd áthaladt a St. Geran főbejáratán, és belépett az előcsarnok világosságába. Az orvos mellette lépkedett. Az egyik vendég rögtön észrevette őket, s berohant az ebédlőbe, hogy elmondja a hírt a későn érkezőknek, ami aztán egykettőre átterjedt a bárra is. Székcsikorgás, kanálcsörömpölés hallatszott, majd vendégek tömege jelent meg a csarnok túloldalán, hogy láthassa őt. Bizonyos távolságban megálltak.
Különös látványt nyújtott. Karja és lába vastagon be volt kenve valami kenőccsel, ami közben krétafehérré száradt. Mindkét kézfejét fehér pólya borította. Arca téglavörös volt, s fénylett a rákent krémtől. Haja összegubancolva, khaki sortja még most is a térde alá lógott. Éppúgy nézett ki, mint egy fénykép negatívja. Lassan elindult a tömeg felé, mely kettévált előtte.
– Bravó, öregfiú! – kiáltotta valaki.
– Bravó, bravó! – kiáltozták többen is. Kézfogások szóba se jöhettek. Néhányan
meg akarták veregetni a vállát, amint elhaladt közöttük, de az orvos elhessegette őket. Mások poharat emeltek a tiszteletére. Murgatroyd megérkezett a fenti szobákhoz vezető kőlépcső aljához, s elkezdett felfelé kapaszkodni.
E pillanatban Mrs. Murgatroyd bukkant elő a fodrász szalonból; a férje visszatérése okozta lárma csalta ki. Azzal töltötte a napot, hogy minél jobban felhergelje magát, mivel kora délelőtt nem találta a férjét szokásos helyükön a strandon, s hosszas kutatás után kiderítette, hova ment. Arca szinte lángolt, nem a naptól, hanem a méregtől. A hazaútra szánt dauerja nem volt még teljesen kész, s a hajcsavarók úgy álltak ki a fejéből, mint egy katyusa csövei.
– Murgatroyd! – harsogta. Mindig a vezetéknevén szólította, ha mérges volt rá. – Hol az ördögben kóboroltál egész nap?
A lépcsőpihenőn Murgatroyd megfordult, s lenézett a tömegre és a feleségére. Kilián később úgy mesélte kollégáinak, hogy valami egészen különös volt a nézésében. A tömeg elnémult.
– És hogy nézel ki?! – folytatta Edna Murgatroyd tajtékozva.
Ekkor a bankigazgató olyasmit tett, amit a hosszú évek során egyetlenegyszer sem. Rákiáltott a feleségére.
– Csönd!
Edna Murgatroyd szája tátva maradt, éppolyan szélesen, bár kevésbé fenségesen, mint a halé.
– Huszonöt éve, Edna – folytatta Murgatroyd, most már csendesebben –, egyre azzal fenyegetsz, hogy elköltözöl a nővéredhez Bognorba, s vele maradsz. Minden bizonnyal örömmel fogadod a hírt, hogy nem marasztallak többé. Nem megyek vissza veled holnap. Itt maradok, ezen a szigeten. A tömeg döbbenten meredt rá.
– Nélkülözni nem fogsz – folytatta Murgatroyd. – Rád ruházom a házunkat és a bankszámlámat. Enyém viszont a felgyülemlett nyugdíj-visszatérítés, valamint a meglévő készpénz. Az életbiztosítási kötvényekből.
Harry Foster nagyot kortyolt a söréből, majd böffentett egyet.
Ekkor Higgins aggódó hangja szólalt meg.
– Nem hagyhatja ott Londont, öregfiú. Itt nincs miből megélnie.
– De van – válaszolta a bankigazgató. – Döntöttem, s nem fogom megmásítani az elhatározásomat. Mindent kigondoltam a kórházban, ahol Monsieur Patient meglátogatott. Egyezséget kötöttünk. El fogja adni nekem a hajóját, azon felül marad még annyim, hogy egy kunyhót vásároljak a parton. Ő lesz továbbra is a kapitány, s főiskolára küldheti az unokáját. Én leszek a hajósinas, és két év alatt kitanít engem a tengerre és a halakra. Azután én viszem majd a turistákat horgászni, s így keresem meg a kenyeremet.
A szállóvendégek nem vették le róla döbbent tekintetüket.
Higgins törte meg újra a csendet.
– De Murgatroyd, öregfiú, és mi lesz a bankkal? Mi lesz Ponder's Enddel?
– És mi lesz velem? – jajveszékelt Edna Murgatroyd.
Murgatroyd megfontolta mind a három kérdést. – A pokolba a bankkal – felelte. – A pokolba Ponder's Enddel. És, asszonyom, a pokolba önnel is.
Ezzel megfordult, és megmászta az utolsó néhány lépcsőfokot. Mögötte harsány éljenzés tört ki. Amint végigment a folyosón a szobája felé, részeg búcsúkiáltás szállt utána:
–	Ez már döfi, Murgatroyd!

Kötelesség

A kocsi motorja már több mint három kilométeren keresztül köpködött, s épp mielőtt kilehelte volna lelkét, szembetaláltam magam egy meredek és kacskaringós emelkedővel. Az összes ír szentekhez fohászkodtam, hogy ne hagyjon cserben éppen itt, elveszetten a francia hegyvidék vad szépségei között.
Mellettem Bernadette riadt pillantásai röpködtek felém, ahogy a kormány fölé görnyedve, vadul nyomkodtam a gázpedált, hogy kicsikarjam az utolsó erőt is az agonizáló gépből. Nyilvánvalóan valami baj történt a motorháztető alatt, és én a föld legtudatlanabb embere voltam az efféle technikai rejtelmekben.
Az öreg Triumph Mayflower éppen csak hogy felkapaszkodott a dombra, még egyet köhögött, és elnémult a csúcson. Kikapcsoltam a gyújtást, behúztam a kéziféket, és kimásztam a kocsiból. Bernadette csatlakozott hozzám. Lebámultunk a domb túlsó oldalára, ahol az országút lejtősen továbbvezetett a völgy felé.
Tagadhatatlanul gyönyörű nyári este volt. Az ötvenes évek elején jártunk, s ezekben az időkben a Dordogne térsége még teljesen „felfedezetlen” volt – legalábbis még nem jött divatba. A falusi Franciaországnak olyan tájéka ez, ahol vajmi kevés változott az elmúlt évszázadok alatt. Se gyárkémények, se villanyoszlopok nem meredtek az égnek; autóutak sem vezettek át a völgyeken. Szűk dűlőutak mentén kis falvak raktak fészket, megélhetésüket a környező földekről biztosítva, ahonnan csikorgó ökrös társzekereken vontatták be a termést. Ezt a vidéket akartuk felfedezni Bernadette-tel ezen a nyáron, első külföldi nyaralásunkon, öreg túrakocsinkkal.
Megkerestem az autótérképemet a kesztyűtartóban, áttanulmányoztam, és rámutattam egy pontra a Dordogne-völgy északi peremén.
– Körülbelül itt vagyunk – azt hiszem. Bernadette lekémlelt az előttünk lejtő útra.
– Ott lent van egy falu – mondta.
Követtem tekintetét. – Igazad van.
A fák között egy templomtorony csúcsa látszott, s egy pajta teteje derengett fel. Bizonytalan pillantást vetettem a kocsira és a dombra.
– Talán eljutunk odáig motor nélkül – mondtam –, de tovább biztosan nem. – „Mégis jobb, mint itt maradni egész éjszakára”, sugallta józan eszem.
Visszaszálltunk a kocsiba. Üresbe tettem a sebességváltót, tövig benyomtam a kuplungot, és kiengedtem a kéziféket. A Mayflower lassan megindult előre, aztán felgyorsult. Kísérteties csendben gurultunk lefelé a dombról a távoli templomtorony felé.
A nehézségi erő lendülete elvitt bennünket a kéttucatnyi házból álló falucska szélére, és már a falu lejtős főutcáján gurultunk. Aztán megállt a kocsi, és mi ismét kiszálltunk. Esteledett.
Az utca teljesen kihaltnak látszott. Egy nagy, barna téglás pajta falánál magányos csirke kapirgált a szemétben. Két szénásszekér állt elhagyottan az út szélén, rúdjaikkal a porban, gazdáiknak nyilvánvalóan máshol akadt dolguk. Már azon gondolkodtam, hogy bekopogtatok valamelyik bezsaluzott házba, és megpróbálom elmagyarázni szorult helyzetünket, még csak gyatrának sem nevezhető francia tudásommal, amikor úgy százméternyire tőlünk, a templom mögül előbukkant egy magányos alak, és felénk igyekezett.
Ahogy közelebb ért, láttam, hogy a falucska papja. Abban az időben még hordták a földig érő fekete reverendát, a cingulust és a széles karimájú kalapot. Törtem a fejemet, hogyan is kellene megszólítani franciául, de hasztalan. Amikor odaért, csak annyit tudtam mondani – azt is angolul – : Atyám.
Ez mindenesetre elégnek bizonyult. Megállt, és érdeklődőén ránk mosolygott. Rámutattam a gépkocsimra. Ő bólintott egyet, mintha azt akarta volna mondani: „Szép kocsi”. Hogyan magyarázzam meg, hogy én nem egy pompás gépjármű büszke tulajdonosa vagyok, aki arra vágyik, hogy megcsodálják a kocsiját, hanem egy lerobbant autójú turista?
A latin, ötlött az eszembe. A pap idősebb nálam, és biztosan emlékszik még a latinra iskolás éveiből. De lényegesebb, hogy én emlékszem-e. A Keresztény Testvérek éveket pazaroltak rám, hogy belém sulykoljanak némi latint, amit a templomi imádságon kívül azóta sem kellett használnom, márpedig igen kevés közös van az imádság és a lerobbant Triumphfel kapcsolatos problémák között. Rámutattam a motorháztetőre.
– Currus meus fractus est – mondtam neki, ami annyit jelent, hogy „Az én szekerem eltörött”, de úgy tűnt, a trükk bevált. Kerek képét az értelem világossága öntötte el.
– Ah, est fractus currus tuus, filius meus ? – ismételte.
– In veritate, páter meus – mondtam neki. Ezen gondolkodott egy keveset, majd jelezte, hogy itt várjuk meg. Gyorsuló léptekkel végigsietett a meredek utcán, és bement egy házba, amely, mint ahogyan később kiderült, a falu kávéháza és egyszersmind a társas élet központja volt. Ez nekem is eszembe juthatott volna.
Néhány perc múlva újra előtűnt egy nagydarab férfi társaságában, aki a francia parasztemberek jellegzetes kék vászonnadrágját és ingét viselte. Spárgatalpú vászoncipője felverte a port, ahogy nehézkes járásával a szaporán lépegető pap nyomában haladt. Ahogy odaértek, az abbé pergő szóáradatban tört ki, a kocsira mutogatva meg az útra, felfelé és lefelé. Az volt a benyomásom, mintha azt magyarázta volna az egyházközségéhez tartozó hívőnek, hogy a gépkocsi nem maradhat ott egész éjszaka, eltorlaszolva az utat. A paraszt egyetlen szó nélkül bólintott, és ismét felcammogott az úton. Mi, a pap, Bernadette meg én, ottmaradtunk magunkban a kocsi mellett. Bernadette arrébb ment egy kicsivel, és leült az útpadkára.
Azok, akik valaha is eltöltöttek bizonyos időt valakinek a társaságában, akivel egy árva szót sem tudtak váltani, tudják, milyen érzés is az. Én bólintottam, és mosolyogtam. A pap bólintott, és mosolygott. Mindketten bólintottunk, és mosolyogtunk. Végül ő törte meg a csendet.
– Anglais? – kérdezte Bernadette-re és rám mutatva. Türelmesen megráztam a fejem. Ez egyike ama terheknek, melyeket egy írnek hordoznia kell a történelem során, hogy tévedésből angolnak nézik.
– Irlandais – mondtam, remélve, hogy a szót jól ejtettem ki. Arca felderült.
– A, Hollandais – mondta. Ismét megráztam a fejemet, karon fogtam, a gépkocsi hátuljához kísértem, és a hátsó ablakra mutattam. Az ablakon belül felragasztott öntapadós címkén nagyméretű nyomtatott fekete betűkkel az IRL felirat állt.
A pap mosolygott, mint egy boldog gyermek.
– A, Irlandais.
Én bólintottam, és mosolyogtam.
– Irlande?
Részemről még szélesebb mosoly és bólogatás.
– Partie d Angleterre – mondta ő.
Felsóhajtottam. Vannak bizonyos csaták, melyeket nem lehet megnyerni, és sem az idő, sem a hely nem volt alkalmas arra, hogy elmagyarázzam a jó atyának, hogy Írország, bizonyos mértékig éppen Bernadette édesapja és nagybátyja áldozatvállalásának köszönhetően, már nem Anglia része.
Ekkor feltűnt a paraszt két téglapajta közt, egy szűk ösvényen, egy öreg, dörmögő traktor tetején. A ló és ökör vontatta társzekerek világában minden valószínűség szerint ez volt a falu egyetlen traktorja, s a motorja nem sokkal biztatóbban dohogott, mint a Mayfloweré, mielőtt felmondta a szolgálatot. De ez mégiscsak végigtöfögött az úton, és pontosan a gépkocsim előtt megállt.
A kékbe öltözött farmer egy vaskos kötéllel odaerősítette az autót a traktorja vontatókampójához, és a pap jelezte , hogy szálljunk be a kocsiba. Ilyenformán, miközben a pap mellettünk sétált, levontattak bennünket az úton, a sarkon túl egy udvarba.
A leereszkedő sötétségben még észrevettem a kopott táblát az ormótlan épületen, amely olyan volt, mintha egy másik barna téglapajta volna. „Garázs” felirat állt rajta. A paraszt leakasztotta a kocsimat a vontatóhorogról, és nekilátott, hogy elrakja a kötelet. A pap rámutatott az órájára, és a lezárt, lelakatolt garázsra. Azt mutatta, hogy holnap reggel hét órakor nyit ki, amikor is a szerelő megnézi, mi a baj.
– És addig mi mit fogunk csinálni? – suttogta nekem. Bernadette. Két tenyeremet összetettem, az arcomhoz illesztettem, és a fejemet félrebillentettem az alvási szándékot jelentő nemzetközi gesztussal. A pap megértett.
Ismét pergő párbeszéd kezdődött a pap és a paraszt között. Én persze nem tudtam követni, de a paraszt felemelte egyik karját, és fölfelé mutatott. Elkaptam azt a szót, hogy „Preece”, ami nekem semmit nem jelentett, de a pap egyetértőleg bólintott. Azután hozzám fordult, és mutatta, hogy ki kell vennünk a bőröndöt a kocsiból, és fel kell kapaszkodnunk a traktor hátsó lépcsőjére.
A traktor kifordult az udvarból az országútra. A derék tisztelendő atya istenhozzádot intett nekünk, s ekkor láttuk őt utoljára. Szörnyen furcsán és ostobán éreztük magunkat, ahogy ott álltunk egymás mellett a traktor hátsó lépcsőjén, egyik kezemben éjszakai holminkat szorongatva, a másikkal görcsösen fogódzkodva.
Hallgatag vezetőnk feldöcögött az úton a falu túlsó végére, majd egy kis patakon keresztül egy másik dombra. A dombtetőhöz közel befordult egy farm poros, tehénlepénnyel borított udvarára. Előrement egészen a farmépület bejáratáig, majd jelt adott, hogy leszállhatunk. A motor még mindig járt, pokoli zajt csinálva.
A paraszt odalépett az ajtóhoz, és bekopogott. Egy perccel később egy alacsony termetű, középkorú nő jelent meg az ajtó keretében, kötényben, alakját hátulról egy petróleumlámpa fénye világította meg. A traktor vezetője mondott neki valamit, ránk mutogatva. Az asszony bólintott. A vezető megelégedetten visszatért hozzánk, és a nyitott farmajtóra mutatott, majd felszállt a traktorjára és elpöfögött.
Amíg azok ketten beszélgettek, én körülnéztem az udvarban a maradék napvilágnál. Kis vegyes gazdaságot láttam, amilyeneket eddig is százával láttunk. Volt ott egy tehénistálló, egy másik a ló meg az ökör számára, egy kéziszivattyú és egy halom komposzttrágya, amin egy csomó barna tyúk csipegetett. Minden elnyűtt volt, viharvert és napszítta, semmi korszerű, semmi hatékony, mégis az ehhez hasonló száz- és százezer hagyományos francia kisbirtok alkotja a mezőgazdaság gerincét.
Valahonnan a látótávolságomon túlról hallottam egy fejsze ütemes emelkedését és zuhanását, a csattanást, ahogyan behatolt a fába, majd a fahasábok koppanását, ahogy a balta éle széthasította őket. Valaki tuskókat hasogatott a soron következő télre. Az asszony az ajtóban intett, hogy lépjünk beljebb.
Nyilván volt ott lakószoba, nappali vagy társalgó – nevezzék, ahogy akarják –, bennünket azonban a konyhába vezetett, ami nyilvánvalóan a háziak életének középpontja volt, egy kőpadlós, nagy helyiség lefolyóval, étkezőasztallal és két rozoga, kényelmes székkel a nyitott tűz előtt. Egy másik kéziszivattyú a lefolyó mellett azt jelezte, hogy a víz forrásból jön. A világítást petróleumlámpa szolgáltatta. Letettem a csomagot.
Háziasszonyunkról kiderült, hogy kedves teremtés; kerek képű, pirospozsgás, hátul kontyba kötött ősz hajjal, munkától eldurvult kézzel, hosszú, szürke ruhában, fehér köténnyel, vidám madárarcán a szíves fogadtatás mosolyával. Madame Preece-ként mutatkozott be, és mi is megmondtuk neki a nevünket, amely kiejthetetlen volt a számára. A társalgás a továbbiakban minden bizonnyal további bólogatásra és mosolygásra korlátozódik, gondoltam magamban, de hálás voltam, hogy egyáltalán fedél van a fejünk felett, figyelembe véve a szorult helyzetet, amelyben alig egy órával ezelőtt leledzettünk a domb tetején.
Madame Preece jelezte, hogy Bernadette talán szeretné megnézni a szobát és megmosakodni; ilyen kellemességek bizonnyal nem szükségesek a számomra. A két hölgy eltűnt odafenn, én meg odasétáltam az ablakhoz, amely nyitva volt a meleg nyári estében. Egy másik udvarra nézett a ház a hátuljánál, ahol a dudva között egy szekér állt, a fából ácsolt pajtához közel. A pajta meghosszabbításaként egy körülbelül két méter magas léckerítés futott tova. A kerítés felett egy nagy fejsze éle emelkedett fel, és zuhant le, s a favágás hangja egy percre sem szünetelt.
Bernadette tíz perccel később lejött, szemmel láthatóan felfrissülve, miután megmosakodott egy porcelántálban egy korsó hideg vízben. A felső ablakból az udvarra öntött víz lehetett a furcsa loccsanás, amit hallottam. Felrántottam a szemöldökömet.
– Az egy szép kis szoba – mondta Bernadette. Madame Preece, aki érdeklődve figyelt, pislogott és bólintott, habár semmit sem értett, legföljebb az egyetértő hangsúlyt. – Remélem – mondta Bernadette ugyanazzal a széles mosollyal –, hogy nem lesznek semmiféle bolhák.
Tartottam tőle, hogy lesznek. Feleségem mindig sokat szenvedett a bolháktól és a szúnyogoktól, csípésük nyomán nagy, vörös dudorok nőttek fehér kelta bőrén. Madame Preece intett, hogy foglaljunk helyet a rozoga karosszékekben; míg mi egymással beszélgettünk, háziasszonyunk a konyha túlsó felében levő vaskályhánál foglalatoskodott. Valami étvágygerjesztő főhetett rajta, az illata éhessé tett bennünket.
Tíz percre rá asztalhoz invitált bennünket, porcelántányérokat, leveseskanalakat rakott elénk, és mindegyikünk számára egy-egy hosszú, ízletes, fehér kenyércipót. Végül középre tett egy nagyméretű levesestálat, amiből fém merítőkanál állt ki, jelezve, hogy szolgáljuk ki magunkat.
Kimertem Bernadette-nek egy adaggal a levesből, amiről kiderült, hogy sűrű és ízletes zöldséges húsleves, sok burgonyával, igen laktató, és nagyon jól is esett. Ez jelentette az esti ételt, de olyan finom volt, hogy mind a ketten háromszor szedtünk belőle. Ki akartam tálalni Madame Preecenek is egy adaggal, de ő nem kért. Ez itt nyilvánvalóan nem volt szokás.
– Servez-vous Monsieur, servez-vous – ismételgette, s én meg is töltöttem a tányéromat a pereméig, és be is faltam az utolsó cseppig.
Úgy öt perc elteltével megszűnt a favágás zaja, és pár pillanattal később belökte a hátsó ajtót a gazda, aki bejött vacsorázni. Felálltam, hogy üdvözöljem, miközben a felesége elcsacsogta neki, hogyan kerültünk oda, de a leghalványabb érdeklődést sem váltotta ki belőle, hogy két idegent talál az asztala körül, így hát szó nélkül visszaültem a helyemre.
Óriás termetű férfi volt, a feje szinte súrolta a szoba mennyezetét. Inkább cammogott, semmint járt, s már az első pillanatban olyan benyomást keltett – mint ahogy ez be is igazolódott –, hogy hatalmas ereje igen lassú felfogással párosul.
Hatvan körül járhatott, legföljebb pár évvel innen vagy túl rajta, ősz haja rövidre nyírva tapadt a fejére. Vékony gombfüle volt, és jámbor, kifejezéstelen, vizenyős babaszemmel tekintett ránk, az üdvözlés bármilyen jele nélkül.
Az óriás szótlanul elfoglalta megszokott helyét, és felesége azon nyomban felszolgálta neki a tányérból majdnem kicsorduló levest. Keze fekete volt a földtől, de meg sem mozdult, hogy megmossa. Madame Preece visszaült a helyére, ránk villantott még egy ragyogó mosolyt, és madárfejével még egyet bólintott felénk. Folytattuk az étkezést. A szemem sarkából láttam, hogy a farmer nagykanállal lapátolja magába a levesét, jókora kenyérdarabok kíséretében, amiket minden ceremónia nélkül tördelt le a cipójából.
A férj és a feleség között nem volt helye beszélgetésnek, de megfigyeltem, hogy a nő időről időre gyöngéd és elnéző pillantásokat vet férje felé, bár az a leghalványabb jelét sem adta annak, hogy ezt észrevette volna.
Bernadette-tel megpróbáltunk beszélgetni, legalább egymással, inkább megnyugtatásként, s hogy megtörjük a csendet, mint információcsere céljából.
– Remélem, hogy reggel sikerül megjavítani – mondtam. – Ha mégis valami komoly, akkor be kell mennem a legközelebbi nagyobb városba alkatrészért vagy autómentőért. Megborzongtam a gondolatra, hogy ez a kiadás mit tehet háború utáni vékonyka turista-költségvetésünkkel.
– Melyik a legközelebbi város? – kérdezte Bernadette két kanál leves között.
Igyekeztem visszaemlékezni a kocsiban lévő térképre.
– Bergerac, azt hiszem.
– Milyen messze van? – kérdezte.
– Körülbelül hatvan kilométernyire – válaszoltam.
A témáról nem volt több mondanivaló, így hát ismét csend telepedett közénk. Egy teljes percig tartott, amikor valahonnan a semmiből egy hang váratlanul azt mondta angolul: Negyvennégy.
Bernadette rám pillantott. Én legalább úgy meg voltam döbbenve, mint ő. Ránéztem Madame Preece-re. Boldogan mosolygott, és folytatta az evést. Bernadette egy észrevétlen mozdulatot tett fejével a farmer felé. Arra fordultam. Változatlanul habzsolta a levest és a kenyeret.
– Tessék? – kérdeztem.
Nem adta jelét, hogy hallotta volna, s további jó néhány kanál leves és kenyérdarab ment le a torkán. Aztán úgy fél perccel a kérdésem után azt mondta egészen érthetően, angolul:
– Negyvennégy. Bergeracig. Negyvennégy kilométer.
Nem nézett ránk; evett tovább. Átpillantottam Madame Preece-re. Boldog mosoly ragyogott fel az arcán, mintha azt mondaná: ó, igen, a férjem nyelvtehetség. Elképedve tettük le a kanalunkat Bernadette-tel.
– Ön beszél angolul? – kérdeztem a farmert.
Több másodperc ketyegett tova. Végül csak bólintott.
– Tán Angliában született?
A csend hosszabb lett, és nem jött válasz. Kerek ötven másodperc telt el.
– Wales – mondta végül, s szájába tömött egy jókora kenyérdarabot.
Itt előre kell bocsátanom, hogy a történet elmesélése során felgyorsítom a párbeszédet, mert különben az olvasó meghalna az unalomtól. De az nem így zajlott le akkor. A társalgás egy örökkévalóság alatt alakult ki köztünk, a kérdéseim és a válaszai között eltelő irdatlanul hosszú szünetek miatt.
Eleinte azt gondoltam, hogy rosszul hall. De nem így volt. Teljesen jól hallott. Aztán arra gondoltam, hogy egy óvatos, ravasz paraszt, aki alaposan átgondolja válaszai minden vonatkozását, ahogy a sakkjátékos gondolja át lépéseinek következményeit. Ez sem így volt. Egyszerűen egy minden ravaszságtól mentes, együgyű ember volt, olyan lassú gondolkodású, hogy sok-sok másodperc, sőt egy perc is eltelt, amíg megemésztette a kérdést, felfogta a jelentését, kiválasztotta és végül kimondta rá a választ.
Nem vettem volna a fáradságot, hogy átvészeljem a következő kétórás, keserves társalgást, de kíváncsi voltam, miért farmerkodik itt egy ember Walesből ezen az isten háta mögötti francia vidéken. Igen lassan, cseppen-ként és darabonként napvilágra került az ok, amely épp elég romantikus volt, hogy elbájolja Bernadette-et, velem együtt.
A neve nem Preece, hanem Price volt, Evan Price, de ezt francia módra Preece-nek ejtették. A dél-walesi Rhondda-völgyből származott. Közel negyven évvel ezelőtt egy walesi ezred sorkatonája volt az első világháborúban. Ezredével részt vett a második nagy marne-i csatában, amely közvetlenül megelőzte a háború befejezését. Csúnyán megsebesült, és hetekig feküdt a brit hadikórházban, miközben megkötötték a fegyverszünetet. Amikor a brit hadsereg hazatért, őt, mivel a szállításhoz még túl beteg volt, átirányították egy francia kórházba.
Ott egy ifjú nővér ápolta, aki szerelmes lett belé, ahogy ott feküdt fájdalomtól elgyötörten. Összeházasodtak, és beköltöztek a szülők kis farmjára, a Dordogne hegységben. Ö sohasem tért vissza Walesbe. Szüleinek halála után mint egyetlen gyermek a felesége örökölte a farmot.
Madame Preece végigülte a jaj-de-lassú elbeszélést, itt-ott elkapva egy-egy szót, amit felismert, ilyenkor szélesen mosolygott. Megpróbáltam elképzelni, milyen lehetett 1918-ban, vékonyan, mint egy ide-oda szökkenő, tevékeny, sötét szemű, fürge, csicsergő kis veréb. Bernadette-et is meghatotta a kis francia ápolónő képe, aki ápolta a sebesültet, majd szerelmes lett a nagy, magatehetetlen, együgyű óriásbébibe egy flandriai kórházban. Áthajolt az asztalon, és megérintette Price karját.
– Ez igen kedves történet, Mr. Price.
A férfi nem mutatott érdeklődést.
– Mi Írországból valók vagyunk – mondtam mintegy tájékoztatásul, viszonzásképpen.
Ő csendben maradt, mialatt a felesége kimerte neki a harmadik tányér levest.
– Járt ön valaha Írországban? – kérdezte Bernadette.
Másodpercek teltek el. Price morgott egyet, és bólintott. Elragadtatott csodálkozással tekintettünk egymásra Bernadette-tel.
– Talán ott dolgozott?
– Nem.
– Mennyi ideig volt ott?
– Két évig.
– És mikor? – kérdezte Bernadette.
– 1915-től… 1917-ig.
– Mit csinált ott? – Hosszú csend.
– Katona voltam.
Hát persze. Tudhattam volna. Nem 1917-ben vonult be. Hamarabb, és 1917-ben vezényelték át Flandriába. Előtte az angol hadsereg írországi helyőrségében szolgált.
Bernadette megmerevedett, hűvössé vált. Szenvedélyes republikánus családból származik. Talán itt abba kellett volna hagynom, és nem próbálkozni tovább. De újságíró mivoltom arra ösztökélt, hogy továbbmenjek, és feltegyem a kérdést.
– Hol állomásoztak?
– Dublinban.
– Ó, mi dubliniak vagyunk. Tetszett Dublin?
– Nem.
– Sajnálom, hogy ezt hallom.
Mi, dubliniak hajlamosak vagyunk rá, hogy a városunkkal büszkélkedjünk. Azt szeretnénk, ha a külföldiek, még a helyőrségiek is méltányolnák városunk értékeit.
Price volt közlegény életútjának korábbi része úgy bontakozott ki, mint az utóbbi: igen-igen lassan. 1897-ben született Rhonddában, nagyon szegény szülőktől. Az élete kemény volt és sivár. 1914-ben, tizenhét éves korában, inkább az étel, a ruha és a szállás miatt, mint hazafias buzgalomból, jelentkezett a hadseregbe. Soha nem vitte többre a közlegénységnél.
Tizenkét hónapig kiképzőtáborokban volt, amíg a többieket a frontra vezényelték, Flandriába, majd egy walesi katonai raktárállomásra került. 1915 őszén áthelyezték az írországi helyőrségi erőkhöz, amelyek Island-bridge fagyos barakkjaiban voltak elszállásolva, a Liffey folyó déli partján, Dublinban.
Feltételezem, hogy ez az élet elég terhes lehetett számára, tekintettel arra, hogy azt mondta, nem szeretett Dublinban lenni. Szűk barakkhálóhelyek, kevés zsold és a „köpd és tisztítsd a gombot, csizmát, hozd rendbe az ágyad” oktalan körforgása; őrt állás a fagyos éjszakákon és virradatkor a zuhogó esőben. És a szabadidőben… nem sokra tellett abból a katonazsoldból. Sör a kantinban, kevés vagy semmi kapcsolat a katolikus lakossággal. Bizonyára örült, hogy két év múlva áthelyezték.
És egyáltalán örült-e, vagy szomorú volt-e valaha bármiért is ez a lassú gondolkodású, esetlen ember?
– Történt egyáltalán valami érdekes? – kérdeztem végül szinte kétségbeesésemben.
– Csak egyszer – válaszolta.
– És mi volt az?
– Egy kivégzés – mondta, belemerülve a levesébe.
Bernadette letette a kanalat, és megmerevedett ültében. Megfagyott a levegő. Csak Madame Preece, aki egy szót sem értett az egészből, és a férje, aki túl együgyű volt hozzá, nem érzékelt semmit. Most aztán már végleg abba kellett volna hagynom.
Végül is, azokban az időkben egy csomó embert végeztek ki. A közönséges gyilkosokat a Mountjoyon akasztották fel. De akasztották. A fogház őrök. Igénybe vették-e erre a katonaságot? És angol katonákat is kivégeztek, gyilkosságért és rablásért, a katonai szabályzat értelmében, a hadbíróság ítélete után. Azokat felakasztották vagy agyonlőtték? Ezt nem tudtam.
– Visszaemlékszik, mikor volt az a kivégzés? – kérdeztem.
Bernadette fagyosan ült a helyén.
Mr. Price rám emelte áttetsző kék szemét. Aztán megrázta a fejét. – Túl hosszú ideje – mondta. Arra gondoltam, talán hazudik, de nem így volt. Egyszerűen elfelejtette.
– Ön a kivégzőosztag tagja volt? – kérdeztem.
Kivárta a szokásos időt. Aztán bólintott.
Eltöprengtem azon, milyen is lehet az, ha valaki egy kivégzőosztag tagja; egy puska irányzéka mögül ráhunyorogni egy másik, 20 méterrel arrébb lévő cölöphöz kötözött emberi lényre; kiválasztani egy fehér foltot a szíve felett, és a csövet mereven erre az élő emberre szegezni; a parancsszóra meghúzni a ravaszt, hallani a dörrenést, érezni, ahogy a fegyver visszarúg; látni, ahogy az összekötözött test megrándul a krétafehér arc alatt, és a kötelékei közé zuhan. Aztán visszamenni a barakkba, kitisztogatni a puskát, és megreggelizni. Hál' istennek, ezt sohasem tudtam, és nem is fogom megtudni.
– Próbáljon visszaemlékezni, mikor történt ez – sürgettem.
Próbált. Valóban megpróbálta. Szinte érezni lehetett az erőfeszítését. Végezetül azt mondta: – 1916-ban. Nyáron, azt hiszem.
Előrehajoltam és megérintettem a karját. Rám emelte a szemét. Nem volt bennük elutasítás, csak türelmes várakozás.
– Emlékszik-e… próbáljon meg visszaemlékezni… ki volt az az ember, akire rálőtt?
De ez már túl sok volt neki. Akárhogyan igyekezett is, nem tudta a nevet felidézni. Végül megrázta a fejét.
– Túl régen volt.
Bernadette hirtelen felszökkent. Egy mesterkélt, udvarias mosolyt villantott Madame felé.
– Én lefekszem – szólt oda nekem. – Ne maradj sokáig.
Húsz percre rá mentem fel. Mr. Price a tűz mellett ült karosszékében, nem dohányzott, nem olvasott. A tűzbe meredt. Szinte megelégedetten. Szobánk sötétségbe borult, de nem akartam a petróleumlámpával vesződni. Levetkőztem a holdvilágnál, és ágyba bújtam.
Bernadette csendben feküdt, de tudtam, hogy ébren van. És azt is, hogy mire gondol. Ugyanarra, amire én. 1916 napfényes tavaszán, húsvétvasárnapon egy maroknyi ember, annak a népszerűtlen küldetésnek szentelve magát, hogy Írországot függetlenné tegye Angliától, megostromolta a postahivatalt és néhány más középületet.
Csapatok százait vetették be, hogy kiűzzék őket onnan, puska- és ágyútűzzel – de Price közlegényt nem islandsbridge-i unalmas barakkjából, mert akkor ő megemlítette volna ezt az eseményt. Beszélt volna a füstről és a zajról, a törmelékről az utcákon, a halottakról és haldoklókról, írekről és angolokról. A lázadókról, akiket végül kivezettek a postáról, legyőzve és elárulva. És arról a különös zöld-narancsfehér lobogóról, amit az épület tetejére tűztek ki, hogy aztán a győzők megvetően félrehajítsák és kicseréljék ismét Nagy-Britannia lobogójára.
Persze ezt most nem tanítják az iskolákban, mert ez nem része a szükséges mítoszoknak, de azért mindez még tény marad; és amikor a lázadók vasra verve meneteltek a dublini dokkok felé, útban a tengeren át a liverpooli börtönbe. A dubliniak, a legtöbbje szegény katolikus, megtagadták és megátkozták őket, amiért ilyen sok bajt hoztak a fejükre.
Az egésznek itt kellett volna végződnie, a brit hatóságok azonban ostoba és őrült módra úgy döntöttek, hogy a Kilmainham börtönben kivégzik a május 3. és 12. közötti felkelés tizenhat vezetőjét. Egy éven belül az egész hangulat megváltozott; a Függetlenségi Párt elsöprő győzelmet aratott az 1918-as választásokon, és két évig tartó gerillaháború után végül kivívták a függetlenséget.
Bernadette megmozdult mellettem. Merev volt gondolatainak szorításában. Én tudtam ezeket a gondolatokat. A fagyos májusi reggelek körül jártak, amikor a kivégzőosztagok szöges csizmáikban kivonultak a barakkokból a börtön felé a sötétben, hajnalhasadás előtt. A katonák körül, akik türelmesen várakoztak a nagy börtönudvaron, amíg kivezették a foglyokat a szemközti falnál levő oszlopokhoz. És a nagybátyja körül. Biztos rá gondol a meleg nyári éjszakában. Apja fivérére; imádta a család, de meghalt, mielőtt ő megszületett volna. Megtagadta, hogy angolul szóljon be-börtönzőihez; csak írül beszélt a hadbíróságon, magasra emelt fejjel és tekintettel, miközben a nap letűnt a horizont mögött. Meg a többiek… O'Connell, Clarké, MacDonough, és Padraig Pearce. Persze, Pearce.
Kétségbeesetten morogtam saját őrültségemen. Ez az egész merő képtelenség. Voltak ott mások, rablók, fosztogatók, gyilkosok, katonaszökevények az angol hadseregből, akiket a hadbíróság szintén agyonlövetett. Azokban az időkben ez járta. Egész sor olyan bűncselekmény volt, amiért halálos ítélet járt. És ráadásul még háború is volt, ami még több halálos ítélettel járt.
– A nyáron – mondta Price. Ez egy hosszú időszak májustól késő szeptemberig. A kis nemzet történelmében ezek nagy események voltak 1916 tavaszán. Ostoba közlegények pedig nem játszanak szerepet nagy eseményekben. Elhessegettem gondolataimat, és aludni tértem.
Korán ébredtünk, mert rögtön virradat után besütött ablakunkon a nap, és az udvaron a szárnyasok olyan zajt csaptak, hogy még egy halottat is feltámasztottak volna. Mind a ketten megmosakodtunk, és megborotválkoztam, úgy, ahogy lehetett, hideg vízben, és a maradékot kilöttyintettem az udvarra. Majd fellazítja a kiszáradt földet. Felvettük ugyanazt a ruhát, ami tegnap volt rajtunk, és lementünk.
A konyhaasztalra mindegyikünk számára odakészített egy-egy csészét Madame Price forró tejeskávéval, meg kenyeret és fehér vajat, amit jóízűen elfogyasztottunk. A férjének híre-hamva sem volt. Alig nyeltem le az utolsó kortyot, amikor látom, hogy Madame Price integet nekem, hogy jöjjek ki a ház elé. Az út mellett, a tehéntrágyától mocskos udvaron ott állt a Triumph és egy ember, akiről kiderült, hogy a garázs tulajdonosa. Arra gondoltam, hogy Mr. Price talán segítségemre jön a tolmácsolással, de sehol nem volt látható.
A szerelő bő 1ère eresztett magyarázatából egy árva kukkot sem értettem, egy szó kivételével: „carburateur”, ismételte el többször is, aztán úgy tett, mintha átfújna egy csövön, hogy eltávolítson onnan valami piszkot. Hát ennyi volt az egész; ilyen egyszerű. Megfogadtam, hogy ahogy hazaérek, részt veszek egy alapfokú autóműszaki tanfolyamon. Ezer frankot kért, ami abban az időben, mielőtt de Gaulle bevezette volna az új frankot, körülbelül egy fontot tett ki. Átadta nekem a kocsi kulcsait, és istenhozzádot intve eltávozott.
Kifizettem Madame Price-nak másik ezer frankot (abban az időszakban ilyen kevés pénzért is lehetett még külföldön nyaralni), és hívtam Bernadette-et. Beraktuk a poggyászunkat, és beszálltunk. A motor azonnal beindult. Egy búcsúintés, és Madame eltűnt a ház belsejében. Visszatolattam, hogy ráforduljak az útra, a bejárat mellett elgurulva.
Már épp elértem az utat, amikor egy üvöltés megállított. A leeresztett ablakon keresztül megláttam Mr. Price-t, aki az udvaron keresztül felénk rohant, miközben feje felett úgy lengette a hatalmas fejszét, mint egy fogpiszkálót.
Először rémülten arra gondoltam, hogy meg akar bennünket támadni. Darabokra hasogathatta volna a gépkocsit, ha így tartja kedve. Aztán megláttam lelkesedéstől ragyogó arcát. Az üvöltéssel és fejszelengetéssel csak a figyelmünket akarta felhívni, nehogy végleg elmenjünk.
Kifulladva érkezett meg a kocsihoz, és nagy holdvilágképét bedugta az ablaknyíláson.
– Eszembe jutott – mondta. – Eszembe jutott.
Elképedtem. Úgy ragyogott, mint egy gyerek, aki valami egészen különleges dolgot vitt végbe, hogy elnyerje szülei dicséretét.
– Visszaemlékezett? Bólintott.
– Visszaemlékeztem – ismételte meg. – Emlékszem már, kire lőttem azon a reggelen. Egy költő volt, akit Pearce-nek hívtak.
Bernadette-tel megrökönyödve, mozdulatlanul, kifejezéstelenül bámultunk rá. Arcáról eltűrft a ragyogás. Úgy igyekezett, hogy elnyerje tetszésünket, és csődöt mondott. Szegény agyát egész éjszaka erőltette, hogy darabonként összerakja a számára tökéletesen semmitmondó információt, és rettenetes erőfeszítés után, tíz másodperccel ezelőtt végül minden összejött. Épp idejében ért utol bennünket, mi pedig most barátságtalanul és szótlanul meredünk rá.
Vállai legörbültek. Aztán felegyenesedett, megfordult, és visszatért a farakáshoz, a kerítés mögé. Röviddel azután hallottam, hogy újból csattogni kezd a fejsze.
Bernadette csak ült ott, kibámulva a kocsi ablakán. Papírfehér volt, ajka összeszorítva. Lelki szemem előtt megjelent egy nagy, lomha fiú képe a Rhondda-völgyből, akinek egy puskát, s egy sorozat élestöltényt nyújt oda a szállásmester egy islandbridge-i barakkban.
Bernadette megszólalt.
– Egy szörnyeteg – mondta. Átpillantottam az udvaron, ahol egy fejsze emelkedett fel és zuhant le ütemesen egy ember kezében, aki egyetlen lövésével elindított egy háborút, meg egy nemzetet a függetlensége felé.
– Nem, kedvesem – mondtam –, nem szörnyeteg, csak egy katona, aki teljesíti a kötelességét.
Benyomtam a kuplungot, és elindultunk lefelé az úton, Bergeracba.

Nincs visszaút

Két férfi ült a ragyogó júliusi napsütésben a Rue Miollin egyik kávéházának teraszán. Italt rendeltek. Az angolt nem úgy hívták, hogy Barrie – ezt a nevet egy írótól kölcsönözte, akire homályosan emlékezett –, a korzikait pedig nem Calvinak hívták, bár annyi igaz, hogy egy Calvin nevű korzikai faluban született. Pillanatnyilag azonban ezeket a neveket használták. Találkozójuk pontos idejét és helyét telefonon közölte velük egy férfi, akit még sohasem láttak. Húsz perc sem telhetett el azóta.
Miután az italokat kihozták, az angol két fényképet tett az asztalra. Az egyik fehér-fekete volt, és egy poros könyvborítót ábrázolt. A borítón gyér hajú, nyírott bajuszú, tokás, középkorú férfi. Alatta a felirat: „Archibald Summers őrnagy ismét nagy örömet szerzett a madárkedvelőknek új könyvével, amely nyugati barátainkat mutatja be. Nagy élvezettel olvastam minden sorát. – Lady Clara Whitehope-Smith.” A korzikai megfordította a képet. Hátlapján ezt olvasta: „Villa San Crispin, Playa Caldera, Ondara, Alicante, Spanyolország.”
A másik fénykép színes volt. Fehér falú kis villát ábrázolt, citromsárga redőnyökkel. Előtte rózsakert, a bokrok között jó néhány madáretető.
– Délután három és négy között mindig otthon van – mondta Barrie. – Cselédség sincs, egyedül lesz.
– Ötezer font – közölte Calvi. – A határátkelés veszélyes, és a spanyol rendőrök olyanok, mint a farkasok.
– Itt a fele – mondta az angol, és az asztalra tett egy fotóanyagcímkés, lapos kartondobozt. – Rajta van egy londoni telefonszám, ahol bármelyik reggel fél nyolc és nyolc között felhívhat. Csak annyit mondjon: „Elkészült a fénykép.” A telefonszám mellé felírtam egy kávéház nevét, ott van az Invalidusok közelében. Aznap, amikor felhív, délután kettőkor átadom a másik filmesdobozt.
– D'accord – mondta a korzikai. Zsebre tette a dobozt és a fényképeket.
– Az a fő, hogy ne legyen tanú. Biztos, hogy a fickó egyedül lesz. Csak vigyázzon, nehogy meglássa valaki a villa közelében.
A korzikai felsóhajtott és széttárta lapátkezét.
– Ne töltsük az időt közhelyekkel, monsieur. Csak annyit felelhetek, hogy sokat hallottam róla, milyen belülről a toledói fegyház. Figyelmeztetne egy híres sebészt, hogy el ne felejtse műtét előtt sterilizálni a műszereit?
Miután Barrie elment, a korzikai is felállt, és lassan ballagott a Vendome tér felé. Azon törte a fejét, hogyan lehetne két dolgot simán, feltűnés nélkül átjuttatni a határon. Az egyik egy csomag volt, a másik ő maga. De valahányszor a kettőt össze akarta hozni, kátyúdba jutott. Az Orly-i repülőtéren mostanában a sok gépeltérítés miatt minden csomagot alaposan átvizsgálnak. A Párizs-Barcelona expresszen szigorú vámvizsgálat van. Azt kellett kitalálnia: hogyan juthat át A és B külön-külön, sikeresen a határon, hogy odaát ismét AB legyen belőlük?
Észrevette, hogy akaratlanul is egy csinos lány nyomába szegődött. Amerikai turista lehet, gondolta, mert angol feliratú, jókora képes útikalauzt látott a kezében. Ez az! – ötlött eszébe hirtelen. Mi lehet érdektelenebb egy könyvnél? A Vendome tér közelében meglátott egy könyvesboltot, belépett, és nekifogott a böngészésnek.
Egy félóra múlva, testes csomaggal a hóna alatt, betért egy spanyol utazási irodába. Következő állomása az Ibéria Air Lines irodája volt, majd taxival hazament Neuillybe, a lakására. Este felhívta telefonon Valencia legjobb szállodáját, az Astoria Palace-t, és bemutatkozott, mint Monsieur Calvi, aki két egyágyas szobát szeretne, mindössze egy éjszakára, mához két hétre. Egyet saját magának, egyet egy másik úr részére, és megadta azt a nevet, amelyre az útlevelét kiállították. Közölte a tisztviselővel, hogy szobafoglalását levélben is meg fogja erősíteni. A levelet addigra már meg is írta. Megismételte benne, amit telefonon is közölt, és utóiratként hozzáfűzte, hogy rendelt egy könyvet egy párizsi könyvesboltból. A könyv feltehetőleg előbb érkezik, mint ő. Az aláírás, bal kézzel: Calvi.
Aztán felgyűrte az ingujját, kibontotta délutáni szerzeményét, lemérte, és nekilátott, hogy ládikóvá alakítsa át. A kiválasztott könyv Spanyolország történelme volt francia nyelven, vastag, negyedrét alakú kötet, súlyos papírra nyomva, drapp vászonkötésben. Hátrahajtotta és egy erős zsinórral összekötötte a két fedőlapot és az első tíz oldalt. Aztán elővett két ácskapcsot, és a többi négyszáz oldalt a konyhaasztal lapjához erősítette. Előkerített egy lapos acél derékszögvonalzót és egy sebészszikét. Körös-körül másfél hüvelyk széles peremet hagyva, csinos, négyszögletes mélyedést vágott a könyvbe. Körülbelül egy óra múlva a spanyol történelem 2973 éve hamuvá égett a kandallóban. Most volt egy hat és félszer kilenc és fél hüvelyk belméretű doboza. Ezután vékony enyvréteggel vonta be azt, ami az oldalakból megmaradt, és a mélyedés belső falát. Elszívott három cigarettát, amíg az enyv megszáradt. Ezzel a ládikó el is készült, már csak a különleges felszerelés volt hátra.
A mélyedést gondosan kipárnázta méretre szabott, enyvezett hátú habszivaccsal. Aztán íróasztalának rejtett fiókjából elővarázsolt egy 9 milliméteres „Le Français” automata modellt, amelyet még sohasem használt. A pisztoly irányzéka le volt csiszolva, csövén fél hüvelyknyi csavarmenet, hogy rá lehessen illeszteni a hangtompítót – ezt a munkát ő végezte el saját esztergapadján, pár hónapja. Ezermester volt, és ez meglehetős büszkeséggel töltötte el.
A hangtompító persze nem némít el teljesen egy automata pisztolyt, csak a tévékrimik szerzőinek és rendezőinek fantáziájában. Az automata igen nagyot durran, mert amikor a lövedék elhagyja a csövet, a zárszerkezet hátrasiklik, kiveti a hüvelyt és újra tölt. Ebben a töredékmásodpercben a robbanás dörejének a fele kihallatszik a nyitott kivetőnyíláson, így a hangtompító hatása csak ötvenszázalékos. Ezért Calvi szívesebben használt volna forgópisztolyt, de ehhez a munkához lapos fegyverre volt szüksége. A tévében látható hangtompítók, amelyek rendszerint pezsgősdugó nagyságúak, annyit érnek, mint egy házi tűzoltó készülék a Vezúv kitörésével szemben. Az ő hangtompítója hat és fél hüvelyk hosszú, nehéz henger volt. A tele tárat betette a markolatba, hogy ne foglaljon helyet. Ezután a szétszedett Browning minden darabjának helyét filctollal körülrajzolta a habszivacson. Újabb szikével csinos ágyat vágott mindegyik darabnak. Éjfélre minden alkatrész kényelmesen feküdt habszivacs fészkében, a hosszú hangtompító függőlegesen a könyv gerince mentén, a cső, a markolat, a zárszerkezet a pontosan kiszabott mélyedésekben. Halálos könyv lett belőle, de unalmasnak aligha nevezhető.
Betakarta a fegyvert egy vékony habszivacs lappal, amely kicsit magasabbra emelkedett a mélyedés pereménél. Efölé pontosan kiszabott, kemény műanyag lemezt helyezett, és hat hosszú, vékony rézcsavarral odaerősítette. Az utolsó ép könyvoldalt ráragasztotta a műanyag lapra. A fedőlapot most fel lehet nyitni, az első oldalak is fellapozhatok – hátha akad egy kíváncsi vámos – de a könyv többi része szilárd tömb, amelyet csak késsel lehetne szétszedni.
Lemérte a ladikot; éppen egy fél unciával lett nehezebb, mint az eredeti. Most átlátszó nylonzacskóba csúsztatta; ilyen védőburkolattal szokták óvni a kiadók a drága könyveket a kopástól, karcolástól. A nylonzacskó nyitott végét a gázlángon fölizzított forrasz-tópákával összeforrasztotta. Ha egy közepesen kíváncsi vámos felnyitja a csomagot, lát egy történelmi művet, és tovább engedi. Ha egy még gyanakvóbb vámos feltépi az átlátszó műanyag burkolatot, talál egy könyvet, amelynek fedőlapját fel lehet nyitni, első oldalait fel lehet lapozni. Valószínűtlen, hogy egy spanyol vámost annyira érdekelne Spanyolország történelme francia nyelven, hogy a tízedik oldalnál tovább akarna lapozni. Calvi most elővett egy tizenkét pontos Letra-set betűt és egy tollhoz hasonló kis szerszámot, egyik végén parányi rézgombbal. Gondosan ráhelyezte a lapot egy postacím-cédulára, és a rézgomb nyomásával egyenként átvitte rá a szükséges betűket. Amikor befejezte, ez állt rajta: „GALIGNANI. Livres. 224, rue de Rivoli, Paris”; a feliratot nem lehetett megkülönböztetni az igazi nyomtatástól. Írógéppel ráírta a címet: M. Alfréd Calvi, Hotel Astoria Palace, Calle de Rodrigo Botét, Valencia. Espagne. Kis házi nyomdája betűiből LIBROS – IMPRESOS – LIVRES feliratú pecsétet készített, és lepecsételte vele a csomagolópapírt.
Másnap reggel feladta a levelet légipostán és a csomagot simán, ami azt jelenti, hogy vonattal szállítják, és tíz nap múlva ér oda.

Mark Sanderson idegesen járkált a kis londoni lakásban, amelyet Barrie néven bérelt. Viszolygott a szegényes környezettől, és ez a lakás pillanatnyilag a börtöne volt. A lakás egyetlen feladata az volt, hogy otthont adjon a rozoga kisasztalon álló telefonnak. És a telefon egyetlen feladata az volt, hogy egy tíz másodperces beszélgetésre várjon. Sanderson szerette a telefonokat – Regent's Park-i lakása, Worcestershire-i Erzsébet-kori udvarháza, Loire-parti kastélya és Cap d'Antibes-i villája tele volt telefonokkal. A Riviérán a cselédség sokat mulatott az úszómedence falába épített titkos telefonon. De hát sok millió dollárt vagy frankot érő üzleteket kötött ő azokon a telefonokon; és most élete legnagyobb, legfényesebb üzletére várt.
Bármilyen furcsa, de Mark Sanderson szerelmes volt. Persze eddig is sokszor lángra lobbant a szíve, de sohasem egy nőért. Szenvedélyes viszonya volt egy dél-afrikai aranybánya-társasággal, rajongott a saját sugárhajtású repülőgépéért, forró kalandot élt át egy indiai beruházással, meg ilyesmik. Hűségesen szerette az utazást, a finom ételeket. E szerelmei többségéhez körítésként mellékelve volt egy-egy költséges és szép nő – fotómodell, színésznő, milliomoslány. De gyengédségük és gyönyörteli sóhajaik sohasem jelentettek neki többet, mint a vagyonnak és hatalomnak szóló, illő hódolatot. Aztán találkozott Angéla Summersszel.
Az időpont május volt, a színhely egy előkelő ház Belgraviában, az alkalom egy jótékonysági célú koktélparti – és a háziasszony csak úgy mellesleg azt mondta, „azt hiszem, még nem ismeri Mrs. Summerst”. Ő ránézett Mrs. Summersre, és nyomban tizenhat éves, félénk, szerelmes fiú lett belőle, a vagyon és a hatalom magabiztossága egy csapásra eltűnt. „Angéla, angyal!”, ezt mondta neki? És elpirult? Később így emlékezett vissza.
Angéla meglepően elütött a korai hetvenes évek deszkasovány és előkelően szenvelgő divatjától. Telt keble, karcsú dereka, gömbölyded csípője volt. Fényes, gesztenyebarna haját hátrasimítva és kontyba csavarva viselte. Egyszerű, fehér ruhája kiemelte aranybarna bőrét, és csak egy árnyalatnyi festék volt a szemhéján. Egy Renoir-kép a Helmut Newton fotóival teli teremben. Megkérdezte, hol barnult le olyan szépen. Svájcban volt síelni, egészen tavaszig? Vagy a Karib-tengeren hajózott?
Dehogy, felelte bűbájos-őszintén Angéla, ilyesmire nem volna pénze. Kertészkedés közben sült le. Azonkívül minden délután úszik egy órát, háromtól négyig, amíg a férje a könyvét írja. A Costa Blancán laknak egy kis házban.
– író a férje? – kérdezte Sanderson. – Ismernem kellene a könyveit?
Nem egészen, magyarázta az asszony, Archie nyugalmazott híradós őrnagy, aki könyveket ír a madarakról. „Nagyon jó könyvek a maguk nemében”, bizonygatta kissé védekező hangon. Archie nyugdíjából élnek, meg abból a kevésből, amit ő angolórákkal keres. Nem valami csillogó élet, de ők szeretik a nyugalmat, a kellemes éghajlatot és a kis házat.
– És Archie imádja a Costa Blanca-i madarakat, azt mondja, egészen különleges fajták tette hozzá, és egy árnyalatnyi csüggedtség volt a hangjában.
Sanderson azonnal megkérdezte, hogy elmenne-e vele aznap este vacsorázni. „Hát persze!” – mondta halkan, mintha már régen ezt várta volna. Egy percig hallgattak. Aztán Angéla nyugodt, hűvös hangon így szólt:
– Elnézést kell kérnem a barátaimtól, akik idehoztak. És nem mehetünk el innen együtt. Hol találkozunk?
A következő hét a legkülönlegesebb volt Sanderson életében. Kicsit olyan, mint egy György korabeli regényes kaland, időtlen, tiltott, de nem bűnös. A modern lányoknak, akikkel dolga volt, imponált a Rolls-Royce és a sofőr, az elegáns vacsorák a Mirabelle-ben, a tágas legénylakás – és ezek az állomások egyenesen az ágyba vezettek. Nem így Angela. Úgy látszott, a gazdasági jelei egy cseppet sem érdeklik. Észrevett és megcsodált mindent, de nem esett hanyatt a hódolattól. Melegen viszonozta csókját, de merész kezét lefejtette magáról. Gyöngéd volt, de nem akart túllépni valami régimódi határvonalat. Sandersont elkábította a szerelem és a visszautasítás.
Utolsó este, mielőtt Angela visszarepült Spanyolországba, Sanderson lakásán üldögéltek és brandyt ittak. És Sanderson egyszer csak megkérte, hogy váljon el, és menjen hozzá feleségül.
Angela mosolygott, szokásos őszinte, kedves mosolyával.
– Igazán jó lenne – mondta. – De attól tartok, nem megy.
– Jaj, ne légy már olyan átkozottul hűvös és angol – tört ki a férfi. – Szeretlek, egészen egyszerűen és őszintén. Elismerem, hogy ócska trükkökkel próbáltalak elcsábítani. A pénzem miatt mindenki úgy táncol, ahogyan én fütyülök, és ez az agyamra ment. Arról sem tudlak meggyőzni, hogy neked csak megjátszottam a szoknyavadászt. De egy biztos: szeretlek. És azt hiszem, te is szeretsz. Angéla kedvesen megrázta a fejét.
– Most én mondok valamit egyszerűen és őszintén. Archie a férjem. Nem tehetem tönkre. El tudsz képzelni egy kisgyereket, akinek a babáját elgázolta egy motor? Kicsit furcsa hasonlat, de pontosan ezt érzem.
– Neki ott vannak a madarai – mondta Sanderson.
Angéla mosolygott, és nem válaszolt. Kis idő múlva megszólalt:
– Jobb lesz akkor, ha egyszer lefekszem veled, aztán nem látsz soha többé?
– Nem – mondta Sanderson. – Nem lesz jobb.
– Jól van. Most már elhiszem, amit mondtál – felelte Angéla. – És hogy szépen fejezzem be a mi kis történetünket, én kétszer igent mondok. Igen, szerelmes lettem beléd. És igen, mégis visszamegyek Archie-hoz.
Másnap a repülőtéren Angéla szívszakasztóan szép volt, szebb, mint valaha. A búcsúcsók előtt azt mondta:
– Mark, ne gondolj rám, légy megint csak gazdag. Nekem Spanyolországban rengeteg időm lesz gondolkozni és emlékezni.
Sírt, amikor felszállt a repülőgépre.

Az Ibéria Caravelle napnyugtakor szállt le a valenciai repülőtéren. Még mindig pokoli hőség volt, és a harminc utas, főleg a hathetes vakációra érkező párizsi villatulajdonos morogva várakozott az elhúzódó vámvizsgálatra.
Calvinak egy közepes nagyságú bőröndje volt. Kinyitották és alaposan átvizsgálták. Aztán kisétált a repülőtér épületéből, a taxikhoz. De először megnézte a repülőtér parkolóját, és örömmel látta, hogy jó része nem látható az épületből, mert eltakarják a fák. A kocsik a fák árnyékában sorakoztak, gazdájukra várva. Elhatározta, hogy reggel visszajön, és innen indul útnak. Aztán taxiba ült, és a városba vitette magát.
A szálloda portáján roppant készségesen fogadták. Mihelyt megmondta a nevét és bemutatta útlevelét, a portásnak rögtön eszébe jutott Monsieur Calvi telefonja és levele, és már hozta is az irodából a Calvi úrnak szóló csomagot. A korzikai elmagyarázta, hogy barátja, Calvi sajnos nem jöhetett vele, de ő azért mindkét szobát kifizeti holnap reggel. Bemutatta Calvi levelét, amely felhatalmazza a postán érkezett könyv átvételére. A portás egy pillantást vetett a levélre, megköszönte, hogy a korzikai mind a két szoba számláját hajlandó kifizetni, és átnyújtotta a csomagot. Szobájában Calvi megvizsgálta a csomagját. Az enyvcsöppecske, amelyet az egyik kapocsra tett, hiányzott. De a könyv nylon burkolata sértetlen volt.
Most feltépte, aztán zsebkésével felfeszítette a ladikot, és kiemelte pisztolya darabjait.
Összerakta a fegyvert, ráillesztette a hangtompítót, megvizsgálta a töltényeket a tárban. Ott voltak mind – az ő különleges töltényei, amelyekből a töltet felét eltávolította, hogy csökkentse a lövés zaját. A kilenc milliméteres lövedék fél töltettel is átüti egy ember koponyáját tíz láb távolságból, és Calvi sohasem végezte a munkát messzebbről, mint tíz láb.
Berakta a fegyvert a ruhásszekrénybe, zsebre vágta a kulcsot, és elszívott egy cigarettát az erkélyen, a szállodával szemben levő arénát bámulva, és a holnapi napra gondolva. A portástól megtudta, hogy reggel nyolckor indul a madridi repülőgép. Hat órára kért ébresztést.
Másnap reggel hétkor elindult a szállodából, és taxival kiment a repülőtérre. A bejáratnál álldogálva megfigyelt egy tucat érkező kocsit, némelyiknek feljegyezte a típusát és a rendszámát, a tulajdonos külsejét. Hét kocsival érkezett magányos férfi, aki feltehetőleg üzleti útra indult. A repülőtér teraszáról figyelte a madridi gép utasait, és négyen is ott voltak az autósai közül. Egy pillantást vetett a jegyzeteire, és látta, hogy egy Simca, egy Mercedes, egy Jaguár és egy régi spanyol Seat, a Fiat-600 itteni kiadása között választhat.
Miután a repülőgép elindult, a korzikai bement a férfimosdóba és átöltözött. Szürke öltönye helyett farmernadrágot, fakókék sportinget és cipzáras kék anorákot vett fel. A pisztolyt egy törülközőbe csavarta, és a bőröndjéből előszedett könnyű repülőtáskába helyezte. A bőröndöt feladta az esti párizsi gépre, bemutatta jegyét az irodában, és kisétált a parkolóba.
Megpróbálkozott a Mercedesszel és a Simcával, de mind a kettőt bezárva találta. Szerencsére a harmadik kocsit, az ütött-kopott Seatot, nem zárták be. Jobban meg is felelt neki a Seat, mert ez a leggyakoribb kocsi a spanyol utakon. Felnyitotta a motorházat, és két drótot kapcsolt a feszültségszabályozóhoz. Bekötötte őket az akkuba. Gyorsan beült a kocsiba. Minden rendben: a motor azonnal beindult, és a kocsi kigördült a parkolóból a Valencia felé vezető útra, majd a 332-es számú új tengerparti autóútra délnek, Alicante felé.
Valenciától Ondaráig 92 kilométer, vagyis 57 mérföld az út, Gandia és Oliva narancsligetein keresztül. Kellemes, könnyű út volt, két óra alatt megtette. Az egész tengerpart szikrázott a reggeli napsütésben, barna testekkel teleszórt arany homok hosszú sávja szegélyezte a tengert, fürdőzők lubickoltak a vízben. Rekkenő hőség volt, szellő sem rezdült, a távoli láthatár mentén halvány, fehéres köd lebegett a tenger fölött. Ondara központjában megkérdezte, merre van a Playa Caldera. Készségesen megmutatták neki a négy mérföldes utat. Dél sem volt még, amikor megérkezett a villanegyedbe, és az utcákon cirkálva keresni kezdte a Villa San Crispint. A Playa Caldera iránt nyugodtan érdeklődhetett, de ha a villa felől kérdezősködik, azt esetleg megjegyzi valaki. Egy órába sem telt, és megtalálta a sárga redőnyös, fehér villát. Ellenőrizte a nevet a kertkapun, aztán kétszáz yarddal arrébb leállította a kocsit. Kényelmesen sétált vállára vetett oldaltáskájával, mint egy strandra igyekvő turista. Könnyen megtalálta a hátsó bejáratot. A kocsiútról, ahová a kertkapu nyílt, kicsit arrébb keskeny gyalogösvény vezetett egy nagy narancsoskertbe, amely a házak mögött terült el. A fák rejtekéből látta, hogy csak egy alacsony sövény választja el a narancsoskert vörös földjét a sárga redőnyös villa mögötti kerttől, és látta az emberét, amint öntözőkannával tesz-vesz a kertben. A nappali szoba franciaablakai nyitva álltak, hátha mégis kerekedik egy kis szellő. Megnézte az óráját – ebédidő –, és visszahajtott Ondarába. Háromig elüldögélt a Bar Valenciában a Calle Doctor Flemingen, és elfogyasztott egy nagy tál óriási sült garnélarákot, két pohár könnyű helyi fehér borral. Aztán fizetett és útnak indult.
Míg ismét a Playa felé vezette a kocsit, a tenger fölött végre megmozdultak az esőfelhők, és tompa mennydörgés morajlott az olajsima vízen, ami elég szokatlan a Costa Blancán július közepén. Kocsiját a narancskertbe vezető ösvény bejáratánál hagyta, övébe dugta a hangtompítóval felszerelt pisztolyt, nyakig felhúzta az anorák cipzárját, és elindult a fák között. Egy lélek sem mutatkozott a környéken, amikor ismét előjött a narancsoskertből, és a sövényen át a villa kertjébe lépett. A nyaralók mind sziesztáztak a hőségben, eső kezdett cseperegni a narancsfákra. Nagy cseppek hullottak a vállára, míg végighaladt a kerti ösvényen, és amikor elérte a franciaablakot, végre istenigazában megeredt a zápor, zuhogva verte a tető rózsaszínű cserepeit. Örült neki, senki nem hallhat semmit.
A nappalitól balra eső szobából írógép kopogása hallatszott. Elővette a pisztolyt, mozdulatlanul állt a hall közepén. Aztán elindult a gyékényszőnyegen a dolgozószoba nyitott ajtaja felé.
Summers őrnagy valószínűleg sohasem tudta meg, mi történt, vagy miért. Megláthatott egy férfit a dolgozószobája ajtajában, és félig már felállt, hogy megkérdezze, mit akar. Aztán megláthatta, mi van az idegen kezében. Két puha csattanás hallatszott, alig hangosabbak a kint zuhogó esőnél, és két golyó repült az őrnagy koponyájába. A harmadikat függőlegesen lefelé lőtték a halántékába, de nem valószínű, hogy ezt még érezte volna. A korzikai letérdelt, és az őrnagy csuklójára tette az ujját. Aztán guggolásba emelkedve a nappali ajtaja felé fordult.
Sanderson egypár perc késéssel érkezett meg a Café Grognardba. Mihelyt letette a telefont a szegényes lakásban, taxiba ült, és kirobogott a repülőtérre, de a gép jócskán késett. Calvi sötét napszemüvegben a kávéházban ült. A többi vendég mind a napfényes teraszt választotta.
Sanderson leült, és mesterkélt élénkséggel kérdezte:
– Megvan?
Calvi lassan bólintott. Sanderson várta, hogy Calvi mondjon valamit. Végül megkérdezte:
– Semmi probléma? Ahogy megbeszéltük? Calvi megint nyomatékosan bólintott.
– Volt egy. De megoldottam.
– Mi történt? – kérdezte élesen Sanderson.
– Egy kis pech. Bejött egy nő, miután elvégeztem a munkát. De nem kell aggódnia, monsieur. Ahogy kívánta, nincs tanú. Elintéztem a nőt is, és mind a kettőt elrejtettem.
Sanderson megragadta a korzikai karját; arca eltorzult, elvörösödött; állkapcsa furcsán rángatózott. Végre ki tudta mondani:
– Ki volt az a nő? Beszélj!
Calvi rábámult és megijedt. Átvillant az agyán, hogy egy őrült bérelte fel. Ez az angol úriember, aki olyan higgadtnak látszott, most tisztára tébolyodott. Calvi karizma igazán nem volt gyenge, mégis sajgott a szorítástól.
– Egy nő. Hát egy nő – makogta megzavarodva.
– Magas, barna, szép? – kérdezte Sanderson vadul.
Calvi, aki értett ehhez, a halált látta a másik férfi szemében. Tudta, hogy ez az őrült meg fogja ölni. Itt, a Café Grognard asztalánál. Aztán hirtelen eszébe villant valami. A könyvborító az őrnagy képével.
– Fogalmam sincs, miről beszél – szólalt meg. – Ahogy mondom, bejött egy nő a szobába. Szépen sütött a nap, a kert tele volt madarakkal. Az asszonynak látcső lógott a nyakában. Elég alacsony volt, ősz hajú és kedves arcú. Angolul mondott valamit.
Sanderson elengedte Calvi karját, de percekig tartott, míg eléggé lecsillapodott ahhoz, hogy az asztalra tegye a filmesdobozt, felálljon és kimenjen a kávéházból.
Calvi utána nézett. Kis híja volt, gondolta magában. Voltaképpen őszintén sajnálta, hogy nem egy alacsony, ősz hajú, látcsöves asszony jött be a szobába. Az a másik igazán szép volt.
Elég szép, hogy gyilkoljanak érte.

Bizonyítékként felhasználható

„Ön semmit sem köteles mondani, de minden, amit mond, jegyzőkönyvbe kerül, és bizonyítékként felhasználható lehet.”
Részlet a brit és az ír rendőrség hivatalos figyelmeztetéséből, amelyet egy tiszt intéz a gyanúsítotthoz.

A nagy rendőrségi autó lelassított, majd megállt a járdaszegély mellett, mintegy tizenöt méternyire a kordontól, amelyet azért húztak, hogy távol tartsa a bámészkodókat az utcától. A sofőr nem állította le a motort, és az ablaktörlők ritmikusan jártak a szélvédőn, hogy eltávolítsák a makacsul permetező esőt. A hátsó ülésről William J. Hanley főfelügyelő az üvegen keresztül figyelte a kíváncsiskodók csoportjait, akik a kordonon kívül, és a bizonytalankodó hivatalos személyek kis csapatát, akik a kordonon belül álltak.
– Maradjon itt – mondta a sofőrnek, és elkezdett kikászálódni. A sofőr örült; a kocsiban barátságos meleg volt, és úgy gondolta, hogy ezen a reggelen, a szitáló esőben igazán nem volna kellemes fel-alá sétálni egy nyomornegyedbeli utcán. Bólintott, és leállította a motort.
A helyi rendőrfőnök becsapta maga mögött a kocsi ajtaját, jól belefúrta magát sötétkék kabátjába, és határozott léptekkel megindult a korlátban nyitott átjáró felé, ahol egy ázott rendőrtiszt ellenőrizte az elkerített területre be-, illetve onnan kilépőket. Amikor meglátta Hanleyt, tisztelgett, félreállt, és átengedte.
Nagy Bili Hanley huszonhét éve volt rendőr. Pályafutását úgy kezdte, hogy a Libertics macskaköves utcáin járőrözött, majd fokozatosan feljebb lépett a szolgálati ranglétrán, egészen a jelenlegi rendfokozatáig. A termete megvolt hozzá: közel 190 centi magas volt, és erős, mint a bivaly. Harminc évvel azelőtt őt tartották Athlone megye legjobb csatárjának; zöld ír trikójában az ország mindenkori legjobb rögbicsapatában játszott, abban a csapatban, amelyet Kari Mullen három egymást követő évben győzelemre vitt a Hármas Koronában, és amelyik feltörölte a padlót az angolokkal, a walesiekkel, a skótokkal és a franciákkal. Ez persze a karrierjének sem tett rosszat, amikor belépett a rendőrséghez.
Szerette a munkáját. Megelégedéssel töltötte el, annak ellenére, hogy rosszul fizették, és hosszú órákat kellett szolgálatban töltenie. De minden munkában vannak olyan feladatok, amiket az ember utál, és ez a reggel épp egy ilyennel szolgált. Egy kilakoltatással.
A dublini városi tanács két éve kitartó következetességgel bontotta le azokat a kicsi, hátukat egymásnak fordító, mindössze egy emeleti és egy földszinti szobából álló házakat, amelyek a Gloucester Gyémánt nevű városnegyedet alkották.
Hogy miért hívták így, rejtély volt. Nyoma sem volt benne sem annak a gazdagságnak és kiváltságnak, ami a Gloucesterek angol királyi házát jellemezte, sem a gyémánt drága ragyogásának. Ipari nyomornegyed volt, amely a Liffey északi partján húzódó dokkbirodalom mögött terült el. Nagy része most már a föld színével volt egyenlő; lakóit átköltöztették azokba a kocka alakú tanácsi bérházakba, amelyeknek lélekölő körvonalai ott látszottak fél mérföldnyire a szitáló esőben.
De ez a negyed Bili Hanley körzetének a kellős közepén feküdt, így a ma reggeli ügy rá tartozott, akármennyire gyűlölte is az egészet.
A tömeg távoltartására szolgáló korlátok kettős sora közt, amelyek az egykori Mayo Road központi szakaszát zárták le, a látvány olyan sivár volt ezen a reggelen, mint a novemberi időjárás. Az utca egyik oldala egyszerűen egy törmelékmező volt, ahol hamarosan munkába állnak majd a földgyaluk, hogy kiássák az új bevásárlóközpont alapjait. A figyelem központjában a másik oldal állt. Jobbra és balra jó száz méterre egyetlen épületet sem lehetett látni. Az egész vidék olyan lapos volt, mint egy palacsinta. Az eső csillogott az új, egyhektárnyi autóparkoló fényes fekete aszfaltján, amit azoknak a kocsijai számára építettek, akik majd egyszer a közelbe tervezett irodaépületekben fognak dolgozni. Az egész, mintegy egyholdnyi területet egy közel három méter magas fonott kerítés zárta el; vagyis, majdnem az egész egyholdnyi területet.
A kellős közepén, homlokzatával a Mayo Road felé, egyetlen megmaradt ház állt, mint egy öreg csonka fog egy szép, sima fogínyben. A többi házat már mindkét oldalán lebontották, s az ott maradt viskót minden oldalról vastag fagerendákkal támasztották meg. Eltűntek azok a házak is, amelyek valaha a hátukat fordították az egyedüli túlélő felé, és a kátrányáradat úgy vette körül három oldalról a házat, mint a tenger a magányos homokvárat a strandon. Ez a ház és a benne megbújó rémült öregember volt a reggeli hadművelet célpontja – és az új lakóházakból összesereglett, várakozással teli csoportok szórakozásának tárgya, akik azért jöttek, hogy végignézzék, hogyan lakoltatják ki az utolsó egykori szomszédjukat.
Bili Hanley előresétált odáig, ahol – pontosan szemben a magányos ház kertkapujával – a hivatalos személyek legnagyobb csoportja állt. Mind úgy bámultak a viskóra, mintha most, hogy eljött a pillanat, nem tudnák, hogy mit is csináljanak. Sok látnivalóval nem szolgált. A járda mentén egy alacsony téglafal húzódott, amely elválasztotta a járdát attól, ami az előkert szeretett volna lenni; kert persze egyáltalán nem volt, csak néhány lépés kusza gyom. A bejárati ajtó, közel a ház egyik oldalához, lepattogzott és kitöredezett a sok kőtől, amivel megdobálták. Hanley tudta, hogy az ajtó mögött egy négyzetméternyi előtérnek kell lennie, és szemben egy keskeny lépcsőnek, ami az emeletre vezet. Az előtérből jobbra nyílt az ajtó a nappaliba, amelynek törött, kartonnal kipótolt ablakai az ajtó mellett voltak. A kettő közt egy folyosó vezetett a kicsi, mocskos konyhába és az ajtóhoz, ami a hátsó udvarra és a kinti klozetra nyílt. A nappaliban nyilván volt egy apró kandalló, mivel a ház oldalán felfutó kémény még mindig ott ágaskodott a könnyező ég felé. A ház mögött, ahogy Hanley oldalról látta, egy hátsó udvar volt – olyan széles, mint a ház, és nyolc méter hosszú. Az udvart két méter magas palánkkerítés fogta körül. Bent az udvaron, így mondták Hanleynek azok, akik átkukucskáltak a kerítés fölött, a csupasz föld síkos volt a négy kendermagos tyúk ürülékétől, amelyeket az öregember az udvar végében, a hátsó kerítéshez támaszkodó ólban tartott. És ez volt minden.
A városi tanács minden tőle telhetőt megtett az öregért. Többször felajánlották, hogy elhelyezik egy világos, tiszta, új tanácsi lakásban; sőt felajánlottak egy saját kis házat is valahol másutt. Jártak nála társadalmi munkások, segélyezők, egyházi emberek. Érveltek és hízelegtek neki; és az egyik határidőt szabták a másik után. De ő nem volt hajlandó elmozdulni. Már az egész utcát lebontották – körülötte, mögötte és előtte. Nem akart elmenni.
A munkálatok tovább folytak; az autóparkolót legyalulták, leaszfaltozták, és három oldalról bekerítették körülötte. Az öregember nem mozdult.
A helyi sajtónak remek napokat szerzett a „Mayo Roadi remete”. És a helyi srácoknak is, akik kő- és sárgolyózáport zúdítottak a házra, szinte minden ablakot betörtek, miközben az öregember, a gyerekek óriási örömére, trágárságokat kiabált feléjük a törött üvegeken keresztül.
Végül a városi tanács kiadta a kilakoltatási parancsot, az elöljáró engedélyt adott a bentlakó karhatalommal történő eltávolítására, és egy nedves novemberi reggelen a városi vezetés felsorakozott a bejárati ajtó előtt.
A lakásügyi főelőadó üdvözölte Hanleyt.
– Kellemetlen ügy – mondta. – Mindig az. Gyűlölöm ezeket a kilakoltatásokat.
– Eegen – mondta Hanley, és szemügyre vette a csoportot. Ott volt a két bírósági végrehajtó, akiknek a dolgot el kell intézni – nagy, tagbaszakadt férfiak, szemmel látható zavarban. Voltak még ketten a tanácstól, ketten Hanley saját rendőrei közül, valaki az Egészségügyi és Jóléti Csoporttól, egy helyi orvos, és egy csapat kisebb hivatalnok. Ott volt Barney Kelleher is, a helyi újság veterán fotósa, nyomában egy csupasz képű fiatal riporterpalántával. Hanley jó viszonyban volt a helyi sajtóval, és barátságos, bár óvatos viszonyban annak régebbi munkatársaival.
Mindkettőjüknek megvolt a maga dolga; semmi szükség sem lett volna arra, hogy gerillaháborút robbantsanak ki. Barney kacsintott; Hanley visszabólintott. Amit a riporterpalánta a köztük lévő bizalmas viszony jeleként fogott fel.
– Erőszakkal fogják kihozni? – kérdezte élénken.
Barney Kelleher gyilkos pillantást vetett rá. Hanley ráemelte szürke szemét, és addig nézte, amíg a fiatalember azt kívánta, bárcsak meg se szólalt volna.
– Olyan szelídek leszünk, amilyenek csak tudunk – mondta komoran. A fiú vadul írt, inkább azért, hogy csináljon valamit* mint azért, mert nem tudott megjegyezni égy ilyen rövid mondatot.
Az elöljáró rendelete a kilenc órát jelölte meg. Két perccel múlt kilenc. Hanley odabólintott a lakásügyi főelőadónak.
– Kezdje – mondta.
A tanácsi tisztviselő odament a ház ajtajához, és hangosan bekopogott. Semmi válasz.
– Itt van, Mr. Larkin? – kiáltotta. Semmi válasz. A tisztviselő hátranézett Hanleyre. Hanley bólintott. A tisztviselő, miután megköszörülte a torkát, jó hangosan, hogy a házban is hallható legyen, felolvasta a kilakoltatási parancsot. Nem jött válasz. Visszalépett az utcán álldogáló csoporthoz.
– Adunk neki öt percet? – kérdezte.
– Rendben – mondta Hanley. A korlát mögött zúgás támadt a Glocuester Gyémánt korábbi lakóiból egyre nagyobbra duzzadó tömegben. Végül a hátul állók közül valaki felbátorodott.
– Hagyják békén – szólt a hang. – Szegény öregember. – Hanley ráérősen odasétált a korláthoz. Sietség nélkül végigment az arcok sora előtt, és mindenkinek a szemébe nézett. Legtöbben elfordították a tekintetüket, és mindenki elhallgatott.
– Netán együttérzés az, amit most felajánlanak neki? – kérdezte Hanley lágyan. – Netán az együttérzés volt az, ami az elmúlt télen az összes ablakát betörte, és hagyta őt ott fagyoskodni? Vagy az együttérzés dobálta meg kővel és mocsokkal? – Hosszú csend következett. – Eljön még a maguk ideje – mondta Hanley, és visszasétált a bejárati ajtó előtt álldogáló csoporthoz. A korlát mögött csend volt. Hanley a fejével intett a két végrehajtónak, akik mereven nézték.
– Rajta! – mondta.
Mindkettőnél feszítővas volt. Egyikük körbesétált a ház oldalán a fonott kerítés és a téglafal sarka közt. Gyakorlott mozdulattal meglazított három kerítéspalánkot, és belépett a hátsó udvarra. Odasétált a hátsó ajtóhoz, és végighúzta rajta a vasrudat. Amikor a kollégája, akik elöl várt, meghallotta a zajt, ő is megzörgette az első ajtót. Egyikre sem jött válasz. Az elöl álló férfi beillesztette a feszítővas végét az ajtó és az ajtófélfa közé, s az ajtó egy szempillantás alatt kinyílt. Pár centit engedett, aztán megakadt. Bútorokkal volt eltorlaszolva. A végrehajtó szomorúan megrázta a fejét, az ajtó másik széle felé fordult, és egy mozdulattal lekapta a két sarokvasról. Aztán felemelte, és kivitte az előkertbe. Egyenként eltakarította az előszobában tornyosuló székeket és asztalokat, míg szabaddá vált az út. Végül belépett az előtérbe, és elkiáltotta magát:
– Mr. Larkin? – Hátulról olyan zaj hallatszott, mint amikor valami szilánkokra törik, aztán a barátja besétált a konyhán keresztül.
Amíg a férfiak átkutatták a földszintet, az utcán csend volt. Az emeleti hálószobaablaknál egy sápadt arc jelent meg. A tömeg azonnal kiszúrta.
– Ott van – ordított fel három-négy hang a tömegből, mint a vadászaton a hajtók, akik előbb veszik észre a rókát, mint a lovasok. Csak hogy megpróbáljanak segíteni. Az egyik végrehajtó kidugta a fejét az ajtófélfa mellett. Hanley fölfelé intett a hálószobaablak felé; a két férfi feldübörögött a keskeny lépcsőn. Az arc eltűnt. Nem volt semmi dulakodás. Egy perccel később már jöttek is lefelé, az első a karjában hozta a törékeny embert. Kilépett a szitáló esőbe, és tanácstalanul álldogált. A közsegélyezés alkalmazottja odasietett egy száraz takaróval. A végrehajtó a lábára állította a kis öreget, és körécsavarták a takarót. Alultápláltnak és kissé kábának, de főleg rettenetesen ijedtnek látszott. Hanley döntött. A kocsija felé fordult, és odaintette a sofőrt. A tanács megkaphatja az emberét később is, aztán bedughatja az öregek otthonába, de először egy piszok jó reggelire és egy csésze forró teára van szüksége.
– Ültesse be hátra – mondta a végrehajtónak. Amikor az öregember elhelyezkedett a kocsi meleg hátsó ülésén, Hanley bekászálódott mellé.
– Menjünk innen – mondta Hanley a sofőrjének. – Van egy autósbüfé fél mérföldnyire ide, második utca balra. Oda megyünk.
Miközben a kocsi elhajtott a bámészkodó tömeg mellett, Hanley a vendégére pillantott. Az öregemberen mocskos nadrág volt, egy vékony zakó, és alatta egy ing, amit nem gombolt be. Azt beszélték róla, hogy évek óta egyáltalán nem törődött magával, az arca pedig beesett és pergamenszínű volt. Némán bámulta az előtte lévő ülés hátát, és nem viszonozta Hanley pillantását.
– Előbb-utóbb be kellett következnie – mondta Hanley nyájasan. – És ezt maga nagyon jól tudta.
A termete és azon kivételes képessége ellenére, amitől, ha használni akarta, a dokkok kemény bűnözői is összecsinálták magukat, Nagy Bili Hanley sokkal kedvesebb ember volt, mint amit húsos arca és kétszer betört orra alapján feltételezni lehetett volna róla. Az öregember lassan megfordult és rábámult, de nem szólt semmit.
– Mármint a költözést gondolom – mondta Hanley. – Kellemes helyre fogják vinni, ami télen meleg, és jó a koszt. Majd meglátja.
A kocsi megállt a büfé előtt. Hanley kiszállt, és odafordult a sofőrjéhez.
– Hozza be – mondta.
Bent a meleg és párás büfében Hanley egy üres sarokasztal felé biccentett. A rendőrautó sofőrje odakísérte az öregembert a sarokba, és leültette, háttal a falnak. Az öreg nem szólt semmit, se köszönetet nem mondott, se nem tiltakozott. Hanley rápillantott az étlapra, ami a pult fölött a falon függött. A büfé tulajdonosa megtörölte a kezét egy nedves konyharuhában, és kérdően felnézett.
– Dupla adag tojás, sonka, paradicsom, kolbász és sült krumpli – mondta Hanley. – A sarokban. Az öregnek. És kezdje egy bögre teával. – Letett két egyfontos bankjegyet a pultra. – Majd visszajövök az apróért – mondta.
A sofőr odajött a sarokasztaltól a pulthoz.
– Maradjon itt, és tartsa rajta a szemét – mondta Hanley. – Majd én elviszem a kocsit magam.
A sofőr úgy gondolta, hogy ez az ő szerencsés napja; először egy meleg kocsi, most meg egy meleg büfé. Épp itt az ideje, hogy megigyon egy csésze teát, és elszívjon egy cigarettát.
– Üljek le mellé, uram? – kérdezte. – Egy kicsit büdös.
– Tartsa szemmel – ismételte meg Hanley. Visszaautózott a Mayo Roadi bontási helyszínre.
A csapat már ugrásra készen állt, és nem vesztegették az idejüket. Építőmunkások sora járt ki-be a házban, a néhai lakó nyomorúságos limlomjait hordták ki, amiket aztán leraktak az utcán a most már szakadó esőben. A tanács lakásügyi előadója ernyőt tartott a feje fölé, és figyelt. Az autóparkolón belül két erőgép várakozott gumikerekein, hogy a ház végénél a hátsó udvarral és a kis árnyékszékkel megkezdje a munkát. Mögöttük tíz billenős teherautó sorakozott, hogy elszállítsák a ház törmelékét. A víz-, villany- és gázvezetékeket már hónapokkal előbb kikapcsolták, aminek következtében a ház nedves és mocskos volt. Csatornázás sohasem létezett, ezért kellett a külső WC, amihez egy földbe süllyesztett derítőtartály tartozott – hamarosan betemetik majd, és örökre lebetonozzák. A tanács lakásügyi előadója elindult Hanley felé, amikor az újra kiszállt a kocsijából. Egy tanácsi furgon nyitott hátulja felé intett.
– Mindent megmentettem, aminek bármi érzelmi értéke lehet – bocsátkozott beszélgetésbe. – A régi fényképeket, érméket, néhány érem szalagját, ruhákat, egy-két személyes hivatalos papírt egy szivarosdobozban, majd mind penészes. Ami pedig a bútort illeti… – mutatott az esőben ázó kacajok halmára – nyüzsög a bolháktól; az egészségügyi tiszt azt tanácsolta, hogy az egészet égessük el. Két fillért nem adnának érte.
– Eegen mondta Hanley. A tisztviselőnek igaza volt, de ez az ő dolga. Mégis, valahogy úgy tűnt, hogy erkölcsi támaszra van szüksége.
– Kap érte kártérítést? – kérdezte Hanley.
– Hát persze – mondta buzgón a tisztviselő, és nagyon igyekezett, hogy elmagyarázza, hogy az ő osztálya nem egy szívtelen vadállat. – Kap a házért, ami a saját tulajdona volt, és egy tisztességes összeget a bútorokért, berendezési tárgyakért, felszerelésekért, és minden olyan személyes holmiért, ami elveszett, megsérült vagy tönkrement. És költözési segélyt, hogy kárpótoljuk a kényelmetlenségekért… bár őszintén szólva azzal, hogy ilyen sokáig nem volt hajlandó elmenni, sokkal többe került a tanácsnak, mint ez az egész összeg.
Ebben a percben, megkerülve a ház oldalát, felbukkant az egyik ember – mindkét kezében egy-egy csirkét tartott fejjel lefelé.
– Mi a fenét csináljak ezekkel? – kérdezte, de a kérdés tulajdonképpen senkihez sem szólt.
Az egyik kollégája megmondta neki. Barney Kelleher elkattintotta a gépét. Ez jó kép lesz, gondolta. A Mayo Roadi remete utolsó barátai. Remek képaláírás. Az egyik építőmunkás azt mondta, hogy ő is tart csirkéket, és összerakhatja őket a saját szárnyasaival. Találtak egy kartondobozt, beledugták az ázott madarakat, és betették őket a tanácsi furgonba, amíg elindulhattak a munkás háza felé.
Egy órán belül vége volt az egésznek. A kis házat teljesen kibelezték. Egy tagbaszakadt művezető, csillogó sárga, vízhatlan overallban, odalépett a tanácsi tisztviselőhöz.
– Elkezdhetjük? – kérdezte. – A főnök szeretné befejezni, és bekeríteni az autóparkolót. Ha ma estére sikerül lebetonozni, akkor holnap reggel rögtön lekátrányozhatjuk.
A tisztviselő sóhajtott.
– Kezdjék – mondta. A művezető megfordult, és odaintett egy mozgódarunak, amelyiknek a karján egy féltonnányi vasgolyó himbálódzott. A daru óvatosan megindult a ház oldala felé, megtámaszkodott, és halk sziszegéssel hidraulikus lábaira emelkedett. A golyó elkezdett lengeni, először csak kicsi, majd egyre nagyobb íveket írt le. A tömeg elbűvölten figyelte. Azt már végignézték, amikor a saját házuk dőlt össze ugyanígy, de a látvány sohasem vesztette el az izgalmát. Végül a golyó hozzáütődött a ház oldalához, nem messze a kéménytől, szilánkokra repesztett vagy egy tucat téglát, és megindított két repedést, amik végigszaladtak a falon. A tömegből egy hosszú, mély „Aaaaah” szakadt ki. Semmi sem tud úgy felvidítani egy unatkozó tömeget, mint egy remek kis bontás. A negyedik reccsenésre két emeleti ablak kiugrott a keretéből, és az autóparkolóba zuhant. A ház egyik sarka levált, lassú keringőzéssel leírt egy fél csigavonalat, és bedőlt a hátsó udvarba. Pillanatokkal később a kémény, egy masszív téglaoszlop, elpattant a közepén, és a felső része átzuhant a tetőn, majd az emeleti padlón keresztül le egészen a földszintig. Az öreg ház darabjaira esett szét. A tömeg élvezte. Hanley főfelügyelő beült a kocsijába, és visszahajtott a büféhez.
Bent még melegebb és még párásabb volt, mint az előbb. A sofőrje a bárpultnál ült, előtte egy csésze tea gőzölgött. Amikor Hanley besétált, elnyomott egy cigarettát, és lecsúszott a bárszékről. Az öregember nagyon elfoglaltnak látszott a sarokban.
– Befejezte már? – kérdezte Hanley.
– Iszonyú, hogy milyen sokáig eszik, uram – mondta a sofőr. – És a vajas kenyér úgy tűnik el benne, mintha holnap már fel se virradna.
Hanley figyelte, ahogy az öregember a zsíros ételből belerak egy újabb falatot a puha, fehér kenyérbe, és elkezdi rágni.
– A kenyeret külön számoljuk – mondta a büfé tulajdonosa. – Már három adagot megevett.
Hanley rápillantott az órájára. Tizenegy múlt. Sóhajtott, és elhelyezkedett egy bárszéken.
– Egy bögre teát – mondta. Meghagyta az Egészségügyi és Jóléti Csoport tisztviselőjének, hogy fél óra múlva jöjjön ide, és vegye az öreget a tanács gondjaiba. Akkor visszamehet az irodájába, és elvégezhet némi papírmunkát. Boldog lesz, ha lezárta ezt az egész ügyet.
Barney Kelleher és a riporter palántája lépett be.
– Reggelit vesz neki, mi? – kérdezte Barney.
– Majd elszámolom – mondta Hanley. Kelleher tudta, hogy nem fogja. – Képeket csinált?
Barney megvonta a vállát.
– Nem is rosszakat – mondta. – Egy nagyon jót a csirkékről. És ahogy a kémény összedől. Meg róla, ahogy kihozzák a takaróban. Egy korszak vége. Én még emlékszem arra az időre, amikor tízezer ember élt a Gyémántban. És mindegyiknek volt munkája. Igaz, hogy rosszul fizették őket, de dolgoztak. Akkor még ötven évig tartott, míg egy nyomornegyedet összehoztak. Most már öt év alatt meg tudják csinálni.
Hanley felmordult.
– Ez a fejlődés – mondta.
Egy újabb rendőrautó állt meg a bejárat előtt. Az egyik fiatal tiszt, aki ott volt a Mayo Roadon, kiugrott a kocsiból, az üvegen keresztül meglátta, hogy a főnöke a sajtó társaságában van, és határozatlanul megállt. A riporterpalánta nem vette észre. Barney Kelleher pedig úgy tett, mintha nem venné észre. Hanley leszállt a székéről, és odament az ajtóhoz. Kint az esőben a rendőr azt mondta neki:
– Jó volna, ha visszajönne, uram. Valamit… találtak.
Hanley odaintett a sofőrjenek, aki kijött az utcára.
– Visszamegyek – mondta Hanley. – Tartsa szemmel az öreget. – Hátrapillantott a büfébe.
A túlsó végén az öregember abbahagyta az evést. Az egyik kezében egy villát tartott, a másikban egy darab összecsavart kenyeret, benne egy fél virslivel. Teljesen mozdulatlanul és csendben bámulta a három egyenruhást a járdán.
A bontási területen minden munka leállt. A munkások vízhatlan ruhájukban és kemény sisakjukban csoportba verődve álltak az épület romjai közt. Velük volt a hátrahagyott rendőr. Hanley nagy léptekkel elindult a kocsijától, óvatosan átmászott a törött téglahalmokon odáig, ahol a férfiak köre lefelé bámult. Hátulról a tömeg maradékának a mormogása hallatszott.
– Az öregember kincse az – suttogta valaki hangosan a tömegből. Egyetértő zúgás hallatszott. – Egy vagyont ásott el ott, ezért nem volt hajlandó elmenni.
Hanley megállt a csoport közepén, és odanézett, ahová a figyelem irányult. Az összedőlt kémény rövid csonkja még mindig állt, másfél méter magasan, körülötte törmelékhalmok. A kürtő lábánál még jól látszott a régi fekete kandalló. Egyik oldalán még mindig állt vagy félméternyi a külső házfalból. A tövénél, bent a házban, egy rakás lehullott tégla, amelyből egy emberi lény összezsugorodott és összeaszott, de még felismerhető lába állt ki. Valaminek a foszlánya, ami úgy nézett ki, mint egy harisnya, még mindig ott lógott a térde alatt.
– Ki találta meg? – kérdezte Hanley. A művezető kilépett.
– Tommy dolgozott itt a kéményfalazaton egy csákánnyal. Eltakarított néhány téglát, hogy a golyóval nagyobb lendületet tudjunk venni. Ő látta meg. Ő hívott engem.
Hanley rögtön felismerte a jó tanút, ha látott ilyet.
– A padlódeszkák alatt volt? – kérdezte Hanley.
– Nem. Ez az egész terület egy mocsárra épült. Az építők lecementezték a padlókat.
– Hát akkor hol volt?
A művezető lehajolt, és rámutatott a kandalló maradékára. '
– A nappali belsejéből a kandalló úgy nézett ki, mintha egy síkban volna a fallal. De valójában nem volt. Eredetileg kiállt a házfalból. Valaki felhúzott egy vékony téglafalat a kémény eleje és a szoba vége között, és így egy harminc centiméter mély üreg keletkezett, fel egészen a plafonig. És csinált egy másikat is a kandalló túloldalán, hogy szimmetrikus legyen. De ez a másik üres volt. A holttestet az álfal és a ház fala közti üregben helyezték el. Még a szobát is áttapétázták, hogy elrejtsék a munkát. Nézze csak, ugyanaz a tapéta van a kémény elülső falán, mint az álfalon.
Hanley követte az ujját; ugyanannak a nedvességtől foltos tapétának a foszlányai tapadtak a kémény elülső falához a kandallópárkány fölött, mint a téglákhoz, amelyek körülvették és részben betakarták a holttestet. Régi, rózsabimbómintás tapéta volt. De az eredeti házfal belső oldalán, a kandalló mellett, egy piszkos és még öregebb csíkos tapétát lehetett látni. Hanley felállt.
– Rendben van – mondta. – Mára befejezték a munkát. Leállíthatja az embereket, és elengedheti őket. Mostantól mi vesszük át a terepet. – A kemény sisakok kezdtek elszállingózni a téglahalomtól. Hanley a két rendőrhöz fordult.
– Hagyják fenn a korlátokat. Az egész területet lezárjuk. Azt akarom, hogy ezt a helyet egyetlen oldalról se lehessen megközelíteni. Erősítést rendelek még ide, meg a törvényszéki fiúkat. Semmihez sem nyúlnak, amíg ők meg nem engedik, O. K.?
A két férfi tisztelgett. Hanley visszapréselte magát a kocsijába, és felhívta a kerületi parancsnokságot. Kiadott egy sor utasítást, aztán átkapcsolt a Nyomozóiroda technikai részlegéhez, amit egy nyomasztó, régi, viktoriánus kaszárnyában dugtak el a Heuston vasútállomás mögött. Szerencséje volt. O'Keefe detektív-főfelügyelő szólalt meg a vonal túlsó végén, akivel évek óta ismerték egymást. Hanley elmondta neki, hogy mit találtak, és hogy mire lenne szüksége.
– Odaküldöm őket – recsegett O'Keefe hangja a vonalban. – A Gyilkossági Csoportot is be akarja vonni?
Hanley elfintorodott.
– Nem hinném. Azt hiszem, ezzel kerületi szinten is megbirkózunk.
– Ezek szerint van már gyanúsítottja? – kérdezte O'Keefe.
– Ó, igen, van egy gyanúsítottam – mondta Hanley.
Visszahajtott a büféhez, s közben elhagyta Barney Kellehert, aki megpróbált újra bejutni a korláton keresztül, de hiába. Ez alkalommal a szolgálatban lévő őrszem közel sem volt olyan segítőkész.
A büfében Hanley a sofőrjét még mindig a bárpultnál találta. Az öreg hátul ült, a kosztolást befejezte, és most egy csésze teát szürcsölt. Hanleyt bámulta, mialatt az óriási rendőr odalépkedett hozzá.
– Megtaláltuk – mondta Hanley, áthajolt az asztalon, és olyan halkan beszélt, hogy a helyiségben senki más nem hallhatta.
– Talán elindulhatnánk, igaz, Mr. Larkin? Most a rendőrőrsre. Egy kicsit el kell beszélgetnünk.
Az öregember szótlanul bámult vissza rá. Hanley agyán átvillant, hogy eddig még ki se nyitotta a száját. Valami megcsillant az öreg szemében. Félelem? Megkönnyebbülés? Talán félelem. Nem csoda, hogy hosszú évek óta félt.
Nyugodtan felállt, és Hanley erős kezével a könyökén kiment a rendőrautóhoz. A sofőr követte őket, és bemászott a kormány mögé. Az eső közben elállt, és a jeges szél, mint őszi leveleket, cukorkáspapírokat fújt végig az utcán, ahol egyetlen fa sem nőtt. A kocsi elkanyarodott a járdaszegélytől. Az öregember összegörnyedve ült, és csendben bámult maga elé.
– Vissza a rendőrőrsre – mondta Hanley.
Nem létezik egyetlen ország sem a világon, ahol egy gyilkossági nyomozás olyan ihletett találgatások kérdése lenne, mint ahogy azt a televízióban ábrázolni szokták. Kilencven százalékuk keserves rutin, formaságok, amiken keresztül kell esni, eljárások, amiket el kell végezni. És adminisztráció, abból aztán rengeteg.
Nagy Bili Hanley végignézte, ahogy az öreget beültetik egy cellába; nem tiltakozott, nem kért ügyvédet. Hanleynek nem volt szándékában megvádolni – még nem. Gyanú alapján legalább 24 óráig benntarthatta, és addig is adatokat keresett. Leült az íróasztalához, és elkezdett telefonálni.
„Az előírás szerint, fiú, az előírás szerint. Nem vagyunk Sherlock Holmes” – mondta mindig az idős őrmestere, évekkel ezelőtt. Jó tanács. Több ügyet vesztettek el a bíróságon eljárási pontatlanságok miatt, mint amennyit valaha is megnyertek briliáns szellemmel.
Hanley szabályszerűen tájékoztatta a városi halottkémet a haláleset tényéről. Akkor kapta el a magas rangú állami hivatalnokot, amikor az éppen ebédelni indult. Aztán értesítette a városi hullaházat, ami a Store Stree-ten volt, közvetlenül a buszpályaudvar mögött, hogy délután egy bonyolult halottszemle lesz. Kinyomozta, hol van az állami kórboncnok, Tim McCarthy professzor, aki nyugodtan végighallgatta a Kildare Klub előcsarnokában lévő telefonon, felsóhajtott arra a gondolatra, hogy elmulasztja a remek fácánmellet, ami az étlapon volt, és beleegyezett, hogy azonnal odamegy.
Meg kellett szervezni, hogy legyenek vászonellenzők, és utasítani kellett az embereket, hogy fogjanak csákányt és lapátot, és jelentkezzenek a Mayo Roadon. A körzetéhez tartozó három detektívet felrendelte a kantinból, az ebédjük mellől, az irodájába, ő pedig beérte két szendviccsel és egy fél liter tejjel, amíg dolgozott.
– Tudom, hogy elfoglaltak – mondta nekik. – Mind azok vagyunk. Épp ezért akarom, hogy ezt az ügyet gyorsan elintézzük. Nem tarthat túl sokáig.
Megbízta a detektív-főfelügyelőt, hogy végezzen tanúkihallgatásokat a bűntény helyszínén, és haladéktalanul a Mayo Roadra küldte. A két fiatal őrmester más-más feladatot kapott. Az egyiknek megparancsolta, hogy magát a házat ellenőrizze; a tanácsi tisztviselő azt mondta, hogy az öregemberé volt, a saját tulajdona, de a Városházán az adóhivatalban bizonyára vannak részletek a történetéről és múltbeli birtokosairól. A végső részleteket a nyilvántartási jegyzőkönyv fogja eldönteni.
A második detektívőrmester kapta a lóti-futi munkát; neki kellett kinyomozni a Mayo Road minden, egyes korábbi lakóját, akik közül a legtöbbet most a tanácsi bérházakba költöztették. Meg kellett találnia a szomszédokat, a pletykásokat, a kereskedőket, és azokat az őrszemeket, akiknek a körzetéhez a Mayo Road a lebontása előtti tizenöt évben tartozott, meg a helyi papot – egyszóval mindenkit, aki ismerte a Mayo Roadot és az öregembert annyi évre visszamenőleg, amennyire csak lehetett. És ebbe, mondta Hanley nyomatékosan, beletartozik bárki, aki valaha is ismerte Mrs., azaz a néhai Mrs. Larkint.
Elküldött egy egyenruhás őrmestert egy furgonnal, hogy szerezze vissza mindazt a személyes emléktárgyat a lerombolt házból, amit reggel látott a tanács kocsijában, és hozza be a kirakott bútorokat, bolhástól, mindenestől, a rendőrőrs udvarára.
Már elmúlt délután két óra, amikor végül felállt és kinyújtózott. Kiadta az utasítást, hogy hozzák az öreget a kihallgatási szobába, megitta a maradék tejet, és öt percet várt. Amikor besétált a kihallgatási szobába, az öregember az asztalnál ült, a kezét összekulcsolta maga előtt, és a falra meredt. Egy rendőr állt az ajtó mellett.
– Szólt valamit? – mormogta Hanley a tisztnek.
– Nem, uram. Az égvilágon semmit. Hanley intett neki, hogy menjen ki.
Amikor egyedül maradtak, leült az asztalhoz, szemben az öreggel. Herbert James Larkin, a tanácsi jegyzőkönyvek szerint.
– Nos, Mr. Larkin – mondta Hanley lágyan. – Nem gondolja, hogy ésszerű dolog volna, ha elmondaná nekem az egészet?
Tapasztalata azt súgta neki, hogy semmi értelme sem volna, ha megpróbálná megfélemlíteni az öreget. Ez nem egy közönséges gonosztevő az alvilágból. Pályafutása alatt három feleséggyilkossal volt dolga, mindegyikük jámbor, szelíd kis ember, akiken hamarosan meglátszott, hogy megkönnyebbülnek, amikor kitálalhatják a szörnyű részleteket az asztal túloldalán ülő nagy, együtt érző embernek. Az öregember lassan felnézett rá, néhány másodpercig rajta tartotta a pillantását, majd újra lenézett az asztalra. Hanley elővett egy csomag cigarettát, és egy mozdulattal kinyitotta.
– Dohányzik? – kérdezte. Az öregember nem mozdult. – Tulajdonképpen én magam sem élek vele – mondta Hanley, de ott hagyta a csomagot nyitva az asztalon, mellette pedig egy doboz gyufát.
– Nem is rossz próbálkozás – ismerte el. – így ragaszkodni a házhoz, ennyi hónapon keresztül. De a tanácsnak előbb vagy utóbb győznie kellett. Maga tudta ezt, igaz? Szörnyű lehetett az a tudat, hogy előbb vagy utóbb elküldik magáért a végrehajtókat.
Várt egy megjegyzést az öregembertől, a kommunikáció bármi jelét. De semmit sem
kapott. Nem számít, türelmes volt, mint egy ökör, amikor azt akarta, hogy az embere beszéljen. És előbb vagy utóbb mind beszéltek. Mert a beszéd valójában megkönnyebbülést jelentett. A tehertől való megszabadulást. Az egyház mindent tudott a gyónás okozta megkönnyebbülésről.
– Hány év, Mr. Larkin? Hány év aggodalom, várakozás? Hány hónap, mióta az első buldózerek megjelentek a környéken, eh? Ember, hogy maga min mehetett keresztül!
Az öregember felemelt tekintete találkozott Hanley szemével, talán keresett valamit, egy másik emberi lényt a magára kiszabott elzártság évei után; talán egy kis együttérzést. Hanley érezte, hogy már majdnem a célnál van. Az öreg szeme elsiklott Hanley válla fölött a hátsó falra.
– Vége, Mr. Larkin. Mindennek vége. Ki kellett derülnie, előbb vagy utóbb. Visszamegyünk az években, lassan, végigrójuk az utat, és összerakjuk a dolgot. Maga tudja ezt. Mrs. Larkin volt, igaz? Miért? Egy másik férfi? Vagy talán csak egy vita? Talán csak egy baleset? És elfogta a pánik, aztán megkapta a büntetését; hogy élete végéig úgy éljen, mint egy remete.
Az öreg alsó ajka megmozdult. Végighúzta rajta a nyelvét.
Kezdek áttörni, gondolta Hanley. Már nem tart soká.
– Rossz lehetett ezekben az elmúlt években – folytatta. – Ott ülni teljesen egyedül, egyetlen barát nélkül, csak maga és az a tudat, hogy ő még mindig ott van, nem messze, befalazva a kandalló mellett.
Valami megcsillant az öregember szemében. Az emlékezés sokkja? Talán a sokk-kezelésjobban működne. Az öreg kétszer hunyorított. Már majdnem a célnál vagyok, gondolta Hanley, majdnem a célnál vagyok. De amikor az öregember visszafordította a szemét, hogy Hanley tekintetével találkozzon, az újra üresen nézett. Nem szólt semmit.
Hanley még egy órán keresztül kitartott, de az öreg egy árva szót sem szólt.
– Érezze jól magát – mondta Hanley, miközben felállt. – Majd visszajövök, és akkor újra megbeszéljük.
Amikor a Mayo Roadra ért, a hely olyan volt, mint egy nyüzsgő méhkas, a tömeg nagyobb, mint korábban, de látni sokkal kevesebbet láttak. A ház romját mind a négy oldalról vászonellenzőkkel vették körül, amelyeket a szél csapkodott, de a fürkész tekinteteket megakadályozták abban, hogy lássák, milyen munka folyik ott bent. Az üres négyszögön belül, amely az úttest egy darabját is magába foglalta, húsz tagbaszakadt rendőr, nehéz csizmákban és a turkáláshoz öltözve, kézzel szedte darabokra a törmeléket. Minden egyes téglát és tetőpalát, a lépcsők és korlátok minden egyes törött fadarabját, minden egyes csempét és födémgerendát gondosan kihúztak, megvizsgáltak, hogy hátha látszik rajta valami, de semmi sem látszott, úgyhogy kilökték az úttestre, ahol a törmelékhalom egyre magasabbra nőtt. Megvizsgálták a beépített szekrény tartalmát, magukat a szekrényeket kitépték, hogy lássák, nincs-e valami mögöttük. Minden falat, mielőtt téglánként lebontották és kidobták volna az útra, végigkopogtattak, hogy nincs-e mögöttük üreg.
A kandalló körül két férfi dolgozott különös gonddal. A hulláról óvatosan lehordták a törmeléket, amíg csak egy vékony porréteg takarta a testet. Embriótartásba volt görnyedve, és az oldalán feküdt, bár a falüregben valószínűleg egyenesen ült, arccal a ház oldala felé. McCarthy professzor a házfal maradéka fölött átnézve irányította ennek a két embernek a munkáját. Amikor a munka befejeződött, a megmaradt téglák közt belépett az üregbe, és egy puha ecsettel, mint egy gondos háziasszony, elkezdte lesöpörni a régi vakolat finom porát.
Mikor a por nagy részét már eltávolította, közelebbről megvizsgálta a testet, megkopogtatta a kiálló comb és felsőkar egy részét, aztán előbújt az üregből.
– Ez egy múmia – mondta Hanleynek.
– Múmia?
– Pontosan. A tégla vagy betonpadló, a mind a hat oldalról légmentesen lezárt környezet és a fél méterre lévő kandalló melege következtében mumifikáció ment végbe. Kiszáradás, de egyszersmind konzerválódás. Lehet, hogy a belső szervek érintetlenek, de kemények, mint a kő. Semmi értelme, hogy megpróbáljuk ma este felvágni. Ehhez meleg glicerinfürdőre lesz szükségem. Az pedig időbe telik.
– Mennyibe? – kérdezte Hanley. – Legalább tizenkét óra. Talán több is.
Olyan esetről is tudok, amikor napokig tartott. – A professzor az órájára pillantott. – Majdnem négy óra van. Ötre már benne lesz a fürdőben. Holnap reggel kilenc körül benézek a hullaházba, hogy lássam, elkezdhetem-e.
– A fene egye meg – mondta Hanley. – Ezt el akartam varrni.
– Szerencsétlen szót választott – mondta McCarthy. – Megteszek mindent, ami tőlem telik. Különben nem hiszem, hogy a belső szervek sokat elárulnának nekünk. Abból, amit látok, szorítás nyoma van a nyak körül.
– Megfojtották, mi?
– Talán – mondta McCarthy. A temetkezési vállalkozó, aki mindig megkapta a városi szerződéseket, kint, az ellenzőkön túl parkolta le a furgonját. Két embere az állami kórboncnok felügyelete alatt egy hordágyra emelte a merev hullát, amely még mindig az oldalán feküdt. Letakarta egy nagy pokróccal, és elvitte a várakozó halottaskocsihoz. Elhajtottak a Store Streetre és a városi hullaházba, a professzor pedig követte őket. Hanley odasétált a technikai csoport ujjlenyomatosához.
– Van itt bármi is a maga számára? – kérdezte.
A férfi megvonta a vállát.
– Ott bent minden tele van téglával és törmelékkel. Nincs egyetlen tiszta felület sem ezen a helyen.
– És maga? – kérdezte Hanley a fényképészt, aki ugyanahhoz a részleghez tartozott.
– Nekem egy kicsit több időre van szükségem. Megvárom, amíg a fiúk mindent eltakarítanak a padlóig, aztán majd meglátom, hogy van-e ott valami. Ha nincs, akkor ma estére befejeztem.
Az építési vállalkozó csoportvezetője odabóklászott. Hanley javaslatára ott tartották kéznél, hogy legyen egy technikai szakember, ha előállna annak a veszélye, hogy valami törmelék lezuhan. Vigyorgott.
– Hát ez remek munka, amit itt végeztek – mondta vaskos dublini akcentussal. – Nem sok maradt, amit a fiúknak kell majd megcsinálni.
Hanley az utca felé intett, ahol a ház nagy része most egyetlen hatalmas tégla- és fatörmelék-halomban feküdt.
– Elkezdhetik ezt elszállítani, ha akarják. Mi már végeztünk vele – mondta.
A sűrűsödő homályban a művezető rápillantott az órájára.
– Vari még egy óra – mondta. – A nagy részét elszállítjuk. Holnap elkezdhetünk dolgozni a ház megmaradt részén? A főnök azt akarja, hogy fejezzük be, és kerítsük be az autóparkolót.
– Egyeztessen velem még holnap reggel kilenckor. Akkor majd megmondom – válaszolta Hanley.
Mielőtt elindult, odahívta a detektív-főfelügyelőt, aki az egész akciót szervezte.
– Hordozható lámpák érkeznek – mondta. – Mindent bontasson le a fiúkkal a padló szintjéig, és vizsgálják meg a padló felületét, hátha van rajta olyan jel, ami arra utal, hogy valami beavatkozás történt azóta, amióta lefektették.
A detektív bólintott.
– Eddig kizárólag a rejtekhely ilyen – mondta. – De majd figyelek, amíg mindent eltisztítanak.
Hanleynek, amikor visszaért a rendőrőrsre, először nyílt alkalma, hogy valamit megnézzen, ami a cellában ülő öregemberről árulkodhat. Az íróasztalán tornyosultak azok a válogatott kacatok, amiket a végrehajtók aznap reggel kivittek a házból, és betettek a tanács furgonjába. Minden egyes dokumentumot gondosan megvizsgált. A régi és megfakult szöveget nagyítóval olvasta.
Volt egy születési anyakönyvi kivonat, amelyben ott állt az öregember neve, Dublin mint születési helye, és a kora. 1911-ben született. Volt néhány régi levél, de olyan emberektől, akik Hanley számára semmit sem jelentettek, nagy részük régen íródott, és a tartalmuknak látszólag semmi köze nem volt az ügyhöz. De két dolog felkeltette az érdeklődését. Az egyik egy elhalványult fénykép volt, foltos és megvetemedett, olcsó, üveg nélküli keretben. Egy katonát ábrázolt, feltehetően a Brit Hadsereg egyenruhájában, aki bizonytalanul mosolygott a fényképezőgépbe. Hanley felismerte a cellában ülő öregember sokkal fiatalabb változatát. Á karján egy dundi fiatal nő volt kis virágcsokorral; nem esküvői ruhát viselt, hanem egy semleges színű kétrészes kosztümöt, olyan magas és szögletes vállakkal, ami a negyvenes évek közepétől a végéig volt divat.
A másik darab a szivarosdoboz volt. Több levelet tartalmazott, amik az ügy szempontjából szintén érdektelenek voltak, három érdemrend szalagját, amelyeket egy rangjelző sávhoz csíptettek egy tűvel, és a Brit Hadsereg szolgálati zsoldkönyvét. Hanley a telefon után nyúlt. Negyed hat elmúlt, de még szerencséje lehet. Volt. Kint Sandyfordban, a brit követségen a katonai attasé még az íróasztalánál ült. Hanley elmagyarázta neki a problémáját. Dawkins őrnagy azt mondta, hogy boldogan segít, ha tud, természetesen nem hivatalosan. Természetesen. A hivatalos kéréseknek meghatározott csatornákon kell keresztülmenni. Hivatalosan az ír rendőrségi erők és Nagy-Britannia közt minden kapcsolat meghatározott csatornákon megy keresztül. Nem hivatalosan a kapcsolatok sokkal szorosabbak, mint azt bármelyik fél hajlandó volna elismerni a mellékesen érdeklődőnek. Dawkins őrnagy beleegyezett, hogy útban hazafelé megáll a rendőrkapitányságnál, bár ez nagy kitérőt jelentett a számára.
A sötétség már régen leszállt, amikor a két fiatal detektív közül, akik a lóti-futi munkát végezték, az első visszajelentkezett. Ő volt az, aki a nyilvántartási jegyzőkönyvet és az adóíveket ellenőrizte. Hanley íróasztala előtt ült, felcsapta a noteszát, és előadta a mondanivalóját.
A Mayo Road 38. szám alatti házat a jegyzőkönyvek szerint Herbert James Larkin 1954-ben vásárolta meg az előző tulajdonos vagyonából, aki akkor hunyt el. 400 fontot fizetett a tulajdonért, örökbirtok címen. Jelzálogkölcsönnek semmi nyoma, úgyhogy a pénz nyilván a rendelkezésére állt. Az adóív szerint a ház ettől a dátumtól kezdve ugyanennek a Herbert James Larkinnak a tulajdonában volt, és Mr. Herbert James Larkin és Mrs. Violet Larkin lakta. A feleség elhunytáról vagy távozásáról semmiféle feljegyzés nem volt. De hát az adóív nem mutatja ki, ha változás áll be a bentlakók személyében, akkor se, ha ez részleges, hacsak a továbbra is bent lakó ezt írásban nem kéri, ami nem történt meg. De, bár a Jog Házában 1954-ig visszamenőleg átvizsgálta a halotti bizonyítványokat, semmi nyomát nem találta semmiféle Mrs. Violet Larkin halálának, aki ezen a címen vagy másutt lakott volna. Az Egészségügyi és Jóléti Osztály feljegyzései azt mutatták, hogy Sarkin az elmúlt két évben állami nyugdíjat kapott, sohasem folyamodott külön juttatásért, és mielőtt nyugdíjba vonult, nyilvánvalóan raktáros és éjjeliőr volt. Még egy utolsó dolog, mondta az őrmester. A belső adónyilvántartás ívein, amelyek 1954-től kezdődnek, egy előző, észak-londoni, angliai cím szerepel.
Hanley átfricskázta a zsoldkönyvet az íróasztalon.
– Tehát a Brit Hadseregben szolgált – mondta az őrmester.
– Nincs ebben semmi különös – mondta Hanley. – Ötvenezer ír tagja volt a Brit Haderőknek a második világháború alatt. Ezek szerint Larkin közéjük tartozott.
– Talán a felesége angol volt. Larkin vele együtt jött vissza Dublinba 1954-ben Észak-Londonból.
– Valószínűleg az volt – mondta Hanley, és odalökte az esküvői képet. – Larkin egyenruhában vette el.
Megszólalt a házitelefon, és tudatták vele, hogy a brit követség katonai attaséja kint vár. Hanley intett az őrmesterének, aki távozott.
– Vezessék be, kérem – mondta Hanley.
Dawkins őrnagy volt Hanley legszerencsésebb fogása aznap. Hajszálcsíkos szövetnadrágba bújtatott lábát elegánsan keresztbe rakta, fénylő cipőorrát Hanley felé irányította az íróasztalon keresztül, és nyugodtan figyelt. Aztán egy darabig az esküvői fényképet tanulmányozta nagy figyelemmel.
Végül átsétált az íróasztal túloldalára, és megállt Hanley vállánál. Egyik kezében a nagyítót, a másikban aranycsavaros ceruzáját tartotta. A ceruza hegyével megkopogtatta a fényképen Larkin arca fölött a sapkára tűzött jelvényt.
– A Királyi Dragonyos Gárdák – mondta meggyőződéssel.
– Ezt honnan tudja? – kérdezte Hanley. Dawkins őrnagy odaadta Hanleynek a nagyítót.
– A kétfejű sas – mondta. – Ez a Királyi Dragonyos Gárdák sapkajelvénye. Nagyon jellegzetes. Nincs ehhez hasonló.
– Van valami más is? – kérdezte Hanley. Dawkins rámutatott a három kitüntetésre az újdonsült férj mellén.
– Az első az 1939-1945-ös Csillag – mondta –, és a harmadik a végén a Győzelem Érdemrend. De a középső az Afrika Csillag, rajta keresztben pedig, úgy látszik, a Nyolcadik Hadsereg szalagpántja. Ez így összeáll. A Királyi Dragonyos Gárdák harcoltak Rommel ellen Észak-Afrikában. Páncélautókkal, tulajdonképpen.
Hanley elővette a három érdemrend szalagját. A fényképen a teljes ünnepi kitüntetéseket lehetett látni; az asztalon ezeknek a kisebb változatát – a miniatűrjeit egy csíkon –, amit szolgálati egyenruhán viseltek.
– Hát persze – mondta Dawkins őrnagy, mikor rájuk pillantott. – Ugyanaz a mintázat, nézze. És a Nyolcadik Hadsereg szalagpántja.
A nagyítóüveg segítségével Hanley kivehette, hogy a minta ugyanaz volt. Átnyújtotta Dawkins őrnagynak a szolgálati zsoldkönyvet. Dawkins szeme felcsillant. Gyorsan átlapozta.
– Önként jelentkezett Liverpoolban, 1940 októberében – mondta –, talán Burtonnál.
– Burtonnál? – csodálkozott Hanley.
– Burton, a szabó. Ez volt a toborzóközpont Liverpoolban a háború alatt. Az ír önkéntesek közül nagyon sokan érkeztek a liverpooli dokkokba, és a toborzó őrmesterek oda irányították őket. Leszerelt 1946 januárjában. Leszerelés dicsőséggel. Furcsa.
– Mi? – kérdezte Hanley.
– Önként jelentkezett 1940-ben. Páncélautókkal harcolt a fronton Észak-Afrikában. 1946-ig szolgálatban maradt. De közlegény maradt. Sohasem szerzett egyetlen sávot sem a karjára. Sohasem lett belőle tizedes. – Megkocogtatta az egyenruhás kart az esküvői fényképen.
– Talán rossz katona volt – kockáztatta meg Hanley.
– Lehetséges.
– Megtudhat még további részleteket a háborús múltjából? – kérdezte Hanley.
– Ez lesz reggel az első dolgom – mondta Dawkins. Feljegyezte a zsoldkönyv adatait, és távozott.
Hanley a kantinban vacsorázott, és várta, hogy a másik detektívőrmestere is visszajelentkezzen. A férfi jóval fél tizenegy után érkezett meg, fáradtan, de diadalmasan.
– Tizenöt olyan emberrel beszéltem, akik ismerték Larkint és a feleségét a Mayo Roadon – mondta –, és három adunak bizonyult. Mrs. Moran a közvetlen szomszédjuk volt. Harminc évig élt ott, és emlékszik arra, amikor Larkinék beköltöztek. A postás, aki most már nyugdíjban van, az elmúlt évig teljesített szolgálatot a Mayo Roadon, és Byrne atya, aki szintén nyugdíjas és most a nyugdíjas papok otthonában él kint Inchicore-ban. Éppen onnan jöttem most vissza, ezért késtem.
Hanley hátradőlt, míg a detektív a jegyzetfüzete elejére lapozott, és elkezdte jelentését.
Mrs. Moran emlékezett, hogy az özvegyember, aki ott lakott a 38-as számban, 1954-ben meghalt, és röviddel azután megjelent egy „Eladó” tábla a házon. Csak két hétig volt kint, azután lekerült. Két héttel később Larkinék beköltöztek. Larkin akkoriban negyvenöt év körül volt, a felesége sokkal fiatalabb. Az asszony angol volt, londoni, és elmondta Mrs. Morannek, hogy Londonból költöztek oda, ahol a férje raktári alkalmazott volt. Az egyik nyáron Mrs. Larkin eltűnt; Mrs. Moran 1963-ra tette ennek az idejét.
– Miért olyan biztos ebben? – kérdezte Hanley.
– Akkor novemberben gyilkolták meg Kennedyt – mondta a detektívőrmester. – A híreket az utcában lévő ivóból kapta, ahol volt egy televízió. Húsz percen belül a Mayo Road minden lakosa kint volt a járdán, és ezt tárgyalta. Mrs. Moran olyan izgatott volt, hogy berontott a szomszéd Larkin házába, hogy elmondja neki a hírt. Nem kopogott, egyenesen besétált a nappaliba. Larkin egy székben szundikált. Nagyon rémülten ugrott fel, és alig várta, hogy kívül tudja őt a házon. Mrs. Larkin addigra már eltávozott. De tavasszal és nyáron még ott volt; ő szokott Moranék kisgyerekére vigyázni szombat este; Mrs. Moran második babája 1963 januárjában született. Úgyhogy 63 késő nyarán történt, hogy Mrs. Larkin eltűnt.
– Hogy indokolta ezt? – kérdezte Hanley.
– Otthagyta a férjét – mondta a detektív habozás nélkül. – Senki sem kételkedett ebben. A férfi keményen dolgozott, de soha nem akart elmenni sehova, még szombaton sem, ezért lehetett Mrs. Larkint babysitternek megkapni. Ez veszekedésekhez vezetett. Még valami; a feleség kicsit könnyűvérű volt, szeretett flörtölni. Amikor összecsomagolt és elhagyta a férjét, senki sem csodálkozott. Néhányan a nők közül úgy gondolták, hogy a férj megérdemelte, jobban is bánhatott volna vele. Senki sem gyanított semmit.
– Ezután Larkin még sokkal inkább magának élt. Alig ment el valahova, nem törődött se magával, se a házzal. Az emberek felajánlották a segítségüket, ahogy ez ilyen kis közösségekben szokás, de ő minden ajánlatot visszautasított. Végül békén hagyták. Két évvel később kidobták a raktárosi állásából, és éjjeliőr lett, úgyhogy sötétedés után ment el, és napfelkeltekor tért haza. Éjjel az ajtót azért zárta kettőre, mert nem volt otthon, nappal pedig azért, mert aludni akart. Legalábbis ezt mondta. Elkezdett háziállatokat is tartani. Először vadászmenyéteket egy ólban a hátsó kertben. De ezek megszöktek. Aztán galambokat, de azok elrepültek, vagy valahol lelőtték őket. Végül, az elmúlt tíz évben, csirkéket.
A plébános megerősítette Mrs. Moran visszaemlékezéseinek nagy részét. Mrs. Larkin angol volt, de katolikus és templomba járó. Rendszeresen gyónt. Aztán 1963 augusztusában eltávozott, a legtöbb ember szerint egy férfival, és Byrne atya semmi más okról nem tudott. A gyónási titkot nem volt hajlandó megszegni, de addig azért elment, hogy kijelentse: ebben nem kételkedik. Többször volt a háznál, de Larkin nem járt templomba, és minden lelki vigaszt elutasított. A feleségét, aki otthagyta, ringyónak nevezte.
– Minden egybevág – tűnődött Hanley. – Lehet, hogy éppen elhagyni készült a férjét, amikor az rájött, és egy kicsit túl keményen támadt rá. Az isten tudja, ilyen már éppen elégszer előfordult.
A postás nem sokat tudott hozzátenni. 0 helybéli lakos volt, és a helybéli kocsmába járt. Mrs. Larkin szeretett szombat este felhajtani egy pohárral, az egyik nyáron még ki is segített mint csaposnő, de a férje hamarosan véget vetett ennek. Emlékezett rá, hogy sokkal fiatalabb volt, mint Larkin, élénk és kicsattanó, és nem vetett meg egy kis flörtölést.
– Leírás? – kérdezte Hanley.
– Alacsony volt, úgy 155-160 centi. Elég kövér, vagy legalábbis gömbölyded. Sokat nevetett. Hullámos, sötét haj. Nagy mellek. A postás emlékezett, hogy amikor egy pint sört csapolt azokból a régi típusú sörpumpákból, amiket valaha használtak, érdemes volt figyelni. De Larkin megvadult, amikor rájött erre. Bejött és hazavonszolta. Nem sokkal ezután az asszony elhagyta őt, vagy eltűnt.
Hanley felállt és nyújtózkodott. Majdnem éjfél volt. Egyik kezét rátette a fiatal detektív vállára.
– Késő van. Menjen haza. Reggel írjon le mindent.
Hanley utolsó látogatója azon az éjszakán a főfelügyelője volt, a helyszíni nyomozó.
– Minden tiszta – mondta Hanleynek. – Az utolsó téglát is eltávolítottuk, de az égvilágon semmi újabb jel nincs, ami segíthetne.
– Akkor a szegény asszony holttestén múlik, hogy elmondja nekünk azt, amit még tudni szeretnénk – mondta Hanley. – Vagy magán Larkinon.
– Beszélt már? – kérdezte a főfelügyelő.
– Még nem – mondta Hanley –, de fog. A végén mind beszélnek.
A főfelügyelő hazament. Hanley felhívta a feleségét, és megmondta neki, hogy az éjszakát a rendőrőrsön tölti. Röviddel éjfél után lement a cellákhoz. Az öregember ébren volt, a priccs szélén ült, és a szemközti falat bámulta. Hanley a társaságában lévő rendőrtiszt felé fordította a fejét, és mind felmentek a kihallgatási szobába. A rendőr leült egy sarokban, és készenlétben tartotta a jegyzetfüzetét. Hanley szembenézett az öreggel, és felolvasta neki a figyelmeztetést:
– Herbert James Larkin, ön semmit sem köteles mondani. De minden, amit mond, jegyzőkönyvbe kerül, és bizonyítékként felhasználható lehet.
Aztán leült, szemben az öregemberrel.
– Tizenöt év, Mr. Larkin. Hosszú idő ahhoz, hogy az ember ilyesmivel együtt éljen. 1963 augusztusa, igaz? A szomszédok emlékeznek rá, a pap emlékszik rá, még a postás is emlékszik rá. Akkor miért nem beszél nekem róla?
Az öreg felemelte a tekintetét, néhány másodpercig Hanley szemébe nézett, aztán a pillantása az asztalra vándorolt. Nem szólt semmit. Hanley majdnem hajnalig kitartott. Larkinon nem látszott, hogy elfáradt volna, bár a rendőr a sarokban folyton ásított. Larkin évekig éjjeliőr volt, emlékezett Hanley. Talán most éberebb éjjel, mint napközben.
Szürke fény szűrődött át a kihallgatási szoba tejüveg ablakán, amikor végül felemelkedett.
– Legyen úgy, ahogy maga akarja – mondta. – Ha maga nem is beszél, Violette fog. Furcsa, nem? Visszaszól a fal mögötti sírból tizenöt év múltán. De néhány óra múlva beszélni fog az állami kórboncnoknak. Beszélni fog. Elmondja majd neki a laboratóriumban, hogy mi történt vele, mikor történt, talán azt is, hogy miért történt. Akkor újra idejövünk, és én vádat emelek maga ellen.
Bár nehezen gurult dühbe, az öreg hallgatása egyre bosszúsabbá tette. Nem az volt a baj, hogy keveset mondott; egyáltalán nem mondott semmit. Csak bámult vissza Hanleyre, azzal a furcsa tekintettel. Mi volt ez a tekintet, faggatta Hanley magát. Felindulás? A tőle, Hanleytől való félelem? Lelkiismeret-furdalás? Gúny? Nem, gúny semmi esetre sem. Ennek az embernek a napjai meg vannak számlálva.
Végül felállt, hatalmas kezével megdörzsölte borostás állát, és visszament az irodájába. Larkin pedig a cellájába.
Hanley háromórányi alvást lopott magának a székében, a feje hátrabukott, lábait kinyújtotta, és hangosan horkolt. Nyolckor felkelt, kiment a pihenőszobába, megmosakodott és megborotválkozott. Két riadt fiatal tiszti iskolás találta őt ott fél kilenckor, amikor szolgálatba jöttek, és úgy sompolyogtak el a dolgukra, mint két egér házipapucsban. Kilencre már megreggelizett, és a felhalmozódott papírmunkahegyen rágta át magát. Fél tízkor a Mayo Roadi munkálatok művezetője volt a vonalban. Hanley megfontolta a kérését.
– Rendben van – mondta végül –, bekeríthetik és lebetonozhatják.
Húsz perccel később McCarthy professzor hívta.
– Sikerült a végtagokat kiegyenesítenem – mondta vidáman. – És a bőr is elég puha, hogy szikét ragadjak. Most éppen a folyadékot eresztjük le, és kiszárítjuk. Egy óra múlva hozzálátok.
– Mikor tud nekem jelentést tenni? – kérdezte Hanley.
– Attól függ, hogy mit ért ezen – jött a hang a telefonvonalon keresztül. – A hivatalos jelentés két-három napba telik. Nem hivatalosan ebéd utánra már kell hogy tudjak valamit. Legalábbis a halál okát. Megerősítettük a fojtogatás nyomát a nyák körül. Egy harisnya volt, ahogy tegnap is gyanítottam.
A kórboncnok beleegyezett, hogy megteszi azt az egy mérföldet a Store Street-i hullaháztól Hanley irodájáig, és fél háromra ott lesz.
A délelőttöt nem zavarta meg semmi, kivéve Dawkins őrnagyot, aki délben telefonált.
– Szerencsém volt – mondta. – Találtam egy régi barátot a Háborús Ház nyilvántartó hivatalában. Elsőbbséget adott nekem.
– Köszönöm, őrnagy – mondta Hanley. – Jegyzetelek, kezdje.
– Nem túl sok, amit megtudtam, de megerősíti azt, amit tegnap gondoltunk.
Amit ön gondolt tegnap, mondta Hanley magában. Ez a fárasztó angol udvariasság.
– Herbert James Larkin közlegény 1940 októberében érkezett a dublini kompon Liverpoolba, és önkéntesnek jelentkezett a hadseregbe. Alapkiképzés a cattericki táborban, Yorkshire-ben. Átirányítva a Királyi Dragonyos Gárdákhoz. Csapatszállító hajón kiküldve, hogy csatlakozzék az egyiptomi hadtesthez 1941 márciusában. És most érünk oda, hogy miért nem lett soha tizedes.
– Nevezetesen?
– Elfogták. A németek fogságba ejtették még abban az évben, Rommel őszi offenzívájában. A háború további részét mezőgazdasági munkásként töltötte egy hadifogolytáborban Sziléziában, a Harmadik Birodalom keleti végén. Az oroszok szabadították fel 1944 októberében. Repatriált 1945 áprilisában, éppen időben, hiszen a háború Európában májusban véget ért.
– Valami a házasságával kapcsolatban? – érdeklődött Hanley.
– Van, persze – mondta Dawkins őrnagy. – Még aktív katona volt, amikor házasodott, úgyhogy a hadseregnek erről is van kartotékja. Házasságot kötött az Üdvözítő Szűz Mária templomban, Edmontonban, Észak-Londonban, 1945. november 14-én. A menyasszony, Violet Mary Smith, szállodai szobalány. Akkor tizenhét éves volt. Ahogy ön is tudja, Larkin dicsőségesen szerelt le 1946 januárjában, és 1954-ig ott maradt raktárosként Edmontonban. Ez az utolsó cím, ami a hadseregnél még megvan.
Hanley áradozva mondott köszönetet Dawkinsnak, és letette a kagylót. Larkin harmincnégy éves volt, a harmincötödikbe lépett, amikor elvett egy tizenhét éves fiatal lányt. Az asszony egy élettel teli huszonhat éves nő lehetett, amikor a Mayo Roadra költöztek, Larkin pedig egyáltalán nem olyan élettel teli negyvenhárom éves férfi. Akkor, amikor a nő 1963 augusztusában meghalt, harmincöt évesen, bizonyára még mindig vonzó és talán szexis volt, míg ötvenkét éves férje talán nagyon érdektelen és érdeklődés nélküli. Igen, ez okozhatott problémákat. Türelmetlenül várta McCarthy professzor látogatását.
Az állami kórboncnok állta a szavát, és fél háromkor már ott ült Hanleyvel szemben egy székben. Elővette a pipáját, és elkezdte komótosan megtölteni.
– A laborban nem dohányozhatok – mentegetőzött. – Egyébként a füst eltünteti a formaldehid szagát. Ezt értékelni kell.
Elégedetten pöfékelt.
– Megvan, amit akart – szólt McCarthy professzor könnyedén. – Gyilkosság, kétségkívül. Kézzel fojtották meg egy harisnya segítségével, ami fulladásos halált okozott; ehhez járult még a sokk. A nyelvcsont itt – mutatott az álla és az ádámcsutkája közti részre – három helyen eltört. A halál előtt egy ütést kapott a fejére, ami felszakította a fejbőrt, de nem ez okozta a halált. Talán csak ahhoz volt elég, hogy elkábítsa az áldozatot, és megkönnyítse, hogy megfojtsák. Hanley hátradőlt.
– Csodálatos – mondta. – Bármi a halál évével kapcsolatban?
– Aá – mondta a professzor, és a diplomatatáskája után nyúlt. – Van egy kis ajándékom a maga számára.
Belenyúlt a táskába, és előhúzott egy nejlonzacskót, amiben, úgy tűnt, egy megsárgult és elhalványult újság 15x10 centiméteres darabja volt.
– A fejseb vérezhetett egy kicsit. Hogy ne mocskolja össze a szőnyeget, a gyilkosunk nyilván újságpapírba csavarta a fejseb környékét, amíg felépítette a maga kis várbörtönét a hamis fal mögött, ehhez kétség sem fér. A jó szerencse segített, úgyhogy felismerhető, hogy ez egy napilap darabja, és a dátum is kivehető még rajta.
Hanley átvette a nejlonzacskót, és az átlátszó anyagon keresztül alaposan megnézte az újságpapírdarabot az olvasólámpája és a nagyító segítségével. Aztán hirtelen felegyenesedett.
– Természetesen ez egy régi újság volt – mondta.
– Természetesen régi – mondta McCarthy. – Ez egy régi példány volt, egy korábbi szám, amikor a fejseb becsomagolására használták – erősködött Hanley. McCarthy megrántotta a vállát.
– Talán igaza lehet – ismerte el.
– Az ilyen múmiánál az ember nem tudja egészen pontosan megállapítani a halál évét. De jó közelítéssel igen.
Hanley megnyugodott.
– Pontosan erre gondoltam – mondta megkönnyebbülten. – Larkin nyilván egy olyan újságot kapott elő, amivel egy fiók vagy egy szekrény volt kibélelve, ami évek óta hevert ott érintetlenül. Ezért datálódik az újság 1943. március 13-ról.
– No meg a hulla is – szólalt meg McCarthy. – Én a halál idejét 1941 és 1945 közé tettem. Talán az újság dátumától számított néhány héten belül történt.
Hanley kihívóan nézett rá, hosszan és keményen.
– Mrs. Violet Mary Larkin 1963 augusztusában halt meg – mondta.
McCarthy rábámult, és rajta tartotta a tekintetét, amíg újra meggyújtotta a pipáját.
– Azt hiszem – mondta kedvesen –, hogy két malomban őrölünk.
– Én arról a holttestről beszélek, ami a hullaházban van – mondta Hanley.
– Én is – mondta McCarthy.
– Larkin és a felesége 1954-ben érkezett Londonból – mondta lassan Hanley. – Megvették a Mayo Road 38-as számú házat, az előző tulajdonos, illetve lakó halála után. Mrs. Larkin az elbeszélések szerint 1963 augusztusában szökött meg és hagyta el a férjét. Tegnap, miközben a házat lebontották, megtaláltuk a holttestét befalazva egy álfal mögé.
– Maga nem mondta nekem, hogy Larkinék mennyi ideig éltek abban a házban – mutatott rá McCarthy. – Azt kérte tőlem, hogy végezzek el egy kórbonctani vizsgálatot egy gyakorlatilag mumifikált holttesten. Amit én megtettem.
– De hiszen mumifikálódott – erősködött Hanley. – Biztos, hogy ilyen körülmények között a halál évének megállapításánál tág határok lehetnek.
– Semmi esetre sem húsz év – mondta McCarthy egykedvűen. – Kizárt dolog, hogy ez a test 1945 után életben volt. A belső szerveken végzett vizsgálatok minden kétséget kizárnak. Természetesen a harisnyát meg lehet vizsgálni. És az újságpapírt. De ahogy mondja, ezek lehettek akár húsz évesek is, amikor használták őket. De a haj, a körmök, a belső szervek – azok nem.
Hanley úgy érezte, hogy bár ébren van, élete egyetlen lidércnyomását éli át. Mint egy buldózer, a gólvonal felé törte az útját, minden erejét megfeszítette, hogy ösvényt vágjon az angol védők közt, 1951-ben azon az utolsó Hármas Korona döntő meccsen. Már majdnem ott volt, amikor a labda kezdett kicsúszni a kezéből. Bármennyire próbálta is, nem tudta megtartani… Összeszedte magát.
– A kortól eltekintve, mi van még? – kérdezte. – A nő alacsony volt, 155-160 centi?
McCarthy megrázta a fejét.
– Sajnálom, de a csontok nem változtatják meg a méretüket, még akkor sem, ha harmincöt évig vannak egy téglafal mögött. A nő 180 centi magas volt, csontos és szögletes.
– Fekete haj, hullámos? – kérdezte Hanley.
– Szögegyenes és vörös. Még mindig ott van a fejen.
– Körülbelül harmincöt éves volt, amikor meghalt?
– Nem – mondta McCarthy –, már jóval túl volt az ötvenen, és gyerekeket szült, szerintem kettőt, és a második után plasztikai műtétet hajtottak végre rajta.
– Azt akarja mondani – kérdezte Hanley –, hogy 1945-től egészen addig, míg Violet Larkin kisétált az életükből, és Larkin egyedül nem maradt az elmúlt tizenöt évre – ott ültek a nappalijukban három lépésre egy befalazott hullától?
– Hát ott kellett ülniük – mondta McCarthy. – Egy test, ami mumifikálódik – és egy ilyen meleg környezetben ez hamar bekövetkezik –, nem bocsát ki szagot. 1954-re, feltételezve azt, hogy – ahogy én gondolom – 1943-ban ölték meg, a holttest már régen pontosan ugyanabban az állapotban volt, mint amiben mi találtuk tegnap. Apropó, hol volt a maga Larkinja 1943-ban?
– Egy hadifogolytáborban, Sziléziában – mondta Hanley.
– Akkor – mondta a professzor felemelkedve – nem ő ölte meg és falazta be azt a nőt a kandalló mellé. Tehát ki tette?
Hanley felvette a házitelefont, és tárcsázta a detektívek szobáját. A fiatal őrmester vette fel á kagylót.
– Ki volt az az ember – kérdezte Hanley kimérten –, aki a Mayo Roadi ház tulajdonosa és lakója volt 1954 előtt, és aki abban az évben halt meg?
– Nem tudom, uram – mondta a fiatalember.
– Mennyi ideig élt ott?
– Erről nem készítettem feljegyzéseket, uram. De emlékszem, hogy az előző lakó harminc évig élt ott. Özvegy volt.
– Hát ez biztos – dörmögte Hanley. – Hogy hívták?
Volt egy kis szünet.
– Nem gondoltam rá, hogy megkérdezzem, uram.
Két órával később elengedték az öreget, a hátsó ajtón keresztül, félve attól, hogy valaki a sajtótól ott lebzsel az előcsarnokban. Most nem volt se rendőrautó, se kíséret. A zsebében egy tanácsi szállás címe lapult. Anélkül, hogy egy szót szólt volna, elcsoszogott a járdán a Gyémánt ócska utcái felé.
A Mayo Roadon, ahol valaha a ház állt, a fonott kerítés hiányzó részét már pótolták, és ezzel lezárták az egész autóparkolót. A területen belül, azon a helyen, ahol a ház és a kert volt, most egy sima betonréteg feküdt, a száradás utolsó stádiumában. A sűrűsödő homályban a művezető lépkedett a betonon két munkásával.
Időről időre belevágta egyik csizmája acélsarkát a beton felületébe.
– Ez már elég száraz – mondta. – A főnök azt szeretné, ha estére befejeznénk és lekátrányoznánk.
Az út túloldalán, a törmelékmezőn tűz égett és emésztette el a korlátok, lépcsők, tető- és mennyezetgerendák, szekrények, ablakkeretek és ajtók halmának utolsó maradékát, a léckerítés maradványait, a régi árnyékszéket és a csirkeólat. Még ennek a fényénél sem vette észre egyetlen munkás sem az öreg alakját, aki a fonott kerítésen keresztül bámult rájuk.
A művezető abbahagyta a mászkálást az új beton négyszögön, és odajött a terület túlsó végére, ahol azelőtt a régi hátsó kerítés volt. Lenézett a lábához.
– Mi ez? – kérdezte. – Ez nem új. Ez régi. A terület, amire mutatott, egy körülbelül
másfél négyzetméteres betonlap volt.
– Ez volt a régi csirkeól padlója – mondta a munkás, aki kézzel terítette szét a megkevert betont aznap reggel.
– Nem tett rá egy új réteget? – kérdezte a művezető.
– Nem. Túl magasra emelte volna a szintet azon a helyen. Egy nagy púp lett volna ott a kátrányban, ha ráteszem.
– Ha itt lesüllyed a talaj, a főnök újra megcsináltatja velünk, és meg is fizetteti – mondta a művezető sötéten. Elment egy pillanatra, és egy súlyos, hegyes végű acélrúddal tért vissza. Magasan a feje fölé emelte, és aztán lecsapott a hegyével a régi betonlapra. A rúd visszapattant. A művezető mordult egyet.
– Elég kemény – ismerte el. Odafordult a várakozó buldózerhez, és intett.
– Töltse fel, Michael.
A buldózer lapátja közvetlenül a gőzölgő friss kátrányhalom mögött ereszkedett le, és a forró hegyet, ami úgy mállt szét, mint a puha, nedves cukor, elkezdte a beton négyszög felé tolni. A terület perceken belül szürkéből feketévé vált, a kátrány simán és egyenletesen terült el, aztán az úthenger, amely a kátrányterítő gépek mögött várakozott, befejezte a munkát. Mire az utolsó fény is kihunyt az égen, az autóparkoló végre elkészült, és a férfi hazaindult. A kerítésen túl az öregember megfordult és elcsoszogott.
Nem szólt semmit, egyáltalán semmit. De most először mosolygott, az igazi megkönnyebbülés hosszú, boldog mosolyával.