Tom Clancy
BŰNTUDAT NÉLKÜL
PARTVONAL

Original tide: WITHOUT REMORSE
Published by the Penguin Group,
Penguin Group (USA) Inc.
All rights reserved.
Copyright C 1993 by Jack Ryan Limited Partnership
Bűntudat nélkül C Partvonal Könyvkiadó, 2014
Magyar fordítás C Holbok Zoltán és Vajda Tünde, 2014
Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben,
sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható,
sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű
felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.
Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2014
www.partvonal.hu
Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Baranyi Vivien
Szerkesztő: Korentsy Márta
Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit
Borító: Bóna Endre
Tördelés: Zsankó Adolfina Sarolta
Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen
Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató
ISBN 978-615-5283-49-9

Előszó
Végzetes találkozások
NOVEMBER
Akár a világ legerősebb hurrikánja, akár a történelem legnagyobb tornációja volt a Camille, annyi biztos, hogy alaposan leamortizálta az olajfúró tornyot, gondolta magában Kelly, amikor az utolsó merülés előtt magára kapta a búvárpalackot. Az építmény romokban állt, mind a négy acélláb megrogyott és megcsavarodott – az egész úgy festett, mint valami óriás gyermek tönkrement játéka. Mindent, amit biztonsággal el lehetett távolítani róla, daruval emeltek át az uszályra, amely egyúttal búvárbázisként is szolgált. A toronyból egy lecsupaszított, csontvázszerű platform maradt. Remek menedéke lesz az öbölben élő halaknak, gondolta Kelly, miközben leereszkedett a motorcsónakba. Két másik búvár is vele tartott, de ő irányította az akciót. Útközben még egyszer végig vették a teendőket. Körülöttük egy mentőcsónak cirkált, hogy távol tartsa a helyi halászokat. Ostobaság volt a részükről idejönni – az elkövetkező néhány órában aligha lesz jó fogás –, de az ilyesmi mindig vonzotta a kíváncsiskodókat. Márpedig bőven lesz látnivaló, vigyorodott el Kelly, majd hátrabukfenccel vízbe ereszkedett a csónakból.
Bár odalent hátborzongató volt, mint mindig, a körülmények kedvezőek voltak. A fény reszketve vibrált a fodros felszín alatt, és izgága fényfüggönyöket hozott létre, melyek a platform lábaira vetülve jó látási viszonyokat teremtettek. A C4 robbanótöltetek – az egyenként tizenötször tizenöt centiméteres, hét és feles vastagságú tömbök – már a helyükön voltak. Szorosan az acéllábakhoz lettek erősítve, úgy, hogy valamennyi befelé robbanjon. Kelly nem kapkodott, mindegyiket gondosan ellenőrizte. Az első szinttel kezdte, három méterre a fenéktől. Összeszedetten dolgozott, nem akart túl sokáig odalent időzni. Ahogy a többiek sem. Mögötte haladó társa helyezte el a robbanózsinórt, szorosan körültekerve a tölteteket. Társai helyiek voltak, a víz alatti rombolócsapatok tapasztalt búvárjai, Kellyhez hasonlóan kiválóan képzett szakemberek. Kölcsönösen leellenőrizték egymás munkáját, hiszen az elővigyázatosság és az alaposság volt a búváregységek legfőbb mottója. Húsz perc alatt végeztek az alsó szinttel, majd lassan elindultak a felső szintre, három méterre a felszín alá, ahol gondosan, körültekintően megismételték az előző folyamatot. Ha az ember robbanóanyagokkal dolgozik, nem kapkodhat és nem vállalhat semmilyen kockázatot.
Robin Zacharias ezredes az előtte álló feladatra koncentrált. Közvetlenül a hegygerinc mögött egy SA–2-es légvédelmi rakétaállás terült el, ahonnan három rakétát már kilőttek a felügyeletére bízott vadászbombázókra. Az F–105G Thunderchief másodpilótája a légvédelmi rendszerek elleni harcban jártas Jack Tait alezredes volt. Részben az ő nevükhöz fűződik a most is alkalmazott harceljárás. A Wild Weasel pilótája nagy sebességgel haladt, majd megmutatta magát. Megpróbált kiprovokálni egy kilövést, majd hirtelen lebukott, és rárepült a rakétaállásra. Életveszélyes játék volt, nem holmi macska-egér harc. Itt két ragadozó feszült egymásnak: egyikük apró volt, fürge és sebezhető, a másikuk robusztus, rögzített helyzetű és masszív. A rakéta kezelője párszor már megfricskázta a repülőezred tagjait. A parancsnok pazarul kezelte a lokátort, pontosan tudta, mikor kell bekapcsolni és mikor kikapcsolni. Akárki volt is a kis bajkeverő, egy héttel korábban két, Robin kötelékéhez tartozó vadmenyétet is leszedett, így amikor megkapták a FRAGO parancsot az ismételt csapásmérésre, az ezredes magára osztotta a feladatot. Az ellenséges légvédelmi rendszerek bemérése, kijátszása és megsemmisítése a specialitása volt. Egy grandiózus, villámgyors reagálást igénylő, háromdimenziós játékra vállalkozott, melyben a győztes díja az életben maradás volt.
Alacsonyan repült, mindvégig százötven méter alatt maradt. Rutinosan kezelte a botkormányt. Szeme a karsztkúpokra szegeződött, és közben figyelte a mögötte ülő navigátor jelzéseit.
– Kilenc óránál, Robin! – figyelmeztette Jack. – Pásztáz, de még nem mért be minket. Eddig jók vagyunk.
Ezúttal hagyjuk a Shrike-ot. Legutóbb megpróbálták, de valahogy kicselezték őket. És ez a hiba egy őrnagyába, egy századosába és egy vadászbombázóba került... Al Wallace, régi jó cimborája Salt Lake City-ből... a rohadt életbe! Gyorsan elterelte a gondolatot, még szemrehányást sem ért rá tenni magának a szégyenteljes baklövésért.
– Na, ezt kóstoljátok meg! – mondta Zacharias, és hátrahúzta a botkormányt. A Thud sebesen emelkedve a lokátor hatókörébe ért, és kivárt. A komplexum parancsnokát valószínűleg az oroszok képezték ki. Nem tudhatták, a pasas hány gépet lőtt már le – csak azt, hogy bőven többet a kelleténél –, de azt biztosra vették, hogy büszke rá, márpedig a büszkeség halálos veszély ebben a szakmában.
– Kettőt kilőttek, Robin... ismétlem, kettőt kilőttek! – Jame Tau.
– Csak kettőt? – kérdezett vissza a pilóta.
– Lehet, hogy ki kell fizetnie őket! – jegyezte meg Tait. – Látom őket kilenc óránál. Robin, ideje bemutatnod valami furmányos manővert!
– Ilyesmire gondolsz? – Zacharias bedőlt balra, hogy jobban rálásson a rakétákra, majd egy felezett manőverrel hanyatt pördült és függőleges zuhanásba kezdett, hogy végül ellentétes irányban jöjjön ki belőle. Jól kivitelezett manőver volt, ügyesen bukott le a hegygerinc mögé. Igaz, a végén vészesen alacsonyról húzta fel a gépet, de a lényeg, hogy az SA–2 Guideline rakéták elvesztették a jelet, és mintegy ezerkétszáz méterrel elzúgtak a fejük felett.
– Itt az idő! – mondta Tait.
Azt hiszem, igazad van! – Zacharias élesen balra fordult, és élesítette a kazettás bombákat. Az F–105 átsiklott a gerinc fölött, majd ismét lesüllyedt, szemmel tartva a következő hegygerincet, amely kilenc kilométerre és ötven másodpercre volt tőlük.
– A radarja még mindig be van kapcsolva – jelezte Tait. – Tudja, hogy jövünk.
– Viszont már csak egy rakétája van. Hacsak az újratöltő személyzet nem csipkedte magát jobban. Minden eshetőségre nem lehet felkészülni!
– Légvédelmi ütegek tíz óránál! – Ahhoz túl messze voltak, hogy valós veszélyt jelentsenek, de legalább tudták, merre ne forduljanak. – Ott van a fennsík!
Talán látják Őket, talán nem. Reményeik szerint a gépük csak egy mozgó radarjel volt a zavaros képernyőn, amiről a radarkezelő megpróbált kihámozni valamit. Alacsony magasságban a Thud minden más gépnél gyorsabban volt képes repülni, a terepszínű álcázófestés pedig különösen jó szolgálatot tett. Zavarással próbálkoztak, ami része volt annak a tervnek, amiben a másik vadmenyétre is fontos szerep hárult. A bevett amerikai harcászati eljárás szerint közepes magasságból közeledtek, majd meredeken célra repültek. Csakhogy ezzel már kétszer is hiába próbálkoztak, így az ezredes úgy döntött, módosít a technikán, és inkább alacsony magasságból szór ki Rockeye kazettás bombákat, hogy aztán a másik vadmenyét bevégezze a küldetést. Az ő feladatuk a parancsnoki állás megsemmisítése volt. Mivel a légvédelmi tűzfegyverektől is tartaniuk kellett, Zacharias balra-jobbra és fel-le gyors kitérő manővereket tett, hogy a földről lehetőleg ne tudják célba venni.
– Megvan a csillagalakzat! – mondta Robin. Az SA–2 Guideline orosz nyelven írt kézikönyve hat rakétaállás telepítését írja elő egy középen elhelyezkedő rávezető állomás körül. Ha az ember az alakzat pontjait összeköti, kirajzolódik a minta. A körkörösen telepített SA–2 tüzelőállás könnyen felismerhető volt jellegzetes hatágú Dávid-csillagjáról, ami az ezredes szemében szentségtöréssel ért fel. De most nem sokat töprengett ezen, inkább arra koncentrált, hogy minél pontosabban becélozza a parancsnoki járművet.
– Rockeye kiválasztva – mondta hangosan, a maga számára is megerősítve a műveletet. Az elmúlt tíz másodpercben stabilan tartotta a gépet. – Jó lesz... bombákat kioldani... most!
A négy, aerodinamikusnak éppen nem nevezhető fürtösbomba leoldott a Thunderchief fegyverfelfüggesztési pontjáról, majd a levegőben kinyílva apró robbanótestek ezreit szórták szét a célterület fölött. Mire a résztöltetek földet értek, a gép már jócskán eltávolodott a céltól. Az ezredes nem látott lövészárkokba rohanó embereket, de alacsonyan maradt, és éles balfordulót vett. hogy meggyőződjön valóban kiiktatta-e a rakétaállást. Négy kilométerre, a csillagalakzat közepén hatalmas füstfelhőt látott felemelkedni.
– Ezt Alért! – villant át az agyán. Csak semmi örömködés, fegyelmezte magát, majd szintbe hozta a gépet, és kiszemelt magának egy pontot, ahol elhagyhatja a harcizónát. Most, hogy a légvédelmi rakétaüteget kiiktatták, a csapásmérő egységen volt a sor. Jól van! Miután a veszélyzónát maga mögött hagyta, megcélzott a hegyormon egy hasadékot, és csaknem hangsebességre gyorsulva nyílegyenesen feléje tartott. Karácsonyra otthon leszünk.
A hasadék felől záporozó vörös nyomjelző lövedékek alaposan meglepték. Erre nem számított. Egyenesen feléjük tartottak. Felkapta a gépet, pontosan úgy, ahogy a lövész várta. A gép keresztülhasított a gépágyútűz közepén, és vadul megrázkódott. Minden jó egy szemvillanás alatt rosszra fordult.
– Robin! – zihált egy hang a rádión, de a vijjogó vészjelzés túlharsogta. Zacharias tudta, hogy a gép sorsa megpecsételődött. Mire bármit tehetett volna, már késő volt. A hajtómű kigyulladt és megadta magát, majd a vezérlőrendszer is felmondta a szolgálatot, és a Thud zuhanóspirálba került. Reakciója automatikus volt, katapultálniuk kellett. Abban a pillanatban, ahogy megrántotta a kart, a háta mögötti zihálás arra késztette, hogy megforduljon, bár tudta, mozdulata teljesen hiábavaló. Az utolsó képe Taitről az ülés alatt páracsíkként függő vérfelhő volt, de addigra olyan fájdalom hasított a hátába, amilyet még sohasem érzett.
Oké, rendben! – mondta Kelly, és fellőtt egy jelzőfényt, mire egy másik csónakból apró robbanótölteteket hajigáltak a vízbe, hogy elriasszák a halakat a környékről. Figyelte a műveletet, várt öt percet, majd a biztonsági főnökre nézett.
– Tiszta a terület!
– Robbantás! – mondta Kelly. Háromszor is elismételte a varázsigét, majd elfordította a detonátor kapcsolóját. Az eredmény több volt mint kielégítő. Ahogy a torony lábai fent és lent behasadtak, a lábak körül vadul habzott a víz. Az építmény meglepően lassan roskadt össze. Amikor a platform leért, óriásit placcsant, és egy valószerűtlen pillanatig úgy tűnt, mintha az acél képes volna lebegni a víz felszínén. De természetesen nem volt képes. A merevítő rudak lassan a víz alá süllyedtek, hogy nem sokkal később a tengerfenéken megpihenjenek. Ezzel ez a munka is le lett tudva.
Kelly kihúzta a generátorból a vezetékeket, és félredobta őket.
– Két héttel a határidő előtt! Nagyon fájhatott a foga a prémiumra! – jegyezte meg a vezérigazgató. Egykori haditengerészeti vadászpilótaként nagyra értékelte a gyorsan és jól végzett munkát. Végül is az olaj nem megy sehova. – Dutchnak igaza volt magával kapcsolatban.
– Az admirális remek ember. Sokat tett értem és Trishért.
– Két évig együtt repültem vele. Tökös vadászpilóta volt. Örömmel látom, hogy nem a levegőbe beszélt. – A vezérigazgató szeretett olyanokkal dolgozni, akik hasonló tapasztalattal rendelkeztek, mint ő. Ám időközben az öldöklés borzalmáról valahogy megfeledkezett. – Hát ez itt? Már akartam kérdezni – mutatott a Kelly karján levő tetoválásra, ami egy úszólábán álló, pimaszul vigyorgó, vörös fókát ábrázolt.
– Az alakulat kabalája volt – felelte Kelly. Úgy tett, mintha nem volna olyan érdekes.
– Miféle alakulaté?
– Azt nem mondhatom meg – vigyorgott Kelly, hogy ne tűnjön sértőnek a visszautasítás.
– Lefogadom, hogy köze van Sonny kimentéséhez, de rendben! – Egy egykori tengerésztisztnek tiszteletben kell tartania a szabályokat. – Nos, Mr. Kelly, a honoráriuma a munkanap végére a számláján lesz. Szólok a nejének, hogy jöhet magáért!
Ahogy belépett a baba-mama boltba, Tish Kelly arca felragyogott. Még három hónapos terhes sem volt, szinte bármit felvehetett. Egyelőre. Még túl korai volt, hogy bármi konkrétat vegyen, de éppen ráért, és kíváncsi volt, milyen a kínálat. Megköszönte az eladónak a segítséget, és úgy döntött, este visszajön Johnnal, és majd együtt választanak valami kedvükre valót. De most már indulnia kell érte. A Plymouth kombi, amivel Marylandből jöttek, odakint állt. Már egész ügyesen rótta vele a tengerparti város utcáit. Jó volt kicsit kiszakadni a hideg, esős őszből, és ellátogatni a Mexikói-öböl partvidékére, ahol a nyártól néhány napnál tovább soha nem kellett elköszönniük. Kikanyarodott a főútra, és dél felé vette az irányt az olajtársaság műszaki bázisára. Még a jelzőlámpák is kedveztek neki. Az egyik pont úgy váltott előtte zöldre, hogy még csak rá sem kellett tennie a lábát a fékpedálra.
A kamionsofőr mérgesen látta, hogy a lámpa sárgára váltott. Késésben volt, kicsit talán gyorsan is hajtott, de már elérhető közelségben érezte az Oklahomából a céljáig vezető mintegy kilencszázhatvan kilométeres út végét. Lemondó sóhajtással lépett a kuplung- és a fékpedálra, ám amikor azt érezte, hogy a két pedál akadálytalanul nyomódik be a padlóig, a lélegzete is elhűlt. Előtte az út tiszta volt, így ment tovább egyenesen, de hogy valamelyest faragjon a sebességből, leváltott, és közben őrült módjára nyomta a tülköt. Édes istenem, ne tedd ezt velem...
A nő észre sem vette. A fejét se fordította oldalra. A kombi simán áthúzott a kereszteződésen, a sofőr pedig dermedten nézte a fiatal nő profilját, amely eltűnt a dízel nyergesvontató motorházteteje alatt. Érezte az irtózatos erejű zökkenést és rángást, ahogy a kamion maga alá gyűrte a gépkocsit.
A legrosszabb az volt, hogy semmit sem érzett. Helen a barátnője volt. És most haldokolt, Pam pedig tudta, hogy éreznie kellene valamit, de hiába. Bár a szája be volt tömve, ez nem gátolta meg abban, hogy Billy és Rick ténykedése nyomán ne adjon ki különböző hangokat. A levegő valahogy utat talált kifelé, és bár a száját nem tudta mozgatni, a torkából feltörő hangok jelezték, hogy hamarosan távozni fog az életből. Az utazás árát azonban meg kellett fizetnie. Végig kell néznie, ahogy Rick, Billy, Burt és Henry behajtják a vámot. Próbálta mondogatni magában, hogy valójában nem ott van, de az iszonyú fuldoklás akaratlanul is visszatérítette a valóságba. Helen rossz volt. Megpróbált elszökni, és ezt nem hagyhatták annyiban. Pedig nem egyszer, nem kétszer el lett nekik magyarázva. Így most még egyszer elmagyarázzák, mondta Henry, úgy, hogy biztosan az eszükbe véssék. Pam a mai napig érezte a törött bordája helyét; nála hatott a lecke. Miközben Helen kétségbeesetten rábámult, tudta, hogy semmit sem tehet érte. Próbált együttérzést sugározni feléje. Ennél többet nem mert tenni. Helen már nem adott ki több hangot magából. Vége volt. Egyelőre. Pam most már behunyhatta a szemét, és arra gondolt, vajon rá mikor kerül a sor.
A lövészek roppant viccesnek találták a dolgot. Ott volt az amerikai pilóta, kikötözve a homokzsákokkal körülvett ágyúállás mellett, úgy, hogy éppen rálásson a gépágyúra, amivel lelőtték. Bár azt, amit a fogoly tett, már kevésbé találták viccesnek, és ebbéli elégedetlenségüknek öklükkel és bakancsukkal adtak nyomatékot. A másik pilóta is náluk volt; holttestét közvetlenül a férfi elé vetették. Élvezték, ahogy a fogoly fájdalomtól sújtva, kétségbeesetten mered a bajtársára. Időközben a hírszerző tiszt is megérkezet Ha Nôiból, hogy ellenőrizze, a férfi neve szerepel-e a nála levő listán. Másodszor is lehajolt, hogy leolvassa a nevet. Valami rendkívüliről lehet szó, gondolhatták a lövészek, látva tiszt reakcióját, és azt, hogy utána rögtön felhívott valaki Miután a fogoly elájult a fájdalomtól, a hírszerző tiszt letöröl némi vért a holttestről, majd bekente vele a még élő pilóta arcát. Ezután fotókat készített róluk. A tüzéreket meghökkentette a dolog. Úgy tűnt, mintha a pasas azt akarná, hogy az életben maradt pilóta épp olyan halottnak fessen, min mellette levő társa. Felettéb furcsa, gondolták.
Nem ez volt az első halott, akit Kellynek azonosítani kellett, de azt hitte, életének ez a mozzanata már nem fog visszaköszönni soha. Voltak ugyan, akik mellette álltak, aki támogatták, és bár nem roppant össze, még messze volt attól, hogy kiheverje a csapást. Márpedig ebben a helyzetben nem volt számára vigasz. Amikor kisétált a kórteremből mindenki őt nézte. Orvosok, ápolók egyaránt. Papot hívtak, hogy megadja az elhunytnak a végső tiszteletet, de szavaira szinte senki sem figyelt oda. Egy rendőr azt magyarázta neki, hogy nem a sofőr hibája volt. A fékek mondtak csődöt.Műszaki hiba volt. Senki nem hibáztatható, tényleg. Ilyesmi előfordul, és hasonlók... már vagy százszor volt hason. ló helyzetben, amikor meg kellett próbálnia elmagyarázni az ártatlan érintettnek, hogy élete legfontosabb része miért szűnt meg létezni. Mintha számítana valamit. A rendőr látta, hogy Mr. Kellyt kemény fából faragták, és emiatt talán még sebezhetőbb. A neje és leendő gyermeke, akiket minden bajtól megóvott volna, meghaltak egy balesetben. Amiért senki sem hibáztatható. A kamionsofőr, aki maga is családos ember, kórházban feküdt, benyugtatózva. Amikor megtörtént a baleset, a vontató alá mászott, hátha sikerül a nőt életben kimentenie onnan. Kelly munkatársai végig mellette álltak. Felajánlották, hogy bármiben segítenek, ha kell. Többet nem tehettek érte, azért az emberért, aki a poklot is inkább választotta volna ehelyett; a poklot ugyanis már látta. Csakhogy többféle pokol létezik, és eddig még nem feltétlen látta valamennyit.

1
Enfant perdu
MÁJUS
Igazából nem tudta, miért állt meg. Csak lehúzódott a leállósávba, anélkül, hogy végiggondolta volna. A nő a karját se tette ki, ahogy a stopposok szokták. Csak állt az út szélén az elhaladó autók felvert porában, és szívta a kipufogógázt. Testtartása olyan volt, mint a stopposoké, egyik térde nyújtva, a másik behajlítva. Ruházata láthatóan viseltes volt, hátizsákja hanyagul lógott a vállán. Vállig érő, aranybarna haja meg-meglengett a forgalom örvényétől. Arcán semmi sem látszott, de ezt Kelly nem látta, egészen addig, amíg jobb lábát a fékpedálra nem helyezte, és félre nem húzódott a Scouttal. Pillanatra átfutott az agyán, hogy visszatér a forgalomba, de úgy volt vele, már döntött, bár azt pontosan nem tudta, mi mellett. A nő tekintete követte az autót, és ahogy Kelly a tükörbe nézett, látta, hogy a nő különösebb lelkesedés nélkül, vállrándítással intézi el a dolgot, és indul meg a kocsi felé. Az ablakot addigra lehúzta, és a nő néhány pillanat múlva ott termett.
– Merre tart? – kérdezte.
Ez meglepte Kellyt. Azt gondolta, az első kérdést – Elvihetem? – neki kellene feltennie. Pár pillanatig habozott. A nőt nézte. Huszonegy lehet, de többnek néz ki a koránál. Az arca nem volt piszkos, de tiszta sem, nyilván a szél és az országút pora tette. Férfi pamutinget viselt, ami több hónapja nem lehetett kivasalva, és a haja is össze volt állva. Ám ami legjobban meglepte Kellyt, az a nő elragadó, szürkéskék szeme volt, mellyel a semmibe révedt... Jó párszor látta már ezt a tekintetet, de legtöbbször megfáradt, elcsigázott férfiakon. Ő maga is szokott így nézni, villant be Kellynek, bár sose fogja tudni megfejteni, mi rejlik mögötte. Az fel se merült benne, hogy most is ilyesmi tükröződött a tekintetében.
– Vissza a hajómra – mondta végül, jobb híján. A lány nézése egyszeriben megváltozott.
– Van hajója? – kérdezett vissza. A szeme felcsillant, akár egy gyereké, szája szegletén halvány mosoly jelent meg, amely azután az egész arcára kiült, mintha valami nagyon fontos dolgot tudott volna meg. Két első foga között cuki kis rés volt, állapította meg Kelly.
– Tizenkét méteres, duplakabinos dízel jacht – Kelly hátra mutatott. A Scout raktere tele volt élelmiszerrel teli dobozokkal. – Velem tart? – kérdezte gondolkodás nélkül.
– Naná! – A lány habozás nélkül kirántotta az ajtót, és bedobta a cókmókját a földre, az anyósülés elé.
Nem volt könnyű visszasorolni a forgalomba. Ha a Scout tengelytávolságát és teljesítményét nézzük, könnyen belátható, hogy a terepjárót nem éppen transzkontinentális autópályán való közlekedésre tervezték. Kellynek nagyon oda kellett figyelnie. Az autó nem volt elég gyors ahhoz, hogy a belső sávokban haladjon, így a le- és felhajtóknál különösen oda kellett figyelnie. A terepjáró sajnos nem volt elég fürge ahhoz, hogy kitérjen az idióták útjából, akik a hosszú hétvégére a tengerhez vagy ördög tudja, hova igyekeztek.
Velem tart? – kérdezte, mire a lány: Naná! – visszhangzott a fejében. Mi a franc? Kelly értetlenkedve ráncolta össze a szemöldökét, mivel nem tudta a választ, bár ha azt vesszük, az elmúlt hat hónapban nem ez volt az egyetlen megfejtetlen kérdés, amire nem találta a választ. Próbálta kikapcsolni az agyát, próbált a forgalomra koncentrálni, de gondolatai folyamatosan nyugtalanították a háttérben. Az ember agya végső soron ritkán engedelmeskedik saját parancsának.
A Háborús Hősök Emléknapjának hosszú hétvégéje, gondolta. Az autók mind tele vannak munkából hazafelé igyekvő emberekkel, vagy olyanokkal, akik már hazaértek, és most a családjukkal cihelődnek tovább. A hátsó ablakokból gyerekarcok bámultak kifelé, némelyikük integetett is Kelly-nek, de ő úgy tett, mintha nem venné észre őket. Nem könnyű megjátszani, hogy az embernek nincs érző lelke – különösen akkor, ha tisztában van vele, hogy nagyon is van.
Kelly végigsimította az állát. Akár a smirgli. A keze sem éppen patyolattiszta. Nem csoda, hogy ferde szemmel néztek rá a diszkontban. Csak nyugalom!
Ne idegesítsd magad!
Utasára pillantott, és ráeszmélt, hogy még a lány nevét se tudja. Arra készül, hogy a hajójára vigye, de azt se tudja, hogy hívják. Még ilyet!? A lány előre bámult, az arcán nyugalom tükröződött. Profilból nézve csinos arca volt. Karcsú, mondhatni nádszálvékony típus, a haja félúton a szőke és a barna között. Farmerja kopott volt, és szakadt is néhány helyen. Nyilván azokból a butikokból való, ahol extra áron kínálják a koptatott holmikat, vagy hogy hívják őket. Kellynek fogalma se volt, de nem is nagyon érdekelte. Még valami, ami csöppet sem érdekelte.
Jesszusom, hogy csesződhettek el így a dolgok? – kérdezte magától. Bár tudta a választ, az nem a teljes magyarázat volt. A John Terence Kelly nevű egyén fragmentumai ismerték a történet néhány darabját, ám azok valahogy sohasem álltak össze teljes egésszé, így az egykor kemény, intelligens és határozott ember dezintegrálódott darabkái most zavarodottan és reményvesztetten keresték a helyüket.
Visszaemlékezett arra, aki valaha volt. Arra, amiket átélt, és legfőképpen túlélt. Egészen hihetetlen. És talán az volt a legfájdalmasabb az egészben, hogy nem értette, mi romlott el. Nyilvánvalóan tudta, mi történt, de azok a dolgok rajta kívül állnak. Valahogy a felfogóképessége veszett el, és maradt magára, összezavarodva, céltalanul. Olyan volt, mint egy robotpilóta. Ezt ő is tudta, csak azt nem, hogy a sors merre vezeti tovább.
A lány – akárki volt is – nem nagyon beszélt. Ezzel nincs is semmi baj, gondolta magában Kelly, bár érezte, hogy valamit nem ártana tudnia. A felismerés meglepetésként érte. Ösztönös volt, mindig is bízott az ösztöneiben, a nyakán és az alkarján jelentkező hűs bizsergésben. Körbenézett, élénken figyelte a forgalmat, de semmi különösebb veszélyt nem észlelt annál, mint hogy jó pár autóban túl sok lóerő volt a motorháztető alatt, és túl kevés agy a kormánykerék mögött. Figyelmesen pásztázott, de semmit nem talált. A figyelmeztető belső hang azonban nem múlt el, és Kelly azon kapta magát, hogy minden különösebb ok nélkül a tükröket bámulja, miközben bal keze a lába közé téved, és az ülés alatt lapuló automata Colt bordázott markolatát tapogatja.
Hát ezt meg mi a lószarért csináltad? Kelly visszahúzta a kezét, és méltatlankodva csóválta a fejét. De ezután is kitartóan vizslatta a tükröket. Teljesen normális, ha az ember folyamatosan szemmel tartja a forgalmat, áltatta magát a következő húsz percben.
A hajótelepen nagy volt a nyüzsgés. Hát persze: a háromnapos ünnep. Az autók nagy gázzal forgolódtak a kacskán. kövezett, szűk parkolóban; mindenki igyekezett elkerülni a pénteki tolongást, amihez persze ki-ki maga is hozzájárult. A Scoutnak itt legalább megvolt az előnye. A terepjáró nagy has- és fülkemagassága jó kilátást biztosított, így egy Y-forduló után Kelly könnyűszerrel befarolhatott a hajóállásba, a Springer farlapjához, ahonnan hat órával ezelőtt eljött. Jóleső érzéssel tekerte fel az ablakot és zárta be az autót. Az autópálya-kalandnak vége volt, várta a csábító vízfelület, immár forgalmi sávok nélkül.
A Springer tizenkét és fél méter hosszú, dízelmotoros jacht volt. Egyedi építésű, bár kialakítását és belső elrendezését tekintve nagyon hasonlított a Pacemaker Cohóhoz. Nem volt különösebben szép hajó, de volt két, méretes kajütje, és a középen levő hajószalont szükség esetén könnyen át lehetett alakítani egy harmadikká. Dízelmotorja nagy volt, de túltöltés nélküli, mivel Kelly úgy tartotta, inkább legyen egy nagy, ami megbízható, mint egy túlerőltetett kicsi. Volt egy csúcskategóriás hajólokátora, mindenféle adó-vevő szett, amit legálisan csak beszereltethetett, és különféle navigációs eszközök, amilyeneket jobbára a part menti halászok használtak. Az üveggyapot hajótest makulátlan állapotban volt, a krómozott hajókorláton sehol egy rozsdafolt, bár a hajóoldal víz fölötti részét szándékosan nem kente át lakkal, ahogy a legtöbb jachttulajdonos szokta, mivel annyi energiát nem akart belefeccölni. A Springer végül is csak egy munkahajó volt, legalábbis Kelly annak szánta.
Kelly és utasa kiszálltak a kocsiból. Kelly kinyitotta a csomagtartót, és nekiállt felhordani a dobozokat a fedélzetre. Az ifjú hölgy jobbnak látta, ha eláll az útból.
– Hé, Kelly! – szólt le egy hang a hídról.
– Üdv, Ed! Na, mi volt a gebasz?
– A voltmérővel nem stimmelt valami. A generátor szénkefék kicsit megkoptak, kicseréltem őket, de szerintem a műszerrel volt baj. Azt is kicseréltem. – Ed Murdock, a telep szervizmestere épp indult volna le a létrán, amikor észrevette a lányt. Az utolsó fokban megbotlott, és kis híján orra bukott ámulatában. A szerelő elismerően mérte végig az ifjú hölgyet.
– Még valami? – szólt oda Kelly.
– Teletöltöttem a tankot. A motor bemelegedett – fordult oda Murdock a kuncsaftjához. – Hozzáírtam a többihez.
– Rendben, Ed, köszönöm!
– Ja, Chip megkért, hogy szóljak, hogy megint akadt egy érdeklődő... ha esetleg mégis el akarnád adni...
Kelly rálegyintett. – Felejtse el!
– Egy gyöngyszem a kicsike! – mondta Murdock, majd összeszedte a szerszámait, és a kétértelmű megjegyzésen vigyorogva elsétált.
Beletelt pár másodpercbe, míg Kellynek is leesett, miközben az utolsó dobozt vitte le a szalonba.
– Én mit csináljak? – kérdezte a lány. Csak állt ott, és Kellynek az volt az érzése, mintha kicsit reszketne, amit leplezni próbált.
– Nyugodtan üljön le valahova! – mondta Kelly, és a hídra mutatott. – Pár perc, és megvagyok!
– Oké! – mondta a lány olyan sugárzó mosollyal, amivel a jeget is felolvasztotta volna. Mintha pontosan tudná, mire van Kellynek leginkább szüksége.
Kelly a hajó végébe ment, le a kabinba. Örült, hogy legalább a hajót rendben tartotta. A főkabin mosdója szép tiszta volt. Hirtelen azon kapta magát, hogy a tükröt bámulja. És most mi a fenét akarsz csinálni? – kérdezte magától.
Bár nem tudta kapásból a választ, az illendőség azt kívánta, hogy kicsit megmosakodjon. Két perc múlva visszament a szalonba. Megnézte, rendben vannak-e a dobozok, majd felment a fedélzetre.
– Szóval én... valamit elfelejtettem megkérdezni... – kezdte.
– Pam – mondta a lány, és kezet nyújtott. – És maga?
– Kelly – felelte. Ismét zavarba jött.
– És, hová megyünk, Mr. Kelly?
– Csak Kelly – javította ki, egyelőre tartva egy lépés távolságot. Pam bólintott, és elmosolyodott.
– Oké, Kelly, hová lesz az út?
– Van egy kis szigetem úgy ötven...
– Egy saját szigete? – csodálkozott el a lány.
– Aha. – Valójában csak bérelte, de már olyan régóta, hogy a legkevésbé sem tulajdonított neki jelentőséget.
– Akkor nyomás! – lelkesedett a lány, és visszanézett a partra.
Kelly elnevette magát. – Rendben, akkor nyomás!
Kelly bekapcsolta a motortér-szellőztetést. A Springer dízelmotoros jacht volt, így nem igazán kellett aggódnia a felgyülemlő gázok miatt, ám az utóbbi időben tanúsított hanyagsága ellenére Kelly mégiscsak vérbeli hajós volt, a vízi élet pedig megkívánta, hogy mindig szigorú metódus szerint járjon el. A legtöbb biztonsági rendszabály az elővigyázatlan hajósok vérével íródott. Az előírt két perc után elindította a bal, majd a jobb oldali motort. A két jókora Detroit Diesel motor egyszerre röffent be és dübörgött fel. Kelly a műszerekre pillantott. Minden rendben működött.
Kelly lement a hídról, hogy eloldja a hajókötelet. Miután vissztért, lassan előretolta a gázkart, hogy kijárjon a hajóállásból, ügyelve az árra és a szélre – momentán egyik sem volt túl erős –, valamint a többi hajóra. Miközben fordította a körkormányt, a bal oldali gázkart valamivel előbbre tolta, így a Springer könnyebben befordult a keskeny csatornába, majd amikor egyenesbe állt, a jobb oldali gázkar következett. Miközben kisorolt a különféle motorcsónakok és vitorlás hajók közül, az előírás szerinti öt csomón tartotta a jachtot. Pam, többnyire a part felé fordulva, szintén a hajókat nézte. Hosszú másodpercekig a parkolót figyelte, majd szemlátomást megkönnyebbülve ismét előre fordult.
– Ért valamit a hajókhoz? – kérdezte Kelly.
– Nem sokat – vallotta meg a lány. Kellynek most először tűnt fel a lány akcentusa.
– Hová való?
– Texasi vagyok. És maga?
– Eredetileg indianapolisi, bár annak már jó ideje.
– Hát ez? – mutatott a lány a férfi alkarján levő tetoválásra.
– Az egyik helyről való, ahol jártam – mondta. – Nem valami szép hely.
– Á, onnan? – kapcsolt a lány.
– Onnan – bólintott Kelly. Lassan elhagyták a kikötőmedencét, így ismét előre tolhatta a gázkart.
– Mit csinált ott?
– Semmi olyat, amiről egy rendes hölgy előtt illene beszélni – felelte Kelly félig hátrafordulva.
– Miből gondolja, hogy az vagyok? – kérdezte a lány.
A válasz most is váratlanul érte Kellyt, bár lassan kezdett hozzászokni. Kezdte úgy érezni, hogy most leginkább arra van szüksége, hogy egy nővel beszélgessen, teljesen mindegy, mi a téma.
– Hát, elég nagy gorombaság lenne részemről, ha nem ezt gondolnám! – mosolygott vissza a lányra.
– Kíváncsi voltam, mikor mosolyodik el végre! – Pedig nagyon szép a mosolya, mintha a lány hangszíne ezt sugallta volna.
Ennyit tesz hat hónap, jegyezte meg kis híján Kelly. Ehelyett jót nevetett, leginkább magán. Most erre is nagy nagy szüksége volt.
– Sajnálom, attól tartok, nem vagyok valami jó társaság! – fordult meg Kelly, és a lányra nézett. Megértést vélt felfedezni a szemében. Egyszerű, szelíd pillantás volt, nagyon emberi és nőies, ami megérintette Kellyt. Érezte, hogy valami megmozdult benne, de igyekezett elnyomni magában énjének azt a részét, ami azt súgta, hogy pontosan erre van szüksége. Már nagyon régóta. Nem szívesen hallotta ezt, különösen önmagától. A magány éppen elég rossz anélkül is, hogy az ember lépten-nyomon szembesüljön annak nyomorúságával. A lány keze ismét feléje nyúlt, látszólag azért, hogy megérintse a tetoválását, de mozdulata valójában egészen másról szólt. Elképesztő, milyen meleg volt az érintése. Még ezen a forró délutánon is, ami jól mutatta, milyen hideg-rideg lett Kelly élete az utóbbi hónapokban.
De közben a jachtra is figyelnie kellett. Kilencszáz méterrel előttük egy teherhajó bukkant fel. A Springer teljes utazósebességgel haladt, így a trim automatikusan visszaengedett, optimális siklási szögbe állítva a tizennyolc csomóval haladó hajót. A siklás egészen addig zökkenőmentes volt, amíg a teherhajó nyomdokvizére nem értek. Ám amint Kelly kitért balra, hogy lehetőleg kikerülje a legrosszabb szakaszt, a Springer orra bólogatni kezdett, jó egy métert fel és le. Előzés közben a teherhajó úgy magasodott előttük, min valami sziklafal.
– Átöltözhetek valahol?
– A kabinom ott van a hajó végében. Nyugodtan lemehet, ha akar.
– Ó, tényleg? – nevetett fel a lány. – Miért kéne lemennem?
– Ha'? – Kellyt megint behúzták a csőbe.
Pam a vállára kapta a hátizsákját, és a korlátba kapaszkodva elindult lefele. Nem volt rajta túl sok ruha. Néhány perc múlva ismét megjelent, még kevesebben, vágott szárú farmershortban és nyakban kötős, ujjatlan topban, cipő nélkül, szemlátomást sokkal felszabadultabban. Táncra termett lábai voltak, állapította meg Kelly. Karcsúak és nagyon nőiesek. De elég sápadtak, ami eléggé meglepte. A top kissé lötyögött rajta, és a széleinél ki volt rojtosodva. Lehet, hogy fogyott mostanában, vagy direkt vett nagyobb méretet. Akármi volt is az oka, a melléből elég sokat megmutatott. Kelly azon kapta magát, hogy a mellét méregeti. Próbálta moderálni magát, mit fixírozza itt a lányt, de Pamet elnézve nem volt könnyű dolga. A lány megragadta Kelly felkarját, majd fogta magát, és leült a férfival szemben. Ha Kelly kissé előbbre hajolt, lelátott, ameddig csak akart.
– Tetszenek? – kérdezte a lány.
Kelly agya és szája teljesen lefagyott. Zavartan makogott, és mire kibökött volna valami értelmeset, a lány hangosan felnevetett. De nem rajta. A teherhajó legénységének integetett, akik visszaintegettek. Olasz hajó volt, és a hajófar korlátjának támaszkodó tucatnyi tengerész egyike csókot dobott Pamnek. A lány viszonozta a gesztust.
Kelly irigykedett rá.
Ismét balra fordította a hajókormányt. Átszelte a teherhajó orrhullámát, majd ahogy elhaladt a hídon, megfújta a kürtöt. Ez volt a bevett szokás, bár a legtöbb kis jacht nem vette rá a fáradságot. Közben az őrszolgálatos tiszt Kellyre – valójában Pamre – irányította a messzelátóját. Hátrafordult, és odakiáltott valamit a kormányosfülkének. A következő pillanatban megszólalt a teherhajó kürtjének mély basszusa, és ijedtében Pam majdnem kiugrott az ülésből.
Kelly elnevette magát. Pam is vele nevetett, majd szorosan átkarolta a férfi bicepszét. A lány ujja a tetoválást kereste.
– Érdekes a tapintása...
– Tudom – biccentett Kelly. – A legtöbben azt hiszik, festékszerű, vagy mi.
– Miért csi...
– Miért csináltattam? Az alakulatban mindenki csináltatott. Még a tisztek is. Ez volt a szokás, asszem. Butaság, tudom.
– Szerintem cuki.
– Szerintem meg maga cuki.
– Kedvesen bókol! – A lány finoman Kelly karjához dörzsölte a mellét.
A baltimore-i kikötőt elhagyva Kelly tizennyolc csomós cirkálósebességre állt. Az egyetlen látótávolságon belüli hajó az olasz teherhajó volt. A víztükör sima volt, alig harminc centis hullámokkal. Kelly a fő hajózócsatornán haladt, egészen a Chesapeake-öbölig, ahol délnek fordultak.
– Maga nem szomjas? – kérdezte a lány.
– De. A konyharészben van egy hűtő. A..
– Látom. Mit kér?
– Hozzon kettőt, amiből akar!
– Oké – vágta rá a lány ragyogó arccal. Ahogy felállt, a puha érzet végigsiklott Kelly karján. majd a vállánál elvált.
Az ott mi? – kérdezte Pam, miután visszajött. Kelly megfordult. Hirtelen összerezzent. Annyira bele volt feledkezve a lány kellemes puhaságába, hogy nem is figyelt az időjárásra. Az a valami egy zivatarfelhő volt, egy tíz-tizenkét kilométerre elnyúló szürke gomolyfelhő.
– Úgy fest, zivatar lesz – felelte Kelly, és elvette a lánytól a sört.
– Kislánykoromban mindig azt hittem, hogy ez a tornádó.
– Az most nem lesz – mondta Kelly, és körbenézett, nincs-e valami széthagyva. Tudta, hogy odalent minden a helyén volt, mint mindig, akármilyen unalmas is a rend. Bekapcsolta a tengeri rádiót. Éppen az időjárás-jelentést kapta el, végén a szokásos figyelmeztetéssel.
– Ez kishajónak számít? – kérdezte Pam.
– A műszaki besorolása szerint igen, de ne aggódjon! Tudom, mit csinálok! Azelőtt fedélzetmester voltam.
– Az mi?
– Tengerész rendfokozat, a haditengerészet altisztje. Ez elég nagy motorcsónak. Kicsit döcögős lesz, semmi több. Ha fél, az ülés alatt van mentőmellény.
– Maga fél? – kérdezte Pam.
Kelly elmosolyodott, és megrázta a fejét.
– Akkor jó! – A lány újra elfoglalta az iménti pozíciót, melle Kelly karján, feje a vállán, szemében álmodozó tekintet, mintha csak arra várna, lesz-e vihar vagy sem.
Kelly nem aggódott – legalábbis a vihar miatt nem –, de azért nem vette félvállról a dolgot. A Bodkin Point mellett elhaladva kelet felé folytatta útját. Egyelőre nem akart délnek fordulni, mert tudta, hogy azon a részen elég sekély a víz. Még megrongálná a hajót. Közben fél szemmel a viharfelhőt figyelte, amely húsz csomó körüli sebességgel egyenesen feléjük közeledett, és már a Napot is kitakarta. Ha egy vihar gyorsan mozog, az legtöbbször azt jelenti, hogy heves lesz, déli haladási iránya pedig azt jelentette, hogy nem fogja tudni kikerülni. Kelly kiitta a sört, és úgy döntött, nem iszik többet. A látási viszonyok pillanatok alatt vészesen romlani fognak. Előhúzott egy vízhatlan térképet, a műszerfal melletti asztalra fektette, majd zsírkrétával megjelölte a helyzetüket. Megnézte, nincs-e az útvonalon zátony. A Springer másfél métert merült, és Kelly számára két és fél méter alatt minden víz sekélynek számított. Most már megnyugodva állította be az iránytű által mutatott irányt. Veszélyhelyzetben a túlzott lezserség ellen a felkészültség volt a legjobb biztosíték.
– Már nincs messze – állapította meg Pam némi nyugtalansággal a hangjában, és a férfiba karolt.
– Lemehet, ha akar – mondta Kelly. – Nagy eső várható, erős széllel. Rázós menet lesz.
– De ugye nem veszélyes?
– Nem, amíg nem csinálok valami ostobaságot. De igyekszem, hogy ne csináljak, ígérem!
– Maradhatok, hogy megnézzem, milyen? – kérdezte a lány. Hangjából érződött, hogy nem akar elmenni a férfi mellől, bár Kelly nem igazán értette, miért.
– Bőrig fog ázni – figyelmeztette.
– Nem baj! – mosolyodott el Pam, és még szorosabban belekapaszkodott a férfi karjába.
Kelly visszavett a sebességből, így biztosabban siklott a jacht. Visszaengedett gázkarral nem kellett két kézzel kormányoznia, így átkarolhatta a lányt. Pam ismét a férfi vállára engedte a fejét, és a közelgő vihar ellenére minden a legnagyobb rendben volt. Legalábbis ezt súgták Kelly érzelmei. A józan ész valami mást mondott, és a két nézőpont nem feltétlen vágott egybe. A józan ész emlékeztette, hogy a lány, akit éppen átkarol... Igazából nem is tudta... Az érzelmei azt súgták, hogy nincs jelentősége. Most erre a lányra volt szüksége. Csakhogy Kelly nem az az érzelmes típus volt, így a belső konfliktustól kissé feszengve meredt a horizontra.
– Valami baj van? – kérdezte Pam.
Kelly épp mondani akart volna valamit, de visszafogta magát. Arra gondolt, végül is egyedül van a hajón ezzel a csinos lánnyal. A változatosság kedvéért hagyta, hogy az érzelmei kerekedjenek felül.
– Nem, nincs semmi baj, csak kicsit zavarban vagyok.
– Ha gondolja...
Kelly megrázta a fejét. – Ne törődjön vele! Csak engedje el magát, és élvezze a hajókázást!
Az első szélroham alig pár pillanattal később érkezett, és néhány fokkal balra billentette a jachtot. Kelly a kormánylapáttal ellensúlyozta a bedőlést. Az eső hamar megérkezett. A vihar az első figyelmeztető cseppek után sebesen vonuló, masszív vízfüggönyt vont a Chesapeake-öböl vize fölé. A látótávolság egyetlen perc alatt pár száz méterre csökkent, és az ég olyan sötét lett, mint szürkületkor. Kelly bekapcsolta a nappali világítást. A hullámok a csaknem harminc csomós szélben keményen felcsaptak. Kelly úgy látta, akár tovább is mehetnének, de éppen megfelelő helyen voltak ahhoz, hogy horgonyt vessenek, amire öt órán belül aligha lenne alkalmuk újra. Kelly a térképre pillantott, majd bekapcsolta a radart, hogy ellenőrizze a hajó helyzetét. Három méteres vízmélység és egy homokzátony, amit a térkép HRD jelzéssel jelöl, vagyis horgonyzásra alkalmas, teherbíró a talaj. Orral szélnek szembe fordult, és addig csökkentette a gázt, amíg a hajócsavarok még épp elég nyomatékot adtak ahhoz, hogy a szél erejét ellensúlyozzák.
– Menjen a kormányhoz! – szólt oda Pamnek.
– De fogalmam sincs, mit kell csinálni!
– Nem baj! Csak tartsa erősen, és fordítsa arra, amerre mondom! Muszáj előre mennem, hogy leeresszem a horgonyt! Menni fog?
– Legyen óvatos! – kiáltott a fülébe a lány. A hullámok másfél méteresre dagadtak, a hajó orra fel-le himbált. Kelly megszorította a lány vállát, és előrement.
Természetes, hogy vigyáznia kellett, de cipőjének csúszásgátló talpa volt, és amúgy is értette a dolgát. Végig szorosan fogta a korlátot, és egy perc múlva már az előfedélzeten volt. A két horgony – egy Danforth és egy CQR kapás horgony – a fedélzethez volt erősítve. Mindegyik kissé túlméretes volt. Kelly először a Danforth-ot dobta le, majd jelzett Pamnek, hogy engedje a kormányt enyhén balra. Miután a jacht kábé tizenöt métert délnek fordult, a CQR-t is vízbe vetette. A horgonyköteleket Kelly addigra már megfelelő hosszúságúra állította, és miután meggyőződött róla, hogy minden rendben van, visszament a hídra.
Amíg Kelly vissza nem ült a műanyag ülésre, Pam idegesen bámult maga elé. Most már mindent víz borított, és a ruhájuk is teljesen elázott. Kelly üresbe tette a gázkart, és hagyta, hogy a szél mintegy harminc métert hátratolja a Springert. A két horgony addigra biztosan beásta magát a talajba. Kelly szemöldökét ráncolva nézte a végeredményt. Távolabb kellett volna leengedni őket egymástól. Mindegy, végül is egy is elég lett volna. Kelly elégedetten állította le a két dízelmotort.
– Menet közben is kordában tudnám tartani a vihart, de jobb a békesség! – magyarázta.
– Akkor most letáborozunk éjszakára?
– Aha. Ha akar, lemehet a kabinba...
– Azt akarja, hogy magára hagyjam?
– Nem, úgy értem, ha nem jó magának itt... – Pam lassan a férfi arcához emelte a kezét. A dühöngő szélben és esőben Kelly alig értette, mit mond.
– Nekem jó itt! – Kijelentése furcsamód egyáltalán nem tűnt ellentmondásosnak.
Kelly nem értette, miért tartott olyan sokáig a dolog. Hisz' minden jel ott volt. Értelem és érzelem újra egymásnak feszült, és az értelem ismét alulmaradt. Nem volt mitől félnie, ő csak egy másik magányos lélek. Már rég el is felejtette. Ha az ember magányos, nem tűnik fel, mi veszett el, csak az, hogy valami hiányzik. Ahhoz, hogy pontosan definiáljuk az ürességet, egy ilyen élmény kell. A lány bőre puha volt. Eső áztatta, de meleg. Az egész annyira más volt, mint a pénzen vásárolt szenvedély, amiben az elmúlt hónapban Kellynek kétszer is része volt. Utána undorodott magától.
Ám ez most egészen más volt. Valódi. A józan ész még egyszer nekikezdett, mondván, nem helyes, amit tesz, hiszen az út szélén szedte fel a lányt, és alig pár órája ismeri. De érzelmei azt súgták, ez most nem számít. Közben Pam, mintha csak belelátott volna a férfi vívódásába, lehúzta magáról a felsőjét. Az érzelem felülkerekedett.
– Szebbek nem is lehetnének! – mondta Kelly. Gyengéden előrenyúlt, hogy megérintse. A tapintása is csodálatos volt. Pam a körkormányra akasztotta a topot, majd rámenősen, de nagyon nőiesen magához húzta a férfit, és arcát az arcához szorította. Szenvedélye cseppet sem volt állatias. Valahogy más volt. Kelly nem tudta, pontosan mitől, de most nem is akarta tudni az okát.
Lassan felálltak. Pam majdnem elcsúszott, de Kelly elkapta, majd térdre ereszkedett, és lehúzta a lány nadrágját. Ezután Pamen volt a sor. A lány odahúzta Kelly kezét, hogy gombolja ki az ingét. Az ing egy ideig még a helyén maradt, mivel egyikük sem akarta, hogy Kelly elvegye a kezét, de aztán megtörtént. Egyik a másik után. Végül a férfi farmerje következett. Miután minden lecsusszant róla, Kelly a cipőjéből is kibújt. Ott álltak a ringó, hányódó hajón, szélben, esőben, ölelésre készen. Pam megfogta a férfi kezét, és a kormánykonzol mögé húzta. Hanyatt fektette a fedélzeten, és ugyanazzal a mozdulattal föléje guggolt. Kelly megpróbált felülni, de a lány nem engedte. Előrehajolt, és gyengéd erőszakkal előretolta a csípőjét. Kellyt éppen olyan felkészületlenül érte a dolog, mint eddig bármi ezen a délutánon. Kiáltása túlharsogta a villámlás hangját. Amikor kinyitotta a szemét, a lány arca alig néhány centire volt az övétől, mosolya akár egy templomi kőangyalé.
– Sajnálom, Pam, én...
A lány hangos kacajjal szakította félbe a bocsánatkérést. – Magával mindig ilyen jó?
Percekkel később még mindig ott voltak összefonódva, és úgy maradtak, amíg a vihar el nem ült. Kelly nem akarta elengedni a lányt, félt, hogy az egész talán nem is valóságos. Közben egyre didergősebbre fordult, így lementek. Kelly hozott két törülközőt, amivel megszárítgatták egymást. Próbált mosolyogni, de a fájdalom újra előtört belőle, legalább olyan erővel, amilyen élvezetben az előző órában része volt. Ezúttal Pamet érte meglepetés. Ott ült a férfi mellett a szalonban, és amikor Kelly fejét a melléhez húzta, a férfi elgyöngült. A lány melle újra elázott. Pam semmit se kérdezett. Elég intelligens volt hozzá. Csak ölelte szorosan a férfit, amíg az le nem csillapodott, és légzése vissza nem tért a normál tempóba.
– Sajnálom! – mondta Kelly egy idő után. Fel akart kelni, de a lány nem engedte.
– Nem kell magyarázkodnod! Csak szeretnék segíteni! – mondta. Érezte, hogy máris megtette. Már a legelső pillanatban látta, amikor beszállt a kocsiba: erős férfi, mély sebekkel. Annyira más volt, mint a többi férfi, akit addig ismert. Amikor Kelly végül megszólalt, a lány érezte a mellén a szavait.
– Lassan hét hónapja. Mississippiben csináltunk egy melót. Terhes volt, akkor tudtuk meg. Épp vásárolni volt, amikor jött egy kamion... egy nyergesvontató. Elektronikai hiba. – Több szó nem bírt kijönni belőle, de nem is volt rá szükség.
– Hogy hívták?
– Tish. Patricia.
– Mióta vol...
– Másfél éve. Aztán egyszer csak... elment. Erre nem számítottam. Úgy értem, odatettem magam, veszélyes munkákat csináltam, mégis ő ment el, nem én. Soha nem gondoltam volna... – Kelly hangja ismét elcsuklott. Pam csak nézte őt a szalon tompa fényében, látta a sebeket, amik nyomot hagytak a férfi lelkén, és eltűnődött, vajon mi mindent mesélnének a múltról. Mindegy, nem számít. A lány a férfi homlokához szorította az arcát. Már apa lenne. És sok minden más.
– Sose beszélted ki, igaz?
– Nem.
– Miért pont most?
– Nem tudom – suttogta.
– Köszönöm! – Kelly meglepve pillantott fel. – Ez a legszebb dolog, amit valaha kaptam egy férfitól.
– Ezt hogy érted?
– Tudod, hogy értem – mondta Pam. – És Tish is biztosan megérti. A helyére engedtél. Vagy talán ő maga engedett oda. Szeretett téged, John! Biztosan nagyon szeretett téged. És most is szeret. Köszönöm, hogy hagytad, hogy segítsek!
Kelly ismét könnyekben tört ki. Pam magához szorította a fejét, és ringatta, akár egy kisgyereket. Vagy tíz percig így maradtak, bár egyikük sem nézte az órát. Amikor megnyugodott, hálája jeléül megcsókolta a lányt, ismét felszítva maguk közt a szenvedélyt. Pam hanyatt feküdt, és hagyta, hogy most – lélekben megerősödve – a férfi vegye kézbe az irányítást. Amit viszonzásul kapott, az felért azzal, amit ő tett a férfiért, és most az ő nyögése nyomta el a mennydörgés hangját. Kelly nem sokkal később elaludt a lány mellett, aki csókot nyomott borostás arcára. Ekkor a lány könnye is megeredt, amikor belegondolt, mi mindent hozott számára ez a nap az után a sok szörnyűség után, amivel elindult.

2
Sorsdöntő találkozások
Kelly a sirályok kiáltására ébredt, a szokásos időben, fél órával napkelte előtt, így még látta az első fakó pírt keleti horizonton. Hirtelen nem értette, mit keres egy karcsú, női kéz a mellkasán, de az érzések és az emlékek pár pillanat múlva mindent megvilágítottak előtte. Kiszabadította magát, és gondosan betakarta a lányt, meg ne fázzon. Elég csípős volt a reggel. Ideje munkához látni!
Feltette a kávét, úszónadrágot húzott, és felballagott a fedélzetre. Elégedetten látta, hogy nem felejtette el bekapcsolni a horgonylámpát. Bár az ég kitisztult, az előző esti vihar után jócskán lehűlt a levegő. Előrement, és meglepve látta, hogy az egyik horgony valamelyest elmozdult. Mérges volt magára, bár tudta, nagy bajt nem okozott. A víz nyugodt volt és csendes, alig fújdogált a szellő. Keleten a felkelő nap első, rózsás-narancs sugarai bevilágították a part fákkal tarkított vonalát. Összességében szép reggelnek ígérkezett. Aztán eszébe jutott, hogy ami megváltozott, annak semmi köze az időjáráshoz.
– A francba! – sóhajtott bele a hajnali levegőbe. Kissé elmacskásodtak a tagjai. Kinyújtóztatta magát, és lassan ráébredt, milyen jó érzés is a szokásos másnaposság nélkül. Szinte már nem is emlékezett, mikor volt olyan utoljára, hogy kilenc órát aludt. Nem csoda, hogy ilyen jól érezte magát. Következő teendő az volt, hogy kerítsen egy gumibetétes törlőt, amivel eltüntetheti a fedélzeten összegyűlt vizet.
Egy dízel hajómotor morajára lett figyelmes. Nyugat felé fordult, hátha meglátja, de a szellő egy ködfelhőt terelt abba az irányba, így semmit nem látott. Felment a hídra, és előkapta a távcsövét. Abban a pillanatban egy harminc centis reflektornyaláb villant bele a 7x50-es binokulárba. Kellyt elvakította a fény, ami azonnal lekapcsolt, és megszólalt egy közeli hangszóró.
– Bocs, Kelly! Nem tudtam, hogy te vagy az! – Két perccel később a parti őrség jól ismert, tizenkét és fél méteres őrnaszádja siklott oda a Springer mellé. Kelly a hajóperemhez sietett, hogy időben kitegye a gumiütközőket.
– Meg akarsz ölni, vagy mi? – nyitotta Kelly a társalgást.
– Bocs! – Manuel „Portagee” Oreza kormányos nagy gyakorlattal ugrott át egyik hajópárkányról a másikra. Az ütközőket látva grimaszt vágott. – Ezt sértésnek veszem.
– A tengeri etikettről nem is beszélve – nézett rá kérdően Kelly, és elindult a látogató felé.
– Ja, már szóltam a csókának! – nyugtatta meg Oreza, és előrenyújtotta a kezét. – Jó reggelt!
Kezében egy műanyag kávéspoharat tartott. Kelly elnevette magát.
– Bocsánatkérés elfogadva, uram! – Oreza híres volt a kávéjáról.
– Hosszú volt az éjszaka! Hulla fáradtak vagyunk. Ezek a srácok még kiscserkészek – magyarázta elgyötört arccal a parti őr. Oreza maga is már majdnem huszonnyolc volt, mégis messze a legidősebb hajója legénységéből.
– Baj van? – kérdezte Kelly.
Oreza bólintott, és körbekémlelt a vizen. – Aha. Valami idióta barom vitorlás eltűnt tegnap a viharban. Az egész rohadt öblöt átkutattuk miatta.
– A negyven csomós szél nem volt kismiska! – jegyezte meg Kelly. – Meg elég gyorsan is jött.
– Ja, hat csónakot kimentettünk, csak ez az egy tűnt el. Nem láttál este valami szokatlant?
– Nem. Baltimore-ból futottam ki... 16:00-kor, asszem. Két és fél óra volt idáig. Lehorgonyoztam, amikor kitört a vihar. A látási viszonyok elég rosszak voltak, mi se sokat láttunk, mielőtt belekerültünk.
– Mi sem – jegyezte meg Oreza, és nyújtózott egy nagyot. A kormányhoz lépett, leemelte a szétázott felsőt, és Kelly kezébe nyomta. Bár az arcára semmi nem volt írva, szemében az érdeklődés jele csillant. Remélte, hogy cimborája végre összeszedett valakit. Az utóbbi időben nem volt valami kegyes hozzá a sors.
Kelly hasonló pókerarccal adta vissza neki a poharat.
– Egy teherhajó jött mögöttünk – folytatta. – Olasz zászló alatt, konténereket szállított. Úgy tizenöt csomóval berreghetett. Más is kifutott még a kikötőből?
– Aha – bólintott Oreza ingerülten. – Tartok tőle. Ezek a rohadt teherhajók tökig gázzal repesztenek, semmire nem figyelnek!
– Hát ja, aki kimerészkedik a viharba, ne csodálkozzon, ha megázik. Ilyenkor amúgy is tilos felvonni a vitorlát, nem? Lehet, hogy nekimentek a fickónak – mélázott el Kelly. Nem ez lett volna az első eset, még egy olyan civilizált vizen is, mint a Chesapeake-öböl.
– Lehet – mondta Oreza a horizontot fürkészve, de a homlokráncolásából látszott, nem igazán tartja valószínűnek, és túl fáradt volt ahhoz, hogy ezt titkolja. – Na mindegy, szóval ha látnál egy narancssárga-fehér csíkos vitorlát, szólj, rendben?
– Rendben!
Oreza már indult volna, de visszafordult. – Két horgony egy kis szellőcske miatt? Mi a szösz? Túl közel vannak egymáshoz. Ennél többet néztem ki belőled, cimbora!
– Törzsőrmester – emlékeztette Kelly. – Mióta beszél egy aktakukac ilyen rátarti stílusban egy vérbeli tengerésszel? – Persze csak viccnek szánta. Kelly tisztában volt vele, hogy a kis hajókhoz Portagee jobban ért. Igaz, nem sokkal.
Oreza széles vigyorral indult vissza az őrhajóra. Miután átugrott, a Kelly kezében levő felsőre mutatott. – Majd ne felejtsd el felvenni a pólódat, kapitány! úgy nézem, pont a te méreted! – Mire Kelly visszavághatott volna, a vihogó Oreza már rég eltűnt a kormányosfülkében. Mintha egy civil is lett volna bent, lepődött meg Kelly. A következő pillanatban az őrhajó motorja feldübörgött, és a tizenkét és fél méteres kutter északnyugat felé vette az irányt.
– Jó reggelt! – Pam bukkant elő a kabinból. – Mi volt az?
Kelly hátrafordult. A lányon semmivel sem volt több ruha, mint amikor az imént betakarta, de már úgy volt vele, ezentúl csak akkor fog meglepődni, ha a lány valami kiszámíthatót csinál. Pam haja keszekuszán állt. Pilledtnek tűnt, mintha nem aludt volna valami jól.
– A parti őrség. Egy eltűnt vitorlást keresnek. Hogy aludtál?
– Kösz, jól! – mondta, és a férfihoz lépett. Tekintetében valami álomszerű, valótlan finomság tükröződött, ami elég furcsának tűnt így kora reggel, ám az éber tengerész így se tudott volná vonzóbbat elképzelni nála.
– Jó reggelt! – Puszi. Ölelés. Pam magasba emelte a karját, és bemutatott egy piruettet. Kelly megragadta a lány karcsú derekát, és a magasba emelte.
– Mit kérsz reggelire? – kérdezte.
– Nem szoktam reggelizni – vágta rá Pam, és a karját nyújtotta.
– Ó - mosolyodott el Kelly. – Hát jó!
Egy jó óra múlva a lány meggondolta magát. Kelly a hajókonyha tűzhelyénél sonkás tojást készített. Pam pillanatok alatt befalta mindet, sőt tiltakozása ellenére repetát is kapott. Ha valaki jobban szemügyre vette a lányt, feltűnhetett neki, hogy nem egyszerűen sovány volt: kilátszottak a bordái. Alultáplált volt. Egy újabb felfedezés, ami újabb megválaszolatlan kérdést vetett fel. Ám akármi volt is az oka, Kelly kész volt orvosolni a problémát. Miután a lány beburkolt négy tojást, nyolc szelet sonkát és öt pirítóst – durván a dupláját Kelly normál reggeli adagjának –, elindulhatott számukra a nap. Kelly megmutatta Pamnek, hogy kell használni a konyhai eszközöket, majd elindult, hogy felszedje a horgonyt.
Nyolc óráig szép kényelmesen elbíbelődtek. Forró, napsütéses szombatnak ígérkezett. Kelly napszemüveget vett és kényelmesen elhelyezkedett. Időnként kortyolt egyet az italából, de folyamatosan figyelt. Hogy ne akadályozza a kikötőből a fő hajózócsatornán portyára induló több száz halászhajót, nyugat felé kormányozta a Springert.
– Azok ott micsodák? – kérdezte Pam a vízen lebegő apró tárgyakra mutatva.
– Úszók a rákvarsákhoz. Olyanok, mint egy kalitka. A rák belemászik, és nem tud kijönni. Azért kell az úszó, hogy a rákászok tudják, hol vannak a csapdák. – Kelly odaadta Pamnek a távcsövet, és egy öt kilométerre keletre levő rákászhajóra mutatott.
– Csapdába ejtik szegényeket? – Kelly elnevette magát.
– Pam, jusson eszedbe a sonka, amit reggelire ettél! Szerinted a sertés öngyilkos lett?
A lány huncutul vigyorgott. – Jól van, na!
– Ne vedd a lelkedre! A rák csak egy nagy, vízi pók, ami pechjére finom.
Kelly jobbra kormányozta a jachtot, hogy kikerüljön egy vörös bóját.
– Azért elég kegyetlennek tűnik.
– Az élet néha ilyen – mondta Kelly, kicsit talán elhamarkodottan. Azonnal meg is bánta.
Pam válasza ugyanilyen szívből jövő volt. – Igen, tudom.
Kelly nem fordult meg, hogy rá nézzen, de csak azért nem, mert szándékosan visszafogta magát. Pam válaszában erős érzelmi töltet volt, ami azt súgta, neki is vannak démonai. A pillanat tovaszállt, a lány hátradőlt a kényelmes székben, Kellyhez bújt, és máris minden rendben volt megint. De Kelly ösztöne megint azt súgta, hogy valami nincs rendben. De hát itt nincsenek semmilyen démonok, nem igaz?
– Jobb, ha most lemész!
– Miért?
– Ma nagyon erős lesz a Nap. Van naptej a gyógyszerszekrényben, a nagy kajütben.
– Hol??
– A kabin mosdójában.
– Miért hívnak mindent máshogy egy hajón?
Kelly elnevette magát. – Hogy a hajós legyen a főnök. Na, nyomás! Keresd meg azt a löttyöt, és kend be vele magad alaposan, különben ropogósra sülsz, mint egy rák!
– Le is tusolnék, ha nem gond! – vágta a grimaszt Pam.
– Jó ötlet! Még elijeszted a halakat!
– Te! – A lány karon csapta Kellyt, és sarkon fordult.
Felszívódott, egyszerűen felszívódott! – morgott Oreza a parti őrség állomáshelyén a térképasztal fölé görnyedve.
– Légi támogatás kellett volna, helikopter vagy valami – jegyezte meg a civilruhás.
– Nem lettünk volna előbbre, legalábbis tegnap este. A fene vigye el, még a sirályok is átvészelték!
– Akkor hova tűnt?
– Vesszek meg, ha tudom! Talán elnyelte a vihar. – Oreza bosszúsan bámulta a térképet. – Azt mondta, észak felé tartott. Az összes kikötőt átkutattuk, Max meg a délieket. Biztos benne, hogy pontos leírást adott arról a hajóról?
– Biztos?! Ne keressük esetleg maguk helyett?! – Nem csoda, ha huszonnyolc óra koffeintöltet és nemalvás után a civilruhás kissé ingerült volt, amit a tengeribetegsége csak tetézett – a soros legénység legnagyobb döbbenetére. Úgy érezte, mintha a gyomrát acélgyapottal bélelték volna ki. – Talán tényleg elsüllyedt – hagyta rá mogorván, de pillanatig se gondolta komolyan, hogy ez történt volna.
– Ez meg is oldaná a problémát! – A komolytalan megjegyzés nem aratott osztatlan sikert, olyannyira, hogy az állomásparancsnok, egy Paul English nevű, őszes hajú fedélzeti tiszt szúrós tekintettel meredt a kormányosra.
– Nézze – mondta a pasas kimerülten –, nem hinném, hogy bármi is megoldaná ezt a problémát, de az a dolgom, hogy legalább megpróbáljam!
– Uram, hosszú éjszakánk volt, az embereim teljesen kimerültek! Hacsak nincs valami nyomós oka ébren maradni, azt javaslom, keressen egy fekhelyet, és hunyjon egyet!
A civilruhás megeresztett egy fáradt mosolyt, hogy tompítsa iménti kirohanása élét. – Oreza altiszt, maga roppant intelligens ember, akár elsőtiszt is lehetne magából!
– Ha annyira intelligens vagyok, hogyhogy nem találtuk meg az emberünket?
– Ki volt az a pasas, akit hajnalban láttunk?
– Kelly? Exhaditengerész altiszt, megbízható pasas.
– Nem túl fiatal altisztnek? – kérdezte English a reflektorral készült, nem túl jó minőségű fotóra pillantva. Még új volt a posztján.
– Haditengerészeti keresztje van – magyarázta Oreza.
A civilruhás felpillantott. – Szóval, nem gondolja...
– Kizártnak tartom.
A civilruhás a fejét csóválta. Megállt egy pillanatra, majd megcélozta a hálóhelyet. Muszáj hunynia egyet. Naplemente előtt úgyis kimennek még egyszer, gondolta.
– Hogy is volt ez? – kérdezte English, miután a férfi kiment.
– A pasas literszám itta a kávét, kapitány! Nem fog túl sokat aludni.
– Egy darabig még itt lesz velünk. Próbáld meg kezelni valahogy! – kérte az állomásparancsnok.
Oreza fogta a ceruzáját, és a térképre bökött. – Továbbra is azt mondom, ez lenne a tökéletes megfigyelőhely, és tudom, hogy megbízhatunk a fickóban!
– Szerinte nem.
– A pasas nem tengerész, kapitány! Nézze, nem bánom, ha megmondja, mit csináljak, de ne már, hogy azt is megmondja, hogyan csináljam! – karikázta be Oreza a térképen megjelölt pontot.
Nekem ez nem tetszik!
– Nem muszáj tetszenie! – mondta a magasabbik, majd fogta a bicskáját, és felhasította a kartont. Alatta kikandikált a fehér porral teli műanyag doboz. – Pár óra, és lesz háromszázezrünk. Mi ezzel a bajod? Vagy lemaradtam valamiről?
– És ez még csak a kezdet! – fűzte hozzá a harmadik.
– És mi legyen a hajóval? – vetette fel az aggályoskodó. A magasabbik abbahagyta a foglalatosságát, és felpillantott. – Eltünteted a vitorlát?
– El.
– Nos, elrejthetjük a hajót... de talán okosabb lenne elsüllyeszteni. Igen, ezt fogjuk tenni!
– És Angelo? – Mindhárman a földön fekvő, eszméletlen, vérző férfira pillantottak.
– Őt is elsüllyesztjük! – jelentette ki a magasabbik szenvtelenül. – Itt jó is lesz!
– Két hét, és nem marad belőle semmi. Csak úgy nyüzsögnek errefelé a tengeri izék – mutatott a harmadik a part menti vizenyős területre.
– Mint az egyszer egy: nincs hajó, nincs Angelo, nincs kockázat, csak a háromszázezer dolcsi. Mi a szart akarsz még, Eddie?
– A barátai nem fognak neki örülni. – A megjegyzés nem annyira erkölcsi meggyőződésből, mint inkább notórius ellenkezhetnékjéből fakadt.
– Miféle barátai? – legyintett Tony. – Köpött a geciláda, nem? Hány barátja lehet egy ilyen patkánynak?
Eddie meghajolt a helyzet logikája előtt, és az eszméletlenül fekvő testhez lépett. A vér továbbra is szivárgott a horzsolásos sebekből, a pasas mellkasa lassan mozgott fel-le, ahogy próbált levegőt venni. Itt volt az idő, hogy ennek véget vessen. Ezt Eddie is tudta, csak próbálta odázni az elkerülhetetlent. Előhúzott a zsebéből egy .22-es automatát, Angelo tarkójához szorította, és elsütötte. A test megvonaglott, majd elernyedt. Eddie zsebre vágta a fegyvert, és kivonszolta a testet. A többi Henry és a cimborája dolga. A másik kettő kerített egy halászhálót, amibe betekerte a hullát, hogy majd a motorcsónak végénél a vízbe eresszék. Eddie óvatos duhaj volt, gondosan körbenézett, bár nem igazán volt mitől tartania. Arrébb járt pár száz méterrel, majd ahol megfelelőnek találta a helyet, leállította a motort. Fogott néhány betontömböt, és a hálóhoz kötötte őket. Hat elég lesz, hogy lehúzza Angelót a két és fél méteres fenékre. A víz meglehetősen tiszta volt, ami aggasztotta Eddie-t, egészen addig, amíg meg nem pillantotta a rákokat. Max két hét, és Angelónak nyoma se marad. A korábbiakhoz képest máris nagyot léptek előre. Hasznos lecke a továbbiakra nézve. A vitorlástól már valamivel nehezebb lesz megszabadulnia. Ahhoz mélyebb helyet kell keresnie. Idejük végül is volt bőven.
Kelly jobbra kormányozta a hajót, hogy utat adjon egy kisebb raj sporthajónak. Nyolc kilométerre előttük már kirajzolódtak a sziget körvonalai. Nem volt rajta sok látnivaló, csupán egy dudor volt az egész, sehol egy fa, de az övé volt, csakis az övé. Az egyetlen baj az volt vele, hogy a tévéhez rossz volt a vétel.
Battery Island hosszú, de annál jelentéktelenebb történettel büszkélkedhetett. Jelenkori nevét – amely inkább ironikus, semmint találó – a 19. században kapta, amikor néhány túlbuzgó milicista úgy döntött, hogy a Chesapeake-öböl egy keskeny sávjának védelmében tüzérségi ütegeket telepít a britekkel szemben, akik éppen akkor Washington felé hajóztak, hogy megbüntessék az új nemzetet, amely volt annyira balga és meggondolatlan, hogy kétségbe vonja a világ legerősebb hadiflottájának erejét. Az egyik hajóraj parancsnoka néhány ártalmatlan füstpamacsra lett figyelmes a szigeten, ezért szórakozásból lőtávolba küldte az egyik hajóját, hogy az alsófedélzet hosszú csövű ágyúiból leadjon pár üdvlövést. Az ütegeknél állomásozó civil nemzetőröket nem kellett hosszasan ösztökélni, hogy evezőcsónakjaikkal visszairamodjanak a kontinensre. A Királyi Haditengerészet partra szálló egysége ezt követően egy naszáddal a partra evezett, és bedugaszolta az ágyúk csövét, alaposan keresztülhúzva a milicisták számításait. A britek az elterelő hadmozdulat után szépen folytatták a hajókázást, fel egészen a Patuxent-folyóig, ahonnan bevonultak Washingtonba, és kiűzték Dolley Madisont a Fehér Házból. A hadjárat később Baltimore-nál folytatódott, némileg más eredménnyel.
A szövetségi tulajdonban levő, de leginkább gazdátlan Battery Island egy tökéletesen hasztalan háború kínos lábjegyzetévé degradálódott. A. hátrahagyott lövegállásokra a legkisebb gondot sem fordították, így a gyomok lassan benőtték a szigetet, és ezután csaknem száz évig nem történt semmi említésre méltó.
1917-ben kirobbant Amerika első igazi külháborúja, és a tengeralattjárók fenyegetésétől tartó nemzetnek kellett egy védett hely, ahol nyugodtan tesztelhette a fegyvereit. A Norfolktól alig pár órányi hajóútra elterülő Battery Island éppen ideális helyszínnek tűnt, így 1917 őszén hónapokon át megállás nélkül mennydörögtek a csatahajók 300-350 mm-es ágyúi, lassan de biztosan közepes dagályszint alá robbantva a sziget csaknem egyharmadát – a költöző madarak nagy bosszúságára, amelyek időközben felfedezték maguknak ezt a védett, vadászoktól mentes paradicsomot. Említésre méltó, új dolog csupán annyi történt, hogy a szigettől pár kilométerre délre elsüllyesztettek száznál is több első világháborús teherhajót, amelyek gyommal benőve idővel maguk is apró szigetek formáját vették fel.
Az új háború és az Új fegyverek újra életre keltették az álmos szigetet. A közelben levő haditengerészeti légi támaszpontnak szüksége volt egy helyre, ahol a pilóták tesztelhették a fegyvereiket. A sziget – szerencsés fekvése és az első világháborúban elsüllyesztett hajók okán – kiváló tesztterületnek bizonyult. Három masszív megfigyelőbunkert építettek fel rajta, ahonnan a parancsnokok figyelemmel kísérhették a hajó formájú miniszigetek felett tesztbombázást végrehajtó Avengereket és SB2C zuhanóbombázókat, amelyek jó néhány ilyen kis szigetet porrá őröltek, míg egy beragadt bomba ki nem simította az egyik – szerencsére üres – bunkert. A megsemmisült objektum romjait a rendszeretet jegyében eltakarították, és a szigetet a tengerbe zuhant pilóták kimentésére mentőcsónakbázissá alakították. Ehhez rakpartot és csónakházat kellett építeni, valamint a megmaradt két bunkert rendbe tenni. Mindent összevetve a sziget, ha a központi költségvetést nem is, a helyi gazdaságot szépen gyarapította, egészen a helikopterek megjelenéséig, ami szükségtelenné tette a mentőcsónakok üzemeltetését. A szigetet végül felesleges területté nyilvánították, és egészen addig észrevétlen, szürke foltként szerepelt a szövetségi területnyilvántartásban, amíg Kellynek nem sikerült bérbe vennie.
Ahogy a sziget felé közeledtek, Pam visszadőlt a pokrócra, és tovább süttette naptejjel itatott bőrét. Fürdőruhája nem volt, így bugyiban és melltartóban napozott. Kellyt ez nem zavarta, bár megmagyarázhatatlan módon kicsit mégis nyugtalanította a dolog. Mindegy, most úgyis a hajó kormányzására kellett összpontosítania. A lány alaposabb szemrevételezésével még várhat, mondogatta magában percenként, amikor tekintete Pamre vetődött, hogy megvan-e még.
Hogy biztonságos távolba kerüljön egy nagyobb halászhajótól, előbb jobbra kormányozta a jachtot, majd ismét Pamre pillantott. Észrevette, hogy a lány közben lehúzta a melltartója vállpántját, hogy jobban fogja a nap.
Az éles hajókürt többszöri, gyors tülkölésére mindketten megriadtak. Kelly a hang irányába fordult. Tekintete a tőlük mintegy kétszáz méterre, balra levő hajón állapodott meg. Ez volt az egyetlen jármű a közelben, és nagy valószínűséggel a hang forrása. A hídról egy férfi integetett. Kelly balra kormányozta a Springert, és lassan megközelítette a hajót. Akárki volt is a fickó, nem lehetett valami nagy hajós. Kelly hat-hét méter távolságban leállította a jachtot, de továbbra is a gázkaron hagyta a kezét.
A szája elé emelte a megafont. – Mi a probléma?
– Elment a hajócsavar! – kiabált vissza a barnára sült pasas. – Most mit csináljak?
Evezzen, vágta rá majdnem Kelly, de az nem lett volna túl szép gesztus a részéről. Közelebb ment, hogy alaposabban felmérje a helyzetet. Közepes méretű Hatteras jacht volt, Viszonylag új évjárat. A hídon álló, fedetlen felsőtestű, szőrös mellkasú férfi úgy százhetvenöt centi magas lehetett, az ötvenes éveiben járt. Egy nő is vele volt, aki szintén elég csüggedtnek tűnt.
– Teljesen elment? – kérdezte Kelly közelebb érve.
– Attól tartok, homokzátonyra futottunk – magyarázta a férfi. – Úgy nyolcszáz méterre innen – mutatott arra a helyre, amit Kelly gondosan elkerült.
– Az könnyen lehet! Ha akarják, elvontathatom magukat. Elég erős a kötele?
– Persze! – vágta rá a pasas, és már indult is érte. A fedélzeten levő nő kínosan feszengett.
Kelly kissé eltávolodott, és végigmérte a másik „kapitányt”. A pasas nem tud kiigazodni a térképen, nem tudja, hogyan kell szabályszerűen felhívni magára egy másik hajó figyelmét, sőt még azt se tudja, hogy ilyen esetben a parti őrséget kell értesíteni. Ahhoz bezzeg volt esze, hogy megvegyen egy Hatterast, ami kétségkívül remek választás, de Kellyben erős volt a gyanú, hogy az leginkább az eladó érdemét dicsérte. A pasas azonban meglepte Kellyt. Szemlátomást ügyesen bánt a kötéllel, amit gyakorlott mozdulattal dobott át a Springerre.
Kelly közelebb tolta a hajófart, és a mélyített fedélzet végébe sietett, hogy felszedje és a kötélbakhoz rögzítse a vontatókötelet. Pam felült, és a műveletet figyelte. Kelly visszasietett a hídra, majd leheletnyit előrenyomta a gázkart.
– Kapcsolja be a rádiót! – szólt át a Hatteras tulajának. – Tartsa a kormányt középen, amíg nem szólok! Rendben?
– Vettem!
– Nagyon remélem! – mormolta maga elé Kelly, és nagyon lassan addig tolta előre a gázkart, amíg a kötél meg nem feszült.
– Mi történt velük? – kérdezte Pam.
– Egyesek hajlamosak megfeledkezni arról, hogy a tengernek feneke is van. Ha valaki odaveri a hajót, csúnyán megrongálódhat. – Pillanatra megállt. – Nem akarsz magadra kapni valamit?
Pam elvigyorodott, és lement. Kelly óvatosan négy csomóra gyorsult, majd délnek fordult. Már annyiszor megcsinálta ezt, hogy lassan kijárt volna neki a díszoklevél.
Kelly nagy körültekintéssel végezte a műveletet, gondosan ügyelve a vontatott hajóra. Gyorsan leszaladt a hídról és kitette a puffert, majd partra ugrott, hogy lekösse a hátratartó kötelet. A Hatteras tulaja gyorsan kidobta Kellynek a kötelet a rakpartra, és ő is kitette az ütközőit. A hajó behúzása jó alkalom volt Kellynek arra, hogy megmutassa Pamnek az izmait. Öt perc alatt meg is volt vele, utána a Springer következett.
– Ez a magáé?
– De mennyire! – felelte Kelly. – Isten hozta magukat a homokzátonyomon!
– Sam Rosen – nyújtotta a kezét a pasas, aki időközben ingbe bújt. Bár a kézfogása erős volt, Kellynek feltűnt, milyen finom keze van.
– John Kelly.
– A feleségem, Sarah.
– Kegyed bizonyára a navigátor! – nevette el magát Kelly. Sarah alacsony, barna szemű, kissé túlsúlyos nő volt, és zavartan pislogott.
– Mi volt a probléma, hölgyem?
– Ahol megakadtunk, a térkép 1,8 métert jelez, holott a hajónk csak 1,2-t merül, ráadásul az apály öt órája volt! – csattant fel a nő. Nem Kellyre volt mérges, csak momentán ő volt kéznél. A férjének nyilván már ezerszer kifejtette a véleményét.
– Homokzátony, a tavaly év végi viharok hordalékából gyűlt fel, az én térképemen sincs feltüntetve. Ráadásul ez itt iszapos fenék.
Közben megjelent Pam is, valamivel szalonképesebb öltözékben. Kelly most ébredt rá, hogy nem tudja a lány vezetéknevét.
– Üdv, Pam vagyok!
– Nem akarnak megmosakodni? A hiba orvoslására bőven lesz még időnk. – Miután egyhangúan rábólintottak, Kelly meginvitálta őket az otthonába.
– Ez meg mi a fene? – kérdezte Sam Rosen. A kérdés az 1943-ban épült, száznyolcvanöt négyzetméter alapterületű, kilencven centi vastag tetejű bunkerre vonatkozott. Az építményt szupererős vasbetonból emelték, és épp olyan masszív volt, amilyennek kinézett. Mellette egy kisebb bunker állt.
– A hely a haditengerészeté volt – magyarázta Kelly –, de most én bérlem.
– Csinos kis dokkot húztak fel magának, hallja-e! – jegyezte meg Rosen.
– Nem panaszkodhatok – hagyta helyben Kelly. – Megkérdezhetem, mivel foglalkoznak?
– Sebész vagyok – mondta Rosen.
– Nahát, tényleg? – Ez megmagyarázta a finom kezeket.
– Sebészprofesszor – helyesbített Sarah. – Kormányosnak viszont csapnivaló!
– Az a rohadt térkép volt rossz, hallhattad! – morgott a professzor, miközben Kelly beljebb invitálta őket.
– Hagyjuk a múltat? Igyunk egy sört, harapjunk valamit, és utána nyugodtan megbeszéljük a dolgot! – Kelly maga is meglepődött saját szavain. Ebben a pillanatban éles dörrenés hallatszott a víz felől, déli irányból. Érdekes, hogy vízközelben milyen gyorsan terjed a hang.
– Mi volt ez? – Sam Rosennek is éles füle volt.
– Talán valaki elkapott egy pézsmapatkányt a .22-esével – tippelt Kelly. Amúgy elég csendes környék, ezt leszámítva. Bár ősszel, hajnalonta a kacsák meg a ludak elég nagy zsivajt csapnak.
– Látom, lesek is vannak kint. Vadászik?
– Már nem – felelte Kelly.
Rosen hozzáértő pillantással nézett rá, és Kelly úgy döntött, ismét felülvizsgálja a pasasról kialakult korábbi álláspontját.
– Mióta?
– Elég régóta. Honnan ért hozzá?
– Rögtön gyakorlat után Ivo Dzsimára és Okinavára küldtek, kórházhajón voltam.
– Hmm, a kamikazés időkben?
Rosen bólintott. – Volt nemulass! Maga hol volt?
– Általában a víz alatt – vigyorodott el Kelly.
– UDT? Meglátszik magán – mondta Rosen. – Volt dolgom néhánnyal.
– Olyasmi, csak kicsiben – Kelly beütötte a kódot, és kinyitotta a robusztus acélajtót.
A bunker belseje meglepte a vendégeket. Miután Kelly birtokba vette a helyet, az épületet három, vaskos betonfallal elválasztott részre osztották, amely festett gipszkarton falával és a sok szőnyeggel kísértetiesen hasonlított egy rendes házra. Még álmennyezetet is kapott. Egyedül a keskeny kémlelőnyílások emlékeztettek az építmény egykori funkciójára. A bútorok és szőnyegek Patricia ízlését dicsérték, a mostani hevenyészett elrendezés azonban arra utalt, hogy jelenleg csak egy férfi lakik benne. Ugyan minden szépen be volt rendezve, de nem úgy, ahogy azt egy asszony csinálta volna. Rosenéknek feltűnt, hogy a konyharészbe is a ház ura kíséri őket, és ő vesz elő mindent az ódivatú hűtőszekrényből, míg Pam csupán kíváncsian nézelődik körülöttük.
– Csinos és kellemesen hűvös – állapította meg Sarah. – Biztos jó nyirkos lehet télen.
– Nem olyan vészes, mint gondolja – mutatott Kelly a helyiség peremén levő fűtőtestekre. – Gőzfűtéses. Az épületet úgy tervezték, hogy megfeleljen a kormány szigorú műszaki előírásainak. Itt minden működőképes, és minden egy rakás pénzbe került.
– Hogy a csudába tett szert egy ilyen ingatlanra? – kérdezte Sam.
– Felesleges állami ingatlan volt. Egy barátom segített elintézni a bérleti részét.
– Ez ám a barát! – mondta Sarah, tátott szájjal bámulva a beépített hűtőszekrényt.
– Meghiszem azt!
Winslow Holland Maxwell, az Egyesült Államok Holland Maxwell, az Egyesült Államok Haditengerészetének altengernagya a Pentagon „E” gyűrűjében levő irodájában ült. Utcára néző iroda volt, ahonnan remekül rálátott Washingtonra, és persze a demonstrálókra, jegyezte meg magában bosszúsan. Gyerekgyilkosok! – állt az egyik transzparensen. Egy észak-vietnami zászló is feltűnt. A szombat reggeli skandálást a vastag üvegablakok erősen torzították. Hallotta ugyan a ritmusos kántálást, de egy szót sem értett belőle, ami csak még jobban dühítette az egykori vadászpilótát.
– Ezt most nem kellett volna, Dutch!
– Nekem mondod? – fortyogott Maxwell.
– Ez is egyike azoknak a szabadságjogoknak, amikért nemzetünk kiáll – mutatott rá Casimir Podulski ellentengernagy, bár a hitbeli meggyőződés nem igazán sütött át a szavain. Ez már neki is sok volt. A fia odaveszett Hai Phong felett egy A–4 Skyhawkkal. Az eset a fiatal pilóta családi háttere miatt a sajtó fülébe is eljutott, és a rákövetkező héten Podulski nem kevesebb mint tizenegy névtelen hívást kapott. Volt, aki szimplán a kagylóba nevetett, és volt, aki azt kérdezte gyászoló nejétől, küldhet-e neki még itatóspapírt. – Azok a kedves, békeszerető, érzékeny lelkű fiatalok!
– Akkor meg miért van olyan jó kedved, Cas?
– Ez itt mehet a faliszéfbe, Dutch! – nyújtotta oda Podulski a piros-fehér csíkos szalaggal átkötött, vaskos dossziét, rajta a következő kóddal: BOXWOOD GREEN.
– Mégis csinálhatjuk? – Erre nem számítottak.
– Igen. Persze csak mi, néhányan. Felhatalmazást kaptunk egy megvalósíthatósági vizsgálatra. – Az ellentengernagy kényelmesen hátradőlt a bőrfotelben, és rágyújtott. Fia halála óta kissé beesett az arca, de szemében ugyanaz az acélkék tűz lobogott.
– Mégis ránk bízták a tervezést? – Bár Maxwell és Podulski hónapok óta ezen a terven dolgozott, nem igazán bíztak abban, hogy megkapják a lehetőséget.
– Ki gyanakodna ránk? – kérdezte a lengyel származású admirális némi iróniával. – De szigorúan titokban kell kezelnünk.
– Jim Greer benne lesz? – kérdezte Dutch.
– Ő a legjobb hírszerző, akit ismerek, hacsak nem rejtegetsz valahol egy még jobbat.
– Most kezdett a CIA-nél, múlt héten tudtam meg – jegyezte meg Maxwell.
– Remek! Szükségünk van egy jó kémre, és utánanéztem, hivatalosan még kék egyenruhás.
– Ezzel jó sok ellenséget szerzünk magunknak!
Podulski a kinti zsivajra utalva az ablakra mutatott. A USS Essexen átélt 1944-es kalandja óta a pasas nem sokat változott. – Nézz ki, ugyan mit számít még néhány?
Mióta van meg a hajója? – kérdezte Kelly a második sör felénél. Az ebéd elég kezdetleges volt, kenyér és felvágott, dobozos sörrel.
– Tavaly októberben vettük, de csak két hónapja használjuk – vallotta be a doktor. – De előtte elvégeztem egy Power Squadron-tanfolyamot. A legjobb eredménnyel a csoportban. – Az a fajta fickó volt, aki szinte mindenben első lehetett, amibe csak belevágott, vette le Kelly.
– Láttam, remekül bánik a kötéllel! – jegyezte meg, csak hogy a pasas kicsit jobban érezze magát.
– Egy sebész jól bánik a csomókkal.
– Kegyed is orvos? – kérdezte Kelly Sarah-t.
– Farmakológus. A Hopkinson tanítunk.
– Mióta élnek itt a feleségével? – kérdezte Sam. A társalgás kínosan abbamaradt.
– Ó, mi csak most ismerkedtünk meg! – vallotta be Pam mindenfajta mesterkedés nélkül. Ettől persze Kelly jött jobban zavarba. A két orvos egyszerűen elfogadta és nyugtázta a tényt, de Kelly aggódott, hogy esetleg azt gondolják róla, csak kihasználja a fiatal lányt. Addig kavarogtak a fejében az ezzel kapcsolatos gondolatok, míg észre nem vette, hogy a téma senkit sem foglalkoztat igazán.
– Na, menjünk, vegyük szemügyre azt a propellert! – pattant fel Kelly.
Rosen követte. Odakint rekkenő hőség volt, érdemes volt igyekezni. A másik bunkerben volt Kelly műhelye. Magához vett pár csavarkulcsot, majd kitolta az ajtó elé a hordozható kompresszort.
Két perc múlva már a doktor jachtja mellett álltak. Kelly a derekára csatolta a súlyövet.
– Tudok valamit segíteni? – kérdezte Rosen.
Kelly megrázta a fejét, és lekapta a pólóját. – Nem igazán. Ha leáll a kompresszor, hamar kiderül. Csak kábé másfél méterre megyek le.
– Ilyet még sohasem csináltam. – Rosen szakavatott sebészszeme végigmérte Kelly felsőtestét, és rögtön kiszúrta azt a három vágást, amit egy gondos, értő sebész könnyűszerrel eltüntetett volna. Aztán eszébe jutott, hogy egy katonaorvosnak nincs mindig ideje az esztétikára.
– Én párszor már igen – mondta Kelly lefelé menet a létrán.
– Gondolom – jegyezte meg halkan Rosen.
Rosen órája szerint négy perccel később Kelly már mászott is kifelé.
– Megvan a gubanc! – dobta a hajócsavarok megmaradt darabjait a dokk betonjára.
– Te atya ég! Minek mentünk neki?
Kelly először leült, hogy lecsatolja a súlyövét. Alig bírta visszatartani a nevetését. – A víznek, doki, a víznek!
– Mi?
– Átnézette a hajót, mielőtt megvette?
– Persze, muszáj volt, a biztosítás miatt. A legjobb szakembert küldték ki. Száz dolcsit kért.
– Valóban? És milyen hiányosságokat talált? – Kelly felállt, és kikapcsolta a kompresszort.
– Gyakorlatilag semmit. Azt mondta, figyeljek oda a horgonyra. Hívtam is egy embert, de azt mondta, semmi baja. Gondolom, valamit mondania kellett annyi pénzért, nem?
– A horgonyra?
– Igen, azt mondta a telefonba. Az írásos szakvélemény is megvan valahol, de a telefonba ezt mondta.
– A horganyra – nevetett fel Kelly –, nem a horgonyra!
– Mi? – Rosent bosszantotta, hogy nem érti a viccet.
– A hajócsavarjait az elektrolízis tette tönkre. Egyszerű galvánreakció. Akkor alakul ki, ha két különböző fém kapcsolatba kerül egymással a sós vízben. Korrodálja a fémet. A zátony csak lemorzsolta. Már eleve rossz állapotban voltak. A tengerijogsi-tanfolyamon ezt nem mondták?
– De, szó volt róla...
– Akkor ma is tanult valamit, doktor úr. – Kelly felemelte a csavar maradványait. A fém állaga olyan volt, mint a babapiskótáé. – Ez eredetileg bronz volt.
– A francba! – A sebész megfogta az alkatrészt, amelyről egy darab ostyaszerűen lemállott.
– A szakértő arra célzott, hogy cserélje ki a horganyt, a hajócsavar alatti cink anódot, ami arra való, hogy gátolja az elektrolízises korróziót. Pár évente ki kell őket cserélni, hogy megvédjék a csavarokat meg a kormánylapátot. Nem ismerem pontosan a folyamat hátterét, de az eredményét igen. A kormánylapátot is ki kéne cserélni, bár az annyira nem létkérdés. Két új hajócsavarra viszont tutira szüksége lesz.
Rosen a vízre pillantott. – Én, barom! – szidta magát.
Kelly együttérzően nevetett. – Doki, ha idén ez lesz a legnagyobb hibája, maga szerencsés ember!
– Akkor most mi a teendő?
– Mindjárt telefonálok, és rendelek magának két új csavart. Aztán felhívom a solomonsi ismerősömet, ő majd lehozatja valakivel, remélhetőleg már holnap. Ne izguljon, nem nagy ügy! Meg majd látni akarom a térképét!
Amikor megnézték a dátumot, kiderült, hogy a térkép bizony már ötéves volt. – Minden évben új kell!
– Basszuskulcs! – mérgelődött Rosen.
– Hasznos tipp volt? – vigyorgott Kelly. – Ne vegye a szívére, doki! Jó kis lecke volt! Kicsit fájt, de semmi vész! Most már ezt is tudja.
A doktor végül megnyugodott, és maga is elmosolyodott. – Azt hiszem, igaza van, de Sarah folyton az orrom alá fogja dörgölni.
– Fogja a térképre! – javasolta Kelly.
– Fedez majd?
– A férfiak tartsanak össze, ha kell! – vigyorgott Kelly.
– Mr. Kelly, máris megkedveltem magát!
Na, hol a faszban van? – kérdezte Billy.
– Honnan a francból tudjam? – felelte Rick dühösen. Attól félt, mit szól majd Henry, ha visszaér. Mindketten a szobában levő nőre meredtek.
– A te barátnőd – mondta Billy.
Doris reszketett, azt kívánta, bárcsak ki tudna szökni a szobából, bár azzal sem lenne sokkal előbbre. Remegő kézzel nézte, ahogy Billy megindul feléje, és hiába húzta össze magát, nem úszta meg a pofont, amitől a földön kötött ki.
– Ribanc! Jobban teszed, ha elmondod, amit tudsz!
– De nem tudok semmit! – üvöltötte. Az arcán még ott égett az ütés nyoma. Rickre nézett, hátha az megsajnálja, de semmi érzelmet nem látott az arcán.
– Tudom, hogy tudsz valamit, és jobban teszed, ha máris elmondod! – fenyegetőzött Billy, majd lenyúlt, hogy kigombolja a lány nadrágját, és kihúzta belőle a nadrágszíjat. – Hozd be a többieket! – mondta Ricknek.
Doris felállt, meg sem várta az utasítást. Deréktól lefelé meztelen volt, csendesen zokogott, már előre reszketett a rá váró fájdalomtól. Leguggolni sem mert. Tudta, hogy úgysem úszhatja meg, nem menekülhet. Lassan bejöttek a többiek, de senki se mert odanézni. Doris tudott róla, hogy Pam meg fog szökni, de ennél többet nem tudott, és a szíj suhogását hallva egyedül az vigasztalta, hogy semmi olyasmit nem tud mondani, amivel árthat a barátnőjének. Amilyen égető volt a fájdalom, annyira jó érzés volt tudni, hogy Pam megszökött.

3
Fogság
Miután Kelly az összes búvárfelszerelést visszavitte a gépműhelybe, előhúzott egy kétkerekű kézikocsit, hogy behordja az élelmiszereket. Rosen ragaszkodott hozzá, hogy segítsen. A hajócsavarjai várhatóan másnap érkeznek meg hajóval, és a doktor szemlátomást nem bánta az időkiesést.
– Szóval sebészetet tanít? – dobta fel Kelly a témát.
– Aha, már nyolc éve – Rosen szép sorban felhelyezte a dobozokat a kézikocsira.
– Nem úgy néz ki, mint egy sebész!
Rosen megtisztelőnek érezte a megjegyzést. – Nem mindegyikünk hegedűművész. Apám kőműves volt.
– Az enyém tűzoltó. – Kelly a bunker felé irányozta a kétkerekűt.
– Ha már a sebészeknél tartunk... – mutatott Rosen Kelly mellkasára. – Maga jó kezekbe került. Az ott elég randának tűnik.
Kelly megállt egy pillanatra. – Hát ja, elég nemtörődöm voltam akkoriban. Nem olyan vészes, mint amilyennek tűnik, épp csak súrolta a tüdőt.
– Ja, látom! – hümmögött Rosen. – Alig öt centire van a szívtől. Nem nagy ügy!
Kelly betolta a dobozokat a kamrába. – Jó olyasvalakivel beszélgetni, aki megérti az embert! – jegyezte meg. Belül mindenesetre összerándult, amikor felidézte a kapott golyót. – Mint mondtam, nem foglalkoztam vele.
– Mennyi ideig volt odaát?
– Összesen? Kábé másfél évig. Attól függ, beszámítjuk-e a kórházban töltött időt.
– Láttam a falon a Haditengerészeti Keresztet. Azt ezért kapta?
Kelly megrázta a fejét. – Nem, az más volt. Északra küldtek, hogy kimentsek valakit. Egy A–6 pilótát. Nem sérültem meg, de veszettül lebetegedtem. Volt rajtam néhány karcolás, tudja, tüskék meg minden. Durván elfertőződtek a folyóvíztől, gondolta volna? Három hetet voltam dögrováson. Rosszabb volt, mint amikor meglőttek.
– Nem lehetett valami szívderítő hely! – jegyezte meg Rosen, és visszaindult az utolsó adagért.
– Állítólag százféle kígyó él ott, amiből kilencvenkilenc mérges.
– És az az egy?
Kelly a doktor kezébe nyomott egy dobozt. – Az egészben lenyeli az embert – nevetett. – Hát nem különösebben élveztem. De ez volt a munkám, kihoztam a pilótát, az admirális meg előléptetett, és adta azt a keresztet. Jöjjön, megmutatom a kicsikét! – Kelly intett Rosennek, hogy pattanjon fel a fedélzetre. Az idegenvezetés öt percig tartott, ami alatt a doktor minden különbséget észrevételezett. A kényelmi funkciók ugyanúgy megvoltak, de semmi nem volt túlcsicsázva. Ez a fickó maga a megtestesült szakértelem, konstatálta a doktor. És még a térképei is vadonatújak. Kelly előhalászott még két sört a hűtőből, egyet magának, egyet a vendégnek.
– Okinava milyen volt? – kérdezte Kelly halvány félmosollyal. Kölcsönösen felmérték egymást, és mindkettőnek tetszett, amit látott.
Rosen vállat vont, és sokatmondóan felmordult. – Húzós! Rengeteg meló volt, és a kamikazék előszeretettel vették célba a vöröskeresztet.
– Támadás közben is dolgoztak?
– A sebesültek nem várhattak, John!
Kelly kihúzta az utolsó korty sört. – Én biztos visszalőttem volna. Hozom Pam cumóját, aztán menjünk vissza a hűvösre! – mondta, és hátrament a lány táskájáért. Rosen már a parton állt, így Kelly kidobta neki a zsákot. De Rosen túl későn eszmélt, nem tudta időben elkapni, így a hátizsák a földön landolt. Pár holmi kigurult belőle, és Kelly már akkor látta, mi nem stimmel, mielőtt a doktorral összenézett volna.
Egy nagy, barna, címke nélküli gyógyszeres flakon volt az. A fedele meglazult, és néhány kapszula kigurult belőle.
Azonnal világos volt. Amíg Kelly kikászálódott a rakpartra, Rosen összeszedte a dobozt, visszatette bele az elgurult kapszulákat, és visszapattintotta a fehér, műanyag fedelet. Aztán Kelly kezébe nyomta a flakont.
– John, tudom, hogy nem a magáé.
– Mi ez, Sam?
Rosen higgadt volt és tárgyilagos. – Quaalude. Metakvalon. Altató- és fájdalomcsillapító szer. Nyugtató. Álomvilágba kerül tőle a páciens. Elég erős szer. Talán kicsit túl erős is. Sokan a feketepiacról szerzik be. Címke nélkül. Recept nélkül.
Kellyt letaglózta a hír. Becsapva érezte magát. – Aha.
– Nem tudta?
– Sam, csak most találkoztunk, nem egészen egy napja. Semmit nem tudok róla.
Rosen nyújtózott egyet, és a távolba nézett. – Oké, akkor most hadd szóljon belőlem az orvos, rendben? Maga használt már drogot?
– Dehogy! Utálok minden ilyen szart! Kinyírják az embert! – tört ki Kellyből. Persze nem Rosenre volt mérges.
A professzor higgadtan fogadta Kelly felindulását. Most neki kellett professzionálisan viselkednie. – Nyugodjon meg! Könnyen rá lehet kapni az anyagra. De a lényeg, hogy higgadt maradjon. Vegyen egy mély lélegzetet, és fújja ki lassan!
Kelly azt tette, amit Rosen mondott. – Úgy beszél, mint az apám! – mosolyodott el a helyzet abszurditásán.
– A tűzoltók okos emberek! – Pillanatra megállt. – Nézze, a barátnője rendes lánynak tűnik, maga pedig rendes embernek. Megpróbáljuk megoldani a problémát?
– Ez rajta múlik – mondta Kelly csalódottan. Úgy érezte, becsapták. Már épp kezdte kitárni a szívét, és most azzal kell szembesülnie, hogy talán a drognak tárta ki, illetve annak a valaminek, amivé a drog tette azt a szerencsétlen lányt. Lehet, hogy csak az idejét vesztegette.
Rosen szigorú és kimért volt. – Ide hallgasson! Valóban rajta múlik, de kicsit most már magán is, és ha úgy viselkedik, mint egy idióta, azzal nem fog segíteni rajta.
Kellyt meglepte, milyen racionálisan érvelt a doktor az adott helyzetben. – Maga piszok jó doki lehet!
– Igyekszik az ember! – felelte Rosen. – Ez nem az én szakterületem, de Sarah tényleg piszok jó benne. Talán szerencséjük lesz. Pam nem rossz lány, John. Valami bántja. Valami nyugtalanítja, nem tudom, észrevette-e.
– Észrevettem, de... – Kellyben megszólalt a kétkedő hang: Látod!
– De csak a szépségével törődött. Én is voltam húszéves, John.. Gyerünk már, most észnél kell lennünk! – Rosen megállt, és Kellyre nézett. – Mit is akart mondani?
– Nincs egy éve, hogy elvesztettem a feleségemet. – Kelly pár percben elmesélte, mi történt.
– És azt gondolta, talán ő...?
– Aha, azt hiszem. Butaság volt, nem? – Kelly nem tudta, miért nyílt meg ennyire. Miért nem hagyja, hogy Pam maga döntse el, mit akar? De így nem állhat hozzá. Ha ezt tenné, azzal csak kihasználná a lányt, saját önös érdekeit venné figyelembe. Tudta, hogy az után a sok csapás után, ami az elmúlt évben érte, egyszerűen nem teheti meg, nem lehet ugyanolyan, mint a többi férfi. Észrevette, hogy Rosen őt figyeli.
Rosen nagy bölcsen a fejét ingatta. – Mindannyian sebezhetőek vagyunk. Magának ott a szakértelme és a tapasztalata, hogy a problémáit kezelje. Neki nincs. Gyerünk, lássunk dolognak! – Rosen megragadta a kézikocsit, és megindult a bunker felé.
A benti hűvös levegő olyan kíméletlenül csapta őket arcon, mint a valóság. Pam szórakoztatni próbálta Sarah-t, de nem nagyon járt sikerrel. Sarah talán a helyzet számlájára írta a dolgot, ám az is igaz, hogy az orvosok agya folyton a munkán jár, és most is félig szakmai szemmel figyelte beszélgetőpartnerét. Ahogy Sam belépett a nappaliba, Sarah megfordult. Abból, ahogy a nő a férjére nézett, Kelly mindent értett.
– Szóval tizenhat voltam, amikor eljöttem otthonról... – hadarta tovább Pam monoton hangon, amivel többet elárult, mint gondolta volna. Ő is az ajtó felé pillantott. Szeme megakadt a Kellynél levő hátizsákon. Hangjában valami különös, törékeny tónus csengett, amit Kelly korábban észre sem vett.
– De jó, hogy behoztad! – lépett oda Kellyhez. Elvette tőle a táskát, és már indult is vele a mosdóba. Kelly és Rosen megvárták, amíg eltűnik, majd Sam a felesége kezébe nyomta a műanyag flakont. Sarah-nak elég volt egyetlen pillantás.
– Nem tudtam róla – mondta Kelly. Úgy érezte, muszáj szólnia a saját védelmében. – Nem vettem észre, hogy bármit bevett volna. – Kelly próbált visszaemlékezni, lehetett-e olyan alkalom, amikor a lány nem volt a látókörében, és arra jutott, hogy akár két-háromszor is módja lehetett bevenni a pirulát. Ekkor döbbent rá, mi is volt valójában az a furcsa, álomszerű valami Pam tekintetében.
– Sarah? – fordult oda Sam a nejéhez.
– Háromszáz milligramm. Elvileg nem súlyos eset, de mindenképpen segítségre van szüksége.
Pam alig fél perc múlva visszajött, és közölte Kellyvel, hogy valamit a hajón felejtett. A keze csak azért nem remegett, mert összeszorította. Teljesen egyértelmű... ha az ember tudja, mit kell nézni. Próbált összeszedettnek mutatkozni, és csaknem sikerült is neki, de nem volt elég jó színész.
– Ezt itt? – kérdezte Kelly a flakonra mutatva. A kíméletlen kérdésért meg lett a jutalma: mintha kést döftek volna a szívébe.
Pár másodpercig Pam csak állt némán, nem válaszolt. Tekintete a barna műanyag flakonra szegeződött. Az első, amit Kelly levett róla, az elsöprő vágyakozás volt, mintha gondolatban máris a flakonért nyúlna, hogy kivegyen belőle pár pirulát, mint aki alig várja a hatást, amit az a szar okoz majd neki, nem törődve azzal – talán észre sem véve –, hogy mások is vannak a szobában. Aztán elfogta a szégyen. Ráébredt, hogy az a kép, amit eddig magáról mutatott, a másodperc törtrésze alatt szertefoszlott. Ám a legrosszabb az egészben az volt, amikor tekintete Rosenék után visszatért Kellyre, mintegy a doboz és a férfi között vacillálva. A vágyakozás vadul viaskodott a szégyenérzettel, de végül a szégyen győzött, és amikor Pam a férfi szemébe nézett, arcára először olyan kifejezés ült, mint egy kisgyerekére, akit rajtakaptak, majd ez a kifejezés hirtelen átalakult: meglátta, hogy az a valami, ami talán épp kezdett szerelembe fordulni, pillanatok alatt megvetéssé, undorrá változott. Lélegzete megváltozott, sokkal gyorsabb lett, egyre szabálytalanabb. Amikor ráébredt, hogy a legnagyobb undor benne, magában volt, kitört belőle a zokogás. Hiszen olykor még egy drogfüggő is magába néz, és ez a magába nézés a külső szemlélő szemüvegén át még kegyetlenebb tud lenni.
– Ú-úgy saj-ná-nálom, Kel-elly, hogy nem-em mondtam e-el... – vallotta meg összeomolva. Úgy érezte, az a kis esély is elpárolgott, ami eddig még megvolt, és a szétfoszló reményfelhőn túl nem maradt más, csak a kétségbeesés. Elfordította a fejét, és keservesen zokogott. Képtelen volt a szemébe nézni annak a férfinak, akit kezdett megszeretni.
John Terence Kelly döntéskényszerbe került. Vagy továbbra is adja a sértettet, vagy megpróbálja viszonozni azt a megértést és együttérzést, amit alig húsz órája a lány tanúsított irányába. Ami végül döntött, az a lány tekintete volt, a szégyenérzet, ami leplezetlenül kiült az arcára. Kelly nem állhatott tovább tétlenül. Valamit tennie kellett, különben az a büszke kép, amit magáról kialakított, éppúgy romokba hull, mint imént a lányé.
Kelly szemébe könny szökött. Odalépett a lányhoz, és átkarolta, hogy össze ne omoljon. Fejét a mellkasához húzta, és ringatta, mint egy kisgyereket. Most rajta volt a sor, most neki kellett támaszt nyújtania Pamnek, elhessegetve magától minden kétkedő gondolatot, elnémítva a fülében folyton ott visszhangzó hangokat: ugye megmondtam! Ez most nem a bizonytalanság pillanata, most neki kell támaszt adnia egy megsebzett léleknek. Míg ott álltak néhány percig összeölelkezve, a Rosen házaspár a baráti aggodalom és a szakmai távolságtartás különös keverékével figyelte őket.
– Akartam – mondta Pam –, tényleg akartam... de úgy féltem!
– Semmi baj! – mondta Kelly, bár nem igazából értette a lány szavait. – Te is ott voltál nekem, most én is itt vagyok neked!
– De... – folytatta a zokogást, és csak nagy sokára tudta kinyögni, amit akar. – Nem az vagyok, akinek gondolsz.
Kelly a második figyelmeztetés fölött is mosolyogva elsiklott. – Honnan tudod, Pammy, hogy minek gondollak? Jól van, nyugodj meg, nincs semmi baj! – Olyan erősen a lányra koncentrált, hogy észre se vette, hogy Sarah Rosen odalépett melléjük.
– Pam, mit szólnál egy sétához? – Pam bólintott, hogy részéről rendben. Miután Sarah kikísérte a lányt, Kelly a doktorra pillantott.
– Maga rendes pasas! – jelentette ki Rosen elégedetten, miután a Kellyre vonatkozó korábbi jellemrajza megerősítést nyert benne. – John, milyen messze van a legközelebbi város, ahol van patika?
– Solomonsban, azt hiszem. Nem kell kórházba vinni?
– Ebben Sarah az illetékes, de szerintem nem.
Kelly a kezében levő flakonra pillantott. – Kidobom a francba ezeket a szarokat!
– Ne! – vágott közbe Rosen. – Adja csak ide! Minden dobozon rajta van a gyártási tétel kódja. A rendőrség ez alapján be tudja azonosítani az eltérített szállítmányt. Majd én elzárom a jachtomon.
– És most mitévők leszünk?
– Várunk!
Húsz perccel később felbukkant Sarah és Pam, kéz a kézben, mint anya és lánya. Pam már nem lógatta annyira az orrát, bár a szeme még könnyes volt.
– Uraim, egy győztes áll önök előtt! – jelentette ki ünnepélyesen Sarah. – Már egy hónapja próbál leállni, teljesen egyedül.
– Állítólag nem olyan nehéz – mondta Pam.
– Ha segítünk, sokkal könnyebb lesz! – biztosította Sarah, és átnyújtott a férjének egy listát. – Keressetek egy patikát! John, máris indítsa be a hajóját!
– Mi lesz a metódus? – kérdezte Kelly fél órával később. Nyolc kilométer megtétele után az északnyugati horizonton feltűnt előttük Solomons olajzöld sávja.
– A gyógymód roppant egyszerű. Barbiturátot fog kapni, csökkentett dózissal.
– Droggal hozzuk le a szerről?
– Úgy van! – bólintott Rosen. – Ez a módja. A szervezetnek időre van szüksége, míg a visszamaradt anyagokat kihajtja a szövetekből. A test függővé válik az anyagtól, és ha hirtelen próbálunk meg valakit leszoktatni, nem kívánt hatások léphetnek fel. Epilepsziás görcsök meg effélék. Van, aki bele is hal.
– Mi? – kérdezte Kelly riadtan. – Semmit se tudok ezekről a dolgokról.
– Miért is kéne? Nekünk ez a munkánk. Sarah szerint nem bonyolult az eset. Nyugalom, John! Adunk neki egy kis... – Rosen előhalászta a zsebéből a listát – igen, gondoltam, egy kis fenobarbitált, hogy csillapítsuk az elvonási tüneteket. Maga a hajókhoz ért, mi ehhez!
– Legyen! – bólintott Kelly.
– Bízza csak ránk!
A parti őrök bosszúságára a pasasnak nem nagyon akaródzott elaludnia. Mielőtt kipihenhették volna az előző napi kaland fáradalmait, a pasas már újra fent volt, és a térkép fölé görnyedve szürcsölte a kávét a műveleti szobában. Ujjával apró köröket rajzolt, próbálta visszaidézni az őrhajó útvonalát.
– Milyen gyors egy vitorlás? – kérdezte a bosszús és ingerült kormányost.
– Ez? Nem túlságosan – felelte Oreza. – Gyenge szélben, nyugodt vizen talán öt csomóval haladhat. Ha a kormányos ügyes és tapasztaltabb, talán kicsit többel. A hajótest sebessége uszkve a vízvonalhossz négyzetgyökeszer egy egész három. Jelen esetben öt-hat csomó. – Remélte, hogy a civilruhást kellőképpen lenyűgözte hajózási tudományával.
– Tegnap este erős szél fújt – jegyezte meg a civilruhás ingerülten.
– Erősen fodrozódó vizen egy ekkora vitorlás nem gyorsabban, hanem lassabban halad. Mert túl sokat bólogat, ahelyett, hogy előre menne.
– Akkor hogy lépett meg maga elől?
– Nem előlem lépett meg, értse meg! – Oreza nem tudta, ki volt pontosan a fickó, és hogy milyen rangú és beosztású, de egy rendes tiszttől nem tűrné el, hogy ilyen hangon beszéljen vele. Igaz, egy rendes tiszt nem is nyösztetné ennyit; egy rendes tiszt odafigyelne rá, és felfogná, amit mond. A tengerészaltiszt mélyet sóhajtott, és azt kívánta, bárcsak lenne ott egy rendes tiszt, hogy elmagyarázza a dolgokat. A civilek általában hallgatnak a hivatalos emberekre, ami sokat elmond a civilek szellemi képességeiről. – Nézze, uram, maga mondta, hogy vegyünk vissza a sebességből! Én megmondtam, hogy így elveszítjük a viharban, és igazam is lett. Ezek a régi, vacak radarok rossz időben fabatkát se érnek, pláne, ha ilyen pinduri objektumról van szó, mint ez a vitorlás.
– Ezt már mondta.
– És még addig fogom mondogatni, amíg fel nem fogja, mondta volna legszívesebben, de elkapta English figyelmeztető pillantását. Nyelt egy nagyot, és a térkép fölé hajolt.
– Mit gondol, hol lehet?
– Az öböl végül is nem olyan széles, tehát alapvetően két partvonal jöhet szóba. A legtöbb háznak saját mólója van. Rengeteg kis öböl meg halászkikötő van errefelé. Én biztos egy ilyen kis öbölbe mentem volna. Jobban el lehet tűnni, mint egy mólónál.
– Vagyis bottal üthetjük a nyomát – nézett maga elé borúsan a civilruhás.
– Alighanem – bólintott Oreza.
– Három havi munkám van benne!
– Arról nem én tehetek, uram! – A parti őr pillanatra elgondolkodott. – Nézze, sokkal valószínűbb, hogy kelet felé ment, mint nyugat felé! Hátszélben könnyebb, mint szélnek szemben. Ez a jó hír. A rossz hír az, hogy egy ilyen kis csónakot könnyen ki lehet emelni a vízből, és feltenni egy trélerre. Lehet, hogy már rég Massachusettsben van.
A civilruhás felpillantott a térképről. – Ó, anyám, épp ezt akartam hallani!
– Uram, azt akarja, hogy hazudjak?
– Három hónap!
Csak nem bír belenyugodni, gondolta magában Oreza és English, szinte egyszerre. Meg kell tanulni elfogadni. A tenger néha magához vesz dolgokat, és ha az ember kitartóan keresi, kutatja, legtöbször megtalálja, de nem mindig. Ha pedig nem sikerül, el kell fogadni, meg kell hajolni a tenger akarata előtt. Tetszik vagy sem, ez a dolgok rendje.
– Ha gondolja, kérjen pár helikoptert a haditengerészettől, a Pax River-i támaszpontról – vetette feI a fedélzeti tiszt. Ezzel talán sikerülne végre kiebrudalni a fickót az állomásról, ami minden pénzt megérne azok után, amennyi bosszúságot és vesződséget már okozott nekik.
– Meg akar szabadulni tőlem? – kérdezte a pasas fanyar mosollyal.
– Ezt hogy érti, uram? – kérdezett vissza English ártatlanul. Milyen kár, gondolta magában a fedélzeti tiszt, hogy a pasas nem teljesen hülye!
Kelly és Rosen hét óra után értek vissza. Sam bevitte a gyógyszereket, Kelly pedig lefedte a műszerfalpaneleket, és kikötötte a jachtot éjszakára. A visszaút Solomons-ból elég csendesre sikeredett. Sam Rosen jól magyarázott, Kelly pedig jól kérdezett. Amire kíváncsi volt, azt megtudta odafele menet, így a visszaúton bőven volt ideje töprengeni, hogy mitévő legyen. A válasz nem volt egyszerű, és ezen, hiába bízott benne, a hajóval való foglalatosság sem segített. Sokkal tovább bíbelődött a hajókötelekkel, mint szokott, és mielőtt bement volna, a sebész jachtjával is megismételte a műveletet.
A Lockheed DC–130E Hercules jóval az alacsonyfelhő-alap felett repült, simán, zökkenőmentesen, ahogy azt az eddigi 2354 repült óra alatt megszokhatták, amióta a gép hét évvel korábban elhagyta a Lockheed mariettai gyárát. Minden jel arra mutatott, hogy kellemes repülés vár rájuk. A tágas vezetőfülkében levő négytagú személyzet folyamatosan figyelte a kék eget és a különböző műszereket. A négy turbólégcsavaros hajtómű a szokásos módján meghízhatóan duruzsolt. Az általuk keltett vibrációt a kényelmes, magas támlájú ülések is átvették, állandó, apró, körkörös fodrokat keltve a személyzet műanyag kávéspoharaiban. A körülmények teljesen átlagosnak tűntek. Ám az, aki kívülről is látta a repülőgépet, azonnal levette, hogy nem ez a helyzet. A repülőgép tudniillik a 99. Stratégiai Felderítő Századhoz tartozott.
A külső pilonokon a Hercules mindkét szárnyán egy-egy további repülőeszköz függött: a Model 147–SC robotrepülőgép példányai. Az eredetileg nagysebességű célpontnak tervezett, Firebee-II kódnevű drónok a „Buffalo Hunter” nem hivatalos megjelölést kapták. A DC–130E hátsó rakterében helyet foglaló kezelőszemélyzet épp a miniatűr robotrepülők elektromos rendszerét készült beindítani, miután beprogramozták őket a küldetés végrehajtására, amely annyira titkos volt, hogy a lényegi részleteit pontosan ők maguk sem ismerték. Nem is kellett, hogy ismerjék. Elég volt annyi, hogy megmondják a drónoknak, mikor mit csináljanak. A rangidős fedélzeti technikus, egy harmincéves őrmester, a Cody–193 kódjelű madarat irányította. A gépen elfoglalt pozíciója lehetővé tette, hogy egy apró oldalablakon át vizuálisan is figyelemmel kísérje a madarát, amit jóval gyakrabban megtett, mint azt a konkrét feladat megkívánta volna. Az őrmester úgy imádta a repülő robotjait, mint kisgyerek a kedvenc játékát. Már tizedik éve vett részt a pilóta nélküli robotrepülőgép-programban, ezt a konkrét gépet pedig már hatvanegyedszer küldte útjára, ami rekordnak számított a területen.
Cody–193 előkelő származással büszkélkedhetett. Gyártója, a San Diego-i Teledyne-Ryan építette annak idején Charles Lindbergh Spirit of St. Louis-át is, de a vállalatnak valamiért sohasem sikerült tőkét kovácsolnia a repüléstörténet eme kiemelkedő epizódjából. Sokáig csak küszködtek a létükért, egyik kis szerződéstől a másikig evickéltek, míg végül célrepülőgépek gyártásával sikerült megalapozniuk pénzügyi stabilitásukat. A vadászpilótáknak valamin gyakorolniuk kellett a célok eltalálását. Eredetileg a Firebee pályafutása is így indult: egy olyan sugárhajtású miniatűr célgép volt, melynek az volt a küldetése, hogy diadalmasan bevégezze valamely vadászpilóta keze által. Persze az őrmester ezt nem egészen így fogta fel. Ő a drónokat irányította, és saját olvasata szerint az volt a feladata, hogy móresre tanítsa a büszke sasokat, és úgy manőverezzen a madarával, hogy a vadászgépek rakétái a levegőnél sűrűbb dolgot lehetőleg ne nagyon találjanak el. A vadászpilóták átkozták is a nevét, bár a Légierő etikettje megkövetelte, hogy minden elvétett lövés után egy üveg piával ismerjék el a képességeit. Mígnem pár évvel korábban valaki fel nem vetette, hogy ha a Firebee drónt ennyire nehéz leszedni a légierő pilótáinak, akkor ugyanez azokra a vadászgépekre is igaz lehet, amelyek nem csupán az éves Tell Vilmos célzóbajnokság megnyerésére ácsingózva veszik célba az alacsonyan cirkáló kémrepülőgépeket.
A szárnypilonra függesztett Cody–193 hajtóműve maximális teljesítményre kapcsolt, néhány extra km/h-val megtoldva az anyagép repülési sebességét. Az őrmester még vetett egy utolsó pillantást a madarára, majd visszafordult a műszereihez. A gép törzsén, nem sokkal a szárny előtt hatvanegy apró ejtőernyő-szimbólum díszelgett, és ha szerencséje van, pár nap múlva a hatvenkettedik is felkerülhet. Bár a küldetés természetét pontosan nem ismerte, számára a verseny megnyerése éppen elég motiváció volt ahhoz, hogy kedvenc robotrepülőjét a legnagyobb gondossággal készítse fel a játékra.
– Vigyázz magadra, pajtás! – sóhajtott az őrmester, és útjára engedte a madarat. Cody–193 immár a maga ura volt.
Sarah összedobott egy könnyű vacsorát. Kelly már kintről érezte az illatát. Amikor belépett, Rosen a nappaliban ült.
– Pam hol van?
– Adtunk neki egy kis gyógyszert – mondta a doki. – Elvileg alszik.
– Alszik – erősített meg Sarah, aki a konyhába menet bekukkantott a szoba ajtaján. – Az előbb néztem rá. Szegénykém, rendesen kimerült, jó ideje nem alhat! Van mit bepótolnia!
– De hát nem altatót szed?
– John, a test furcsán reagál az anyagra – magyarázta Sam. – Ellene dolgozik. Próbálja legyőzni, és közben függővé válik tőle. Még jó ideig alvásprobléméja lesz.
– És van még valami – szólt közbe Sarah. – Úgy tűnik, fél valamitől, de nem mondja meg, mitől. – Pillanatra megállt, hátha Kelly tudja. – Erőszakoskodtak vele, John. Nem kérdeztem rá, egyszerre egy dolog épp elég, de valaki durván elbánhatott vele.
– Hm? – pillantott fel Kelly a pamlagról. – Ezt meg hogy érti?
– Úgy, hogy szexuálisan bántalmazták – mondta Sarah higgadt, professzionális hangon, elrejtve saját személyes érzéseit.
– Úgy érti, megerőszakolták? – kérdezett rá Kelly dermedten.
– Szinte biztos – bólintott Sarah, most már nem leplezve a viszolygását. – Valószínűleg többször is. A hátán és a fenekén fizikai bántalmazás nyomai vannak.
– Nem vettem észre.
– Mert nem orvos – magyarázta Sarah. – Hogy ismerkedtek meg?
Kelly elmesélte, és közben maga elé idézte a lány tekintetét. Most már tudta, mi lehetett mögötte. Miért nem vette észre? Miért nem vett észre semmit? Dühös volt magára.
– Vagyis megpróbálhatott elszökni... Talán ugyanaz a fickó nyomta tele nyugtatókkal – tűnődött el Sarah. – Szép kis alak lehet!
– Azt gondolja, valaki veri és nyugtatókkal tömi? – kérdezte Kelly. – De miért?
– John, kérem ne vegye rossz néven... de szerintem prostituált. Ez a stricik tipikus módszere. – Sarah Rosen nem szívesen mondta ki, de kötelességének érezte, hogy felvilágosítsa Kellyt. – Fiatal, szép lány, abnormális családi háttérrel. A szökés, a fizikai bántalmazás, az alultápláltság, mind beleillik a képbe.
Kelly a földet bámulta. – De hát ő nem olyan. Nem értem. – De valahol igenis értette. Visszagondolt, hogyan kapaszkodott belé a lány, hogyan húzta magához. Vajon mennyi volt ebből a rutin, és mennyi a valós érzelem? Nehéz volt szembesülnie ezzel. Vajon mi a helyes út? Ha az eszedre hallgatsz? Vagy ha a szívedre? Nem tudhatod, mi hova vezet.
– Ő próbál küzdeni, John! Van vér a pucájában! – Sarah leült Kellyvel szemben. – Már négy éve az utcán van, ami isten tudja, mivel telt. Valamiért nem tudott leállni. Egyedül nem fog menni. Szüksége van magára. Kérdezhetek valamit? – Sarah mélyen Kelly jégkék szemébe nézett. – Hajlandó segíteni neki?
Látta rajta, hogy a férfi eltöpreng, a válaszokat keresi. – Látom, magukat is megérintette az eset! – jegyezte meg Kelly.
Sarah kortyolt egyet az italból, amit saját maga készített. Sötét hajú, duci kis nő volt, alacsony és túlsúlyos. Már hónapok óta nem láthatott fodrászt. Tipikusan az a nő volt, akit a férfi sofőrök előszeretettel anyáznak. Viszont minden megnyilatkozásából lejött vendéglátója számára, mennyire összeszedett, szenvedélyes és intelligens. – Van fogalma, hová fajult ez a dolog? A drogfogyasztás tíz évvel ezelőtt olyan ritkának számított, hogy szinte alig volt dolgunk vele. Persze, nyilván tudtunk róla, olvastuk a lexingtoni szakcikkeket, és néhanapján találkoztunk egy-egy heroinos esettel. Nem volt sok ilyen. Sokan azt gondolták, a feketék problémája. Senki se foglalkozott vele komolyan. Most ennek az árát fizetjük meg. Nem tudom, észrevette-e, de ma már teljesen más a helyzet. Szinte egyik napról a másikra minden megváltozott. Leszámítva azt a projektet, amin ma is dolgozom. Csaknem teljes munkaidőben gyerekek drogproblémáival foglakozom. Pedig nem erre képeztek ki. Én tudós vagyok, aki a mellékhatásokat, a különböző kémiai összetételeket, illetve azt kutatja, hogyan lehet új hatású szereket előállítani, most mégis szinte minden időmet a gyógyító munkának szentelem. Olyan fiatalokat próbálok életben tartani, akik elvileg még sört se nagyon ihatnának, ehelyett a szervezetük tele van mindenféle kemikáliákkal, amiknek a laboratóriumok falai közül sem szabadott volna kikerülniük!
– És a helyzet csak egyre rosszabb lesz! – tette hozzá borúsan Rosen.
Sarah egyetértően bólintott. – Ja, a következő állomás a kokain lesz. A lánynak szüksége van magára, John! – mondta Sarah előrehajolva, mintha saját villamosenergia-felhőjével venné magát körül. – Ajánlom, hogy álljon mellé! Legyen ott mellette! Valaki csúnyán elbánt szegénnyel, de ő nem adta fel a harcot. Még ott lakik benne a lélek.
– Igenis, asszonyom! – mondta alázatosan Kelly. Felnézett, és elmosolyodott. Már nyoma sem volt benne a kételynek. – Ha esetleg kétségeik lennének, már rég eldöntöttem!
– Jó – bólintott Sarah kurtán.
– Mi az első teendő?
– Mindenekelőtt pihenésre van szüksége. És tápláló ételekre. És időre, hogy a szer kiürüljön a szervezetéből. Ha elvonási tünetei lennének, amit nem tartok valószínűnek, megsegítjük fenobarbitállal. Amíg maguk elvoltak, alaposan megvizsgáltam. A legnagyobb problémája nem is annyira a függőség, mint inkább a kimerültség és az alultápláltság. Az ideális súlya öt kilóval több lenne. Ha más téren is megkapja a segítséget, elég jól fogja viselni.
– Mármint, tőlem? – kérdezte Kelly.
– Legfőképpen! – A nő a nyitott hálószobaajtó felé nézett, és megkönnyebbülten felsóhajtott. – Tekintve a jelen állapotát a fenobarbitál szerintem egész éjszakára kiüti. Holnap majd jól teletömjük és megtornáztatjuk. De egyelőre – tette hozzá Sarah –, a saját bendőnket tömjük tele!
Vacsora alatt szándékosan más témákról beszélgettek. Kelly a Chesapeake-öböl fenekének geológiai sajátosságairól tartott kiselőadást, majd számba vették a legjobb halászhelyeket. Megállapodtak, hogy vendégei hétfő estig maradnak. Az idő gyorsan elröppent, már csaknem tíz óra volt, mire az asztaltól felálltak. Kelly elmosogatott, és csendben beosont a hálószobába, ahol Pam békésen szuszogott.
Az alig négy méter hosszú és mintegy 1390 kg tömegű (melynek csaknem fele üzemanyag volt) Buffalo Hunter célba vette a földet, és folyamatosan gyorsulva felvette a 920 km/h-s utazósebességet. A Lear-Siegler által gyártott navigációs számítógép. A maga kezdetleges módján folyamatosan figyelemmel kísérte az időt és a magasságot. Bár a robotrepülőgépet úgy programozták, hogy a megadott repülési útvonalat és magasságot rendkívül precízen kövesse, rendszerei a későbbi technikai színvonalhoz mérten nevetségesen primitívnek számítottak. A Cody–193 ezzel együtt feltűnő kinézetű robotrepülőgép volt. Profilja – előrenyúló orrával és szájnak beillő, törzs alatti beömlőnyílásával – megtévesztően hasonlított a kékcápára, beömlőinek oldalára gyakran félelmetes cápafogakat is festettek. Jelen példány alul matt fehér, felül barna-zöld terepmintás kísérleti álcázófestést kapott, hogy mind a földről, mind a levegőből nehezebb legyen észrevenni. A gép lopakodó képességekkel is rendelkezett, noha ez a kifejezés akkoriban még nem létezett. Szárnyfelületén több réteg különleges radarelnyelő anyagot használtak, levegőbeömlő nyílásait pedig úgy alakították ki, hogy minimálisra csökkentsék a forgó turbinalapátok által visszavert radarsugárzást.
Cody–193 helyi idő szerint 11:41:38-kor lépte át a laoszi-észak-vietnami határt. Hosszú ereszkedés után ötszáz méteren került először vízszintbe, majd északkelet felé fordult. A földhöz közeli sűrűbb légkörben valamivel lassabb tempóban haladt. Alacsony repülési magasságának, fürgeségének és kis méretének köszönhetően roppant nehéz, de semmi esetre sem lelőhetetlen célpontnak számított. A fejlett és sűrűn telepített észak-vietnami légvédelem határ menti lőállásaiból sikerült is észlelni a gépet. A drón egyenesen egy nemrég telepített 37 mm-es ikergépágyú felé repült, melynek riadókészültségben levő személyzete villámgyorsan irányba fordította a fegyvert, így húsz gyors lövést még sikerült leadniuk, melyből három – centiméterekkel ugyan –, de elvétette a pöttöm robotrepülőt. Cody–193 mindebből semmit sem észlelt, kitérő manővert sem tett. Mivel nem volt sem agya, sem szeme, zavartalanul folytatta útját a kijelölt útvonalon, akár a karácsonyfa alatt körbefutó játékvonat, melynek újdonsült gazdája a reggeli idejére magára hagyta a kis masinát. Bár Cody–193-at valójában pillanatra sem hagyták magára. Egy távolban járőröző EC–121 Warning Star légtérellenőrző repülőgép folyamatosan vette a drón függőleges vezérsíkjának tetején elhelyezett radarválaszjeladó kódolt jeleit.
– Gyerünk, picinyem! – mormolta az őrnagy a radarernyőt figyelve. Ő tudott a küldetésről és annak fontosságáról, és azt is tudta, miért nem tudhat róla senki más. Mellette egy topográfiai térkép metszete hevert. A drón a megfelelő helyen fordult észak felé, majd száz méterre ereszkedve rárepült egy keskeny folyóvölgyre, és követte a mellékágat. A programozók nagyon értik a dolgukat, jegyezte meg magában az őrnagy.
A gép mostanra az üzemanyaga mintegy harmadát elhasználta, és az alacsony magasság miatt a maradékot is gyorsan emésztette. A drón végig a hegygerinc alatt maradt. Bár a programozók remek munkát végeztek, volt egy hajmeresztő pillanat, amikor egy hirtelen széllökés jobbra térítette a gépet, és az autopilóta csak az utolsó pillanatban tudott korrigálni. Így is alig húsz méteren múlt, hogy Cody–193 nem ütközött neki egy szokatlanul magas fának. A hegytetőn két fegyveres is célba vette a madarat, de ők is elvétették. Egyikük lerohant, hogy telefonáljon, de a társa rászólt, hogy nem érdemes, hiszen a drón tovább repült, és mire a telefonhoz érne, az ellenséges kémrepülő már rég hét határon túl lesz. Azzal, hogy rálőttek, megtették a dolgukat. Kicsit aggódtak, hogy a lövedékek hol érnek majd földet, de most már késő volt.
Robin Zacharias ezredes, az amerikai légierő pilótája lassan poroszkált előre a más körülmények között talán gyakorlótérnek nevezhető földdarab porában. Ám ezúttal semmiféle parádéra nem számíthatott. Több mint fél év fogság után napról napra egyre nyomorúságosabbnak látta a helyzetét. A nyolcvankilencedik bevetésén lőtték le, a hazaút küszöbén, egy sikeres küldetés végén, amely a puszta balszerencse folytán vérbe torkollott. És ami a legrosszabb, hogy a navigátorát is elveszítette. Talán mégiscsak ő volt a szerencsésebb, gondolta magában az ezredes, miközben a két apró termetű, mogorva fegyveres a fogolytáborba kísérte. A kezét hátrakötötték, és a bokáit is összekötötték. Hiába volt náluk fegyver, tartottak tőle. És mindennek tetejébe még az őrtoronyból is éberen figyelték őket. Nagyon félelmetesnek tűnhetek ezeknek a szarháziaknak, gondolta magában a vadászpilóta.
Pedig Zacharias egyáltalán nem érezte magát veszélyesnek. A katapultáláskor a háta csúnyán megsérült, a kemény földetérés nyomán pedig szinte félbénán mozgott. Menekülési kísérlete csupán jelképes próbálkozás volt. Öt perc alatt alig száz méterre tudta elvonszolni magát, egyenesen azoknak a tüzéreknek a karjába, akik a gépét miszlikre szaggatták.
Azóta nem bántak vele kesztyűs kézzel. Nagy csinnadratta közepette három falun végighurcolták, kövekkel dobálták, leköpdösték, míg végül itt kötött ki. Tengeri madarakat látott. Talán közel van a tengerhez, találgatta. Aztán az emlékműről, ami a gyerekkori házuktól pár saroknyira volt Salt Lake City-ben, eszébe jutott, hogy a sirályok nem feltétlenül a tenger hírnökei. Az előző hónapokban mindenféle fizikai atrocitásnak volt kitéve, bár az elmúlt hetekben furcsa mód csökkent az ütlegek gyakorisága. Lehet, hogy maguk is belefáradtak, gondolta Zacharias. Vagy tényleg létezik a télapó, nézett maga elé a porba. Ezen a helyen nem sok vigaszra számíthatott. Rajta kívül is voltak foglyok, de sohasem sikerült kommunikálnia velük. A celláján nem voltak ablakok. Összesen két arcot látott, de egyiküket sem ismerte. Mindkétszer próbálta üdvözölni őket, de az őrök rögtön ütlegelni kezdték. A másik két fogoly is látta őt, de nem szóltak, csupán biccentettek és kurta mosollyal üdvözölték. Többet nem tehettek. Mindketten hozzá hasonló korúak voltak, és mindkettő hasonló rangú lehetett. De biztosat nem tudhatott. És ami a legfélelmetesebb volt egy olyan ember számára, akinek eleve sok félnivalója akadt, az az volt, hogy a bevetések előtti eligazításokkor nem erre készítették fel. Ez nem a Ha Nôi Hilton volt, ahol állítólag a hadifoglyokat összegyűjtötték. Ezenkívül gyakorlatilag semmit sem tudott, és talán éppen ez a tudatlanság volt a legfélelmetesebb az egészben, különösen egy olyan ember számára, aki a több mint húszévi szolgálat alatt hozzászokott, hogy sorsa a maga kezében van. Egyetlen vigasza az volt, gondolta, hogy ennél rosszabb már nem jöhet. De tévedett.
– Jó reggelt, Zacharias ezredes! – szólalt meg egy hang szemből. Amikor felpillantott, egy nála magasabb embert látott. Indoeurópai volt, az őrökétől eltérő uniformisban. Széles mosollyal a fogolyhoz lépett. – Nem egészen olyan, mint Omaha, nemdebár?
Ekkor furcsa, éles, süvítő hangot hallott. A hang délnyugatról érekezett. Az ezredes ösztönösen arra fordult. Egy pilótának, bárhol van is, mindig oda kell figyelnie, ha egy gép közeledik. Az egész egy szemvillanás alatt történt, mielőtt az őrök felocsúdtak volna.
Buffalo Hunter, gondolta magában Zacharias. Felegyenesedett, felemelte a fejét, követte a gépet a tekintetével. A kameraablak fekete paneljét látva elmormolt magában egy imát. Remélte, hogy működik. Amikor az őrök észrevették, mit csinál, úgy vesén vágták, hogy elesett. A szitkokat magába fojtva megpróbálta leküzdeni a fájdalmat. Szűk látómezejét hirtelen egy bakancs takarta ki.
– Ne ragadtassa el magát túlságosan! – szólalt meg a férfi. – Hai Phongba tart, a hajókat számlálja. És most, barátom, ismerkedjünk meg egymással!
Cody–193 a sebességét és a magasságát tartva tovább haladt északkelet felé, és rövidesen belépett a legjelentősebb észak-vietnami kikötőt övező sűrű légvédelmi zónába. A Buffalo Hunter kamerái számos légvédelmi üteget, megfigyelőállást és tucatnyi, AK–47-essel rohangáló fegyverest filmeztek le, melyek szinte mindegyike legalább egy figyelmeztető lövést leadott a kémrepülőre. Az egyetlen dolog, ami miatt a gép tovább tudott repülni, rendkívül kis mérete volt. Egyenesen, szintben haladt, kamerái folyamatosan vették a képeket a 2,25 hüvelykes filmre. A vietnamiak minden létező eszközzel lőttek a gépre, egyedül föld-levegő rakétákkal nem: ahhoz Cody–193 túl alacsonyan repült.
– Gyerünk, picinyem, így tovább! – biztatta az őrnagy háromszázhúsz kilométer távolságból. Odakint a Warning Star négy dugattyús motorja bőszen erőlködött, hogy tartani tudja a drón megfigyeléséhez szükséges repülési magasságot. Az őrnagy tekintete éberen követte a lapos kijelzőn a villogó radarjelet, miközben a többi repülésirányító az ellenséges ország légterében levő többi amerikai repülőgép helyzetét figyelte, folyamatos kapcsolatban a haditengerészet légi hadműveletet irányító RED CROWN hívójelű hajójával. – Fordulj szépen keletre – most!
Cody–193 menetrend szerint jobbfordulót vett, majd valamivel lejjebb ereszkedve, nyomjelző lövedékek tucatjaival a farában 920 km/h sebességgel sivított át a Hai Phong-i kikötő felett. A dokkmunkások serege és a kikötőben állomásozó hajók legénysége nyugtalan kíváncsisággal és nem kis aggodalommal nézett a fejük felett cikázó vasmadarakra.
– Ez az! – kiáltott fel az őrnagy, megzavarva a mellette ülő repülésirányító őrmestert. A radarernyő előtt illett csendben maradni. Az őrnagy bekapcsolta a mikrofont, és leadta a drótot RED CROWN-nak. – Cody egy-kilenc-hármas bingo!
– Vettem, ismétlem, Cody egy-kilenc-hármas bingo! – jött vissza a megerősítés. Bár az eredetileg a fogyó üzemanyagú repülőgépek jelölésére szolgáló „bingo” kódot jelen esetben tévesen használták, a kód olyan gyakorivá vált a közhasználatban, hogy éppen ideális lett rejtjelnek. A vonal túlsó végén levő személyzet azonnal riasztotta a térségben köröző helikopter legénységét, hogy készülhetnek a feladatra.
A drón a megadott időben ért a tenger fölé. Egy darabig még alacsonyan repült, majd megkezdte az utolsó emelkedést. Már az utolsó ötven liter üzemanyagot égette, amikor ötven kilométerre a parttól, a nyílt tenger fölött elérte a megadott koordinátát, és körözni kezdett. Ekkor egy másik jeladó is bekapcsolt, ezt az amerikai haditengerészet járőrhajóinak keresőradarjaira hangolták. A kísérőhajók egyike, a Henry B. Wilson romboló pontosan a várt helyen és időben észlelte a célt. A rakétatechnikusok kihasználták az alkalmat, és végeztek egy gyors elfogási gyakorlatot, de jobbnak látták, ha pár másodperc után kikapcsolják a célmegvilágító radarjukat, nehogy a frászt hozzák saját pilótáikra.
Ezerötszáz méteren kifogyott a Cody–193 üzemanyaga, onnantól a gép vitorlázó üzemmódra váltott. Amikor a repülési sebesség elérte az ideális értéket, a robbanószegecsek levetették a gép hátán levő nyílásfedelet, melyből egy ejtőernyő bukkant elő. A haditengerészet készenlétben levő helikoptere számára a fehér ernyő remek célpont volt. A drón tömege ekkorra alig 680 kg-ra csökkent, ami nagyjából nyolc felnőtt ember összsúlyának felelt meg. Most a szél és a látási viszonyok is segítették a műveletet. Miután az ernyőt első kísérletre elkapták, a helikopter megfordult, és már indult is vissza a USS Constellation anyahajóra, ahol a drónt hatvankettedik sikeres küldetése végén csúsztatószánkára eresztették. Maga a helikopter még talajt sem fogott a fedélzeten, amikor a műveletet felügyelő technikus már nyitotta is fel a fotókamra fedelét, hogy egy jól irányzott mozdulattal előhúzza belőle a nehéz filmkazettát, amit azonnal a hajó fotólaborjába vitt, és átadott egy másik technikusnak. A film feldolgozása mintegy hat percet vett igénybe. A még nedves, tisztára törölt filmet ezután egy hírszerző tisztnek adták át. A felvétel értékes és jó minőségű volt.
– Nos, hadnagy? – kérdezte a százados izgatottan.
– Máris, uram, egy pillanat... – megtekerte az orsót, és a harmadik képkockára mutatott. – Az első referenciapont... ez meg itt a második, pontosan a megadott útvonalon haladt... ez az, itt az IP koordináta... le a völgybe, fel a hegygerincen, és megvan, uram! Két, három képkocka is van! Nagyon jók, a Nap pont jó irányból sütött, felhő se volt... tudja, miért hívják ezeket a masinákat bölényvadásznak? Mert...
– Mutassa csak! – lökte odébb a százados alacsonyabb rangú kollégáját. A képen egy férfi volt látható, amerikai, két őrrel, meg egy negyedik, de őt az amerikai érdekelte.
– Tessék, uram! – nyújtotta oda a hadnagy a nagyítót. – Ezzel talán az arcát is kivehetjük, de ha ad egy kis időt, eljátszhatunk a negatívokkal. Mint mondtam, kamerával meg tudjuk mondani, férfi-e vagy nő...
– Hmmmm. – Az arca fekete volt, ami a negatívon fehér embert jelentett. De... – Ebből nem lehet megállapítani!
– Bízza csak ránk, uram! – A hadnagy hírszerző volt, a százados nem. – Megoldjuk!
– Ez a mi emberünk!
– Az bizony! Ez a másik viszont nem. Hadd vigyem őket a laborba, csinálok belőlük diapozitívot meg nagyítást. A repülőszázad a kikötőben készült felvételekre is kíváncsi lesz.
– Az várhat.
– Nem, uram, nem várhat! – felelte a hadnagy, majd elővett egy ollót, és levágta a kérdéses kockákat. A megmaradt tekercset átadta egy tengerészaltisztnek, a hadnagy és a százados pedig visszamentek a laborba. Közel két hónap munkájuk volt a drón küldetésének megtervezésével, és a százados már alig várta, hogy megszerezze az áhított információt, ami reményei szerint rajta lesz a filmtekercsen.
Egy óra múlva már meg is volt. Egy újabb óra múlva pedig már útban volt Ða Nǎng felé. Egy újabb óra elteltével a Fülöp-szigeteki Cubi Point Haditengerészeti Légibázisra repült, majd onnan kisgéppel a Clark Légibázisra, majd egy KC–135-össel egyenesen Kaliforniába. A közel húszórányi repülés viszontagsága ellenére keveset és rapszodikusan aludt. Tudta, hogy egy olyan rejtély kulcsa volt a kezében, melynek megfejtése akár kormánya politikáját is megváltoztathatja.

4
Virradat
Kelly csaknem nyolc órát aludt. Megint a sirályok hangjára ébredt, de Pam nem volt mellette. Kiment, és látta, hogy a lány a mólónál áll, a vizet nézi. Kimerültnek tűnt, egyhamar aligha lesz képes arra, hogy rendesen kipihenje magát. Az öböl a szokásos nyugodt, reggeli arcát mutatta, a sima víztükröt az apró rovarok után kutató kékhalak körkörös hullámai törték meg. Minden körülmény passzolt a nap kezdetéhez, az arcát simogató, lágy nyugati szél, és a különös csend, melyben az ember már az előtt meghallotta a hajómotorok morajlását, hogy maga a hajó megjelent volna. Ideális alkalom volt, hogy az ember egyedül legyen a természettel, bár Kelly tudta, hogy Pam most valóban egyedül érezheti magát. Halkan odasétált, és két kézzel átfogta a lány derekát.
– Jó reggelt! – Pam sokáig nem válaszolt, és Kelly csak állt ott, gyengéden karolva a lányt, épp csak, hogy érezze az érintését. Kelly egyik inge volt rajta. A férfi ügyelt rá, hogy érintése ne érzéki, inkább oltalmazó legyen. Nem akarta letámadni a lányt, hiszen tudta, szexuálisan bántalmazták, és félt, hogy átlépi a láthatatlan határvonalat.
– Most már tudod... – szólalt meg végül Pam, alig hallhatóan. Nem fordult meg, nem bírt volna a férfi szemébe nézni.
– Igen – felelte halkan Kelly.
– És mit gondolsz? – a lány hangjában fájdalom reszketett,
– Ezt hogy érted? – Kelly érezte rajta a kezdeti bátortalanságot, és türtőztetnie kellett magát, nehogy túl szorosan ölelje.
– Rólam.
– Rólad? – A férfi közelebb húzódott, és karjával átfonta a lány derekát, ügyelve arra, hogy gyengéd maradjon. – Azt gondolom, hogy gyönyörű vagy! És azt, hogy örülök, hogy megismertelek!
– De drogozom...
– A dokik szerint próbálsz leállni. Ez nekem épp elég.
– Ennél azért rosszabb a helyzet. Olyasmit csináltam...
– Nem számít, Pam! – vágott közbe Kelly. – Én is csináltam egyet és mást. De amit eddig velem csináltál, az kedves volt számomra. Olyan törődést kaptam, amilyenben nem gondoltam, hogy még részem lesz valaha – mondta, és magához húzta a lányt. – Az, hogy mit tettél korábban, nem számít! Nem vagy egyedül, Pam! Itt vagyok veled, és segítek, ha te is akarod!
– De ha megtudod... – figyelmeztette Kellyt.
– Vállalom a rizikót! Azt hiszem, a lényeges dolgokat már láttam. Szeretlek, Pam! – Kelly saját magát is meglepte, hogy kimondta. Eddig még magának is félt bevallani. Túl irracionálisnak tűnt. De az érzelem ismét felülkerekedett a józan észen, és most az egyszer az ész is igazolva érezte magát.
– Mégis mire föl? – kérdezte Pam. Kelly gyengéden megfordította, és rámosolygott.
– Csuda tudja! Talán a gubancos hajad, vagy a csöpögő orrod miatt... – Kelly az ingen keresztül megérintette Pam mellkasát. – Nem is, azt hiszem, a szíved miatt! Nem számít, mi volt a múltban, a szíved a helyén van, és ez a lényeg!
– Tényleg így gondolod? – pillantott le a lány a mellkasára. A pillanat hosszúra nyúlt, végül Pam felnézett, és visszamosolygott Kellyre. Mosolya olyan volt, mint maga a pirkadat. A felkelő Nap narancssárga sugarai beborították Pam arcát, kiemelve haja szőkeségét.
Kelly letörölte a lány arcáról a könnycseppeket. Nedves arcának tapintása minden esetleges kételyt elűzött belőle. – Majd szerzünk neked pár ruhát. Egy hölgy mégse öltözhet így!
– Ki állította, hogy hölgy vagyok?
– Én!
– Úgy félek!
Kelly magához húzta a lányt. – Teljesen normális, ha félsz! Én is féltem mindig. A lényeg, hogy tudd, meg fogod csinálni! – simogatta Pam hátát. Semmi szexuális indíttatás nem volt benne, Kelly mégis kezdett beindulni, egészen addig, amíg ujjai végig nem siklottak a vágásokon, amiket vélhetően korbács, szíj, kötél vagy valamilyen más, gyűlöletes eszköz okozott. Kelly tekintete az öbölre révedt. Már nem is volt annyira baj, hogy Pam nem látja az arcát.
– Biztos éhes vagy! – mondta. Kicsit távolabb lépett, ujjait Pam ujjaiba fonta.
– Mint a farkas! – bólintott Pam.
– Ezen könnyen segíthetünk! – Kelly kézen fogta és visszakísérte Pamet a bunkerbe. Imádta az érintését. Közben összefutottak a sziget másik feléről előbukkanó orvos házaspárral, akik éppen reggeli sétájukról tartottak hazafelé.
– Na, hogy van a mi kis gerlepárunk? – kérdezte Sarah sugárzó mosollyal, hiszen már messziről levette, mi a helyzet.
– Éhesen! – felelte Pam.
– És ma a csigák is megjönnek – kacsintott Kelly.
– Mik? – kérdezte Pam.
– A propellerek – magyarázta Kelly. – Tudod, Sam hajócsavarjai!
– Csigák?
– Tengerész zsargon – vigyorgott Kelly, és látta, hogy a lány hisz is neki, meg nem is.
Ez hosszú volt! – nyugtázta Tony, és szürcsölt egyet a kávéspoharából.
– És az enyém? – nézett rá kérdőn Eddie, az alváshiánytól kissé ingerülten.
– Nem te mondtad, hogy tegyük ki azt a rohadt forralót? Hozz magadnak!
– Miért, te szívesen szívtad volna idebent azt a lószart? Attól a monoxid szartól ki is nyiffanhatsz! – felelte Eddie Morello ingerülten.
Tony is fáradt volt. Túlságosan fáradt ahhoz, hogy vitatkozzon ezzel a nagypofájúval. – Lazíts, öreg, kint vannak! A kanna is, meg a poharak is.
Eddie morogva kiment. Henry, a harmadik, a cuccot csomagolta, így kimaradt a szóváltásból. Voltaképpen még jobban is sült el, mint tervezte. Simán bevették a meséjét Angeló-ról, így máris megszabadult egy potenciális üzlettárstól és egy problémától. Legalább háromszázezer dollár értékű, kész drogot porcióztak és zacskóztak be, hogy aztán továbbítsák őket a dílereknek. A meló nem egészen úgy haladt, ahogy tervezték. A néhány órásra kalkulált meló egész éjjeli maratonná nyúlt. Hamar rájöttek, hogy ha saját maguknak kell csinálni azt, amiért máskor fizettek, máris nem olyan egyszerű a történet. És ezen még az előre betárazott három üveg whisky sem segített. Ezzel együtt a több mint háromszázezer dollár profit tizenhat órányi munkáért nem is olyan rossz. És ez még csak a kezdet. Egy kis ízelítő.
Eddie még mindig aggódott Angelo halálának esetleges következményei miatt. De már nem volt visszaút, kénytelen volt részt venni a játékban. Fintorogva bámult ki a hajóablakon a sziget irányába, amely szebb napjaiban hajó lehetett. Az egykori jókora cirkáló ablakán napfény tükröződött. Milyen jó lenne egy ilyen, gondolta magában. Eddie Morello imádott horgászni. Talán egyszer a gyerekeit is elhozza ide. Kafa fedőtevékenység lenne, nemde?
Vagy rákászni, tűnődött tovább. Végül is tudta, mire kapnak a rákok. Hangosan felvihogott, majd beleborzongott a gondolatba. Vajon biztonságban van ezekkel az emberekkel? Épp most ölték – ölte – meg Angelo Voranót, nem egészen huszonnégy órája. Végül is Angelo nem volt tagja a csapatnak, ellentétben Tony Piaggival. Ő volt az összekötő kapocs az utcával, és ettől biztonságban érezte magát – egyelőre. Feltéve, ha észnél marad.
– Szerinted ez milyen része volt a hajónak? – kérdezte Tucker Piaggit, csak hogy mondjon valamit.
– Hogy érted?
– Mintha valami kabinféleség lenne – mondta, és közben lezárta és a hűtőládába rakta az utolsó tasakot. – Még sose filóztam rajta! – Ami igaz is volt.
– Talán a kapitányi kabin? – tűnődött el Tony. Ezzel is telt az idő, és már amúgy is tele volt a töke az egész éjjeli melóval.
– De, lehet. Közel van a hídhoz – mondta a másik, és felállt. Egyet nyújtózott, és közben azon tűnődött, miért neki jutott a neheze. A válasz adta magát. Tony már befutott ember volt. Eddie csak szeretett volna az lenni. De sose lesz az, ahogy hál' istennek Angelo se, gondolta magában Tucker. Sose bízott meg Angelóban, és most már legalább nem jelent problémát. Úgy volt ezekkel az emberekkel, hogy amíg ő marad az összekötőjük a nyersanyaghoz, állni fogják a szavukat. De egy perccel sem tovább. Efelől Tuckernek nem voltak kétségei. Ami Angelót illeti, igazán rendes volt tőle, hogy összeállt Tonyval és Eddie-vel, és a halála éppen olyan hatást gyakorolt Henryre, mint a saját halála gyakorolt volna a másik kettőre: semmilyet. Mindegyiknek megvan a maga haszna, töprengett magában Tucker, és lezárta a hűtőláda fedelét. Valamit a rákoknak is enniük kell.
Kis szerencsével egy ideig nem lesz szükség több gyilkosságra. Tucker nem ódzkodott tőle, csak épp nem szerette a komplikációkat, amik a gyilkosságokkal általában jártak. A jó üzlet simán és zökkenőmentesen megy, és hozza a pénzt mindenkinek. Ettől mindenki boldog lesz, nem utolsósorban a végfelhasználók, azaz maguk a fogyasztók. Ettől az anyagtól biztosan boldogok lesznek. A por jó minőségű ázsiai heroin volt, szakszerűen feldolgozott, nem toxikus összetevőkkel vegyített anyag. Ez a fajta gyorsan a csúcsra röpít, majd fokozatosan, finoman hoz vissza a valóságba, abba, amiből a delikvensek elvágyódtak. És mivel újra meg akarják majd tapasztalni ezt az euforikus érzést, újra visszatérnek majd a dílerükhöz, aki jó pénzért sütheti el nekik ezt a kitűnő árut, amit utcai nevén csak „ázsiai édes”-nek becéztek.
Persze veszély is volt abban, hogy utcai nevet használtak. A rendőröknek volt valami konkrét, hogy mit keressenek, mi után kérdezősködjenek, de végül is érthető, hogy egy ilyen kelendő portéka árusítása kockázattal jár. Emiatt a partnereit is kellő gondossággal válogatta össze, tapasztalatuk, összeköttetéseik és megbízhatóságuk szerint. A feldolgozás helyét szintén nagy körültekintéssel választotta ki. Legalább nyolc kilométerre elláttak, és szükség esetére ott volt a motorcsónak. Persze így is volt benne rizikó, miben nincs, de az élet maga is tele van kockázattal, és az ember ilyenkor mérlegre teszi, mit kap érte cserébe. Henry Tucker kerek százezer dollárt kap majd érte, adómentesen, készpénzben, alig egynapi munkáért. Piaggi összeköttetései ennél jóval nagyobb kockázatot is megértek volna számára. Egyelőre sikerült érdekeltté tenni őket, és nemsokára ők is olyan ambiciózusak lesznek, mint ő maga.
A Solomonsból érkező hajó pár perccel korábban futott be a hajócsavarokkal. Az orvos házaspár nem mondta ugyan Kellynek, hogy igyekezzen lefoglalni Pamet, mégis ez tűnt a legkézenfekvőbb receptnek a lány problémáira. Kelly kitolta a hordozható kompresszort a rakpartra, beindította a masinát, majd megmutatta Pamnek, hogy a műszerek segítségével hogyan szabályozhatja a nyomást. Ezután összeszedte a szükséges villáskulcsokat, és azokat is odakészítette az eszköz mellé.
– Egy ujj, ez a kulcs; két ujj, az a kulcs; három ujj, amaz ott. Minden világos?
– Aha! – bólintott Pam. Lenyűgözte Kelly szaktudása. Kicsit túljátszotta a szerepet a pasas, mindannyian látták, de végül is semmi baj nem volt ezzel.
Kelly leereszkedett a létrán a vízbe. Elsőként a propeller tengelyén levő rögzítőcsavarokat ellenőrizte, de azok rendben voltak, nem hajoltak meg. Kidugta a kezét a vízből, egy ujjat mutatva, mire megkapta a megfelelő kulcsot, és szép sorban eltávolította, majd egyesével kiadogatta a rögzítőanyákat. Az egész művelet alig negyedórát vett igénybe, és a fényesen csillogó, vadonatúj csigák már a helyükön is voltak, az új áldozati anódokkal egyetemben. Vetett még egy pillantást a kormánylapátokra is, de úgy látta, hogy azok az év hátralevő részében kitartanak majd. Mindenesetre felhívta Sam figyelmét, hogy időnként vessen rájuk egy pillantást. Mint mindig, megkönnyebbülés volt kimászni a vízből, és külön öröm, hogy nem kellett tovább gumiízű levegőt szívnia.
– Mivel tartozom? – kérdezte Rosen.
– Miért? – Kelly kibújt a búvárfelszerelésből, és leállította a kompresszort.
– Én mindig megfizetem a jó munkát – mondta a sebész kissé szenteskedően.
Kelly elnevette magát. – Tudja mit? Ha legközelebb hátműtétre lesz szükségem, grátiszba megcsinálja! Hogy is hívják ezt maguk?
– Kölcsönös szakmai gesztusnak; csakhogy maga nem orvos – tiltakozott Rosen.
– Maga meg nem búvár. És még csak nem is tengerész, no de ezen ma segítünk!
– Hohó, és a tengerijogsi elsőség? – kérdezte Rosen.
– Doki, ha újoncok jöttek az akadémiáról, azt szoktuk nekik mondani: „Rendben van, fiam, de ez itt a flotta!” Gyorsan elpakolok, és megnézzük azt a híres hajóstudományát!
– Fogadok, hogy jobb halász vagyok magánál! – jelentette ki Rosen.
– Legközelebb majd azon versengenek, melyikük vizel messzebbre! – jegyezte meg Sarah Pamnek fanyarul.
– Nem kizárt! – nevetett Kelly befelé menet. Tíz perc alatt megmosakodott, majd pólót és vágott szárú farmersortot húzott.
Elfoglalta a helyét a hídon, és nézte, ahogy Rosen felkészíti a hajót az indulásra. A sebész egészen lenyűgözte Kellyt, különösen a kötéltechnikájával.
– Motorindítás előtt legközelebb adjon több levegőt a motorra! – tanácsolta Kelly.
– De ez dízel!
– Először is nem „ez”, hanem „ő”! Másodszor: szokja meg, érdemes! Lehet, hogy a következő hajó, amit vezet, benzines lesz. Első a biztonság, doki! És ha a legközelebbi nyaraláson hajót bérel?
– Nos, igaz!
– A műtőben is mindig ugyanúgy csinál mindent, nem? – kérdezte Kelly. – Akkor is, ha nem muszáj.
Rosen elgondolkodott. – Mond valamit!
– Járjon ki! – intett Kelly. Rosen így tett, méghozzá rendkívül szakszerűen, legalábbis a sebész ezt gondolta. Kelly már kevésbé: – Kevesebb lapátot, több csigát! Nem lesz mindig oldalirányú szél, ami megsegíti. A propeller tolja a vizet; a lapát csak tereli. A motorban mindig bízhat, különösen kis sebességnél. A kormányvezérlés néha megszakad. Legközelebb próbálja anélkül!
– Igenis, kapitány! – morgott Rosen. Úgy érezte magát, mintha megint gyakornok lenne, holott ahhoz volt szokva, hogy most amazok ugrottak az ő parancsára. Negyvennyolc évesen kicsit túl öreg már gyakornoknak, gondolta.
– Maga a kapitány, Sam! Én csak a kormányos vagyok. Ezek hazai vizek számomra – Kelly lepillantott a mélyített fedélzetre. – Ne nevessenek, hölgyeim, legközelebb maguk csinálják, úgyhogy figyeljenek! – Majd halkan odasúgta: – Maga jó span, Sam!
Negyedóra múlva már lazán sodródtak az árral, kidugott pecabotokkal, kényelmesen sütkérezve a nap melegében. Kellyt nem annyira érdekelte a horgászat, ezért úgy döntött, inkább őrködik a hídon. Ezalatt Sam megmutatta Pamnek, hogyan kell felcsalizni a botot. A lány lelkesedése mindannyiukat meglepte. Sarah gondoskodott róla, hogy Pam hófehér bőre bőséggel kapjon a napolajból. Kelly azon tűnődött, vajon a barnaság jobban láthatóvá teszi-e a vágásait. Képtelen volt felfogni, miféle ember az, aki képes prostitúcióra kényszeríteni egy nőt. Hunyorogva figyelte a lágyan hullámzó vizen himbálódzó temérdek kis hajót. Vajon hány ilyen ember lehet most is a látókörében? Ránézésre miért nem lehet róluk megmondani?
A csónak megrakása már jóval könnyebben ment. Jókora készletet halmoztak fel kemikáliákból, amit időről időre újra fel kell majd tölteniük, de Eddie és Tony leboltolt egy vegyicikk-forgalmazóval, melynek tulaja – nem hivatalosan – kapcsolatban állt a hálózatukkal.
– Látni akarom! – mondta Tony, miután csónakba szálltak. Bár az öt és fél méteres csónakkal nem volt olyan egyszerű átkígyózni a part menti vizenyős területen, Eddie pontosan emlékezett a helyre, a víz pedig tiszta volt.
– Te jó isten! – szörnyülködött el Piaggi.
– Jó sora lesz a rákoknak! – jegyezte meg Eddie. Örömmel konstatálta, hogy Tonyt sokkolja a látvány. Méltó bosszú, gondolta magában Eddie, bár tény, nem volt valami kellemes látvány! Vödörnyi rák akaszkodott a testre. Az arcát és az egyik karját máris teljesen ellepték. És egyre csak jöttek. A bomló tetem szaga legalább olyan hatékonyan terjedt a vízben, mint a levegőben: ez is, az is a természet jól bevált reklámfelülete. Szárazföldön a hollók és más dögevők gyűltek volna össze.
– Mit saccoltok? Két hét, max három, és Angelónak se híre, se hamva.
– És ha valaki...
– Annak nincs sok esélye – mondta Tucker, de inkább nem nézett oda. – Túl sekély a víz, vitorlással nem éri meg megkockáztatni, de motorcsónakkal se nagyon. Bő nyolcszáz méterre délre van egy széles csatorna, Ott állítólag halászni is jobb. Itt a rákászoknak se túl ideális a terep.
Piagginak hiába fordult fel a gyomra a látványtól, alig bírt félrenézni. A Chesapeake-öböl kék rákjai ollóikkal bőszen szabdalták a meleg víz és a baktériumok által felpuhított testet. Apró csipetenként fogyasztották el, először első pár járólábuk ollóival ragadták meg, majd állkapcsi lábaikkal juttatták furcsa, szörnyszerű szájnyílásukba a letépett darabkákat. Azon tűnődött, vajon meg lehet-e még az arca, merev tekintete rámered-e a hátrahagyott világra, de valószínűbbnek tűnt, hogy a szeme volt az első, amit kivájtak. A legrémisztőbb persze az volt, hogy ha valaki ilyen sorsra juthat, akkor az mással is előfordulhat, és bár Angelo már halott volt, Piaggi valahol úgy érezte, így bevégezni sokkal rosszabb, mint egyszerűen meghalni. Ha nem ezt kívánta volna az érdeke, talán még sajnálta volna is Angelót, de végül is megérdemelte. Szörnyű, hogy a pasas hátborzongató végzetét titokban kellett tartaniuk, de hát az üzleti érdek ezt kívánta. Csak így akadályozhatták meg, hogy a rendőrök felderítsék az ügyet. Holttest nélkül elég nehéz egy gyilkosságot bizonyítani, márpedig ők, ha véletlenül is, de rábukkantak a biztos módszerre, hogyan lehet eltüntetni a nyomokat. Az egyetlen problémát az jelentette, hogy valahogy oda kellett juttatni a holttestet, illetve garantálni, hogy senki ne tudjon a módszerről. Az embereknek hamar eljár a szájuk, gondolta magában Tony Piaggi, ahogy Angelónak is eljárt. Még szerencse, hogy Henry rájött.
– Ha visszaérünk a városba, nem kapunk be egy kis rákpogácsát? – kérdezte Eddie Morello kaján vigyorral. Kíváncsi volt, hogy Piaggi mikor hányja el magát.
– Na, húzzunk el innen a faszba! – zárta rövidre Piaggi, és visszaült a helyére. Tucker kivette üresből, és a vizenyős részről az öböl belseje felé kormányozta a csónakot.
Piaggi mindent megtett, hogy kiűzze a fejéből a látványt. Remélte, hogy hamar el tudja felejteni ezt a borzalmat, és csak a módszer hatékonyságát fogja látni. Végül is nem kizárt, hogy később is alkalmazni fogják. Pár óra múlva talán még nevetni is fog tudni rajta, gondolta magában Tony a hűtőládára pillantva. A tizenegynehány doboz National Bohemian sör alatt egy réteg jég volt, ami alatt húsz légmentesen lezárt heroinos zacskó lapult. Ha valaki ne adj' isten megállítaná őket, aligha menne tovább a sörnél, ami köztudottan az öbölbeli halászok legkedveltebb fűtőanyaga. Míg Tucker észak felé vette az irányt, a többiek előszedték a pecabotjaikat, mintha csak a megfelelő horgászhelyet keresnék a Chesapeake-öbölben.
– Ezt figyeld, háttal! – mondta Morello, és harsányan felnevetett, amin Piaggi is jót derült.
– Lökj ide egy sört! – szólt oda Tony a nagy vihorászás közepette. Végül is ő már befutott ember volt, kiemelt tiszteletet érdemelt.
Barmok! – motyogta magában Kelly. A motorcsónak túl gyorsan ment, és túl közel a többi halászhajóhoz. Pár zsinórt biztos felszed, és felkorbácsolja a vizet, amivel zavarja a többi halászt. Ez nagy bunkóságra vall. Kelly mindig ügyelt a hajózási etikett betartására, és rossz szemmel nézett azokra, akik fittyet hánytak rá. Sokan azt képzelik, elég ha vesznek egy csónakot, és már joguk is van hajókázni. Se vizsga, se semmi. Fogta Rosen 7x50-es távcsövét, és a közeledő csónakra irányította. Három seggfej, az egyikük sörösdobozzal hadonászva hanyag mozdulattal tiszteleg.
– Nézz a szemed elé, faszfej! – dörmögte magában. Három baromarcú sört vedel a csónakban. Még tizenegy sincs, de máris félmaták. Igyekezett jó képet vágni, és még örülhetett, hogy negyvenöt méternél nem jöttek közelebb. Leolvasta a hajó nevét: Henry's Eighth. Ha legközelebb meglátja őket, jobb lesz messze elkerülni őket, gondolta magában Kelly.
– Fogtam egyet! – kiáltott fel Sarah.
– Figyelem, nagy hullám jobbról! – Rövidesen elérte őket, amitől a Hatteras mintegy húsz fokkal kilengett.
– Na, ez bunkóság volt! – mondta Kelly a többiekre pillantva.
– Úgy, úgy! – ekhózta Sam.
– Még megvan! – jelezte Sarah. Ügyesen becserkészte a halat, bólintott elismerően Kelly. – Tyű, mekkora!
Sam fogta a hálót, és kihajolt; ám a következő pillanatban már egyenesedett is fel. A hálóban egy csíkos sügér vergődött, úgy hat-hét kilós lehetett. Rosen a hálót egy vízzel teli ládába merítette, ahol a hal bevárhatta a végzetét. Kelly számára kicsit kegyetlennek tűnt, de végül is csak egy hal volt, és ennél már sokkal kegyetlenebb dolgokat is látott.
Pam rögtön felsikoltott, ahogy a zsinórja megfeszült. Sarah félretette a botját, és mutatta Pamnek a technikát. Kelly csendben figyelte őket. Pam és Sarah barátsága legalább olyan különös volt, mint az övé a lánnyal. Mintha Sarah valahol átvenné az anya helyét, aki nem adott a lánynak elég szeretetet, vagy ki tudja miben szenvedett otthon Pam hiányt. Pam mindennek ellenére jól fogadta újdonsült barátnője tanácsait és útmutatását. Kelly mosolyogva nézte őket, Sam pedig elkapta és viszonozta a mosolyt. Pamnek új volt a dolog, kétszer is megbotlott, ahogy kiemelte a halat. Sam őt is kisegítette a hálóval, amibe ezúttal egy négykilós kékhal került.
– Dobd vissza! – tanácsolta Kelly. – Ezek nem valami finomak.
Sarah felnézett a hídra. – Dobja vissza az első halát? John, ne legyen már olyan halgyűlölő! Biztos van otthon egy kis citromja!
– Van, miért?
– Majd én megmutatom, mit lehet kihozni egy kékhalból! – Valamit odasúgott Pamnek, amin jót nevettek. A kékhal is bekerült a ládába, Kelly pedig kíváncsian várta, hogy a két hal hogy fog megférni egymással.
Az emlékezés napja, tűnődött el magában Dutch Maxwell, amikor az arlingtoni nemzeti temetőnél kiszállt hivatali kocsijából. Sokak számára ez a nap a nyolcszáz kilométeres, indianapolisi autóverseny napját jelentette, míg másoknak csak egy munkaszüneti nap volt, vagy a nyári strandszezon kezdete, ahogy azt a gyér washingtoni forgalom is jelezte. De nem az ő és a bajtársai számára. Ez az ő napjuk volt, az elesett bajtársaikra való emlékezésé. Podulski tengernagy is vele tartott. A két férfiú ütemesen, lassan ballagott, ki-ki a maga tempójában, ahogy egy admirálishoz illik. Casimir fia, Stanislas Podulski alhadnagy földi maradványai nem voltak itt, és talán soha nem is lesznek. Az A–4-esét a jelentés szerint egy föld-levegő rakéta trafálta csaknem telibe. A fiatal pilóta csak az utolsó pillanatban észlelte a bajt, és már csak arra maradt ideje, hogy néhány szitokszó kíséretében leadja a drótot a GUARD vészfrekvencián. Az sem kizárt, hogy a szárnya alatt cipelt egyik bomba robbant fel a dominóhatás következtében. Akárhogy történt is, a könnyű támadó gép azonnal fekete-sárga füstgomollyá változott; az ellenség pedig nem arról volt híres, hogy a lelőtt bombázópilóták holttestét alapos gondossággal elhantolta. A bátor férfiú fiának így nem adatott meg, hogy bajtársai között leljen végső nyughelyére. Casimir nem nagyon szeretett beszélni erről. Érzéseit inkább magában tartotta.
James Greer ellentengernagy, mint két éve mindig, már ott állt a szokott helyén, jó negyven méterre a kövezett kocsibehajtótól. Épp a virágot helyezte el a zászló mellé fia sírkövénél.
– James? – üdvözölte Maxwell. A fiatalabb tiszt megfordult és tisztelgett. Szeretett volna elmosolyodni, hálából az együttérzésért, de valahogy nehezére esett. Mindhárman a kék haditengerész uniformist viselték, mellyel egyfajta ünnepélyességet kölcsönöztek a megemlékezésnek. Az egyenruhájuk alkarjára hímzett csíkok meg-megcsillantak a napfényben. Némán felsorakoztak Robert White Greer, az Amerikai Tengerészgyalogság főhadnagyának sírkövénél. Tiszteletteljesen szalutáltak, emlékezve a kissrácra, aki annak idején a térdükön lovagolt, és aki Casimir és Dutch fiával együtt vidáman biciklizett a Norfolki Haditengerészeti Támaszponton, majd a Jacksonville-i Haditengerészeti Légibázison; a fiatalemberre, aki ahogy cseperedett, alig várta, hogy apja hajója kikössön, és aki másról se tudott beszélni, mint arról, hogy egyszer ő maga is a nyomdokaiba lép majd; és az ifjú pilótára, akinek útját Ða Nǎngtól nyolcvan kilométerre délnyugatra nem kísérte szerencse. Mindhárman jól tudták: hivatásuk átka volt, hogy fiaik – részint apáik iránti tiszteletből és nagyrabecsülésből, részint a beléjük plántált hazaszeretetből – maguk is erre az útra léptek. És ahogy annak idején ők maguk is vállalták a kockázatot, úgy Bobby Greer és Stas Podulski is megtették ugyanezt. Csak épp a három fiúból kettőtől egyszerűen elpártolt a szerencse.
Greer és Podulski ugyanarra gondolt: nem volt hiába! A szabadságnak ára van, amit valakinek meg kell fizetnie, különben nem lenne zászló, nem lenne alkotmány, és nem lenne emléknap, amire a hétköznapi emberek fittyet hányhatnának. De kimondatlan szavaik valahogy nem csengtek őszintén. Greer házassága, nagyrészt Bobby halála miatt, felbomlott, és Podulski felesége se lesz már soha ugyanaz. Bár mindegyiküknek volt másik gyereke is, az egyik gyerek elvesztése okozta űr áthidalhatatlannak tűnt, és bármennyire igyekeztek is elhitetni magukkal, hogy igen, megérte – az az ember, aki saját gyereke halálát is képes racionalizálni, aligha nevezhető embernek. Valódi érzéseik mögött ugyanaz az emberség lakozott, ami arra indíttatta őket, hogy életüket az áldozatvállalás jegyében éljék. Ez annál is inkább igaz volt, mert mindketten úgy viszonyultak a háborúhoz, amit finomkodva is „szkepszisként” lehetne aposztrofálni.
– Emlékeztek, amikor Bobby beugrott a medencébe Mike Goodwin kislánya után, hogy kimentse? – kérdezte Podulski. – Minap kaptam egy levelet Mike-tól. A kis Amynek múlt héten ikrei lettek. Két kislány. Egy houstoni mérnökhöz ment hozzá, a NASA-nak dolgozik.
– Nem is tudtam, hogy férjhez ment. Mennyi idős is most? – kérdezte Greer.
– Asszem húsz vagy huszonöt lehet? Emlékeztek a szeplőire, ahogy a Nap előcsalta őket Jacksonville-ben?
– „Kicsi Amy” – mondta halkan Greer. – Hogy nőnek! – Talán amúgy se fulladt volna meg azon a forró, júliusi napon, de még egy ok, hogy büszkeséggel telve emlékezzen a fiára. Megmentett egy életet. Sőt hármat! Ez már valami, nem? – gondolta magában.
A három férfi megfordult, és méltóságteljes csendben visszaindult a kocsibejáró felé. De meg kellett állniuk. Temetési menet érkezett, a Harmadik Gyalogezred, az „Öreg Gárda” katonái tettek eleget szomorú kötelességüknek, és kísértek végső nyughelyére valakit. A három tengernagy kihúzta magát, és tisztelgett az érckoporsót borító lobogónak, és a koporsóban nyugvó katonának. A menet élén haladó fiatal hadnagy ugyanígy tett. Látta, hogy az egyik flottaparancsnok a Becsület Érdemérem kék szalagját viseli. Komoly arckifejezése mély tiszteletet sugárzott.
– Egy újabb bajtársunk – jegyezte meg csendes keserűséggel Greer, ahogy a menet elhaladt. – Istenem, mi végre temetjük el ezeket a gyerekeket?
– ...bármi árat megfizetni, bármi terhet elviselni, bármi nehézséggel szembenézni, bármi ellenséggel szembeszállni... – idézte Podulski. – Nem is volt olyan rég, nem igaz? De ha arról van szó, hogy tényleg ki kell tenni a téteket az asztalra, hol vannak ezek a gazemberek?
– Mi vagyunk a tétek, Cas! – felelte Maxwell. – És ez itt az asztal.
Egy hétköznapi ember biztosan sírt volna, de ők nem voltak hétköznapi emberek. Tekintetük végigsiklott a tengernyi fehér sírkövön. Ez a földterület egykor Robert E. Lee birtoka volt – a villa ma is ott áll a domb tetején –, a temető kijelölése pedig kegyetlen gesztus a kormány a részéről, amely úgy érezte, a katonatiszt elárulta őt. Végül Lee mégis azok szolgálatára hagyományozta elődei otthonát, akiket annyira szeretett. A nap finom iróniája, tűnődött el Maxwell.
– Mi újság, James?
– Nem sok jó, Dutch! Meghagyták, hogy végezzek házon belüli nagytakarítást. Jó nagy seprű kell, mi tagadás!
– BOXWOOD-ba beavattak már?
– Nem. – Greer hátrafordult, és elmorzsolt egy félmosolyt. Nem sok, de a semminél több, gondolta magában a másik kettő. – Kell az nekem?
– Jól jönne a segítséged!
– Fű alatt?
– Te is tudod, mi lett a KINGPIN-nel – jegyezte meg Podulski.
– Piszok nagy mázlijuk volt, hogy kijutottak! – bólintott rá Greer. – Most aztán nem árt az óvatosság, mi?
– Gondolhatod!
– Mondjátok, mi kell! Előszedem, amit tudok. Tiétek a hármas kód, Cas?
– Aha. – Minden olyan kódnév, ami hármasra végződött, a hadműveleti tervezésre utalt, amihez Podulskinak nagy tehetsége volt. Tekintete épp olyan fényesen csillogott, mint az aranyszárnyak az egyenruháján a reggeli napfényben.
– Remek! – kommentálta Greer. – Kis Dutchcsal mi van?
– A Deltánál repül. Egyelőre másodpilóta, de rövidesen kapitány lesz. Én meg nagypapa jó egy hónap múlva.
– Nahát! Gratulálok, barátom!
– Bár anno nem néztem jó szemmel, már nem vetem a szemére, hogy kiszállt.
– Hogy is hívják azt a SEAL-es csókát, aki kihozta?
– Kelly. Azóta ő is kiszállt – mondta Maxwell.
– Meg kellett volna kapnod érte a medált, Dutch! – mondta Podulski. – Olvastam a felterjesztést. Meredek dolog volt!
– Előléptettem a fickót, Cas. Kitüntetést mégse kaphattam érte – csóválta a fejét Maxwell –, a tengernagy fia... tudod, milyen a politika!
– Igen – Podulski a dombtetőre pillantott. A temetési menet megállt, majd a koporsót leemelték az ágyútalpról. Egy fiatal özvegy kísérte férjét utolsó útjára. – Tudom, milyen a politika!
Tucker játszi könnyedséggel állt be a hajóállásba. A sterndrive motorral ez gyerekjáték volt. Leállította a motort, megragadta a kötelet, és sietve kikötötte a csónakot. Míg Tony és Eddie a hűtőládát vette kezelésbe, Tucker összeszedte a széthagyott eszközöket, helyére pattintotta a védőburkolatokat, majd csatlakozott társaihoz a parkolóban.
– Ez úgy ment, mint a karikacsapás! – jegyezte meg Tony. A láda addigra már Piaggi Ford Country Squire kombijának hátuljában pihent.
– Szerintetek ki nyerte a futamot? – kérdezte Eddie. A rádiót elfelejtették magukkal vinni.
– Egy kilót tettem fel Foytra, csak, hogy érdekes legyen!
– Miért nem Andrettire? – kérdezte Tucker.
– Hiába a földim, nem az a mázlis fajta! A fogadás üzlet, öregem! – magyarázta Piaggi. Angelo immár a múlté, és az is elég muris volt, ahogy eltették láb alól – bár egy ideig biztos nem esznek rákpogácsát.
– Nos – mondta Tucker –, tudjátok, hol találtok meg!
– Majd visszük a pénzt! – vágott a szavába Eddie. – A hét végén, a szokott helyen. – Egy pillanatra eltöprengett. – És mi van, ha megnő a kereslet?
– Nem gond – nyugtatta meg Tucker. – Annyi lesz, amennyi kell!
– Honnan a francból van neked ilyen tuti nyersanyagforrásod? – kíváncsiskodott Eddie.
– Ez Angelónak is furdalta az oldalát, nem emlékszel? Uraim, ha megmondanám, többé nem lenne szükségük rám!
Tony Piaggi mosolyra húzta a száját. – Nem bízol bennünk?
– Még szép, hogy nem! – vigyorgott Tucker. – Csak abban bízok, hogy eladjátok a cuccot, és hozzátok a lóvét!
Piaggi jóváhagyóan bólintott. – Szeretek okos emberekkel dolgozni. Akkor ebben maradunk. Így mindenkinek jó. Na, és bankszámlád van már?
– Még nincs, ezzel még nem foglalkoztam – hazudta Tucker.
– Pedig ideje lenne, Henry! Mi ebben is segíthetünk. Anonim külföldi bankszámla, meg amit akarsz. A legjobb, ha van egy közvetítőd, akit ismersz. Ne feledd, ha nem vigyázol, könnyen lenyomozzák a pénzeidet! És ne nagyon szórd a lóvét! Nemegy cimboránk rajtavesztett már az óvatlanságon!
– Én semmit nem bízok a véletlenre, Tony!
– Nagyon helyes! – biccentett Piaggi. – Ebben az üzletben első az óvatosság! A zsernyákok egyre ravaszabbak.
– De nem eléggé! – jegyezte meg Tucker. Ami azt illeti, a partnerei se voltak azok, de ez már más lapra tartozott.

5
Elköteleződés
A csomaggal egy, a hosszú repüléstől és az időeltolódástól elcsigázott százados esett be a haditengerészet marylandi, suitlandi főhadiszállására. A hivatásos helyi fotóelemzőkhöz a Légierő Fort Belvoir-i 1127. Szárazföldi Műveleti Szakcsoportjának szakértői is csatlakoztak. Az egész művelet mintegy húsz órát vett igénybe, a Buffalo Hunter által készített képek azonban szokatlanul jó minőségűek voltak, és a földön látható amerikai is pontosan azt tette, amit kellett: felnézett a felette elhaladó felderítőre.
– Szegény ördög itta meg a levét! – jegyezte meg légierőbeli kollégájának a haditengerész tiszt. A férfi mögött a felvételen egy észak-vietnami katona volt látható, vállon nyugvó, feltartott fegyverrel. – Egyszer összefutnék veled egy sötét sikátorban, te szarházi!
– Mit gondol? – csúsztatta oda az arcképet a légierő törzsőrmestere.
– Stimmel, nyakamat tenném rá! – Mindkét hírszerző furcsának találta, hogy csak ezt a néhány fájlt kellett összehasonlítaniuk a fényképekkel, de akárki trafált is bele, a megérzése helytállónak bizonyult. A két felvétel egyezést mutatott. Azt persze nem tudtak, hogy a fotósorozat egy halottról készült.
Kelly hagyta a lányt aludni, örült, hogy végre altató nélkül is megy neki. Magára kapott valamit, kiment, és hogy kicsit megizzassza magát, kétszer körbefutotta az egy-másfél kilométer kerületű kis szigetet. A szintén notórius korán kelő Sam és Sarah a mólónál futott bele a hűsölő Kellybe.
– Magán is szembeötlő a változás! – állapította meg Sarah, majd némi habozás után megkérdezte. – Milyen volt tegnap Pam?
Kelly ledöbbent. – Tessék?
– Ó, basszus, Sarah... – fordította el a fejét Sam, és kis híján elnevette magát. A nő vörös lett, mint a rák.
– Rávett, hogy este ne adjam be neki a gyógyszert! – magyarázta Sarah. – Kicsit tartott ugyan tőle, de meg akarta próbálni, és végül rábeszélt. Így értettem, John! Bocsánat!
Hogy milyen volt az este? Először nem merte megérinteni, félt, hogy úgy fog tűnni, túlságosan nyomul, de a lány ezt úgy vette, hogy már nem akarja... de aztán megoldódott a kérdés.
– Folyton azzal a butasággal jön, hogy... – Kelly leállította magát. Majd Pam elmondja, ha akarja, nem lenne szép helyette, gondolta. – Egész jól aludt. Tegnap rendesen lemerítette magát.
– Nem emlékszem, hogy valaha lett volna ilyen eltökélt páciensem. – A nő Kelly mellkasára bökött. – Sokat segített, fiatalember!
Kelly félrenézett, nem tudta, mit mondhatna. Részemről a szerencse? Valahol még mindig úgy érezte, hogy kihasználta a lányt. Belebotlott egy zaklatott lelkű lányba... és kihasználta. De ez nem volt igaz. Szerette Pamet. Akármilyen furcsán is hangzott. Az élete mintha kezdett volna visszarendeződni a normális kerékvágásba. Ő a lány lelkét gyógyította, Pam pedig az övét.
– Attól fél, hogy nem fogom... a múltja miatt, úgy értem. De engem ez egyáltalán nem érdekel. És jól mondja, nagyon erős lány. De hát nekem is elég kacifántos a múltam, hisz' tudják! Én se vagyok egy szent!
– Engedje, hadd beszélje ki magából! – mondta Sam. – Szüksége van rá. Előbb el kell ereszteni a dolgokat ahhoz, hogy tudjunk velük valamit kezdeni.
– Biztos benne, hogy nem fogja érdekelni? Elég randa dolgok lehetnek – mondta Sarah mélyen Kelly szemébe nézve.
– Rondábbak, mint a háború? – rázta meg a fejét Kelly, és témát váltott. – Mi legyen akkor a gyógyszerekkel?
Erre mindenki megkönnyebbült, és Sarah-ból ismét előbújt az orvos. – Most lehet túl a legkritikusabb időszakon. Ha komoly elvonási tünetei lennének, már jelentkeztek volna. Nyilván lesznek még nyugtalanabb időszakai, főleg a külső stressz miatt. Ilyenkor ott lesz a fenobarbitál. Plusz leírtam magának pár utasítást, de nagyon eltökélt, hogy végigcsinálja. Sokkal erősebb, mint azt hiszi magáról. Maga pedig elég intelligens ahhoz, hogy észrevegye, ha nincs jól. Ilyenkor vetessen be vele egy tablettát!
Kellynek nem tetszett az ötlet, hogy bármit is rá kéne erőszakolnia. – Nézze, doki, én nem...
– Figyeljen ide, John! Nem azt mondtam, hogy nyomja le erőszakkal a torkán! De ha maga azt mondja neki, hogy muszáj, akkor hallgatni fog magára.
– Meddig tarthat?
– Még egy hét, esetleg tíz nap – felelte Sarah némi meditálás után.
– És aztán?
– Aztán, ha akarják, elgondolkodhatnak a közös jövőjükön – mondta Sarah.
Sam úgy érezte, nem kellett volna ennyire személyes síkra evezni. – Szeretném, ha Pam teljesen kivizsgáltatná magát. Mikor tervezi legközelebb, hogy bemegy Baltimore-ba?
– Pár hét múlva, talán előbb. Miért?
Ismét Sarah vette át a szót: – Egyelőre nem tudtam elég alaposan kivizsgálni. Már régóta nem járt orvosnál, kéne egy komplett terheléses vizsgálat és a kórelőzmények. Kihez küldjük, Sam?
– Madge North?
– Aha, jó! – bólintott Sarah. – Nézze, John, magának se ártana egy kivizsgálás!
– Miért, betegnek tűnök? – tette szét a karját Kelly, hogy mindketten megcsodálhassák pompás testét.
– Ne jöjjön nekem ezzel! – intette le Sarah. – Menjen el maga is vele! Muszáj megbizonyosodnunk róla, hogy mindketten egészségesek, és pont! Megértette?
– Igenis, asszonyom!
– És még valami, de most ne szóljon közbe! – folytatta Sarah. – Kéne neki egy pszichiáter.
– Miért?
– John, az élet nem olyan, mint a filmekben. A valóságban nem úgy megy, hogy az ember leveti a problémáit, és a következő pillanatban fejest ugrik a boldogságba! Pamet szexuálisan bántalmazták. Drogokat szedett. Az önbecsülése nem veri az eget. Az emberek az ő helyzetében általában magukat okolják az áldozatszerepért. A megfelelő terápiával segíthetünk ezen. Amit maga tesz, az nagyon fontos, de profi segítségre is szüksége lenne. Rendben?
– Rendben – bólintott Kelly.
– Jó! – mondta Sarah, és a férfi szemébe nézett. – Kedvelem magát! Hallgat a jó szóra!
– Van más választásom, doki? – vigyorgott Kelly ferdére húzott szájjal.
Sarah felnevetett. – Nincs! Igazából nincs!
– Mindig ilyen erőszakos! – magyarázta Sam. – Nővérnek kellett volna mennie. Az orvosok általában civilizáltabbak. Mindig a nővérek azok, akik erőszakoskodnak. – Sarah játékosan belerúgott.
– Akkor jobb, ha vigyázok velük! – mondta Kelly, és visszakísérte őket a bunkerbe.
Pam bő tíz órát aludt, altató nélkül, bár ébredés után iszonyúan hasogatott a feje, amire Kelly aszpirint adott neki.
– A Tylenol jobb lenne – mondta Sarah. – Nem terheli úgy a gyomrot. – Míg Sam összeszedelőzködött, a farmakológus még egyszer gyorsan megvizsgálta Pamet. Mindent összevetve elégedett volt a látottakkal. – Szeretném, ha a következő találkozásunkig felszednél pár kilót!
– De...
– Johnnal majd bejöttök egy teljes kivizsgálásra. Úgy két hét múlva.
– Értettem, asszonyom! – bólintott Kelly megadóan.
– De...
– Pam, egyszerűen letámadtak! Nekem is be kell mennem! – magyarázta Kelly meghunyászkoda.
– Ilyen korán elmennek?
Sarah rábólintott. – Igazából tegnap este kellett volna, de kit érdekel! – A nő Kellyre pillantott. – Ha nem jönnek el, amire megbeszéltük, ne tudja meg, milyen botrányt csapok!
– Jesszusom, Sarah, maga tényleg rámenős egy nőszemély!
– Hallaná Samet!
Mire Kelly kikísérte Sarah-t a mólóhoz, Sam már beizzította a jachtot. A nő megölelte Pamet. Kelly a kezét nyújtotta, de nem úszta meg puszi nélkül. Közben Sam is odapattant kezet rázni.
– Új térkép! – emlékeztette Kelly a sebészt.
– Úgy lesz, kapitány!
– Dobom a kötelet!
Rosen már alig várta, hogy bemutathassa, mit tanult. Kifarolt, és kihúzatta a jobb oldalt, mire a Hatteras megfordult a tengelye körül. Megtanulta a leckét. Ezután mindkét motornak gázt adott, egyenesbe tette a hajót, majd becélozta azt az irányt, amerre elég mély volt a víz. Pam csak állt szótlanul, és fogta Kelly kezét, egészen addig, amíg a hajó kicsi, fehér ponttá nem változott a horizonton.
– Elfelejtettem neki megköszönni! – szólalt meg végül Pam.
– Nem felejtetted el. Csak épp nem mondtad ki. Jobban vagy?
– Már nem fáj a fejem. – A lány Kellyre nézett. Ráfért volna egy hajmosás, de a tekintete tiszta volt, és derűsebbnek is tűnt. Kelly úgy érezte, muszáj megcsókolnia, és így is tett. – Na, mit csináljunk ma?
– Beszélnünk kéne – mondta a lány halkan. – De tényleg!
– Egy pillanat! – Kelly leszaladt a műhelybe, és két összecsukható kempingszékkel jött elő. Intett Pamnek, hogy csüccsenjen le az egyikre. – Na, hadd halljam, miféle szörnyű némber vagy valójában!
Pamela Starr Madden, mint Kelly megtudta, három hét híján huszonegy éves volt, és végre a családnevére is fény derült. Az észak-texasi Panhandle régióból származott, szegény munkásosztálybeli családból. Apja kezdettől kemény kézzel fogta. Donald Madden az a fajta ember volt, akitől még egy baptista pap is elsápadt volna, és akihez a vallásnak csak a formai része jutott el, a lényegi tanítása nem. Azért volt szigorú, mert nem tudta, hogyan kell szeretni, és azért ivott, hogy saját életkudarcát elfödje. Saját magára is mérges volt, noha megbirkózni ezzel soha nem tudott. Ha a gyerekei rosszalkodtak, megverte őket, legtöbbször szíjjal, néha pálcával. Addig ütötte őket, míg a lelkiismerete közbe nem szólt, amire legfeljebb akkor került sor, mikor már amúgy is belefáradt az ütlegbe. A boldogtalan kislány számára az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor egy nappal a tizenhatodik születésnapja után nem ment haza a templomi szertartásról, hanem a barátaival maradt egy félig-meddig randi kedvéért, mivel úgy érezte, már szabad neki. A végén még csak egy ártatlan pusziig sem jutottak el a sráccal, akit hozzá hasonlóan keményen fogtak a szülei. Ám Donald Madden számára mindez mit se számított. A péntek este tíz óra húsz perckor hazaállító lányt égő lámpa, felbőszült apa és megfélemlített anya fogadta.
– Amiket akkor a fejemhez vágott... – Pam a füvet bámulta, miközben mesélt. – Pedig semmi olyat nem tettem. Még csak eszembe se jutott, és Albert is annyira gyámoltalan volt... akárcsak én, akkor még.
Kelly megszorította a kezét. – Nem muszáj mindezt elmondanod, Pam! – De igenis muszáj volt, ezt Kelly is tudta, így csendben maradt, és tovább hallgatta a lányt.
Tizenhat évének legnagyobb verése után Pamela Madden kislisszant földszinti szobája ablakán, és hat és fél kilométert gyalogolt a sivár, poros kisváros központjáig, ahol még pirkadat előtt felszállt a Houstonba induló, első Greyhound buszra. Azért arra, mert az volt a legelső járat, és az még csak meg se fordult a fejében, hogy valahol félúton leszálljon. A szülei, amennyire tudja, még csak nem is kerestették. A muszájból vállalt alantas munkák és a még borzalmasabb houstoni szállások csak tetézték a nyomorúságát, így rövid idő után úgy döntött, továbbáll. A megspórolt kevéske pénzéből ismét buszra szállt – ezúttal a Continental Trailways járatára –, és meg sem állt New Orleansig. A csontsovány, riadt fiatal lánynak fogalma se volt arról, hogy egyes férfiak prédaként csapnak le az otthonról elszökött, ártatlan gyerekekre. Szinte azonnal ki is szúrta egy Pierre Lamarck nevű, jól öltözött, szép szavú huszonöt éves férfi, és egy vacsorameghívás, valamint néhány megértő, kedves szó után szállást és pártfogást kínált neki, amit a lány elfogadott. Három nappal később a férfi lett az első szeretője. Egy héttel ezután egy ellentmondást nem tűrő arconcsapás arra kényszerítette a tizenhat éves lányt, hogy belemenjen második szexuális kalandjába, ezúttal egy illinoisi, springfieldi kereskedővel, akit Pam a saját lányára emlékeztetett, olyannyira, hogy egész estére igénybe vette a szolgálatait, amiért kétszázötven dollárt fizetett Lamarcknak. Pam másnap egy egész gyógyszeresüveget leöntött a torkán, de csak annyit ért el vele, hogy mindent összehányt, és az engedetlenségért kegyetlen verés lett a jutalma.
Kelly higgadtan, minden érzelmi reakció nélkül hallgatta a történetet. Tekintete nyugodt volt, légzése egyenletes. Belül azonban egész mást érzett. Eszébe jutottak a gyerekarcú lányok, akikkel Vietnamban volt együtt, és az a néhány, akikkel Tish halála óta együtt volt. Soha meg se fordult a fejében, hogy ezek a fiatal nők esetleg nem élvezték az életüket, a munkájukat. Soha nem gondolt erre, színlelt viselkedésüket őszinte emberi reakciónak vette – végtére is tisztességes, becsületes ember volt, nem? Jóllehet, fizetett a szolgálataikért, és könnyen lehet, hogy ha meghallgatná a történetüket, az cseppet sem különbözne Pam történetétől. Fáklyaként égette belül a szégyen.
A lány tizenkilenc éves korára Lamarckkal együtt négy stricitől szökött meg, de minden egyes alkalommal egy másiknál kötött ki. Az egyik, Atlantában, előszeretettel korbácsolta őket társaik előtt, általában valamilyen vékony zsineggel. Egy másik, Chicagóban, heroint adott neki, mert azt gondolta, így kordában tarthatja a szerinte túl független lányt, de Pam már másnap meglépett, igazolva a strici aggályait. Egyszer egy lány a szeme láttára halt meg. Túllőtte magát higítatlan droggal, ami jobban megrémítette, mint bármilyen verés. Mivel haza nem mehetett – amikor egyszer hazatelefonált, anyja azonnal lecsapta a kagylót, meg sem várta, hogy segítségért könyörögjön –, és a szociális intézményekben sem bízott, ahol esetleg segíthettek volna neki kilábalni, úgy döntött, Washingtonba megy. Tapasztalt prostituált volt, aki a drog segítségével próbált elbújni önmaga elől. De nem eléggé. Kelly szerint talán épp ez mentette meg az életét. Az évek során átesett két abortuszon, három nemi betegségen, négyszer tartóztatták le, de az ügy egyik esetben sem jutott el a bíróságig, mesélte Pam könnyek között. Kelly közelebb húzta hozzá a székét.
– Most már látod, ki is vagyok valójában!
– Igen, Pam, egy nagyon bátor lány! – Kelly szorosan átölelte. – Semmi baj, szivi, bárki alól kicsúszhat a talaj! Ahhoz viszont bátorság kell, hogy az ember változtasson rajta, és még annál is nagyobb bátorság, hogy beszélni merjen róla!
Az utolsó fejezet Washingtonban kezdődött egy Roscoe Fleming nevű fickóval. Ekkorra Pam már erősen függött az altatószerektől, de ha kellett, elég frissé és vonzóvá lehetett tenni ahhoz, hogy szép summát akasszanak le a fiatal pofikat kedvelő kuncsaftoktól. Az egyik stricije – mellékszálon – egy másik ötlettel is előállt. A pasas, egy bizonyos Henry, a kábítószerügyleteit akarta kiszélesíteni, és mivel igen óvatos duhaj volt, mindig másokkal végeztette el a piszkos munkát. Összeszedett pár prostit, hogy velük vitesse el a drogot a terjesztőknek. A lányokat más városok ismert stricijeitől vette, minden esetben száz százalék készpénzes tranzakció keretében, ami a lányokban eleve rossz érzést ébresztett. Pam szinte azonnal szökni próbált, de elkapták, és úgy megverték, hogy három bordája eltört. Csak később tudta meg, hogy az első lecke sokkal szerencsétlenebbül is végződhetett volna. Henrynek bevett szokása volt, hogy nyugtatókkal tömje tele a lányokat, ami Pam esetében egyszerre csillapította a fájdalmát és törte meg a függetlenségét. Mindezt Henry azzal tetézte, hogy minden haverjának odaadta a lányt, aki csak ráfanyalodott. Végül elérte, ami eddig senkinek sem sikerült: lélekben törte meg Pamet.
Öt hónap folyamatos verés, szexuális megaláztatás és drogozás után szinte katatón állapotba zuhant, amiből alig négy héttel korábban az zökkentette vissza a valóságba, amikor egy kapualjban egy tizenkét éves fiú holttestébe botlott. A tű még ott lógott a srác karjában. Bár kifelé továbbra is engedelmesnek mutatkozott, minden erejét összeszedve megpróbálta visszaszorítani az adagját. Henry cimborái nem panaszkodtak. Így talán még jobb parti volt, gondolták. Pam várta a pillanatot, míg Henry elmegy, mert akkor a többieknek is lazult a figyelme. Alig öt nappal ezelőtt pakolta össze kevéske cókmókját, és titokban lelépett. Mivel pénze nem volt – Henry sose engedte, hogy pénz legyen náluk –, stoppal menekült el a városból.
– Ki a franc ez a Henry? – kérdezte Kelly, miután Pam befejezte a mesélést.
– Harmincéves, fekete, nagyjából olyan magas, mint te.
– Volt más is, aki elszökött?
Pam hangja megdermedt. – Csak egyvalakiről tudok. November tájékán történt. Henry megölte. Tudta, hogy a rendőrségre megy, és... – Pam felpillantott – végignézette velünk. Borzalmas volt.
– És te hogyhogy megpróbáltad?
– Inkább meghalok, mint hogy tovább csináljam! – vallotta meg halkan. – Meg akartam halni. Ott volt az a kissrác. Tudod, mi történik ilyenkor? Egyszerűen megszűnsz. Minden megszűnik. Én meg még segítettem is. Segítettem, hogy megöljék.
– Hogy szöktél meg?
– Előtte este... lefeküdtem mindegyikükkel... így békén hagytak... nem figyeltek rám annyira. Érted már?
– Azt tetted, amire a szökés érdekében szükség volt! – mondta Kelly. Minden erejére szüksége volt, hogy a hangja ne remegjen meg. – Hála istennek!
– Nem hibáztatnálak, ha visszavinnél, és kiadnád az utamat! Talán apámnak mégis igaza volt abban, amiket rám mondott.
– Pam, emlékszel azokra, amiket a templomban hallottál?
– Igen.
– Emlékszel a tanításra: „Menj, és többé ne vétkezz!”? Gondolod, hogy én sose tettem semmi rosszat? Hogy sose kellett szégyenkeznem? Hogy sose féltem? Nem vagy egyedül, Pam! Van fogalmad, milyen nagy bátorság volt a részedről, hogy mindezt elmeséld?
Pam hangjából eltűnt minden érzelem. – Jogod van tudni.
– És most, hogy már tudom, nem változott semmi. – Pillanatra megállt. – De, mégis csak! Még bátrabb lettél a szememben, szivi!
– Biztos vagy benne? És mi lesz később?
– Később? Én csak a stricik miatt aggódom, akiktől elszöktél – mondta Kelly.
– Ha megtalálnak... – Pambe ismét visszaköltözött az érzelem. A félelem. – Ha bemegyünk a városba, bármikor megláthatnak.
– Majd óvatosak leszünk! – mondta Kelly.
– Soha nem leszek biztonságban! Soha!
– Figyelj, két választásod van! Vagy örökké bujkálsz és menekülsz, vagy segítesz őket hűvösre tenni.
A lány határozottan megrázta a fejét. – A lány, akit megöltek... Tudták. Tudták, hogy a rendőrségre készül. A rendőrségben nem bízom. Te nem tudod, mire képesek ezek az emberek!
Sarah-nak még valamiben igaza volt, állapította meg Kelly. Pam visszavette a nyakpántos felsőt, így a nap még hangsúlyosabbá tette a hátán levő sebeket. Bizonyos helyeken, például a bőrén levő hurkák és vérhegek nyomait, nem fogta meg úgy, mint másutt. Néhányan ebben lelték örömüket. Az egész Pierre Lamarckkal, jobban mondva Donald Maddennel kezdődött. Gyenge, gyáva férfiakkal, akiknek a nőkkel való kapcsolata az erőszakról szólt.
Férfiak? – tette fel a kérdést magában Kelly.
Semmi esetre sem.
Kelly megkérte Pamet, maradjon ott, ahol van, egy percre leszalad a műhelybe. Kis idő múlva nyolc üres üdítőspalackkal, illetve sörösdobozzal tért vissza, melyeket nagyjából tíz méterre a kempingszékektől felsorakoztatott a földön.
– Fogd be a füled! – mondta a lánynak.
– Miért?
– Kérlek! – felelte. Miután Pam megtette, Kelly szemvillanás alatt előkapott az inge alól egy .45-ös automata Coltot, majd két kézbe fogta a fegyvert; balról jobbra haladt, fél másodperces közökkel. A palackok a lövedékek szaggató tanúságtételeként egymás után buktak fel vagy röppentek levegőbe. Mielőtt rövid röppályája végeztével az utolsó palack földet érhetett volna, Kelly kivette az elhasznált tárat, betette az újat, és még távolabb tessékelte a dobozokat. Miután meggyőződött róla, hogy a pisztoly üres, leengedte a kakast, visszadugta az öve alá a Coltot, és visszaült Pam mellé.
– Nem nagy kunszt megfélemlíteni egy fiatal lányt, pláne akinek nincsenek barátai! Velem már nehezebb dolguk lenne. Pam, ha bárkinek akárcsak a kósza gondolat megfordul a fejében, hogy bántson téged, velem gyűlik meg a baja!
A lány tekintete végigsiklott a dobozokon, majd visszatért Kellyre, aki elégedett volt magával és lövésztudományával. A rögtönzött erődemonstráció révén, melynek során minden egyes palack helyébe egy-egy nevet vagy arcot képzelt, saját magából is kiereszthette a gőzt. De látta, hogy ezzel még mindig nem győzte meg Pamet. Ahhoz több időre lesz szüksége.
– Na szóval! – telepedett vissza a helyére. – Akkor most már ismerem a történetedet!
– Igen.
– És még mindig azt hiszed, hogy ez változtat a véleményemen?
– Nem. Ha azt mondod. Asszem, hiszek neked.
– Pam, nem minden férfi ilyen; sőt, ami azt illeti, a többségük nem ilyen! Neked egyszerűen nem volt szerencséd, ez minden! Semmi baj nincs veled! Vannak, akik balesetet szenvednek vagy megbetegszenek. Vietnamban sok olyan embert láttam, aki azért halt meg, mert nem volt szerencséje. Velem is majdnem megtörtént. És nem azért, mert valami baj lett volna velük! Egyszerűen nem. volt szerencséjük! Rossz helyen voltak, balra fordultak jobb helyett, vagy rossz irányba néztek. Sarah azt szeretné, ha keresnél egy orvost, akivel kibeszélhetnél magadból mindent. Én is egyetértek vele. Szeretnénk, ha teljesen rendbejönnél!
– És azután? – kérdezte Pamela Madden. Kelly mélyet sóhajtott. Most már nem volt visszaút.
– Szeretném... ha együtt maradnánk.
Pam úgy nézett rá, mint akit arcul csaptak. A reakciója Kellyt is meglepte. – Nem hiszem, csak azért mondod, hogy...
Kelly felállt, és a karjánál fogva felemelte a lányt. – Figyelj ide rám! Beteg voltál, de most már sokkal jobban vagy. Minden elképzelhető rossz elért, amivel ez a sors csak sújthatott, de te mégse adtad fel! Én hiszek benned! De időre van szükség, mint mindenhez. De a végén tökre rendben leszel! – Kelly letette a lányt, és hátralépett. Remegett a dühtől, és nemcsak amiatt, ami Pammel történt, hanem azért is, mert úgy érezte, kezdi ráerőszakolni az akaratát. – Sajnálom! Nem kellett volna ezt tennem. De kérlek, Pam... csak egy kicsit higgy magadban!
– Nem könnyű. Szörnyű dolgokat tettem.
Sarah-nak igaza volt. Pamnek valóban profi segítségre volt szüksége. Kelly dühös volt magára, amiért nem találta a megfelelő szavakat.
A következő pár nap könnyed napi rutinná szelídült. Egyéb erényei dacára Pam borzasztó szakács volt, sikertelen szárnypróbálgatásai kétszer is sírásba torkolltak. Kelly ennek ellenére mosollyal és kedves szavakkal biztatta, és mindent legyűrt, amit a lány készített. Pam gyorsan tanult, és péntekre azt is kisilabizálta, hogyan lehet egy égett széndarabnál egy fokkal ehetőbb hamburgert készíteni. Kelly végig mellette volt, és biztatta. Igyekezett nem rátelepedni a lányra, többnyire sikerrel. Egy kedves szó, egy gyengéd érintés, egy mosoly többet használt. Pam hamarosan a hajnali kelésre is rákapott, és nekiállt tornászni. Eleinte persze nem ment könnyen. Bár alapjában egészséges volt, évek óta nem futott többet pár száz méternél, így Kelly arra biztatta, először csak sétáljon. Két körrel kezdte, ami a hét végére ötre nőtt. Délutánonként sokat napozott, többnyire bugyiban és melltartóban, miután túl sok ruhája nem volt. Lassan kezdett valami színt is felszedni magára, és már nem foglalkozott a hátán levő vékony, sápadt hegekkel, amelyek láttán Kelly vére kis híján felforrt a dühtől. Egyre több figyelmet fordított a külsejére, naponta legalább egyszer letusolt és hajat mosott, haját selymesen csillogóra fésülte. Kelly soha nem mulasztotta el megdicsérni. Egyetlenegyszer se volt szükség a fenobarbitálra, amit Sarah ott hagyott neki. Olykor persze küszködött magával, de a szerek helyett a rendszeres tornát választotta, és lassan visszaállt a normál alvás-ébrenlét ritmusba. Mosolya egyre nagyobb magabiztosságról árulkodott, és Kelly kétszer is tanúja volt, hogy amikor a tükör elé állt, nem csak a fájdalom tükröződött a szemében.
– Ugye, milyen szép vagy? – kérdezte Kelly szombat este, miután a lány letusolt.
– Talán – felelte Pam.
Kelly felvett egy fésűt a mosdókagyló mellől, és végigsiklott vele a lány nedves haján. – Jól kiszívta a nap!
– Eltartott egy darabig, amíg az összes koszt kimostam belőle – mondta a lány, ellazulva Kelly érintésétől.
A fésű elakadt egy csomóban. Kelly vigyázott, ne húzza meg túl erősen. – De végül csak kijött mind, nem?
– De, asszem, remélem! – mondta a tükörben levő arcnak.
– Nehezedre esett kimondani?
– Eléggé – mosolyodott el Pam. Mosolya végre igazi, meleg, meggyőződésből fakadó volt.
Kelly letette a fésűt, és megcsókolta a lány nyakát. Hagyta, hogy Pam a tükörből figyelje. Majd újra megragadta a fésűt, és folytatta a munkát. Tudta, elég férfiatlan foglalatosság, de szívesen csinálta – Így ni! Szép sima, nincs több gubanc!
– Igazán vehettél volna egy hajszárítót!
– Sose volt rá szükségem – vont vállat Kelly.
Pam megfordult, és megfogta a férfi kezét. – Még lehet, ha még mindig akarod.
Kelly elnémult vagy tíz másodpercre, és amikor megszólalt, szavai mögött ott rejtőzött a félelem. – Biztos vagy benne?
– Még mindig aka...?
– Igen! – Nem volt könnyű feladat zuhanyozás után, vizes hajjal, nedvesen és pucéran felemelni a lányt, de egy férfinak időnként muszáj a karjába zárnia asszonyát. Pam egészen megváltozott. A bordái kevésbé voltak hangsúlyosak. A rendszeres, egészséges étrend jóvoltából a súlya is gyarapodott. De legjobban odabent, lélekben változott. Kelly úgy érezte, mintha valami csoda történt volna, és bár tudta, hogy így van, félt elhinni, hogy ebben neki is része volt. Kis idő után letette Pamet. Látta a szemében a vidámságot. Büszke volt rá, hogy részben ő csempészte bele.
– Nekem is megvannak a magam hibái – figyelmeztette Kelly, nem sejtve, mit árult el a pillantása.
– Többségét már láttam – nyugtatta meg Pam. A lány keze Kelly napbarnította, szőrrel fedett mellkasához csúszott, melyen a távoli bevetéseken szerzett vágások nyoma díszelgett. Ám az igazi sebek mindkettejüknél legbelül voltak, de együtt talán majd mindkettejüknek sikerül meggyógyítani a másikét. Most már Pam is egyre jobban hitt ebben. Kezdett egyre inkább úgy tekinteni a jövőre, hogy az nem egy sötét, borús hely, ahol el kell bújni, hogy mindent elfeledjen, hanem egy olyan hely, ahol még van számára remény.

6
Csapda
A többi már ment magától. A jachttal átruccantak Solomonsba, ahol Pam végre vehetett magának pár holmit. Egy fodrászszalonba is betértek. A lány a Kellyvel töltött második hét végére nekiállt futni, és pár kilót is felszedett. Már nyugodtan felvehetett egy kétrészes fürdőruhát, anélkül, hogy a bordái feltűnően kitüremkedtek volna. A lába is erősödött. Lanyha izmai, ahogy egy ilyen korú lánynak kell, feszesebbé váltak. De a démonaitól még nem tudott teljesen megszabadulni. Kelly nemegyszer arra ébredt, hogy a lány reszketve izzad, és noha érthetetlen szavakat mormolt magában, pontosan tudta, miről beszél. Az érintése, ha saját magát nem is, Pamet mindig megnyugtatta. Szép lassan megtanította a lányt jachtot vezetni. Hiányos iskolázottsága ellenére Pamnek jól vágott az esze. Hamar megtanult olyan fogásokat, amik a legtöbb hajóson rendre kifogtak. Még úszni is elmentek. Kelly csodálkozott is, hogy Texas közepén Pam hogy a csudába tanult meg úszni.
Szerette a lányt, úgy, ahogy van. A szépségét, a hangját, az illatát, és egyáltalában a közelségét. Ha csak egy percre nem volt mellette, Kelly már aggódott, mintha csak attól tartana, a következő pillanatban eltűnik. De Pam ott volt vele, pajkos mosolyával folyamatosan kereste a férfi tekintetét. Viszont néha egész más kifejezés ült az arcára, ilyenkor visszatekintett sötét múltjára, vagy előreszaladt egy olyan jövőbe, amely nem egyezett azzal, amit maguknak elképzeltek. Kelly azt kívánta, bárcsak képes lenne belenyúlni az elméjébe, hogy kivegye belőle a rossz emlékeket. Mindenféle ürüggyel a közelségét kereste, ujjait végigsiklatta a lány vállán, csak hogy érezze, ott van vele.
Tíz nappal az után, hogy Rosenék elmentek, kis ünnepséget tartottak. Kelly megengedte, hogy Pam kijárjon a jachttal, majd a fenobarbitálos üvegcsét egy kődarabhoz kötözték, és a vízbe hajították. A csobbanás stílszerű tanújele volt annak, hogy Pam végleg megszabadult egyik démonától. Kelly ott állt mögötte, erős karjával fogta a derekát, és miközben az öbölben úszkáló többi hajót figyelte, reményekkel telve nézett a jövőbe.
– Igazad volt – mondta Pam Kelly karját simogatva.
– Megesik – somolygott Kelly a bajsza alatt, de a lány következő megjegyzése nagyon meglepte.
– Ott vannak a többiek, John, a többi lány, akiket Henry... Helent is megölte.
– Mit akarsz ezzel mondani?
– Vissza kell mennem. Segítenem kell nekik... mielőtt Henry... mielőtt megöl még valakit.
– Ez nagyon veszélyes, Pammy! – intette óvatosságra Kelly.
– Tudom... de velük mi lesz?
A felépülés jele, gondolta magában Kelly. Pam ismét normális ember lett, és a normális emberek aggódnak másokért.
– Nem bujkálhatok örökké, nem igaz? – bár a szavai nem ezt mutatták, Kelly érezte benne a félelmet, ezért még szorosabban magához húzta.
– Nem, valóban nem! Ez a legfőbb probléma. Nem lehet állandóan bujkálni.
– Tuti, hogy megbízható az a rendőr barátod? – kérdezte Pam.
– Tuti! Ismer engem. Hadnagy az illető, egy éve csináltam nekik egy melót. Vízbe dobtak egy fegyvert, én segítettem megkeresni. Szóval tartozik egy szívességgel. Meg úgy alakult, hogy a búvárjaikat is én oktattam, és összehaverkodtam néhányukkal. – Pillanatra megállt. – Pam, nem muszáj ezt csinálnod! Ha úgy döntesz, hogy egyszerűen magad mögött hagyod az egészet, nekem az is teljesen rendben van. Nekem sem muszáj visszamennem Baltimore-ba, leszámítva a vizsgálatot a dokinál.
Amit velem megcsináltak, a többiekkel is megcsinálják. Ha semmit se teszek, soha nem fogok megszabadulni tőle.
Kelly eltöprengett. Eszébe jutottak a saját démonai. Bizonyos dolgok elől nem tudsz megszökni. Tudta, mert megpróbálta. Azok a megrázkódtatások, amik Pamet érték, a maguk nemében még az övéinél is borzalmasabbak voltak, és ha valóban együtt maradnak, valahogy le kell csendesíteni azokat a démonokat.
– Akkor hadd hívjam fel!
Allen hadnagy – szólt bele egy hang a kagylóba a Nyugat-Baltimore-i irodában. A légkondícionáló nem szuperált valami jól aznap, és az asztalon is sorakoztak az elvégezetlen akták.
– Frank? Itt John Kelly. – A nyomozó elmosolyodott.
– Milyen az élet az öbölben, cimbora? – Én is el bírnám viselni!
– Csendes, ráérős. Felétek mi újság? – kérdezte a hang.
– Ne is mondd! – felelte Allen, és hátradőlt a forgószékben. Nagydarab ember volt, és mint a legtöbb rendőr a generációjából, ő is második világháborús veterán volt – tengerészgyalogos tüzér –, aki egyszerű járőrből egészen a gyilkosságiakig vitte. Munkája ezzel együtt nem volt annyira embert próbáló, mint ahogyan azt sokan gondolnák, bár az emberi élet illékonyságának lelki terhével nap mint nap meg kellett küzdenie. Allennek azonnal feltűnt, hogy Kelly hangja valahogy más volt. – Mit tehetek érted?
– Az van, hogy... szóval nemrég megismerkedtem egy illetővel, akinek beszélnie kéne veled.
– Éspedig? – kérdezte a zsaru, miközben cigarettáért és gyufáért kotorászott a zsebében.
– Rátok tartozó ügyben. Információja van egy gyilkosságról.
Allen agya rögtön átkapcsolt. – Mikor, hol? – vonta fel a szemöldökét.
– Még én se tudom, de amúgy se akarom telefonba.
– Mennyire komoly?
– Magunk közt vagyunk?
Allen bólintott, és kibámult az ablakon. – Persze, mondhatod!
– Drogüzérek.
Allennek beugrott valami. Kelly „illetőként” hivatkozott az informátorára. Akkor ez a bizonyos „illető" nő lesz, rakta össze a hadnagy. Kelly intelligens fickó, de ilyen téren nem annyira csiszolt. Allen fél füllel értesült a jelentésekből, hogy egy droghálózat nőket használ fel különféle célokra, de semmi több. Nem az ő ügye volt, Emmet Ryan és Tom Douglas foglalkozott vele a belvárosiaktól, Allennek elvileg ezt sem kellett volna tudnia.
– Jelenleg legalább három drogcsempész hálózat ténykedik a városban. Nem azok a barátságos arcok – jegyezte meg Allen. – Mit tudunk még?
– Frank, az ismerősöm nem akar belefolyni. Csak pár információt át akar adni, ez minden. Ha előremozdul az ügy, esetleg visszatérhetünk rá. Ha igaz a történet, elég elvetemült alakokról van szó.
Allen végiggondolta. Sose érdekelte különösebben Kelly háttere, úgy érezte, eleget tud. Tudta, hogy Kelly képzett búvár, a folyami flottánál harcolt a Mekong-deltában, a 9. gyalogoshadosztályt támogatta; tapasztalt haditengerész, akinek a szolgálatait a Pentagonból ajánlotta valaki a rendőrség figyelmébe. Ő irányította az állomány búvárjainak továbbképzését. Remek munkát végzett, szép summát is kapott érte, idézte fel magában Allen. Tuti, hogy ez a bizonyos „illető” nő lesz. Kelly nem fedezne így egy férfit. Egy férfi nem így áll hozzá egy másik férfihoz. Ha tényleg csak ennyi, érdekes lehet a dolog.
– Ugye nem csak szórakozol? – kérdezett rá a biztonság kedvéért.
– Az nem az én stílusom, öregem! – biztosította Kelly. – A feltételeim a következők: privát értesülésként kezeled, és senkinek se szólsz róla. Rendben?
– Nézd, ha bárki más jönne ezzel, valószínűleg azt mondanám, hogy jöjjön be, és pont, de veled kész vagyok együttműködni. Végső soron te segítettél megoldani a Gooding-ügyet. Elkaptuk a fickót, nyilván tudsz róla. Életfogytigot plusz harminc évet kapott. Ezért sokkal tartozom! Rendben hajlandó vagyok kivételt tenni veled!
– Kösz, Frank! Hogy van a beosztásod?
– A héten esti műszakban vagyok. – Délután négy óra múlhatott Allen nem sokkal azelőtt vette fel a szolgálatot. Arról nem tudott, hogy Kelly már háromszor próbálta hívni aznap, de üzenetet semmiképp nem akart hagyni. – Úgy éjfél-egy körül végzek. Attól függ, milyen sűrű lesz az este – magyarázta. – Változó.
– Akkor holnap este. Fölveszlek a főbejárat előtt. Bekaphatnánk együtt valamit.
Allen összeráncolta a szemöldökét. Mint valami James Bond-film, gondolta, titkosügynökös szarság. De Kellyt komoly embernek ismerte, még ha a nyomozati munkához lövése sem volt.
– Rendben, pajtás, akkor holnap!
– Kösz, Frank, szevasz! – A vonal szétkapcsolt. Allen folytatta a munkát, de előtte rövid emlékeztetőt írt a határidőnaplójába.
Félsz? – kérdezte.
– Kicsit – vallotta be a lány.
– Ez teljesen normális – mosolyodott el. – De hallottad, amit mondtam. Semmit sem tud rólad. Bármikor visszakozhatsz. És mindig lesz nálam fegyver. Csak beszélgetünk. Ha akarod, befejezzük, és elmegyünk. Egy nap, pontosabban egy éjszaka, és megleszünk. És végig veled leszek.
– Minden percben?
– Kivéve, amikor kimész a mosdóba, szivi! Ott neked kell vigyáznod magadra! – A lány megnyugodott és elmosolyodott.
– Megyek, összeütök valami harapnivalót! – mondta, és kiment a konyhába.
Kelly kinézett az udvarra. Valami arra késztette, hogy gyakoroljon még a fegyverrel, de végső soron azon már túlvolt. Bement a szerszámosbunkerbe, és levette az állványról a .45-öst. A helyretoló rugó kivételéhez először benyomta a biztosítót, majd elforgatta a csővezető hüvelyt. Ezután lehúzta a szánt, kiemelte a csövet, és a pisztolyt ezzel részlegesen szét is szerelte. A pisztoly csövét a fény felé tartotta. Ahogy arra számított, a többszöri használattól elkoszolódott. Ronggyal, Hoppe fegyvertisztító szerrel és fogkefével minden felületet gondosan addig tisztogatott, amíg a fémrészeken nyoma sem maradt szennyeződésnek. Ezután finoman megolajozta a masinát. Nem használt túl sok olajat, az csak magához vonzaná a port és az egyéb szennyeződéseket, és a legváratlanabb pillanatban eltömíthetné és megakaszthatná a fegyvert. Miután végzett a tisztítással, gyorsan és szakszerűen összeszerelte a Coltot. Akár csukott szemmel is bármikor képes lett volna elvégezni a műveletet. A pisztoly kényelmesen simult a kezébe. Próbaképpen Kelly többször egymás után a hátrahúzta szánt, hogy biztos legyen benne, megfelelően szerelte össze, amiről végül vizuális úton is meggyőződött.
Ezután elővett a fiókból két töltött tárat, valamint egy különálló töltényt. Az egyik töltött tárat beillesztette, majd a szán hátrahúzásával és elengedésével az első töltényt a töltényűrbe tolta. Óvatosan visszaengedte a kakast, majd kivette a tárat és egy újabb töltényt csúsztatott a helyére. Így a fegyverben levő nyolc tölténnyel és a tartalék tárral összesen tizenöt tölténye volt arra, hogy farkasszemet nézzen a rá váró veszélyekkel. Ami a vietnami dzsungelben korántsem lenne elég, de egy lepukkant nagyvárosi környéken bőven elég kell, hogy legyen. Tíz méterről, akár nappal, akár éjjel, bárkit képes fejbe lőni. Eddig még soha nem jött zavarba a lövöldözéstől, és már korábban is ölt embert. Bármi veszély leselkedjen is rájuk, kész megvédeni magukat. Végső soron nem a vietkonggal áll szemben. Plusz éjszaka mennek, a sötétség pedig barátja. Most sokkal kevesebb embertől kell tartania, és hacsak a másik fél nem neszelte meg az érkezésüket – honnan is neszelte volna meg? – nem kell attól tartania, hogy valaki lesből rájuk támad. Csupán ébernek kell lennie. Tudta, hogy azzal nem lesz gond.
Csirkét vacsoráztak, azt Pam is meg tudta csinálni. Kelly majdnem elővett egy üveg bort, de meggondolta magát. Miért tenné ki Pamet az alkohol csábításának? Lehet, hogy ő maga is leszokik. Nem éri nagy veszteség, és ezzel az áldozattal is kimutathatja a lány iránti elköteleződését. A komoly témákat inkább mellőzték. Kelly próbált kizárni az agyából mindent, ami aggodalomra adhat okot. Felesleges állandóan ezen töprengeni. Ha túl sokat agyal, azzal csak ront a dolgokon.
– Szerinted tényleg kéne egy új függöny? – kérdezte a lánytól.
– A mostani nem nagyon passzol a bútorhoz.
– Ez csak egy hajó! – morgott Kelly.
– Szerintem elég egyhangú így!
– Egyhangú? – kérdezett vissza Kelly az asztalt törölgetve. – Legközelebb majd azzal jössz, hogy minden férfi egyforma... – Kellybe belefagyott a mondat. Most először érezte azt, hogy rosszat szól. – Bocs...
– Bizonyos tekintetben az – mosolygott rá huncutul Pam. – Ne félj felhozni előttem bizonyos témákat, oksi?
Kelly megnyugodott. – Oksi – mondta, és magához húzta a lányt. – Ha így gondolod...
– Mmm – mosolyodott el Pam, és elfogadta a férfi csókját. Kelly keze a lány háta felé kalandozott, de a pamut blúz alatt nem lelte nyomát a melltartónak. Pam felkacagott. – Kíváncsi voltam, mikor veszed már észre!
– Útban voltak a gyertyák – magyarázkodott Kelly.
– Szépek a gyertyák, de szagosak! – Pamnek igaza volt. A bunker szellőzése nem volt valami tökéletes. Egy újabb orvosolni való probléma. Kellyre mozgalmas időszak várt, de gondolatait most sokkal szebb dolgok foglalták le.
– Szerinted is feljött rám pár kiló?
– Úgy tűnik... vagy csak képzelem?
– Egy kicsi biztos – felelte Pam, és magához tapasztotta a férfi kezét.
Vehetnénk neked pár ruhát! – vetette fel Kelly látva lány arcát és növekvő önbizalmát. Hagyta, hogy Pam vezesse a hajót, de szigorúan az iránytű által jelzett útvonalon, a Sharps Island-i világítótorony mentén, keletre a forgalmas hajócsatornától.
– Jó ötlet! – helyeselt Pam. – De nem tudok jó helyeket. – Jó kormányoshoz híven az iránytűre pillantott.
– Pofonegyszerű: csak figyeld a parkolókat!
– Ha'?
– A Lincolnokat meg a Caddyket, szivi! Ott vannak a jó cuccok! – magyarázta Kelly. – Tuti recept!
Pam díjazta az ötletet. Kelly lépten-nyomon rácsodálkozott, mennyivel magabiztosabbnak tűnik a lány, bár még bőven volt hova fejlődnie.
– Hol alszunk ma este?
– A jachton – felelte Kelly. – Itt biztonságban leszünk. – Pam ezzel meg is elégedett volna, de Kelly továbbment.
– Te már másképp nézel ki, engem meg egyáltalán nem ismernek. Nem ismerik a kocsimat, se a hajómat. Frank Allen a nevedet se tudja, azt meg pláne nem, hogy nő vagy. Első a műveleti biztonság! Nincs mitől tartanunk.
– Biztos igazad van! – mondta Pam mosolyogva. Az arcára írt bizalom tovább táplálta Kelly amúgy is nagy egóját.
– Esni fog – jegyezte meg Kelly a távoli felhőkre mutatva. – Nem is baj! Rontja a látási viszonyokat. Mi csomó mindent esőben csináltunk. Az emberek elázva kevésbé éberek.
– Látszik, hogy nagyon érted a dolgodat!
Kelly magabiztosan mosolygott. – Kemény iskolába jártam, szivi!
Három óra múlva értek partot. Kelly roppant elővigyázatos volt. Szemügyre vette a parkolót, és megállapította, hogy a Scout a szokott helyén áll. Amíg kikötött, leküldte Pamet a kabinba, és megkérte, addig maradjon is ott, amíg a terepjáróval a kikötőhöz nem ér. Pam a hajóból a megbeszéltek szerint rögtön a kocsiba szállt, mellőzve mindanfajta nézelődést, Kelly pedig azonnal elhajtott. Bőven időben voltak. Kelly kihajtott a városból, és egy Timonium központjában levő, külvárosi bevásárlóközponthoz hajtott, ahol Pam két – Kelly számára végeláthatatlannak tűnő – óra alatt kiválasztott magának három tetszetős darabot. Kelly készpénzzel fizetett. A lány azt vette fel, amelyik Kellynek jobban tetszett: egy nem túl feltűnő blúzt és szoknyát, ami jól ment a férfi sportzakójához. Kelly ez egyszer az anyagi lehetőségeihez mérten öltözött fel.
Vacsorázni is a környéken tértek be, egy sikkes étterem diszkrét, sarki bokszát választották. Kelly nem mondta, de már nagyon vágyott valami tisztességes ételre. Bár Pam csirkéjével nem volt semmi baja, volt még mit csiszolni a lány főzőtudományán.
– Jól nézel ki... úgy értem, sokkal felszabadultabb vagy! – jegyezte meg Kelly a vacsora utáni kávét kortyolgatva.
– Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer így fogom érezni magam. Végül is... csak alig három hét telt el, nem?
– De! – Kelly letette a csészét. Holnap elmegyünk Rosenékhez. Meglátod, pár hónap, és velünk a világ! – Megfogta a lány bal kezét, remélve, hogy egy nap aranygyűrű kerül a gyűrűsujjára.
– Most már én is hiszek benne! Tényleg!
– Akkor jó!
– És most mit fogunk csinálni? – kérdezte Pam. A vacsora megvolt, és a hadnaggyal való titkos találkáig még maradt pár órájuk.
– Kocsikázunk egyet. – Kelly az asztalon hagyta a pénzt, és kikísérte Pamet a kocsihoz.
Sötétedett. A nap már majdnem lement, az eső szemerkélni kezdett. Kelly dél felé hajtott a York Roadon, a belváros irányába. Jóllakottan, nyugodtan, magabiztosan nézett az éjszakai kaland elébe. Towsonba érve megpillantotta a nemrég megüresedett villamosvágányokat, amelyek a belváros közelségét – és annak potenciális veszélyeit – jelezték. Kelly élesre állította minden érzékét. Tekintete éberen pásztázta az utcákat és a járdát, és öt másodpercenként a tükörbe nézett. A .45-ös automata Coltot már akkor az ülés alatti, megszokott helyére csúsztatta, amikor beszállt a kocsiba. Onnan hamarabb eléri, mint ha az övében lenne – így amúgy is sokkal kényelmesebb.
– Pam? – fordult oda a lányhoz Kelly, szemmel tartva a forgalmat. Gondosan ügyelt arra, hogy az ajtók zárva legyenek, bár az amúgy is fokozott elővigyázatosság tükrében ez az extra biztonsági óvintézkedés túl paranoiásnak tűnhetett.
– Tessék?
– Mennyire bízol bennem?
– Teljesen, John!
– Megkérdezhetem, hogy hol... dolgoztál?
– Ezt hogy érted?
– Úgy értem, elég sötét van, az eső is esik, szeretném látni, hogy néz ki a környék. Kellynek oda sem kellett néznie, érezte, hogy Pam ereiben meghűl a vér. – Nyugi, óvatos leszek! Ha bármi olyat látsz, ami megrémít, már húzom is el a csíkot!
– Muszáj? Félek! – vágta rá azonnal Pam, de leállította magát. Igenis bízik Johnban. Annyi mindent tett már érte. Megmentette. Muszáj bíznia benne. A tudtára kell adnia. Meg kell mutatnia, hogy bízik benne. – Megígéred, hogy óvatos leszel? – kérdezte.
– Megígérem, Pam! – nyugtatta meg a férfi. – Ha csak a legkisebb dolog is aggaszt, szólsz, és már ott sem vagyunk!
– Na jó, rendben!
Hihetetlen, állapította meg döbbenten Kelly ötven perccel később. Minden itt volt a szeme előtt, eddig mégse vette észre! Pedig hányszor hajtott már át a városnak ezen a részén, de soha nem állt meg, soha nem nézett körül. Az életben maradása évekig azon múlt, hogy mindenre odafigyeljen, minden elhajolt faágra, minden hirtelen madárfüttyre, minden apró lábnyomra. Hiába ment keresztül a környéken már legalább százszor, soha nem figyelt oda a történésekre. Ez egy egészen másfajta dzsungel volt, egészen más nagyvadakkal. Énjének egyik része vállat vont, mondván, Mégis mire számítottál? – viszont másik része azt mondatta vele, nyilván mindig is veszélyes környék volt, csak nem figyelt fel rá, hiszen a jelek nem voltak olyan élesek és szembeötlőek.
A körülmények ideálisnak tűntek. Sötét, felhős ég, a hold sehol. Egyedül a szórványos utcalámpák adtak némi fényt, magányos körfoltokat vetítve az elnéptelenedő járdákra Az eső végig zuhogott, időnként jött egy-egy zápor, de aztán lecsillapodott. Ez elég volt ahhoz, hogy az emberek fejét földre szegezze és kedvét szegje a bámészkodóknak, ami Kellynek kapóra jött. Ahogy másodjára, majd harmadjára kerülte meg a háztömböket, újabb és újabb részletekre lett figyelmes. Például arra, hogy nem minden utcalámpa világít. Vajon csak a munkások hanyagsága miatt? Vagy esetleg a helyi „üzletemberek” karbantartó akciója van a háttérben? Talán mindkettő, gondolta. A szerelők, akik a lámpákat javítják, nem kereshetnek valami jól, azért a húsz dollárért nem fogják strapálni magukat; talán be se csavarják rendesen az izzókat. Akármi is volt a háttérben, ez megadta a környék alaphangulatát. Az utcák sötétek voltak, a sötét pedig Kelly bizalmas barátja volt.
A környék rettentő búskomor, állapította meg Kelly. Egykori családi vegyesboltok mállott utcafrontjai. Feltehetően a bevásárlóközpontok miatt zártak be, melyek a '68-as zavargások miatt maguk is tönkrementek, máig betöltetlen rést ütve a térség gazdaságának szövetén. A járdák repedezett aszfaltján mindenütt szemét. Vajon laknak itt egyáltalán? Ha igen, kicsodák? Mivel foglalkoznak? Mik az álmaik? Nyilván nem lehet mindenki bűnöző. Vajon éjszaka elbújnak? És ha igen, hol vannak nappal? Kelly megtanulta Ázsiában: adj az ellenségnek fél nap előnyt, és a maga javára fordítja; adj egy egészet, és mindent bekebelez! Nem, nem szabad a másik félnek teret hagyni, se időt, se semmit, amit a maga javára fordíthat! Így lehet elveszíteni egy háborút, márpedig itt most háború zajlik. És a győztes oldalon nem a jók seregei állnak. A felismerés bunkósbotként sújtott le Kellyre. Ő már látta, milyen egy szerinte vesztésre álló háború.
A dílerek elég vegyes társaság, mérte fel Kelly, ahogy elhaladt az értékesítési zóna mellett. Testtartásuk magabiztosságról árulkodott. A napnak ebben a szakában ők voltak az utca urai. Kisebb-nagyobb versengések nyilván előfordultak közöttük, hogy a piszkos darwini metódus szerint eldöntessen, ki birtokolja a járda adott szakaszát, vagy egy bizonyos betört ablak előtti tér kinek a territóriuma legyen, De ahogy az minden versengéssel lenni szokott, idővel kialakult valamiféle stabilitás, és bonyolódhatott tovább az üzlet, hiszen minden vetélkedés célja végső soron az üzlet volt.
Kelly jobbra fordult, egy új utcába. Már a gondolat is ironikus mosolyt csalt az arcára. Új utca? Csudát! Ezek itt ősrégi utcák, olyan régiek, hogy a „jó” emberek már évekkel ezelőtt kiköltöztek a külvárosba, a zöldövezetbe, lehetőséget adva a náluk értéktelenebbnek vélt lakosoknak, hogy a helyükre költözzenek, majd amazok is továbbálltak, és a kör tovább folytatódott még néhány nemzedéken át, míg valami nagyon el nem romlott és el nem jutott a jelen stádiumba. Bő egy órába telt, míg rájött, hogy igenis élnek itt emberek, nemcsak a szemetes járdák és a gengszterek alkotják az utcaképet. Egy nő kézen fogva vezetett egy kisgyereket. A buszmegállóból jöttek. Vajon hol lehettek? Látogatóban a nagynéninél? Könyvtárban? Mindenképpen valami olyan helyen, ami megért annyit, hogy vállalják érte ezt a kockázatos gyalogutat a buszmegállótól hazáig, csupa olyan látnivalók, hangok és alakok között, amelyeknek akár a puszta léte is veszélyt jelenthetett a gyerekre.
Kelly fölegyenesedett, figyelme egyre élénkebb lett. Már azelőtt is látott ilyet. Vietnamban, abban az országban, amely már születése előtt is háborúban állt. De még ott is éltek szülők és gyerekek, akik a háború ellenére kétségbeesetten próbáltak normális életet élni. A gyerekeknek játszaniuk kellett, muszáj volt, hogy szüleik szeressék, babusgassák őket, és bátorságukhoz és tehetségükhöz mérten megvédjék őket a valóság kíméletlenebb oldalától. Ugyanezt látta most is. Mindenütt voltak áldozatok, többé-kevésbé valamennyien ártatlanok, és mind között a gyerekek a legártatlanabbak. Ugyanezt látta itt is, ahogy a fiatal anyuka alig negyven méterre tőle átkísérte gyerekét az úton, nem messze attól a saroktól, ahol egy díler állt, és épp egy ügyletet bonyolított. Kelly lassított, hogy kényelmesen átérhessenek. Remélte, hogy az anyuka törődése és szeretete nagyban kihat majd a gyerek későbbi életére. Vajon a dílerek észrevették őket? Vajon a hétköznapi járókelők figyelemre érdemesek egyáltalán? Vagy esetleg csak álcák? Potenciális ügyfelek? Zavaró tényezők? Áldozatok? És mi a helyzet a kisgyerekkel? Érdekli őket egyáltalán? Nem valószínű.
– Basszus! – motyogta magában Kelly, túlságosan magába zárkózva ahhoz, hogy dühét nyíltan kimutassa.
– Mi az? – kérdezte Pam. Csendben ült, az ablaktól távol hajolva.
– Semmi, bocs! – rázta meg a fejét Kelly, és folytatta a nézelődést. Igazából kezdte élvezni a dolgot. Olyan volt, mint valami felderítőakció. A felderítés lényege az ismeretszerzés: az ismeretszerzés, a tanulás pedig mindig is Kelly szenvedélye volt. Itt valami egészen újjal találkozott. Aljas, destruktív, piszkos dolgokkal, ez kétségtelen, de valami újjal, ami mindig izgalmas. Egészen beleborzongott.
A kuncsaftok tábora is elég vegyes képet mutatott. Voltak, akikről lerítt, hogy helyiek, bőrszínük és elnyűtt ruházatuk hamar elárulta őket. Némelyek függőbbnek tűntek, mint mások. Vajon ez mit jelenthet, tűnődött el Kelly Azt, hogy a kevésbé rozzantak még csak most kezdenek a szer rabjává válni? És hogy a lepukkantabbak az önpusztítás veteránjai, akik visszafordíthatatlanul haladnak a végzetük felé? Vajon egy normális, ember hogy nézheti el őket nyugodtan? Azt, ahogy szép lassan elpusztítják magukat? Mi visz egy embert ilyesmire? Kelly fejében megfordult, hogy félreáll. Nehezen tudta feldolgozni az élményt.
Aztán Ott volt a másik csoport, felső-középkategóriás autókkal, melyek annyira tiszták voltak, hogy nyilvánvalóan a külvárosból érkeztek, ahol az életszínvonalbeli különbség kézzel fogható. Ahogy elhaladt az egyik mellett, hirtelen a sofőrre pillantott. Nyakkendőt visel! Kigombolt gallér, nyilván ideges, nem csoda egy ilyen környéken. Egyik kezével letekeri az ablakot, a másik a kormányon, lába végig a gázpedálon, készen arra, hogy szükség esetén beletaposson. Az idegei pattanásig feszülnek, figyelte Kelly a tükörben. Nem érzi magát biztonságban, mégis idemerészkedett. És lám! Pénz kiad az ablakon, csomag átvesz, és máris elhajt, amilyen gyorsan csak a forgalom engedi. Kelly hirtelen ötlettől vezérelve követni kezdte. Egy darabig a nyomában maradt. A Buick előbb jobbra fordult, aztán balra, majd ki a főútra, ahol áttért a bal sávba, begyorsult, és mindaddig ott maradt, amíg csak a sofőr bölcsnek látta. Mielőbb el akart húzni erről a nyomasztó környékről, úgy, hogy a rendőrök figyelmét lehetőleg ne hívja fel magára.
Tényleg, a rendőrök, villant be Kellynek, miután abbahagyta az üldözést. Hol a francban vannak ilyenkor? A lakótelepi jelenetsor szinte minden mozzanata törvényt sértett, de rendőrnek se híre, se hamva nem volt. Méltatlankodva kanyarodott vissza az üzleti negyed felé. Ha összeveti azzal a környékkel, ahol Indianapolisban élt, alig tíz évvel ezelőtt, óriási a differencia. Hogy a csudába változtak meg a dolgok ilyen gyorsan? Hogyhogy nem vette észre? Amíg a haditengerészetnél volt, majd a bérelt szigeten, mindentől elszigetelődött. Tudatlan, vidéki parasztnak érezte magát, turistának a saját hazájában.
Pamre pillantott. Úgy tűnt, minden rendben, bár kicsit feszültnek tűnt. Veszélyes emberek voltak odakint, de kettejükre nem jelentettek veszélyt. Kelly gondosan ügyelt arra, hogy ne keltsenek feltűnést, hogy beleolvadjanak a forgalomba, igyekezett rendszertelen útvonalon körbejárni az „üzleti” zónát. Biztos volt benne, hogy ha veszély leselkedik rájuk, észre fogja venni. Miközben jellegzetes viselkedésminták után kutatott, ő maga igyekezett ezeket elkerülni. Ha valaki esetleg mégis szemmel tartaná őket, biztosan kiszúrná. Ráadásul a Colt is ott van az ülés alatt, ha kell. Bármilyen félelmetesnek tűnnek is ezek a gengszterek, az észak-vietnamiakhoz vagy a vietkonghoz képest kismiskák. Azok ott voltak a szeren, de ő még jobb volt náluk. Az utca sem volt veszélytelen, de mégsem mérhető azokhoz a veszélyekhez, amiket Ázsiában túlélt.
Úgy negyven-ötven méterre előttük egy selyeminges díler tűnt fel. Inge barna vagy gesztenyeszínű lehetett, a gyér megvilágításban nehezen lehetett kivenni a színét, de abból, ahogy a fényt visszaverte, valószínűleg selyem lehetett. Nyilván valódi selyem, fogadni mert volna rá. Mire föl ez a hivalkodás? Nem elég ezeknek a férgeknek, hogy megszegik a törvényt, még azt is meg kell mutatniuk, milyen tökösek?
A barom, gondolta magában Kelly. Nem sok esze van, ha még direkt fel is hívja magára a figyelmet. Ha veszélyes dolgot csinálsz, célszerű elrejteni a kilétedet, leplezni a jelenlétedet, és mindig hagyni kell legalább egy menekülési útvonalat.
– Hihetetlen, hogy mégis megússzák! – motyogta magában Kelly.
– Ha'? – nézett rá Pam.
– Annyira buták! – Kelly a saroknál álló dílerre mutatott. – Még ha a rendőrök nem is tesznek semmit, mi van, ha valaki úgy dönt, hogy... úgy értem, csomó pénz van nála, nem?
– Egy-két lepedő biztos – felelte Pam.
– És mi van, ha valaki megpróbálja kirabolni?
– Előfordul, de nála is van fegyver, és ha valaki megpróbálja.. .
– Á, a fickó a kapualjban?
– Az az igazi díler, John! Nem tudtad? A barna inges csak a szárnysegédje. Ő bonyolítja le a tényleges miacsodát.
– Tranzakciót – jegyezte meg Kelly szárazon, emlékeztetve magát, hogy valami elkerülte a figyelmét. Büszkesége megint elnyomta az éberségét. Hiba! – térítette észhez magát.
– Azt! – bólintott rá Pam. – Figyeld! Most figyeld!
Kelly most már valóban szemtanúja volt a tranzakciónak. Egy autós – szintén külvárosi – éppen átadta a pénzt (feltételezhetően a pénzt, mert bár Kelly nem látta pontosan, de az biztos, hogy nem BankAmericard volt). A futár a zsebébe nyúlt, és átadott valamit. Miután a kocsi elhajtott, a selyeminges átment az úton, majd a kapualj sötétjében, ahová Kelly már nem látott be, újabb tranzakcióra került sor.
– Már értem! A futárnál van a drog, ő bonyolítja az ügyletet, majd átadja a pénzt a főnöknek. A bevétel a főnöké, akinél a biztonság kedvéért szintén van fegyver. Akkor mégse olyan hülyék, mint gondoltam.
– Nem, dörzsöltek ezek!
Kelly bólintott, és nagyobb éberségre sarkallta magát, hiszen már legalább másodszor vont le téves következtetést. De végül is éppen ezért volt szükség a felderítésre!
Nem szabad elkényelmesedni!, figyelmeztette magát Kelly. Most már tudjuk, hogy két rosszfiú van odakint, és az egyiknél, aki a kapualjban bújt meg, fegyver van. Elhelyezkedett az ülésben, figyelmét a potenciális veszélyforrásra irányozta, és az árulkodó, jellegzetes viselkedésmintákra fókuszált. A kapualjban álló lesz a valódi célpont. A tévesen futárnak nevezett másik alighanem csak egy feláldozható bérenc, akinek legfeljebb pár morzsa vagy bizonyos százalék üti a markát. Az igazi ellenség az, aki a kapualj sötétjében megbújik. Ami pontosan illett a képletbe. Elmosolyodott. Eszébe jutott az észak-vietnami néphadsereg politikai tisztje. Annak a munkának külön kódja volt: ERMINE COAT, vagyis hermelinbunda. Miután sikerült egyértelműen beazonosítani, négy napig követték a rohadékot. Kifigyelték a szokásait, hogy miként lenne legcélszerűbb eltenni láb alól. Kelly soha nem fogja elfelejteni, milyen képet vágott a pofa, amikor a golyó átfúrta a mellkasát. Utána öt kilométeres vágta következett a leszállási zónáig, mialatt az Észak-vietnami Néphadsereg, az ÉNH gyors reagálású erői az általa kiszórt elterelő pirotöltetek miatt teljesen rossz irányba indultak.
Mi van, ha az árnyékban levő pasas az, akit keres? Mi lenne a következő lépése? Érdekes gondolatjáték. Sasnak képzelte magát, aki felülről figyel, pásztáz, listáz; mint valami csúcsragadozó, aki egyelőre nem éhes, de a felszálló légáramlatokat meglovagolva folyamatosan figyel odafentről.
Mosolyra húzta a száját, nem törődve a figyelmeztető jelekkel, amiket tapasztalt harcos énje folyamatosan küldözgetett.
Hmm. Ezt az autót eddig még nem látta. Egy igazi igásló, egy meggypiros Plymouth Roadrunner sportautó bukkant fel előtte, mintegy fél saroknyira tőle. Volt valami furcsa abban, ahogy...
– John... – Pam feszengeni kezdett az ülésben.
– Mi az? – Kelly a pisztolyért nyúlt, és pár milliméternyire kihúzta a tokjából. A Colt markoltának ismerős fabordázata rögtön megnyugtatta. Ám az, hogy érte nyúlt, és hogy valamiért szüksége volt erre a megnyugtató mozdulatra, egyértelműen azt jelezte, hogy jobban oda kellene figyelnie a belső vészjelekre. Az óvatosságra törekvő, éberebb énje előtérbe tolta magát, harci ösztönei egyre erőteljesebben jeleztek. Ami ismét csak feltüzelte a büszkeségét. Lám, villant át az agyán, még most is működik, ha szükség van rá!
– Ezt a kocsit ismerem...
Kelly higgadt maradt. – Rendben, akkor ideje elhúzni a csíkot! – Kelly a gázra lépett, és kitért balra, hogy megelőzze a Roadrunnert. Szólni akart Pamnek, hogy bukjon le, de erre semmi szükség nem volt. Egy perc múlva már hét határon túl lesznek, és akkor... a francba!
Egy szintén felső-középosztálybeli kuncsaft nyitható tetejű, fekete Karmann-Ghia kupéja váratlanul kivágott balra a Roadrunner előtt, de egy másik kocsi miatt neki is fékeznie kellett. Kelly a fékbe taposott, hogy elkerülje az ütközést. Nem lett volna szerencsés éppen most belemennie. De az időzítés rosszul sült el, és Kelly majdnem pont a Roadrunner mellett állt meg, melynek sofőrje épp akkor szállt ki az autóból. Ám ahelyett, hogy előrement volna, a kocsi hátuljához indult, majd ahogy megfordult, tekintete a Scout ablakára tévedt. Alig egy méterre volt Pam rémült arcától. Mivel Kelly tudta, hogy a férfi potenciálisan veszélyt jelent, ő is hátrafordult, és akkor észrevette a pasas szemében. Megismerte Pamet.
– Oké, látom! – nyugtázta Kelly hátborzongató harci nyugalommal. Balra tekerte a kormányt, és gázt adott, maga mögött hagyva a sportkocsit és titokzatos sofőrjét. Pár másodperc múlva a sarokhoz ért, majd a lehető legrövidebb körültekintés után egy éles balkanyarral elhagyta a helyszínt.
– Meglátott! – Pamet a rémület járta át.
– Semmi gáz, Pam! – nyugtatta Kelly a tükörbe pillantva. – Máris elhúzzuk a csíkot! Amíg velem vagy, biztonságban vagy!
Idióta! Kelly ösztönei felülírták látszólagos nyugalmát. Csak reménykedhetsz, hogy nem jön utánad! Háromszor akkora lóerő van abban a verdában!
– Oké! – A mögöttük jövő, mélyen ülő reflektorfények ugyanazt az ívet írták le, mint a Scout húsz másodperccel korábban. Kelly a háta mögött kígyózó fényeket figyelte. Az autó erőteljesen gyorsulva kacsázott a nedves aszfalton. Dupla fényszóró. Ez nem a Karmann-Ghia.
Ez most valódi vészhelyzet, súgták Kelly ösztönei. Nem tudjuk, mekkora, de ideje felébredni!
Vettem!
Kelly mindkét kezével megragadta a kormányt. A pisztoly még várhat. Próbálta felmérni a helyzetet, ami nem tűnt túl rózsásnak. A Scoutot nem ilyesmire tervezték, nem az a fürge sportautó volt. Motorházteteje alatt csupán négy vézna henger dolgozott, míg a Plymouth Roadrunnerben nyolc volt, és mind a nyolc erősebb volt, mint az övé. És ami még rosszabb, a Roadrunner kiválóan gyorsult és kanyarodott, míg a Scout egyenetlen terepviszonyok között mozgott csak otthonosan, jó huszonöt kilométer per órás sebességgel. Ami jelen helyzetben nem vált az előnyükre.
Kelly sűrűn lesegette a tükröket. Nem volt nagy az egérút, és a Roadrunner vészesen közeledett.
Lássuk, mink van! Kelly számba vette a lehetőségeket. A terepjáró azért nem teljesen haszontalan. Robusztus kis verda, hatalmas, ormótlan lökhárítókkal; nagy has- és fülkemagassága révén faltörő kosnak sem utolsó. Mit számít, hogy sportos-e a karosszéria? Lehet, hogy a Plymouth az ilyen faszfejek státuszszimbóluma, az ő verdája viszont igazi fegyver, márpedig a fegyverekkel remekül bánik. Kelly kétségei menten eloszlottak.
– Pam – mondta Kelly amilyen nyugodtan csak tudta –, mi lenne, ha lehasalnál, szivi?
– Követnek minket? – kérdezte remegő hangon, és épp meg akart fordulni, de Kelly jobb kézzel finoman lenyomta a fejét.
– Igen, úgy tűnik, követnek. De bízd csak ide, megoldom! Kelly tudatának utolsó, le nem foglalt szeglete büszke volt arra, hogy meg tudta őrizni a nyugalmát és a magabiztosságát. Tény, hogy veszélyben voltak, de Kellynek nem volt újdonság a veszély. Jóval többet tudott róla, mint a Roadrunner utasai. Ha leckét akartak kapni, milyen az igazi veszély, akkor a legjobb helyre jöttek a rohadékok.
Kelly vibráló izgalommal tekerte balra a kormányt, majd hirtelen belefékezett, és élesen jobbra fordult. Nem kanyarodott olyan jól, mint a sportkocsi, de az utca elég széles volt, és azzal, hogy elöl haladt, ő választhatta meg az utat és az időzítést. Nehéz lesz őket lerázni, viszont tudta, hol van a rendőrkapitányság. Ott leszakíthatja őket.
Előfordulhat, hogy lőni fognak, vagy hogy megpróbálják ártalmatlanítani az autóját, de erre az esetre ott volt a Colt, a tartalék tár és további lőszer a kesztyűtartóban. Lehet, hogy náluk is van fegyver, de biztos nem képzettek. Zárkózzanak csak nyugodtan! Hányan is lehetnek? Ketten? Esetleg hárman? Nem ártott volna megnézni, gondolta magában Kelly, de arra már nem volt idő.
Kelly a tükörbe nézett. Szerencséje volt. Egy másik, éppen arra járó autó fényszórója megvilágította a Roadrunnert. Hárman voltak. Kelly kíváncsi volt, milyen fegyverük lehet. Legrosszabb esetben vadászpuska. Vagy legeslegrosszabb esetben gyorstüzelő puska, bár ezek utcai gengszterek, nem katonák, így ennek kicsi volt a valószínűsége.
Nem valószínű, de ne bocsátkozzunk feltételezésekbe!, kontrollálta magát.
A .45-ös közelről éppen olyan halálos, mint egy puska. Ahogy balra fordult, áldotta a sorsot a hétközi lőgyakorlatért. Ha arra kerül a sor, közelebb csalogatja és meglepi őket.
A Roadrunner már csak alig tíz méterre volt mögöttük, sofőrje a következő lépésen gondolkodott.
Most jön a neheze, mi, haver? – képzelte magát Kelly üldözője helyébe. Hiába jössz közelebb, ha a másik fickót egy tonna fém veszi körül. És most mitévő leszel? Nekem jössz?
Azért a másik sofőrnek sem ment el teljesen az esze. A Scout hátsó lökhárítóján ott volt a vonóhorog. Ha beleszaladna, szétszabná a Roadrunner hűtőrácsát. Nem éri meg neki.
A Roadrunner kivágott jobbra. Kelly észlelte, hogy a sofőr megdolgoztatja a nyolc hengert, de az, hogy ő ment elöl, előnyt jelentett. Kelly jobbra rántotta a kormányt, és elzárta a sportkocsi útját. Fékcsikorgást hallott. A Roadrunner próbálta elkerülni a koccanást. Legalább kiderült, hogy a másik sofőrnek nem fűlik a foga a koccanáshoz, túlságosan félti a verdáját. Vigyázz, haver, még megsérül az a szép meggypiros fényezés! A Roadrunner most balról próbálkozott, de Kelly ezt a manővert is kivédte. Mint két versengő vitorlás a kanyarban: ugrott be neki a kép.
– John, mi történik itt? – kérdezte Pam rémülten.
Kelly hangjában ugyanaz a higgadság jelent meg, mint néhány perccel korábban. – Az történik, hogy nem tudnak túljárni az eszemen!
– Ez Billy kocsija, imád versenyezni!
– Billyé? Nos, Billy barátunk túlságosan félti a járgányát! Ha valakinél kés van, ne csodálkozzon, ha... – Kelly hirtelen belefékezett. A Scout orra előrebukott, így Billy orra előtt feltárult a krómozott vonóhorog; majd Kelly ismét rágyorsított, és figyelte a Roadrunner reakcióját. Hiába tapad rám, mindjárt elveszem a kedvét ennek a nagyképű szarjankónak!
Gyere csak, kisapám!
Kelly a kreativitás híve volt. Úgy vélte, felesleges túlbonyolítani a dolgokat. Persze tudta, hogy nagyon óvatosnak és ügyesnek kell lennie. Jól kell sáfárkodnia a szögekkel és a távolságokkal.
A következő kanyarba túl hagy gázzal ment bele. Majdnem kipördült, de sikerült visszakapaszkodnia, szándékosan a nemtörődöm sofőr benyomását keltve üldözőjében, aki nyilván el volt ájulva saját képességeitől. A jobb kanyartartású, széles kerekű sportkocsi gyorsan szűkítette a távolságot, és próbálta felvenni a pozíciót Kelly jobb oldalán. Egy szándékos ütközés most irányíthatatlanná tehette volna a terepjárót. Most a Roadrunner került előnyösebb pozícióba, legalábbis a sofőrje ezt hihette.
Rendben...
Kelly nem tudott jobbra fordulni, Billy elzárta az útját. Így élesen balra fordult egy olyan utcába, ahol beépítetlen telkek sorakoztak. Útépítéshez készülődhettek. A házakat rég lebontották, az alagsori részeket pedig betemették földdel, ami az éjszakai esőzéstől sárrá állt össze.
Kelly a Roadrunnerre pillantott. Hohó! A jobb oldali ablaka lefele tekeredett, ami azt jelentette, hogy lőni fognak. Ezt kicsit elszabtuk... Ám ez még jól is jöhet, mérte fel azonnal a helyzetet. Hadd lássák csak az arcát, ahogy félelemmel telve a Roadrunnerre bámul. Beleállt a fékbe, és keményen jobbra rántotta a kormányt. A Scout a pánikszerű manőver következtében pattogva bukdácsolt át a félig leamortizált régi útpadkán. A hirtelen döccenéstől Pam rémülten sikoltott fel.
A Roadrunner nagyobb lóerővel bírt, jobb kerekei voltak, jobb volt a fékje, a sofőrnek pedig, aki mindezzel tisztában volt, kiválóan működtek a reflexei. Erről időközben Kelly is meggyőződhetett, és most már számított is rá. A fékezés és a hirtelen jobbkanyar a Roadrunnernek sem jelentett gondot. A sportkocsi zötyögve pattogott végig a régi, lerombolt lakótelep aszfalttörmelékein, szorosan a Scout nyomában, bele egyenesen a csapdába, amit Kelly állított neki. A Roadrunner húsz méterre felzárkózott a terepjáró mögé.
Kelly villámgyorsan visszakapcsolt. A sár húsz centi mély lehetett, és fennállt a veszélye, hogy a Scout esetleg megreked, de ennek elég kicsi volt a valószínűsége. Kelly érezte, ahogy a kerekek belemélyednek a süppedős talajba. A gép megtorpant, de az abroncsok mély kapaszkodóbordái továbblendítették a terepjárót. Ez az! Kelly csak most mert hátrafordulni.
A fényszórók mindent elárultak. Az aszfaltozott városi utakhoz tervezett, jó manőverezőképességű Roadrunner eleve alacsonyra ültetett karosszériája a kocsonyás felületre érve durván balra billent, majd miután lelassult, felpörgő kerekei lyukat vájtak a nedves talajba. A fényszórók lassan alámerültek, a bivalyerős motor pedig elkezdte ásni saját sírját. A felszálló gőz jelezte, hogy a motorblokk megfőtt.
A hajsza véget ért.
Három férfi szállt ki a kocsiból, és csak álltak ott tehetetlenül, elnézve a sárban elmerülő bakancsokat és a nemrég még csillivilli sportkocsit, amely most úgy festett, mint egy varacskos disznó. Bármiben sántikáltak is, pár csepp eső és egy kis sár keresztülhúzta a számításukat. Rajtam szerencsére nem fogtatok ki! – gondolta magában Kelly.
Kelly után bámultak, aki már huszonöt-harminc méterre járt tőlük.
– Balfékek! – kiáltott bele az esőbe. – Viszlát, faszfejek! – mondta, és továbbhajtott, de fél szemmel azért hátrapillantott. pillantott. Óvatosság, tapasztalat és némi furfang. Ez kellett a sikerhez, nyugtázta Kelly. És persze egy jó adag bátorság. Kelly csak egy röpke pillanat erejéig fürdőzött a dicsfényben. Visszakormányozta a kocsit egy viszonylag ép aszfaltcsíkra, felváltott, és elhajtott a helyszínről, hallgatva, ahogy a felverődő sárdarabok pattognak a kerékdob belsejében.
– Most már felülhetsz, Pam! Egy ideig nem látjuk őket viszont!
Pam felült, és visszanézett Billyre és a sárba ragadt Roadrunnerre. Egészen belesápadt, hogy a férfit ismét ilyen közelről látta.
– Mit csináltál?
– Hagytam, hogy utolérjenek, de kelepcébe csaltam őket – magyarázta Kelly. – Az a kocsi lehet, hogy az úton menő, de a sárban én vagyok az úr.
Pam rámosolygott. Próbálta bátornak mutatni magát, pedig momentán nem volt az. Kelly az órájára pillantott. Még bő egy óra a műszakváltásig. Billyvel és a haverjaival egy darabig biztosan nem lesz gondja. Legokosabb most az volna, ha keresnének egy nyugodt helyet, és várnának. És ahogy elnézte, Pamre is ráférne egy kis nyugtatás. Egy darabig még tovább hajtott, majd mikor olyan részre ért, ahol nem volt nagy a forgalom, félreállt és leparkolt.
– Hogy érzed magad? – kérdezte a lánytól.
– Halálra rémültem! – felelte Pam a földet bámulva.
Még mindig reszketett.
– Figyelj, ha akarod, máris visszamegyünk a hajóra...
– Ne! Billy megerőszakolt engem... Helent pedig megölte. Ha nem állítom meg, a többiekkel is megteszi.
Szavai legalább annyira igyekeztek meggyőzni saját magát, mint Kellyt. A férfi ezzel tisztában volt. Látott már ilyet. Bátorság volt a javából, amely kéz a kézben járt a félelemmel. Ez hajtotta előre az embereket a küldetéseken, ez volt az az erő, ami kijelölte számukra a feladatokat. Pam már megtapasztalta a sötétséget, és most, hogy a napfényt is látta, a társainak is meg szerette volna mutatni.
– Oké, de miután beszéltünk Frankkel, elhúzunk a bánatba!
– Jól vagyok! – mondta Pam, bár nem volt igaz, és tudta, hogy ezt Kelly is tudja. Szégyellte magát, pedig a férfi próbált tekintettel lenni rá.
– Kik azok a többiek? – kérdezte Kelly.
– Doris, Xantha, Paula, Maria és Roberta... mind ugyanabban a cipőben járnak, John! És ugye Helen... amikor megölték, kényszerítettek minket, hogy végignézzük.
– Nos, szivi, ha szerencsénk van, segíthetünk rajtuk! – ölelte át Kelly a lányt. Pam lassan megnyugodott.
– Szomjas vagyok! – mondta Pam.
– A hátsó ülésen van üdítő.
– Szuper! – mosolyodott el Pam. Hátranyúlt a kóláért, de hirtelen ledermedt. Elhűlve nézte, ahogy Kellyt eluralja az a szörnyű, vészterhes érzés, mint mikor áram fut át az ember testén.
– Kelly! – sikoltott fel Pam. A lány a kocsi bal háta felé nézett. Kelly már épp nyúlt a pisztolyért, és fordult volna hátra, de már túl késő volt, ezt ő is tudta. Agyán sokként szántott végig a gondolat, hogy elszúrta, végzetes hiba volt, bár nem érti, hogyan, de már nincs idő, hogy rájöjjön. Mielőtt elérte volna a pisztolyt, csak egy villanást látott; ütést érzett a fején, és minden elsötétült.

7
Eszmélés
Rutin járőrözés közben szúrta ki a terepjárót. Chuck Monroe tizenhat hónapja állt szolgálatba, éppen elég régen ahhoz, hogy saját URH-s kocsit kapjon, mellyel a napi szolgálat kezdetén jó szokása szerint bejárta a körzetét. A drogüzérek ellen nem sokat tehetett – az a Kábítószer-ellenes Ügyosztály dolga volt –, de a tengerészgyalogságnál megtanulta, hogy néha a puszta jelenlét is elrettentő lehet. Huszonöt éves volt, friss házas, és elég fiatal ahhoz, hogy kellően elhivatott legyen, és ne nézze ölbe tett kézzel, ami a városban, illetve a szűkebb szomszédságában zajlik. Úgy vélte, a Scout feltűnése szokatlan a környéken. Úgy döntött, feljegyzi a rendszámát, és közelebbről is szemügyre veszi a terepjárót. Ekkor jött a döbbenetes felismerés: a kocsi bal hátulján legalább két lövésnyomot fedezett fel. Megállt, feltette a kék villogót, és rádión jelezte a kollégáknak, hogy „fennforgás” van, legyenek készenlétben. A gumibotot áttette a bal kezébe, a jobbal pedig megmarkolta szolgálati fegyverét, és csak ezután ment oda a járműhöz. Chuck Monroe, ahogy kiképzéskor tanulta, lassan, óvatosan közelítette meg a járművet, tekintete mozaikként fényképezte az apró részleteket.
– Ó, basszus! – rohant vissza az URH-s kocsihoz. Először erősítést, majd mentőt kért, és bediktálta a központnak a szóban forgó gépkocsi rendszámát. Majd fogta az elsősegélydobozt, és visszasietett a terepjáróhoz. Az ajtaja zárva volt, az ablaka azonban ki volt törve. Benyúlt, és felhúzta a pöcköt. A látványtól elhűlt a vér az ereiben.
A sofőr előreborulva, feje és bal keze a kormányon, jobb karja az ölében. Mindenütt vér. A férfi, Monroe meglepetésére, még lélegzett. Egyértelmű volt, hogy vadászpuskával lőttek rá. A lövedékek előbb felszabdalták a Scout fém-üveggyapot karosszériáját, majd az áldozat fejét, nyakát és háttájékát érték. A szabad bőrfelületen számos apró lyuk tátongott, melyekből szivárgott a vér. Bár a sérülés éppen olyan szörnyűnek tűnt, mint a többi hasonló, amivel Monroe az utcán vagy a tengerészgyalogságnál találkozott, a pasas még életben volt. Ez annyira megdöbbentette, hogy úgy döntött, elő se veszi az elsősegélyládát. Perceken belül úgyis kiérkeznek a mentők. Úgy vélte, ha hozzányúl, lehet, hogy többet árt a sérültnek, mint használ. Hóna alá kapta a dobozt, mint valami könyvet, és bár a tettek embere volt, tehetetlenségre kárhoztatva nézte az áldozatot. Szegény ördög, legalább nincs magánál!
Vajon ki lehet? Egy darabig méricskélte az ernyedt testet, végül úgy döntött, megpróbálja kihalászni a tárcáját. Meglepetésére a zseb üres volt, érintése azonban nem várt reakciót indított el. A test megmozdult, ami nem volt túl szerencsés. Odanyúlt, hogy lefogja, ám ekkor a feje is megmozdult. Tudta, hogy a fej jobb, ha mozdulatlan marad, így automatikusan odanyúlt, és megérintette. Nem tette jól. Valamije hozzádörzsölődött valamihez. A sérült feljajdult, kiáltása visszhangot vert a sötét, esős éjszakába, majd Újra elernyedt.
– A francba! – Monroe meglátta a vért az ujja hegyén, és automatikusan a kék uniformis nadrágjába törölte. Ekkor hallotta meg a kelet felől érkező tűzoltó-mentőkocsi szirénájának kísérteties sivítását. Elmormolt egy hálaimát. Tudta, hogy nemsokára itt lesznek a mentők, akik tudni fogják, mit kell tenni, és leveszik a válláról a terhet.
Pár másodperccel később a mentőautó befordult a sarkon. A nagy, doboz alakú, piros-fehér jármű nem messze az URH-s kocsitól állt meg, két utasa kipattant, és rögtön a járőrhöz lépett.
– Mink van? – kérdésük furcsamód nem hangzott kérdésnek. A tűzoltó-mentőtisztnek legtöbbször nem volt szüksége kérdésekre. Éjszaka ezen a környéken aligha történhetett baleset. Nyilván „éles tárgy okozta sérülés”, ahogy a szakzsargon mondja.
– Jesszus!
A társa már indult is vissza a mentőkocsihoz. Közben újabb rendőrautó érkezett a helyszínre.
– Mi a helyzet? – kérdezte a felügyelő.
Több lövés vadászpuskából, közvetlen közelről, de a sértett még él! – sorolta Monroe.
– Nem szeretem a nyaksérüléseket – jegyezte meg a mentős kurtán.
– Nyakrögzítő? – kiáltott ki a társa az esetkocsi hátuljából.
– Hozd, nehogy nekem megmozdítsa a fejét! – A rangidős tűzoltó-mentőtiszt az áldozat fejére tette a kezét, nehogy megmozduljon.
– Tudjuk, kicsoda? – kérdezte az őrmester.
– Nincs meg a tárcája. De még nem néztem alaposabban körbe.
– Rendszámot ellenőriztette?
Monroe bólintott. – Bediktáltam, ellenőrzik.
Az őrmester a kocsi belsejébe világított, hogy a tűzoltók jobban lássanak. Rengeteg vér, amúgy semmi. Valami üdítőféle a hátsó ülésen. – Egyéb? – kérdezte a járőrtől.
– Az utca üres volt, amikor ideértem. – Monroe az órájára pillantott. – Tizenegy perce. – A két rendőr hátrébb lépett, hogy a menősök hozzáférjenek a sérülthöz.
– Látta már korábban is?
– Nem, uram!
– Nézze át a járdát!
– Máris! – Monroe végigpásztázta a terepjáró környezetét.
– Kíváncsi volnék, mi ez? – kérdezte az őrmester, tulajdonképpen magától. A testet és a rengeteg vért elnézve arra gondolt, talán sose derül ki. A környéken történt bűnesetek jelentős részére soha nem derül fény, aminek az őrmester nem kimondottan örült. – Milyen az állapota, Mike? – fordult oda a mentőtiszthez.
– Baromi sok vért vesztett, Bert. Tipikus vadászpuska okozta sérülés – felelte a mentős, és ráadta a sérültre a nyakmerevítőt. – Rengeteg a sörét nyaktájékon, néhány a gerincoszlop közelében. Nem valami szép látvány!
– Hova viszitek? – kérdezte az őrmester.
– Az egyetemi kórház megtelt – szólt közbe a mentőápoló. – Buszbaleset volt a körgyűrűn. A Hopkinsba kell vinnünk.
– Az plusz tíz perc! – dühöngött Mike. – Phil, te vezetsz! Szólj be, hogy van egy súlyos sérültünk, és egy idegsebész álljon készenlétben!
– Meglesz! – A két mentős a hordágyra emelte a sérültet. A test reagált a mozgásra, ezért a két rendőr – közben három újabb URH-s kocsi érkezett – segített lefogni, míg a tűzoltók lekötözték.
– Piszkosul odavagy, barátom, de ne aggódj, mindjárt beviszünk a kórházba! – mondta Phil a sérültnek, aki nem tudni, volt-e olyan állapotban, hogy felfogja a mentőtiszt szavait. – Nyomás, Mike!
A sérültet a mentőkocsi hátuljába emelték. Mike Eaton, a rangidős mentőtiszt már előkészítette az infúziós palackot. A fejjel lefelé fekvő sérült karjába nem volt könnyű bevezetni az infúziós csövet, de mire a mentőkocsi elindult, sikerült abszolválni a feladatot. A Johns Hopkins Kórházig tartó tizenhat perces út a vitális funkciók mérésével – a beteg vérnyomása vészesen alacsony volt – és előzetes papírmunkával telt.
Ki vagy te, barátom?, motyogta magában Eaton. Fizikai állapota jó, állapította meg, huszonhat-huszonhét éves lehet. Szokatlan egy feltételezett drogostól. Amúgy szívós pasasnak tűnik. Így viszont sokkal inkább hasonlított egy nagy, alvó gyerekre, ahogy az átlátszó lélegeztetőmaszk alatt nyitott szájjal vette a levegőt, lassan, felszínesen, ami felettébb aggasztotta Eatont.
– Siess már! – szólt előre Phil Marconinak.
– Sietek, Mike, de csúszik az út!
– Gyerünk, Phil! Ti, digók, állítólag imádtok száguldozni! Vagy nem jól tudom?
– Csak mi nem iszunk annyit, mint ti! – jött a válasz. – Épp az imént szóltam be, a sebészeten már várnak minket. Nyugis estéjük van.
– Okés! – felelte csendben Eaton. A sérültre pillantott. A mentőkocsi hátuljában elég magányos és kísérteties tudott lenni a hangulat, amit a sziréna idegtépő visítását hallva néha nem is bánt. A hordágyról vér csöpögött a földre; az apró cseppek, mintha csak önálló életet élnének, meg-megszaladtak a jármű fémpadlóján. Ehhez a látványhoz nem lehetett hozzászokni.
– Még két perc – szólt hátra Marconi. Eaton a kocsi végébe ment, ajtónyitásra készen. Érezte, ahogy a mentőautó kanyart vesz, megáll, hátratolat, majd újra megáll. Mire észbe kapott, a hátsó ajtó nagy svunggal kinyílt.
– Hahó mindenki! – a sürgősségi rezidens volt az. – Oké, emberek, a hármasba, gyerünk! – Miközben a két megtermett beteghordó letolta a guruló hordágyat, a mentőtiszt leakasztotta az infúziós palackot, és kézben vitte mellettük.
– Az egyetem megtelt? – kérdezte a rezidens.
– Buszbaleset volt – mondta a melléjük csapódó Marconi.
– Nálunk amúgy is jobb helye lesz! Jesszusom, mi történt a pasassal? – A doktor menet közben a beteg fölé hajolt. – Tele van söréttel!
– Akkor a nyakát még nem látta! – jegyezte meg Eaton.
– Atyaég! – sóhajtott fel a rezidens.
A sérültet a sürgősségi osztály egyik tágas vizsgálójának sarkába tolták, majd öten együttes erővel a vizsgálóasztalra emelték. Az orvosi team azonnal munkához látott, míg egy másik orvos és néhány ápoló készenlétben állt.
Cliff Severn, a sürgősségi rezidens feltette a fejrögzítő homokzsákot, majd nagy gonddal eltávolította a nyakmerevítőt. Egy pillantás is elég volt.
– Gerincgyanús! – állapította meg. – Mielőbb pótolnunk kell a vért. – Kiosztott néhány gyors utasítást. Míg a nővérek két újabb infúziót hoztak, Severn levette a páciens cipőjét, és egy éles fémeszközzel megvizsgálta a bal talpát. A láb reagált. Rendben, vagyis nincs közvetlen idegkárosodás. Ez jó hír! Még néhány bökés a lábon: újabb pozitív reakció. Bámulatos! Az egyik nővér vért vett a szokásos vérvizsgálathoz. Severnnek fel sem kellett néznie. A személyzet jól képzett volt, mindenki tette a dolgát. Az, ami első blikkre izgatott kapkodásnak tűnhetett, valójában olyan volt, mint egy futballvédelem jól összehangolt mozgása, hónapok szorgos gyakorlásának eredménye.
– Hol a francban van már az idegsebész? – nyugtalankodott Severn.
– Itt! – felelte egy hang.
Severn felpillantott. – Á, Rosen professzor!
Kurta üdvözlés volt. A rezidens rögtön látta, hogy Sam Rosen nincs jókedvében. A professzor már huszonnégy órája talpon volt. A lépcsőről leesett idős hölgy eredetileg hatórásra tervezett műtétje maratonira nyúlt, és csak alig egy órája ért véget, sikertelenül. Meg kellett volna mentenie, mondogatta magában Rosen. Nem értette, mi volt a baj. Furcsamód inkább hálás volt, semmint mérges, hogy e pokoli nap után újabb feladat várt rá. Talán most nagyobb szerencsével jár.
– A tényeket! – mondta nyersen a professzor.
– Vadászpuska okozta sérülés, professzor úr, több sörét a gerincvelő közelében.
– Értem – Rosen hátra tett kézzel a beteg fölé hajolt. – Üveg hogy kerül ide?
– Autóban volt – mondta Eaton a vizsgáló túlfeléről.
– Kitisztítjuk. A fejét is le kell borotválni – vette szemügyre Rosen a sérülést. – Vérnyomás mennyi?
– Ötven per harminc – mondta az egyik szakápoló-gyakornok. – Pulzus száznegyven, gyengén tapintható.
– Akkor nem fogunk unatkozni! – jegyezte meg Rosen. – Elég kritikus a helyzet. Hmm... – állt meg egy pillanatra. – A páciens általános állapota jónak tűnik, az izomtónus jó. Vértérfogatot állítsuk helyre! – Mire kimondta, már el is indult az újabb infúzió. A sürgősségi szakápolók remekül dolgoztak, Rosen elismerően feléjük biccentett.
– A fiával mi újság, Margaret? – kérdezte az idősebbiket.
– Szeptemberben kezd a Carnegie-n – újságolta a nő, miközben beállította a kívánt cseppszámot.
– Margaret, utána tisztítsa meg a nyakat, hogy arra is vethessek egy pillantást!
– Máris, prof
A szakápoló fogott egy csipeszt és egy nagyobb vattadarabot. Utóbbit desztillált vízbe mártotta, majd óvatosan áttörölte a beteg nyakát, hogy láthatóvá tegye a tényleges sérüléseket. Rögtön látta, hogy nem olyan vészes a helyzet, mint amilyennek elsőre tűnt. Amíg a nő a sérült nyakát tisztogatta, Rosen steril ruhát kért. Mire visszament az ágyhoz, Margaret Wilson már oda is készítette a steril műtéti szettet. Eaton és Marconi a sarokból figyelték a történéseket.
– Szép munka, Margaret! – dicsérte meg Rosen, és felvette a szemüvegét. – Melyik karon kezd?
– A mérnökin.
– Az igen! – Rosen feltartotta a kezét. – Csipeszt! – A nővér a kezébe adta. – Mindig szükség van jóeszű, ifjú mérnökökre!
Rosen kiválasztott egy apró, kerek lyukat a páciens vállán, távol minden létfontosságú területtől. Nagy, lapátkezével komikusnak tűnő különös gondossággal emelte ki az apró sörétszemet, és a fény felé tartotta. – A hetes számú, ha minden igaz. Valaki galambnak nézte a pasast – fordult oda a mentősőkhöz. Miután betájolta a lövedék méretét és a behatolás mélységét, ismét a nyak fölé hajolt. – Hmm... vérnyomás mennyi?
– Nézem! – pattant fel a másik nővér. – Negyvenöt per negyven. Megy feljebb.
– Köszönöm! – mondta Rosen a beteg fölé görnyedve. – Ki kötötte be az első infúziót?
– Én – felelte Eaton.
– Szép munka, tűzoltó! – kacsintott rá Rosen. – Néha az az érzésem, maguk több életet mentenek meg, mint mi. Ő is magának köszönheti, hogy életben maradt.
– Köszönöm, prof! – Eaton nem ismerte jól Rosent, de most már értette, miért dicsérték annyian a doktort. Nem sűrű, hogy egy jónevű professzor így megdicsérjen egy közönséges mentőtisztet. – Fog tudni... úgy értem, a gerince miatt?
Rosen szemügyre vette a beteget. – Doktor, reflexek? – fordult oda a sürgősségi rezidenshez.
– Pozitív. Talpi reflex rendben. Perifériás idegkárosodásra utaló jelek nincsenek – sorolta Severn. Olyan volt, mint valami vizsga, amitől a fiatal orvos mindig ideges lett.
– Talán nem olyan vészes, mint amilyennek tűnik, de nagyon gyorsan ki kell tisztítani a területet. Két óra elég lesz? – kérdezte Severntől. Rosen tudta, hogy a sürgősségi rezidens jobban otthon van az ilyen sérülésekben.
– Inkább három.
– Pedig rám férne egy szunya. – Rosen az órájára pillantott. – Nincs idő vacakolni, kezelésbe veszem.
– Maga akarja csinálni?
– Miért ne? Itt vagyok, egyértelmű az eset, csak egy kis kézügyesség kell hozzá. – Rosen úgy érezte, havonta egyszer neki is kijár egy könnyű eset. A nehéz esetek úgyis mindig neki jutnak, gondolta.
– Részemről oké, prof!
– Beteg személyazonosságát ismerjük?
– Nem, uram! – felelte Marconi. – De a rendőrség rajta van.
– Értem – Rosen nyújtózott egyet. – Tudja, Margaret, ilyenkor már nem kéne dolgoznunk!
– Jól jön az éjszakai pótlék – felelte a nő. Ráadásul ma este ő volt a műszakvezető nővér. – Ez meg micsoda? – csodálkozott el.
– Hmh? – miközben a többiek folytatták a dolgukat, Rosen átsétált az ágy másik felére.
– A tetoválás, a beteg kezén – mutatta a nővér. Margaret Wilsont meglepte a professzor reakciója.
Az alvásból ébrenlétbe való átmenet általában nem okozott gondott Kellynek, ám ezúttal más volt a helyzet. Első értelmes gondolata a meglepődés volt, bár nem értette, miért. Csak ezután érkezett meg a fájdalom, igaz, nem annyi, mint amennyire a távoli figyelmeztető jelekből számított. Érezte, hogy ki tudja nyitni a szemét, így kinyitotta, de csak egy szürke linóleumpadló látványa tárult elé. A padlón heverő folyadékcseppeken neon lámpatestek fénye tört meg. Szúró fájdalmat érzett a szemében, de csak ezután eszmélt rá, hogy az igazi szurkáló érzés a karjából ered.
Élek.
Miért olyan meglepő ez?
Sürgölődést hallott maga körül, fojtott párbeszédeket, távoli kakofóniát. A levegő suhogását a szellőzőrendszer okozhatja, gondolta, valahol a közelben lehet, mert érezte a hátán a hűs bizsergést. Valami arra indíttatta, hogy megmozduljon, hisz mozdulatlanul védtelen, de hiába adott parancsot a végtagjainak, semmi sem történt. Csak a fájdalom éreztette a jelenlétét. Mint mikor bogár pottyan a tóba, a válla környékéről indult ki a hullám, és terjedt sebesen tova. Hirtelen nem tudta beazonosítani. Első tippje az volt, hogy leégett, mivel a nyaka bal oldalától a bal könyökéig mindene perzselt. Tudta, hogy valami, valami nagyon fontos dolog kiment a fejéből.
Hol a francban vagyok?
Távoli vibrálást érzett. Mi lehet az? – tűnődött el. Hajómotor? Nem, az valamiért nem lehet. Csak pár pillanat múlva eszmélt rá, hogy a zaj egy éppen induló autóbusz hangja. Tehát ez nem egy hajó. A városban van. De mi a fenét keres a városban?
Árnyék suhant végig az arcán. Ahogy a szemét nyitotta, egy világoszöld ruhás ember tárult elé, deréktól lefelé. Kezében csipeszes írótábla. De annyira se tudott ráfókuszálni, hogy legalább a nemét megállapítsa. Az alak elment, és mielőtt Kelly bármit is szólhatott volna, újra álomba zuhant.
A vállsérülés kiterjedt volt, de felületes – magyarázta Rosen a tőle tíz méterre álló idegsebész rezidensnek.
Így is elég szépen vérzett. Négy egység kellett – jegyezte meg a nő.
– A sörét okozta sérülések már csak ilyenek. Igazából csak az egyik veszélyeztette a gerincet. Eltartott egy darabig, mire kisilabizáltam, hogyan szedjem ki úgy, hogy semmit ne sértsek meg.
– Kétszázharminchét sörétszem volt benne – a nő a fény felé fordította a röntgenképet –, de úgy tűnik, mindet kiszedte. Rendesen telelyuggatták a pasast!
– Eltartott egy darabig – mondta Rosen fáradtan. Tudta, hogy jobb lett volna, ha valaki másra bízza, de végül is ő maga vállalta.
– Tényleg ismeri a pácienst? – kérdezte Sandy O'Toole, miután visszajött az akut szobából.
– Igen.
– Idő kell, de rendbe fog jönni. – A nő átnyújtotta az életfunkciókat mutató legfrissebb grafikont. – Egész tűrhető!
A professzor bólintott, és tovább magyarázott a rezidensnek. – A fizikai állapota jó. A tűzoltók remek munkát végeztek, sikerült felvinniük a vérnyomását. Így is majdnem elvérzett. Viszont a sebek rondábbnak tűntek elsőre. Sandy?
– Igen, doktor úr? – fordult vissza a nő.
– A páciens jó barátom. Megkérhetném, hogy...
– Figyeljek oda rá?
– Maga a legjobb, Sandy!
– Van valami, amit tudnom kell róla? – kérdezte a nő. Jólesett neki a bók.
– Nagyon jó ember. – Rosen szavain érződött, hogy komolyan gondolja. – Sarah is kedveli.
– Akkor biztos így van! – O'Toole visszaindult az akut szobába, és azon tűnődött, vajon a professzor nem megint a kerítőt játssza-e.
– A rendőröknek mit mondjak?
– Minimum négy óra. És ott akarok lenni. – Rosen a kávéfőzőre pillantott, de ezúttal ellene voksolt. Még egy csésze, és tényleg kilyukad a gyomra a sok savtól.
– Amúgy kicsoda?
– Túl sokat nem tudok róla. Amikor bajba kerültünk az öbölben, ő húzott ki minket a csávából. Végül egész hétvégére nála maradtunk. – Tovább nem ecsetelte. Végül is nem tudott róla túl sokat, a nagyja csak feltételezés volt, ami eléggé aggasztotta. A maga részéről mindent megtett. Bár az életét nem ő mentette meg – azt minden bizonnyal a tűzoltóknak köszönheti –, nagy szakértelmet igénylő műtétet hajtott végre rajta. Dr. Ann Pretlow, a rezidens kicsit ki is akadt, hogy nem engedte oda a beteghez, csak távolról nézhette, mit csinál. – Most muszáj aludnom egyet. Mára úgy sincs sok feladat beütemezve. Ann, megtenné, hogy ránéz Mrs. Bakerre?
– Persze!
– Valaki majd ébresszen fel három óra múlva! – szólt vissza Rosen, és megcélozta az irodáját, ahol várt rá a kényelmes kanapé.
Szép barna lett! – jegyezte meg Billy önelégült vigyorral. Nagy derültség támadt. – Kíváncsi volnék, hol sült le. Mi legyen vele?
Sokat töprengett rajta. Nemrég fedezett fel egy új módszert a holttestek eltüntetésére, a maga nemében sokkal simábbat és rizikómentesebbet, mint a korábbiak. De ahhoz hosszas hajókázásra volt szükség, és most nem akart ilyesmivel vesződni. És azt se akarta, hogy más is használja ezt a remek módszert. Túl jó ahhoz, hogy bárkivel is megossza. Tartott tőle, hogy valakinek eljár a szája. Leginkább ez volt a baj vele.
Keress egy helyet! – mondta némi töprengés után. – Az se baj, ha megtalálják. – Körbenézett a szobában. A tekinteteket figyelte. Úgy tűnt, hatott a lecke. Egyhamar nem fogják újra megpróbálni. Nem is kellett mondania semmit.
– Ma este? Vagy inkább éjszaka?
– Az jó lesz. Nem kell sietni! – Abból csak még jobban tanulnak, ha egész nap a szoba közepén heverő testet kell bámulniuk. Még élvezte is. Muszáj megleckéztetnie őket, és ha az egyiknek túl késő volt is, a többiek majd tanulnak a hibájából. Különösen úgy, ha a lecke világos és kőkemény. Amin a drog se tud tompítani.
– A fickóval mi van? – kérdezte Billytől.
Billy önelégülten vigyorgott. Ez volt a kedvenc arckifejezése. – Eltakarítottam. Duplacsövű, három méterről. Többé nem lesz rá gondunk.
– Remek! – mondta, és elment. Várta a munka, be kellett gyűjtenie a pénzt. Ezt a problémát is letudta. Bár mindig minden ilyen simán menne!, gondolta útban a kocsihoz.
A testet ott hagyták a földön. Doris és a többiek a szobában ültek; képtelenek voltak levenni róla a szemüket. A barátnőjük volt. Henry kemény leckét adott nekik.
Kelly úgy érezte, mintha mozgatnák. A padlócsíkok, mint valami stáblista névsora a film végén, szaporán váltották egymást, míg egy másik, kisebb szobába nem értek. Megpróbálta felemelni a fejét. Pár centire sikerült is, éppen elég magasra ahhoz, hogy megpillantsa a két lábat. A zöld színű műtősnadrág bő szára egészen a bokáig szaladt. Nőé, egészen biztos. Berregő hangot hallott. A látótere egyre alacsonyabbra került. Állítható hordágyon van, eszmélt rá. Valahogy az ágyhoz volt rögzítve, forduláskor érezte a szorítást. Nem volt túl kényelmes. Megpillantotta a nőt. Egy-két évvel fiatalabb lehet, gondolta. Barna haja zöld sapka alá gyűrve, világos szeme barátságosan csillogott.
– Helló! – mondta a maszk mögül. – Az ápolónő vagyok.
– Hol vagyok? – kérdezte Kelly reszelős hangon.
– A Johns Hopkins Kórházban.
– Mi...
– Meglőtték. – A nő odanyúlt, hogy megfogja a kezét.
A kéz puhaságát érezve Kelly fájdalomcsillapítóktól elnyomott tudata jelzett valamit, de nem tudta kisilabizálni, mi az. A kép mint valami homályos füstfelhő lebegett a szeme előtt, csak lassan tisztult; a hiányzó darabkák kezdtek összeállni. Bár tudta, hogy valami szörnyűség vár rá, agya igyekezett élesebben előhívni a képeket. Végül az ápolónő segített.
Sandy O'Toole szándékosan hagyta magán a maszkot. A többi ápolónőhöz hasonlóan gyakran tapasztalta, hogy a férfi betegek jól reagálnak, ha egy maga fajta csinos nő érdeklődést tanúsít irántuk. Látva, hogy a beteg, bizonyos John Kelly, kezd magához térni, levette a maszkot, és megvillantotta ragyogó, nőies mosolyát. A férfi számára ez volt aznap az első kellemes dolog. A férfiaknak általában bejött O'Toole sudár termete, sportos alkata és a kis hézag az első fogai között. Soha nem értette, miért találják szexinek azt a hézagot – hiszen folyton beleakad az étel –, de ha egyszer működik a dolog, és ettől jobban érzik magukat a páciensek, miért ne vetné be? Kellyre is rámosolygott, puszta szakmai indíttatásból. Az eredmény minden korábbit felülmúlt.
A beteg elsápadt, mint a viasz. Nem egyszerűen tejfehér vagy falfehér lett, inkább amolyan fakó fehér, mint a foltos-tarka polisztirol. A nő először azt hitte, valami baj van, súlyos belső vérzés, vagy vérrög okozta trombózis, és csak azért nem kiált a beteg, mert nem jön ki levegő a torkán. Karja ernyedten lógott maga mellett. Kelly egy pillanatra sem vette le róla a szemét. O'Toole-nak az volt az érzése, akármi történt is, azt ő váltotta ki a betegből. Első gondolata az volt, hogy megszorítja a férfi kezét, és megnyugtatja, hogy minden rendben, de rögtön tudta, hogy ez nem igaz.
– Jesszus úristen! Pam! – A beteg vonzó, férfias arcára sötét kétségbeesés ült.
Velem volt – magyarázta Kelly Rosennek egy perccel később. – Tud valamit róla, doki?
Mindjárt itt lesznek a rendőrök, John, én nem tudok semmit. Talán másik kórházba vitték – próbált reményt kelteni benne, pedig tudta, hogy hazugság. Lelkiismeret-furdalása támadt. Ellenőrizte Kelly életfunkcióit, amit Sandy is megtehetett volna, majd szemügyre vette a beteg hátát. – Rendbe fog jönni! Hogy van a válla?
– Volt már jobban is, Sam! – felelte Kelly szédelegve. – Súlyos?
– Sörétes puska, jó pár szemet beszedett... a kocsi ablaka fel volt húzva?
– Fel – mondta Kelly. Eszébe jutott az eső.
– Lehet, hogy az mentette meg az életét. A vállizomzat csúnyán megsérült, kis híján elvérzett, de a hegektől eltekintve nem lesz maradandó károsodás. Személyesen végeztem a műtétet.
– Kösz, Sam! – pillantott fel Kelly. – A fájdalom nem vészes... a legutóbbi sokkal rossz...
– Nyugalom, John! – csitította finoman Rosen, és közelebbről is szemügyre vette Kelly nyakát. Egy röntgent majd még muszáj csináltatnia, hogy biztos legyen benne, hogy semmiről se feledkezett meg, különös tekintettel a gerincközeli tájékra. – A fájdalomcsillapító hamar hat. Kerülje a heveskedést! Azért itt nem jár pont, rendben?
– Értettem. Kérem, szóljon be a többi kórházba, nincs-e ott Pam, jó? – kérte Kelly. A hangja bizakodó volt, bár talán már maga is sejtette...
Kint két egyenruhás rendőr várta, hogy Kelly magához térjen. Rosen pár perccel később behívta a rangidőset. A kikérdezés az orvos utasítása szerint rövid volt. A személyazonosság megállapítása után Pamről kérdezték; személyleírást Rosen már adott, a vezetéknév azonban még hiányzott, azt Kellynek kellett pótolnia. A rendőrök lejegyezték az Allen hadnaggyal megbeszélt találkozót, és pár perccel később már indultak is. Látták, hogy a beteg kezd kidőlni. A lövés és a műtét utáni sokk, plusz a fájdalomcsillapítók kisebbíthetik a beteg által elmondottak jelentőségét, magyarázta Rosen.
– Na és ki ez a lány? – kérdezte a rangidős rendőrtiszt.
– Én is csak most tudtam meg a családnevét – mondta Rosen, immár az irodában. Ő maga is kába volt a kevés alvástól, mondandója sem volt teljesen összeszedett. – Amikor megismertük őket, függő volt, nyugtatókat szedett... együtt élt Kellyvel, vagy mi. Mi segítettünk neki leszokni.
– Ki az a mi?
– A nejem, Sarah. Farmakológus itt a kórházban. Ha akarnak, vele is beszélhetnek.
– Mindenképpen – biztosította a rendőr. – Na, és Mr. Kelly?
– Vietnami veterán. Exhaditengerész.
– Van bármi okunk feltételezni, hogy ő is drogfüggő, doktor?
– Kizárt – felelte Rosen határozottan. – A fizikai állapota túl jó hozzá, és láttam a reakcióját, amikor megtudta, hogy Pam pirulákat szed. Alig tudtam lenyugtatni. Biztos, hogy nem drogozik. Orvos vagyok, észrevettem volna.
A rendőrt nem sikerült száz százalékig meggyőződnie, mindenesetre elkönyvelték a hallottakat. A nyomozóknak lesz dolguk bőven, gondolta magában. Ami elsőre sima rablásnak tűnt, abból most emberrablás is lett. Ez ám a fejlemény! – Mit kereshetett azon a környéken?
– Nem tudom – felelte Rosen. – Ki az az Allen hadnagy?
– Gyilkossági nyomozó, a nyugati körzetben – magyarázta a zsaru.
– Kíváncsi lennék, miért akart vele találkozni!
– Ezt majd a hadnagytól megtudjuk, uram.
– Rablás lehetett?
– Valószínűleg. A jelek arra utalnak. A tárcáját egy saroknyira találtuk meg. Se készpénz, se hitelkártya, csak a vezetői engedélye. Az autójában fegyver is volt. Akárki rabolta is ki, nem találta meg. Amúgy illegálisan volt nála – tette hozzá a zsaru. Közben a társa is bejött.
– Még egyszer ellenőriztettem a nevet. Tudtam, hogy hallottam már valahol! Tavaly Allennek dolgozott. Emlékszel a Gooding-ügyre?
Az idősebb kolléga felnézett a jegyzetfüzetéből. – Aha, persze! Nem ő találta meg a stukkert?
– De! És később ő tartotta a búvártovábbképzést.
– Bár ebből még mindig nem derül ki, mi a fenét keresett a környéken – jegyezte meg a fiatalabbik.
– Igaz – hagyta helyben a társa. – Viszont így nehezebb elképzelni róla, hogy benne van.
Az idősebbik rendőr a fejét csóválta. – Egy lány is vele volt, de eltűnt.
– Emberrablás? Mit tudunk róla?
– Csak a nevét. Pamela Madden. Húszéves, leszokóban levő kábítószerfüggő. Nem tudjuk, hol lehet. Csak Mr. Kelly van, az autója, a fegyver, semmi több. Nincs hátramaradt töltényhüvely, nincs szemtanú. Csak egy eltűnt lány, viszont a személyleírás ezer más környékbeli lányra is ráillene. Rablás, emberrablás. – Mindent összevetve nem annyira rendkívüli eset. Gyakran megesik, hogy az elején baromi keveset tudnak. A két rendőr mindenesetre úgy látta, mielőbb át kell adni az ügyet a nyomozóknak.
– Nem idevalósi volt. Akcentussal beszélt. Texasival, asszem.
– Még valami? – kérdezte az idősebb rendőr. – Törje a fejét, doktor! Bármi, ami eszébe jut, hasznos lehet.
Rosen furcsa grimaszokat vágott. – Szexuálisan bántalmazták. Vélhetően örömlány volt. A nejem szerint... nos, magam is láttam a hegeket a hátán. Korbács vagy szíj nyomai. Nem firtattuk, de alighanem prostituált volt.
– Nos, Mr. Kellynek elég furcsa szokásai és hölgyismerősei vannak – állapította meg a rendőr, miközben jegyzetelt.
A professzort felbosszantotta a megjegyzés. – Nem az imént mondta, hogy maguknak is segített? Van még valami? Vizit van, mennem kell.
– Doktor, az eddigiek alapján ez elég egyértelmű gyilkossági kísérlet, valószínűleg rablás kapcsán. De az emberrablás gyanúja is fennáll. Ezek súlyos bűncselekmények. Mi csak a szokásos eljárást követjük, ahogy orvosként maga is. Mikor lesz a beteg újra kikérdezhető állapotban?
– Jó esetben holnap, de egy-két napig biztos kába lesz.
– Délelőtt tíz rendben?
– Rendben.
A rendőrök felálltak. – Akkor holnap, viszlát, doktor!
Rosen megvárta, amíg elmennek. Furcsamód ez volt az első eset, hogy része volt egy igazi bűnügyi nyomozásban. Munkája során legtöbbször közúti vagy ipari balesetekkel találkozott. Képtelen volt elhinni, hogy Kelly esetleg bűnöző, márpedig a rendőrök nagyon erre célozgattak, tűnődött el.
Dr. Pretlow kopogtatott az ajtaján.
– Megvan Mr. Kelly vértesztje. – A nő átnyújtotta a leletet. – Gonorrea. Óvatosabb is lehetett volna. Penicillint javaslok. Van ismert allergiája?
– Nincsen. – Rosen behunyta a szemét. Mi jöhet még ezután?
– Nem nagy dolog, professzor. Korai stádium. Ha jobban lesz, szólok a szocközpontnak, ráférne egy tájé...
– Frászt fog! – dörögte Rosen.
– De...
– Nincs de! A lány, akitől elkapta, feltehetően halott. Nem kényszeríthetjük, hogy így emlékezzen rá! – Rosen most először ismerte be magának a legvalószínűbb forgatókönyvet. Azzal, hogy kijelentette, hogy halott, csak rontott a helyzeten. Nem volt semmi, ami biztosan alátámasztotta, de az ösztönei ezt súgták.
– Doktor úr, a törvény szerint...
Ez már végképp sok volt. Rosen majdnem felrobbant. – Nézze, ez egy rendes ember! Láttam, ahogy belehabarodott abba a lányba, akit lehet, hogy megöltek. Ne az legyen az utolsó emléke róla, hogy nemi bajt kapott tőle! Világos, doktor? Ha a beteg kérdezi, a gyógyszert posztoperatív fertőzésre kapja. A kórlapjára is azt írja!
– Nem, professzor! Nem fogom...!
Rosen maga vette kézbe az ügyet. – Így ni! – Felnézett. – Doktor Pretlow, technikailag minden adottsága megvan ahhoz, hogy kiváló sebész váljon magából! De ne felejtse el, a betegek, akiken a beavatkozásokat végrehajtjuk, érző emberi lények, rendben? Ha így tesz, hosszú távon magának is könnyebb lesz! És jobb orvos válik magából.
– Nem értem, mit húzza fel úgy magát? – értetlenkedett Pretlow kifelé menet.

8
Fojtott düh
Több dolog is közrejátszott. Június huszadika forró, unalmas nap volt. A Baltimore Sun fotósánál az új Nikon fényképezőgép volt. Ezzel cserélte le sokat szolgált, jó öreg Honeywell Pentaxát, és bár sajnálta a régit, az új masina, akár egy új szerető, számos izgalmas újdonsággal szolgált. Például egy sor extra teleobjektívvel, amit a forgalmazó adott a gép mellé. Vadonatúj modell volt. A gyár szerette volna, ha a fotóriporterek körében hamar elterjed, ezért az ország húsz prominens lapjának egy-egy fotóriportere ajándékba kapott belőle. Bob Preis a három évvel korábbi Pulitzer-díja miatt érdemelte ki a különleges masinát. Épp az autójában ült a Druid Lake Drive-on, és a rendőrségi URH-sávot hallgatta, hátha történik valami érdekes, de hiába. Jobb híján a fényképezővel babrált, egymás után rakosgatta fel a különböző objektíveket. Professzionális masina volt, és ahogy egy gyalogoskatona képes volt akár álmában is szétszedni és megtisztítani a fegyverét, úgy Preis is, pusztán tapintás útján, vakon cserélgette az objektíveket, hogy közben zavartalanul figyelhesse a környéket. Szándékosan vette rá magát, hogy az automatizmus szintjére fejlessze a műveletet, míg az úgy nem ment, mint a cipőkötés.
Először a varjakra lett figyelmes. A szabálytalan alakú tóban, valahol középtájon, egy szökőkút volt. Nem az a kifejezett építészeti remekmű, csupán egy egyszerű betonhenger, ami másfél-két méterre állt ki a vízből. A benne levő néhány fúvóka többé-kevésbé függőleges sugárban lövellte ki a vízsugarakat, melyek a változó irányú szélben rendre szétfoszlottak a levegőben. A víz fölött varjak keringtek. Időnként próbáltak berebbenni a karima belsejébe, de úgy tűnt, a kiszámíthatatlanul kavargó fehér vízfröccsök elrettentik őket. Vajon mi keltette fel az érdeklődésüket? Kitapogatta a 200 mm-es objektívet, felhelyezte, és nemes egyszerűséggel maga elé tartotta a masinát.
– Te jószagú úristen! – Preis azonnal elkattintott tíz gyors képet, és csak ezután szólt be a rádión az irodába, hogy azonnal értesítsék a rendőrséget. Ismét teleobjektívet cserélt. Most a 300 mm-est tette fel. A legerősebbet. Miután elfogyott a tekercs, újat fűzött be, ezúttal egy 100-as érzékenységű színeset. A gépet a kiszuperált, öreg Chevy párkányára támasztotta, és ellőtt egy újabb tekercset. Úgy látta, mintha az egyik varjú átjutott volna a vízfüggönyön, és megkapaszkodna...
– Ó, te jó ég, ne... – amit látott, egy emberi test volt, egy fiatal nőé. Fehér volt, mint az alabástrom; az objektív lencséin keresztül jól látta a varjút, amint éles karmait a testbe mélyesztve peckesen jár-kel, és könyörületet nem ismerő fekete szemével vizslatja a testet, ami számára nem volt több kiadós, ízletes tápláléknál. Preis letette a gépet, és sebességbe kapcsolt. A lehető legközelebb akart kerülni a szökőkúthoz, az sem érdekelte, hogy közben két különböző közlekedési szabályt is áthág. Megnyomta a dudát – azon ritka pillanatok egyikét élte meg, amikor az emberség felülkerekedett benne a hivatástudaton –, hátha azzal elriasztja a madarat. A madár felnézett, de miután látta, hogy akár honnan jött is a hang, nem jelent közvetlen veszélyt, visszatért, hogy acélkemény csőrével kiválassza az első falatot. Preis mással próbálkozott. Párszor felvillantotta a fényszórót, ami eléggé megzavarta a madarat ahhoz, hogy meggondolja magát, és elrebbenjen. Akár bagoly is lehetett, gondolhatta, az étel pedig nem megy el. Szépen megvárja, amíg elmúlik a veszély, aztán folytatja a lakomát.
– Mi történt? – kérdezte a kiérkező rendőr.
– Egy hulla van a szökőkútban. Nézze! – nyújtotta oda a fényképezőt.
– Te atyaég! – hüledezett a rendőr, majd pár pillanat múlva visszaadta a gépet. Amíg leadta a drótot a központnak, Preis ellőtt még egy tekercset. Egymás után szállingóztak a rendőrautók, egyesével, akár a varjak, végül mind a nyolc leparkolt a szökőkút látótávolában. Tíz perccel később egy tűzoltó érkezett, majd egy illető a parkfelügyelettől egy csónakot vontató furgonnal. A csónakot gyorsan vízre emelték. Végül megérkeztek a törvényszéki szakértők a mozgó laborral. Preis kérte, hogy hadd menjen oda velük a szökőkúthoz – végül is jobb fotós, mint akit a rendőrség kirendelt –, de elutasították, így jobb híján a tó partjáról folytatta az események rögzítését. Ebből nem lesz újabb Pulitzer. Bár éppen lehetne, gondolta magában, azon az áron, ha volna gyomra megörökíteni, ahogy egy dögevő madár a nagyváros kellős közepén kikezdi egy fiatal lány hulláját. Nem éri meg a borzalmat. Abból már volt része éppen elég.
Időközben jókora tömeg gyűlt össze. A rendőrök kisebb csoportokra oszolva hallgatták a különféle megjegyzéseket és a fekete humornak szánt otromba tréfákat. A közeli tévétársaság furgonja futott be a park északi oldalán levő Television Hill-i stúdióból; ebben a parkban volt a helyi állatkert. Bob Preis maga is sokszor hozta el ide a gyerekeit, hogy megcsodálják a nem túl fantáziadúsan Leónak keresztelt oroszlánt, a jegesmedvéket, és a biztonságos kőfalak és vasrácsok mögé zárt többi ragadozót. Ami azt illeti, néhány ember is oda való volna, jegyezte meg magában, miközben figyelte, ahogy kiemelik és zsákba helyezik a holttestet. Legalább az ő szenvedéseinek is vége. Preis újabb tekercset fűzött be, hogy megörökítse, ahogy a holttestet a halottkém kombijába emelik. Közben a Sun riportere is a helyszínre ért. Míg a kérdéseivel bombázta a fotóst, Preis már alig várta, hogy a Calvert Street-i sötétkamrában végre kiderüljön, mit is tud az új csodamasina.
John, megtalálták – mondta Rosen.
– Meghalt? – Kelly nem bírt felnézni. A lényeget már leszűrte Rosen hangjából. Bár nem érte váratlanul, sosem könnyű feldolgozni, ha végleg meghal a remény.
– Igen – bólintott Sam.
– Hogyan?
– Nem tudom. Pár perce hívtak a rendőrségtől, jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam.
– Kösz, doki! – Ha létezik olyan, hogy valakinek élettelen a hangja, akkor ez Johnra most elmondható volt, gondolta magában Rosen.
– Sajnálom, John! Én... tudja, hogy éreztem iránta.
– Tudom, doki. Nem a maga hibája!
– Nem evett semmit – bökött Rosen a tálcára.
– Nem vagyok éhes.
– Ha talpra akar állni, vissza kell nyernie az erejét.
– Minek? – kérdezte Kelly a földet bámulva.
Rosen az ágyhoz lépett, és megszorította Kelly kezét. Nem tudta, mit mondjon. Nem bírt volna Kelly szemébe nézni. Elég jól összerakta a történet darabkáit ahhoz, hogy tudja, a barátja magát okolja, de ahhoz nem tudott eleget, hogy beszéljenek róla. Legalábbis egyelőre. Dr. Sam Rosen professzor, az Amerikai Sebészek Szakmai Kollégiumának Tagja számára a halál mindennapos vendég volt. Idegsebészként az emberi test legérzékenyebb hálózatát ért sérülésekkel foglalkozott, és gyakran olyan súlyos esetekkel találkozott, melyek ellátása meghaladta az emberi lehetőségek határait. Egy kedves ismerős váratlan halála azonban még számára is túl sok volt.
– Tehetek valamit magáért? – kérdezte nagy sokára.
– Kösz, Sam, most nem!
– Papot esetleg?
– Ne, most ne!
– John, nem a maga hibája!
– Akkor kié? Bízott bennem, Sam! Elcsesztem!
– A rendőrök még egyszer ki akarják kérdezni. A holnap reggelt mondtam nekik.
Aznap reggel már túl volt egy kikérdezésen. A nagyját már korábban elmondta nekik annak, amit tudott. Például a nő teljes nevét, hogy hol született, hogy hol ismerkedtek össze. Igen, azt is, hogy intim viszonyba kerültek egymással. Azt is, hogy a lány prostituált volt, de elszökött. És azt is, hogy a testén bántalmazás nyomai látszottak. Mindent azért mégse mondott el. Valahogy képtelen volt minden részletet felfedni előttük, mert azzal saját kudarcát, saját méretes baklövését vallotta volna be két férfitársának. Így bizonyos kérdéseiket létező, de korántsem olyan súlyos fájdalmaira hivatkozva elhárította. Érezte, hogy a rendőrök nem igazán szeretik, de ezzel nem is volt semmi baj. Momentán saját magát sem szerette.
– Jó, rendben!
– Esetleg... adhatok erősebb gyógyszert. Kímélni akartam, nem vagyok híve a sok fájdalomcsillapítónak, de talán segítene lenyugodni.
– Még jobban tele akar nyomni? – emelte fel a fejét Kelly. Arckifejezése olyan volt, amit Rosen nem szeretett volna újra látni. – Gondolja, hogy ettől bármi is jobb lesz?
Rosen félrenézett, képtelen lett volna a szemkontaktusra. – Nemsokára átviszik egy normál kórterembe.
– Rendben.
A doktor még mondani akart valamit, de nem találta a szavakat. Inkább csöndben maradt, és kiment.
A feladat Sandy O'Toole-ra és két beteghordóra hárult, akik a lehető legnagyobb óvatossággal átemelték Kellyt egy szabványos kórházi ágyra. A nővér feljebb állította a fejrészt, nehogy túl nagy nyomás nehezedjen a sérült vállra.
– Hallottam – mondta. Aggasztotta, hogy a beteg nem mutatta ki a fájdalmát. Szívós pasas volt, de nem bolond. Bizonyára az a típus, aki csak akkor sír, ha egyedül marad, és a nő biztos volt benne, hogy erre még nem került sor. Pedig szükség lenne rá, tudta jól. A könnyekkel együtt mérgek távoznak a szervezetből, olyan mérgek, amelyek ha nem ürülnek ki, éppoly veszélyesek lehetnek, mint a valódi mérgek. Leült a beteg ágya mellé. – Özvegy vagyok – mondta.
– Vietnam?
– Igen. Tim az Első Lovashadosztály századosa volt.
– Sajnálom! – mondta Kelly. Nem nézett oda, csak bámult mereven előre. – Egyszer minket is kihúztak a csávából.
– Nehéz. Tudom.
– Tavaly ősszel Tish, most meg...
– Sarah elmesélte. Mr. Kelly...
– John – mondta szelíden. A világért se akart nyers lenni a nővérrel.
– Rendben, John! És Sandy vagyok. Attól, hogy valakinek nincs szerencséje, még nem rossz ember! – tette hozzá, és bár ezt pontosan így is gondolta, valahogy másként csengtek a szavai.
– Nem a szerencsén múlt. Megmondta, hogy veszélyes hely, én mégis odavittem, mert a saját szememmel akartam látni.
– Miközben őt védte, kis híján magát is megölték.
– Nem védtem, Sandy. Én öltem meg. – Kelly tágra nyílt szemmel meredt a plafonra. – Könnyelmű voltam és ostoba. Én öltem meg.
– Valaki más ölte meg, és ez a valaki magát is meg akarta ölni. John, maga is áldozat!
– Nem áldozat vagyok, hanem egy balfék!
Ezt most inkább hagyjuk, gondolta magában O'Toole. – Milyen lány volt?
– Szerencsétlen sorsú. – Kelly megpróbált a nővérre nézni, de ettől csak rosszabb lett. Röviden elmesélte a néhai Pamela Starr Madden történetét.
– Vagyis az után a sok férfi után, aki bántotta és kihasználta, magától olyasvalamit kapott, amit senki mástól. – O'Toole egy pillanatra elhallgatott. Megerősítést várt, de nem kapott. – Beleszeretett, igaz?
– Igaz. – Kelly egy pillanatra beleborzongott. – Beleszerettem.
– Beszélje ki bátran! – biztatta a nővér. – Jót fog tenni!
A férfi először behunyta a szemét. Majd megrázta a fejét. – Nem megy.
Nem lesz könnyű eset ez a beteg, gondolta magában O'Toole. Ez a hajlíthatatlan férfibüszkeség megfoghatatlan volt számára. Ugyanezt látta a férjében is, aki hadnagyként egész Vietnamot bejárta, majd századparancsnokként megismételte mindezt. Nem különösebben élvezte, nem hajtotta a vágy, de nem is ódzkodott tőle. A munkája része, magyarázta a nászéjszakájukon, két hónappal az eltávozása előtt. De számára csak egy ostoba, emberpusztító munka volt, ami nemcsak a férjét vette el tőle, de valahol, tartott tőle, a saját életét is felemésztette. Ki a frászt érdekel, mi folyik abban a távoli országban? Timnek mégis fontos volt. Akármi hajtotta is, csak űrt és ürességet hagyott vele maga után, és igazából más nyomot nem hagyott, mint ugyanazt a fájdalmat és elkeseredést, amit a betege szemében is látott. Ha képes lett volna rá, O'Toole sokat tudott volna mesélni erről az érzésről.
Ez elég balfasz húzás volt!
– Ahogy vesszük – vonta meg a vállát Tucker. – Mégse hagyhatom, hogy a lányaim csak úgy lekoccoljanak.
– El is temethette volna őket, vagy ez nem jutott eszébe?
– Azt bárki meg tudja tenni – vigyorgott maga elé a sötétben, és tovább nézte a filmet. Egy belvárosi filmszínház hátsó sorában ültek. Az 1930-as években épült filmpalota az enyészet határán volt, és hogy állni tudják a festés költségeit, egy ideje már reggel kilenckor elkezdték a vetítést. Egy bizalmas informátorral való titkos találkára mindenesetre kiváló hely volt, legalábbis a rendőr munkaidő-nyilvántartásába ez fog bekerülni.
– A fickóval is elkönnyelműsködte.
– Okozhat ez valami problémát? – kérdezte Tucker.
– Nem. Nem látott semmit, nem?
– Azt maga tudja.
– Mondtam, hogy annyira nem látok bele az ügybe! – markolt bele idegesen a kukoricába. – A kapitányságon mindenki ismeri. Exhaditengerész könnyűbúvár, valahol a keleti parton él. Afféle vízbuzi, ahogy hallom. Az első kikérdezés után nem sok minden derült ki. Ryan és Douglas kapta meg az ügyet, de egyelőre nincs túl sok a kezükben.
– Nagyjából a csaj is ezt mondta, amikor... „elbeszélgettünk” vele. Úgy szedte fel a pasas. Állítólag jól elvoltak, de elfogyott a pirulája, és rávette a tagot, hozza be a városba, hogy szerválhasson egy dobozzal. Elvileg nem nagy gáz, nem?
– Elvileg nem, de jobb lenne, ha nem hagynának annyi elvarratlan szálat!
– Azt akarja, hogy elkapjam a kórházban? – kérdezte Tucker könnyedén. – Elintézem, nem gond!
– Dehogy! Maga ostoba barom, egyelőre rablásként szerepel a jelentésben! Ha bármi történik, azzal csak ront a helyzeten. Erre semmi szükség. Hagyjuk békén! Úgyse tud semmit!
– Szóval nem probléma? – Tucker tisztázni akarta a helyzetet.
– Nem. És próbálja az eszébe vésni, hogy holttest nélkül nincs gyilkossági nyomozás.
– Muszáj kordában tartanom őket!
– Azt látom!
– Csak a miheztartás végett – magyarázta Tucker. – Muszáj példát statuálni. Ha az ember jól csinálja, egy ideig nincs probléma. De magát ez úgyse érinti! Mit izgatja magát?
A rendőr újabb marék kukoricát tömött magába, hogy elbírja az iménti logikát. – Van valamije számomra?
– Úgy fest, Mr. Piaggi szívesen üzletel velem – vigyorgott Tucker a bajsza alatt.
– Én nem bíznék meg benne – morgott vissza a sötétben.
– Kacifántos az ügy, mi? – Tucker pillanatra elhallgatott. – De szükségem van a kapcsolataira. Nagyot fogunk akasztani.
– Mikor?
– Hamarosan – felelte Tucker diplomatikusan. – A következő lépés az északi körzet. Tony ma történetesen épp ott tárgyal, oda is teríteni fogjuk a cuccot.
– És most? Jól jönne valami szaftos fogás!
– Három főszer egy tonna fűvel elég szaftos? – kérdezte Tucker.
– Ismerik magát?
– Nem, én viszont ismerem őket. – Tuckernél pont ez volt a lényeg: kellett egy szűk, összetartó mag. Csak pár ember tudta, ki ő, ezek az emberek pedig jól tudták, mi a következménye a lazaságnak. Muszáj volt tökösnek lennie, hogy ne lazuljon a vasfegyelem.
Csak kíméletesen! – kérte Rosen a kórterem előtt. – Életveszélyes sérülésből lábadozik, erős nyugtatókat kap. Nem fog tudni teljes értékűen kommunikálni.
– Csak a munkámat szeretném végezni, doktor! – Új rendőr kapta meg az ügyet, egy Tom Douglas nevű nyomozó őrmester. Úgy negyven lehetett, és legalább olyan kimerültnek tűnt, mint Kelly, gondolta magában Rosen. És legalább olyan harapósnak.
– Megértem, de komoly sérülést szenvedett, nem beszélve a traumáról a barátnőjével történtek miatt.
– Nézze, minél előbb megkapjuk az infót, annál előbb elkapjuk a tettest! Maga az élőkre figyeljen, a holtakat bízza ránk!
– Ha az orvosi szakvéleményemre kíváncsi, jelen állapotában nem igazán lesz a segítségükre. Erős sokk érte. Jelenleg depresszív állapotban van, ami a fizikai felépülését is nagyban hátráltatja.
– Arra céloz, hogy bent akar maradni? – kérdezte Douglas. Más se hiányzott neki, mint egy kibicelő, önjelölt Sherlock. De ezt a csatát most nem nyerhette meg, és kedve se volt viaskodni.
– Nyugodtabb lennék, ha láthatnám, mi folyik. Legyen vele kíméletes! – ismételte el Rosen, és kinyitotta az ajtót.
– Elnézést a zavarásért, Mr. Kelly! – mondta a rendőr, és bemutatkozott. Douglas előhúzta a jegyzetfüzetét. Az ügy időközben kiemelt státuszt kapott, és felkerült magasabb szintre. Az Evening Sun címoldalán megjelent színes fotó bőven kimerítette a szeméremsértés fogalmát, és a polgármester személyesen sürgette a mielőbbi cselekvést. Emiatt kapta meg Douglas az ügyet. Az őrmester kíváncsi volt, meddig tart ki a polgármester érdeklődése. Gyanította, nem túl sokáig. Egy politikust egy hétnél tovább csak akkor érdekli bármi, ha azzal szavazatokat szerezhet vagy tarthat meg. Az ügy csalafintább volt, mint Mike Cuellar legravaszabb csavart labdája, de most már az ő ügye volt, és a neheze csak ezután következett. – Ha jól tudjuk, ön két napja egy Pamela Madden nevű hölgy társaságában volt.
– Így van. – Amikor O'Toole nővér belépett a reggeli antibiotikum adaggal, Kelly szeme csukva volt. A nő meglepődött a két férfi láttán, és megtorpant az ajtóban. Nem tudta, illik-e zavarnia.
– Mr. Kelly, tegnap délután megtaláltuk egy fiatal hölgy holttestét, akire illik Miss Madden személyleírása. – Douglas a kabátzsebébe nyúlt.
– Ne! – pattant fel Rosen a székről.
– Ő az? – kérdezte Douglas, és Kelly arca elé nyomta a fotót. Remélte, hogy az illő nyelvhasználat valamelyest tompít a helyzet élén.
– A rohadt életbe. A doktor megfogta és a falnak lökte a nyomozót. Az elejtett fotó épp a beteg mellkasán landolt.
Kelly elborzadt a látványtól. Teste megfeszült, csak a szíjak fogták vissza. Holtsápadtan zuhant vissza az ágyra. A szobában mindenki elfordult, a nővért kivéve. O'Toole tekintete a betegre szegeződött.
– Nézze, doki, én csak... – magyarázkodott Douglas.
– Takarodjon a kórházamból! – Rosen szabályszerűen üvöltött vele. – Egy ekkora sokk akár meg is ölheti a beteget! Miért nem szólt előre...
– Valakinek azonosítani kellett...
– Azt én is megtehettem volna!
O'Toole fültanúja volt, ahogy a két meglett férfiember, mint két kisgyerek a homokozóban, egymással viaskodik, de őt magát a beteg és a beadandó antibiotikum jobban izgatta. Megpróbálta elhalászni a fotót Kelly elől, de szeme önkéntelenül is megakadt a horrorisztikus képen, amit a beteg alig harminc centire az orra előtt szorongatott. A férfi arckifejezése magára vonta a tekintetét. A nővér egy pillanatra megrettent, majd az arc lenyugodott, és a beteg megszólalt.
– Semmi gond, Sam! Csak a munkáját végzi. – Kelly még egyszer utoljára lepillantott a fotóra, majd behunyta a szemét, és odanyújtotta a nővérnek, hogy elveheti.
A dolog ezzel mindenki számára el volt rendezve. Sandyt leszámítva. A nővér megvárta, hogy a beteg lenyelje a méretes kapszulát, majd kihátrált a folyosó nyugalmába.
Sandra O'Toole visszasietett a nővészobába; próbálta felidézni az imént történteket. A beteg arca úgy elfehéredett, hogy először azt hitte, menten sokkot kap, majd amikor közelebb lépett hozzá, a háta mögött kitört a dulakodás... De ami ezután történt? Nem ez volt az első eset. Kelly arca különös metamorfózison esett át. Épp csak egy pillanatra, mintha ajtót nyitott volna egy másik szférára, ahol olyasmit látott, amit azelőtt soha. Valami furcsa őserőt, valami rosszat sejtető, állati ösztönt. És egy tekintetet, amely valami távolira fókuszált, valamire, amit ő nem láthatott. A beteg arcának furcsa színváltozása nem a sokk, sokkal inkább a düh jele volt. Kézfeje rengő sziklaként szorult ökölbe. Aztán az arc újra átváltozott. A gyilkos, vak dühöt a megvilágosodás váltotta fel, ami pedig ezután következett – bár a nővér nem értette miért – a legrémisztőbb látvány volt, ami valaha a szeme elé tárult. Aztán becsukódott az ajtó. Kelly lehunyta a szemét. Amikor újra kinyitotta, arcára természetellenes nyugalom ült. Az egész jelenet nem tartott tovább négy másodpercnél, eszmélt rá O'Toole. Pontosan az alatt zajlott le, amíg Rosen és Douglas a falnál dulakodott. Az elborzadást a düh, majd a felismerés, végül a titkolózás váltotta fel, de a legfélelmetesebb az volt, amit a megvilágosodás és az elleplezés között látott.
Vajon mit látott meg a férfi arcán, az önfegyelem palástja alatt? Rögtön tudta a választ. Magát a halált. Az elfojtott, kitervelt, igába vont halált.
Mely az arcán később nem látszott, de az elméjében ott tombolt tovább.
Higgye el, ura, nekem sincs ínyemre az ilyesmi! – mondta Douglas, és letette a kabátját. A nyomozó és a sebész zavartan nézett egymásra.
– John, minden rendben? – Rosen megmérte Kelly pulzusát. Meglepve látta, hogy csaknem normális.
– Aha – bólintott Kelly. A rendőrre pillantott. – Ez ő. Ez Pam.
– Sajnálom! Őszintén! – mondta Douglas – Ez mindig a legnehezebb része. De akármi történt is, már vége, nekünk pedig az a dolgunk, hogy kiderítsük, ki tette. Ehhez szükségünk van a segítségére.
– Rendben – bólintott Kelly közömbösen. – De hol van Frank? Ő hogyhogy nincs itt?
– Ebbe nem folyhat bele – magyarázta az őrmester, és a doktorra pillantott. – Ismeri magát. Egy professzionális bűnügyi nyomozásnál a személyes érintettség nem megengedhető. – Ami nem volt teljesen igaz – sőt egyáltalán nem –, de célravezetőnek tűnt. – Látta, hogy kik...
Kelly az ágyat bámulta. Megrázta a fejét. – Nem – mondta alig hallhatóan. – Pont a másik irányba néztem. Pam rám szólt, de már nem volt mit tenni. Ő látta őket. Mire hátrafordultam volna balra, már késő volt.
– Miért, mit csinált ekkor?
– Nézelődtem. De ugye beszélt Allen hadnaggyal?
– Persze – bólintott Douglas.
– Pam szemtanúja volt egy gyilkosságnak. Azért mentünk, hogy beszéljünk vele.
– Folytassa!
– Drogcsempészekkel állt kapcsolatban. Látta, amikor megöltek valakit. Egy lányt. Mondtam, hogy valamit tenni kéne. Kíváncsi voltam, hogy néz ki a placc – mondta Kelly monoton hangon. Még mindig gyötörte a bűntudat, miközben végigfuttatta magában a képeket.
– Nevek?
– Egyre sem emlékszem – felelte Kelly.
– Próbálja törni a fejét! – hajolt előre Douglas. – Valamit biztos mondott!
– Nem kérdezgettem sokat. Gondoltam, majd maguk... majd Frank kideríti, úgy értem, az ő dolga. Úgy volt, hogy aznap éjjel találkozunk vele. Csak annyit tudok, hogy van egy drogcsempész banda, akik nőket használnak valamire.
– Semmi többet?
Kelly az őrmesterre nézett. – Semmi többet. Gondolom, nem sokat segítettem.
Douglas várt pár másodpercet, majd folytatta. Hiába számított rá, hogy végre áttörés lesz ebben a fontos ügyben. Ismét előhúzott egy hazugságot a tarsolyából, de hogy leegyszerűsítse a dolgot, némi igazságot is belecsempészett. – A nyugati negyedben egy rablópár garázdálkodik. Két fekete férfi, átlagos testalkatúak, részletesebb leírás nincs róluk. Ismertetőjegyük egy lefűrészelt csövű vadászpuska. Azokra specializálódtak, akik drogért jönnek a kerületbe. Elsősorban a jómódú, külvárosi kuncsaftokra utaznak. A legtöbb rablást, amit elkövetnek, nyilván be se jelentik a sértettek. Eddig két gyilkossággal tudtuk őket összefüggésbe hozni. Ez lehet a harmadik.
– Ennyi? – kérdezte Rosen.
– A rablás és a gyilkosság súlyos bűncselekmények, doktor!
– De ez csak egy baleset volt!
– Ahogy vesszük – felelte Douglas, és újra a tanúhoz fordult. – Mr. Kelly, valamit csak látott! Mégis mi a fenét keresett azon a környéken? Netán Miss Madden is venni akart valamit?
– Dehogy!
– Nézze, már vége! A hölgy halott. Nyugodtan elmondhatja. Muszáj tudnunk!
– Mint mondtam, köze volt a bandához, de bármilyen furcsán hangzik, gőzöm sincs a drogokról. – De majd teszek róla, hogy legyen!
Egyedül az ágyban, egyedül a gondolataival, Kelly a fehér plafont bámulta, mint valami mozivásznat.
A zsaruk tévednek, tűnődött el. Nem tudta, honnan tudja, tudta ennyi elég volt. Nem rablók voltak, hanem azok, akiktől Pam félt.
Arra, ami történt, pont ráillik, amit Pam mondott. Nem először csináltak ilyet. Kelly kétszer is esélyt adott nekik, hogy meglássák. Bár a bűntudat még ott munkált benne, mindez már a múlt, nem tudja megváltoztatni. Bármit is rontott el, már elrontotta. Bárki tette is ezt Pammel, szabadon szaladgál, és ha képes volt kétszer megtenni, akkor újra képes lesz rá. Ám Kelly agyát nem csak ez a gondolat foglalta le az üres tekintet álcája alatt.
Jól van!, gondolta, jól van! Ilyennel, mint én, még nem volt dolguk! Vissza kell nyernem a formámat! – mondta magának John Terence Kelly törzsőrmester.
A sérülések, bár komolyak, de túlélte. Lépcsőfokról lépcsőfokra kell haladnia. A felépülés fájdalmas lesz, de megteszi, amit mondanak neki, talán még rá is tesz egy lapáttal, hogy büszkék legyenek a betegükre. Utána jön csak az igazán húzós rész. A futás, az úszás, a súlyemelés. Majd a lőgyakorlat. Végül a mentális felkészülés... bár az már most elkezdődött, eszmélt rá Kelly.
Legdurvább rémálmaikban se találkoztak még olyannal, mint én! Most emberükre akadtak!
A régi vietnami hívójele derengett fel a múltból.
Kobra.
Kelly megnyomta a párnájára erősített csengőt. A nővér két percen belül megjelent.
– Bekapnék valamit – mondta.
Remélem, nem kell még egyszer ilyet tennem! – mondta Douglas a társának, nem először.
– Hogy ment?
– Hát, a prof lehet, hogy panaszt tesz. Talán sikerült lenyugtatnom, de az ilyeneknél sose lehet tudni.
– Kelly tudott valamit?
– Semmi használhatót – felelte Douglas. – Még mindig kótyagos a pasas, nem beszélt túl összefüggően, de nem látott senkit, semmit. Basszus, ha látott volna valamit, nyilván csinált volna valamit. A képet is megmutattam neki, hátha az felrázza. Azt hittem, menten infarktust kap szegény ördög. A doki erre jól kikelt magából. Erre nem vagyok túl büszke, Em. Senkinek se kéne ilyesmit látni.
– Magunkat is beleértve, Tom, magunkat is beleértve! – nézett fel Emmet Ryan hadnagy a halom fényképből, melyek egy része a helyszínen, egy része a halottkémnél készült. Attól, amit látott, a sokévi rendőri munka dacára neki is felfordult a gyomra, különösen azért, mert ezt nem egy elborult elme követte el hirtelen felindulásból. Nem, ezt józan, épelméjű emberek követték el, aljas hidegvérrel. – Beszéltem Frankkel. Ez a Kelly rendes tag, ő segített neki tisztázni a Gooding-ügyet. Nincs köze semmihez. A doki szerint tiszta.
– Na és a lány? – Douglasnek mondania sem kellett, hogy ez lett volna a nagy áttörés, amire vártak. Bárcsak Kelly őket hívta volna fel Allen helyett. Ő semmit se tudott erről a nyomozásról. De nem őket hívta, a legjobb potenciális informátor meg már halott.
– Megvan a fotóanalízis. Pamela Madden. Vitték már be Chicagóban, Atlantában és New Orleansban is prostitúcióért. Vádat egyszer sem emeltek ellene. Mindig elengedték. Áldozat nélküli bűntény, vagy mifene.
Az őrmester a francba kívánta az egész idióta bírói kart. – Persze, Em, áldozat nélküli! Tapottat sem vagyunk beljebb, mint fél éve. Több ember kéne – állapította meg Douglas a nyilvánvalót.
– Egy utcai prosti gyilkosához? – kérdezett vissza a hadnagy. – A polgármesternek nem tetszett a fénykép, de azt is megmondták neki, ki volt a lány. Egy hét, és minden megy tovább a régiben. Gondolod, hogy egy héten belül kibukik valami?
– Elmondhatod neki...
– Nem – rázta a fejét Ryan. – Eljárna a szája. Melyik politikusnak nem? Itt bent is biztos van emberük. Több ember kéne? Mondd, mégis honnan vegyünk olyat, aki megbízható?
– Tudom, Em. – Douglas is elismerte. – De így nem jutunk sehova.
– Talán a kábszeresek találnak valamit.
– Persze – horkant fel Douglas.
– Kellyvel jutunk valamire?
– Nem hiszem. Szegény ördög jól belenyúlt a darázsfészekbe.
– Akkor haladjunk sorjában, hátha lesz valami. A törvényszéki jelentés még nincs meg. Talán abból kiderül valami.
– Talán – vágta rá Douglas. Ahogy az a nyomozati munkáknál lenni szokott, az ember arra vár, hogy a másik fél hibázzon. Ezek a fickók nem sűrűn hibáznak, de előbb-utóbb fognak, gondolták magukban. Csak sajnos legtöbbször utóbb, hogy a fene vinné el!
Ryan hadnagy újra szemügyre vette a képeket. – Gondolom, vele is elszórakoztak. Mint a másikkal.
Na, végre enni látom!
Kelly felnézett a majdnem üres tányérból. – A zsarunak igaza volt, Sam. Vége. Rendbe kell jönnöm, kell valami, ami leköt.
– Mihez akar kezdeni?
– Nem tudom. Lehet, hogy a végén visszamegyek a tengerészethez.
– John, muszáj feldolgoznia a gyászt! – mondta Rosen, és leült az ágya mellé.
– Tudom, hogy kell. Már jártam ebben a cipőben – pillantott fel. – Jut eszembe, mit mondott rólam a rendőröknek?
– Hogy honnan ismerem, meg ilyesmi. Miért?
– Sam, az, amit odaát csináltam... szigorúan titkos. – Kelly zavarba jött. – Az alakulat, aminek tagja voltam, hivatalosan nem létezik. Amit ott csináltunk, nos, az meg se történt, ha érti, mire célzok.
– Erről nem kérdeztek. Amúgy nekem se nagyon beszélt róla – lepődött meg a sebész. Ennél jobban már csak azon lepődött meg, hogy Kelly mennyire megkönnyebbült.
– Egy tengerész cimborám ajánlott be nekik, hogy segítsek továbbképezni a búvárjaikat. Csak annyit tudnak, amennyit szabad. Ami nem feltétlenül fedi a valóságot, viszont jól hangzik.
– Értem.
– Még meg se köszöntem, amit értem tett.
Rosen felállt és megindult az ajtó felé, de hirtelen megtorpant és visszafordult.
– Azt hiszi, becsaphat?
– Dehogy, Sam! – védekezett Kelly.
– Nézze John, az egész rohadt életemet azzal töltöttem, hogy ezzel a két kezemmel rendbe hozzam a sebesült embereket. De közben muszáj távolságot tartanom, nem folyhatok bele túlságosan, különben elvesztem a kontrollt, kicsúsznak a dolgok a kezem közül, és nem fogok tudni összpontosítani. Soha életemben nem ártottam senkinek. Ért engem?
– Persze, hogy értem.
– Mihez fog kezdeni?
– Azt nem akarja tudni.
– Szeretnék segíteni. Tényleg! – mondta Rosen. Szavai őszintének tűntek. – Én is kedveltem, tudja jól!
– Tudom.
– Szóval mit tehetek? – kérdezte a sebész. Kicsit tartott tőle, hogy Kelly valami olyasmit kér, amire nem alkalmas, de még jobban tartott tőle, hogy igent mond.
– Csak hozzon rendbe!

9
Vajúdás
Szinte ijesztő látványt nyújt, gondolta magában O'Toole. Az volt a furcsa benne, milyen engedelmes beteg. Nem morgott, nem nyafogott, mindent megcsinált, amit mondtak neki. Valahol minden fizioterapeutában volt egy csipetnyi szadista hajlam. Kellett is, hiszen a munkájuk azzal járt, hogy a beteget picivel mindig tovább hajtsák, mint az szeretné. Mint egy edző a sportolóit. A célja végső soron az volt, hogy segítse őket. A jó terapeutának ezzel együtt hajtania kellett a beteget, ösztönözni a gyengét, keményen fogni az erőset – ha kellett, hízelegve, ha kellett, a megszégyenítés eszközét bevetve, mindezt a gyógyulás érdekében. Ami a betegnek fájt és kínlódás volt, neki elégedettséget okozott. O'Toole erre nem lett volna képes, bár Kellynek nem is volt rá szüksége. Megtette, amit kértek tőle, és ha még többet kértek, még többet tett; amennyit csak kellett, míg végül maga a terapeuta nem jutott túl egy ponton, és kezdett el a betegért aggódni.
– Most már lazíthat! – javasolta a terapeuta.
Miért? – kérdezte Kelly lihegve.
– A pulzusa százkilencvenöt. Már legalább öt perce ennyi.
– Mennyi a rekord?
– Zéró – felelte a terapeuta zord arccal. Kelly viccesnek találta. Visszavett a tempóból, és két perc levezetés után nagy kelletlen leszállt a szobabicikliről.
– Jöjjön, visszaviszem! – jelent meg O'Toole.
– Jobb is, mielőtt még megszakad itt nekem!
Kelly letörölte az arcáról az izzadságot. Örült, hogy nem kerekesszékkel, vagy valami hasonló dehonesztáló eszközzel jöttek érte. – Minek köszönhetem a megtiszteltetést?
– Az a dolgom, hogy odafigyeljek magára – mondta a nővér. – Muszáj folyton bizonygatnia, milyen tökös?
Kelly eddig könnyed, tréfás hangulatban volt, de most komolyra váltott. – Nézze, nővér, azt várják tőlem, hogy próbáljam kikapcsolni az agyamat, igaz? Az edzés pont jó erre. Felkötött karral nem tudok futni, se fekvőtámaszozni, se súlyt emelni. Biciklizni viszont igen, oké?
– Hát, ezzel nem tudok vitatkozni! – A nővér az ajtó felé mutatott. A folyosó nyüzsgő magányában odasúgta: – Sajnálom, ami a barátnőjével történt!
– Köszönöm, nővér! – hajolt oda a nőhöz a kimerítő tekeréstől kissé szédelegve. – Tudja, vannak bizonyos egyenruhás ceremóniák. Harsona, zászlók, díszlövés. A férfiaknál egész jól működnek. Segít azt hinni, hogy volt értelme. Persze attól még fáj. Ezekkel a formális dolgokkal veszünk búcsút. Megtanultunk együtt élni ezzel. Viszont ami magával és most velem történt, az más. Maga például mit csinált? Beleásta magát a munkába?
Befejeztem az egyetemet. Okleveles szakápoló vagyok. Tanítok. És aggódom a betegekért. – Ez ki is töltötte az életét.
– Miattam nem kell aggódnia. Ismerem a határaimat.
– Na, és hol vannak?
– Még messze – húzta mosolyra a száját. – Hogy haladok?
– Jól.
Azért minden nem ment olyan zökkenőmentesen, ezt mindketten tudták. Donald Madden időközben Baltimore-ba repült, hogy kikérje a lánya holttestét. A felesége nélkül jelent meg, és Sarah Rosen hiába könyörgött, senkivel nem volt hajlandó szóba állni. Nem kíváncsi holmi parázna istengyalázókra, mondta a telefonba. A nővér tudott erről, de eszében sem volt továbbadni. A doktor mesélt neki a lány múltjáról. Az apa felbukkanása csak az utolsó, szomorú fejezete volt a lány rövid, szomorú életének, amiről jobb, ha a beteg nem tud. Amikor Kelly a temetésről érdeklődött, azt mondták neki, az állapotából kifolyólag semmi esetre sem hagyhatja el a kórházat. Kelly a nővér legnagyobb megeleptésére szó nélkül beletörődött.
A bal válla még mindig kötésben volt, és a nővér tudta, hogy nagyon fájhat. Többüknek feltűnt, hogy néha, különösen az új adag fájdalomcsillapító beadása előtt, összeszorítja a fogát, de panaszkodni sose panaszkodott. Még most, a gyilkos iramú szobabiciklizés után is figyelt arra, hogy olyan gyorsan szedje a lábát, amilyen gyorsan csak tudja. Mint valami levezetést végző atléta.
– Mi ez a nagy sietség? – kérdezte a nővér.
– Nem tudom. Muszáj mindent megmagyaráznom? Így megyek.
– Nézze, a maga lába hosszabb, mint az enyém. Lassítson, rendben?
– Ahogy parancsolja. – Kelly visszavett a tempóból. A lifthez értek. – Hány hasonló sorsú lány van? Úgy értem, mint Pam?
– Túl sok. – Pontos számot nem tudott. De elég sokan ahhoz, hogy külön betegcsoportot alkossanak. És elég sokan ahhoz, hogy felfigyeljenek a jelenségre.
– Ki segít rajtuk?
A nővér megnyomta a hívógombot. – Senki. Létezik egykét program drogfüggők kezelésére, de az igazi problémával, az ebből fakadó életmóddal... van rá egy új terminus: viselkedészavar. A tolvajok esetében van kezelés, azoknak, akik kisgyerekeket rontanak meg, szintén, de a hozzá hasonlókkal senki se törődik. Senki se tesz semmit. Legfeljebb egy-két gyülekezet. Ha valaki azt mondaná, ez egy betegség, az emberek talán odafigyelnének.
– Miért, az?
– Nézze, John, én nem vagyok orvos, csak szakápoló, és nem is ez a szakterületem, hanem a posztoperatív ellátás. Tarthatok itt kiselőadást, én se tudok túl sokat. De meglepné, hányan halnak bele. Túladagolás, véletlen vagy szándékos, ki tudja? Vagy rossz körbe keverednek, vagy a strici bánik velük túl keményen, és a végén itt kötnek ki. És az általános egészségügyi állapotuk sem segít sokat. Sokan emiatt nem élik túl. Hepatitis a fertőzött tűtől, tüdőgyulladás, ilyesmi, és ha ehhez még hozzájön egy komolyabb sérülés, az könnyen az életükbe kerülhet. Nem tudom, ki fog itt tenni bármit is! – O'Toole lenézett. Megjött a lift. – Egy fiatalnak nem így kéne végeznie!
– Nem. – Kelly intett a nőnek, hogy előreengedi.
– Maga a beteg! – tiltakozott a nővér.
– Maga a hölgy! – erősködött Kelly. – Sajnálom, így neveltek!
Vajon ki ez a fickó?, tűnődött el magában O'Toole. Természetesen nem ez az egy betege volt, de a professzor arra utasította – nos, nem is igazán utasította, de dr. Rosen „kérésének” nagy súlya volt, hiszen mind barátként, mind mentorként nagy tisztelettel tekintett rá –, hogy külön is figyeljen oda erre a páciensre. Nem kerítésről volt tehát szó, ahogy először hitte. A férfi túlságosan sérült volt, ahogy ő maga is, bár ezt Úgysem ismerte volna el. Furcsa pasas, gondolta. Sok tekintetben olyan, mint Tim, csak zárkózottabb. Különös keveréke a gyengédnek és a nyersnek. O'Toole nem felejtette el, amit egy héttel korábban látott, de annak mára már nyoma sem volt. A legapróbb jelét sem fedezte fel. A pasas mindvégig tisztelettel bánt vele, gyakran viccelődött, és egyetlenegyszer sem tett megjegyzést a külsejére, mint sok beteg (ami ellen úgy tett, mintha tiltakozna). Hihetetlenül peches, mégis olyan céltudatos. És honnan ered ez a különös hév, amivel a rehabilitációt csinálja? Ez a keménység, amit kifelé mutat? Hogy fér össze ezzel a szelíd jómodorral?
– Mikor engednek haza? – kérdezte Kelly amolyan mellékesen.
– Még egy hét – mondta O'Toole, miközben kiszálltak a liftből. – Holnap levesszük a rögzítőkötést.
– Tényleg? Sam nem is mondta. Akkor Újra használhatom a bal kezemet?
– Igen, de fájni fog! – figyelmeztette a nővér.
– Már most is fáj! – vigyorgott Kelly. – Hátha valami haszna lesz a fajdalomnak.
– Dőljön hátra! – parancsolt rá a nővér. Mielőtt még tiltakozhatott volna, lázmérőt dugott a szájába, majd megmérte a pulzusát és a vérnyomását. A kórlapra a következő számok kerültek fel: 36,9; 64 és 105/60. A két utóbbi adat különösen meglepő volt. Panaszai ellenére gyorsan nyeri vissza a formáját. Vajon mi ez a nagy igyekezet?, tűnődött el O'Toole.
Még egy hét, mormolta magában Kelly, miután a nő elment. Végre használhatom a karomat!
Na, mit tudott meg? – kérdezte Maxwell.
– Van jó hírem is, meg rossz is – felelte Greer. – A jó hír az, hogy az ellenségnek alig vannak földi csapatai reagálási távolságra az objektumtól. Három zászlóaljat számoltunk meg. Kettő dél felé tart, egy most tért vissza az Eye Corps zónából. Elég szedett-vedettek, most próbálnak újrarendeződni. A szokásos szervezeti egységek és felszereltség. Nehézfegyverzetük gyér. Ami gépesített alakulatuk van, az túl messze van.
– És mi a rossz hír? – kérdezte Podulski.
– Kell mondanom? A part mentén annyi a légvédelmi ágyú, hogy az egész eget elsötétíthetik. SA–2-es ütegek itt, itt és vélhetően itt. A jetek számára túl veszélyes, Cas. Egy-két mentőhelikopter még becsúszhat, de a nagyobb szállítógépeknek túl rizikós. A KINGPIN-nel, ugyanez volt a probléma, ha emlékeztek.
– Csak negyvennyolc kilométer a parttól.
– Tizenöt-húsz perc helikopterrel, légvonalban, ami nyilván nem kivitelezhető. Cas, láttam a veszélytérképet. Legjobb számításom szerint – tudom, a maga terepe, de valamit azért én is konyítok hozzá – huszonöt perc, és a maguk helyében én nem nappal repülnék.
– Pár B–52-essel nyithatnánk nekik egy folyosót – vetette fel Podulski. Az ellentengernagy soha nem a kifinomult módszereiről volt híres.
– Azt hittem, szolidan akarják – jegyezte meg Greer. – Az a gond, hogy odafönt nem igazán lelkesednek az efféle akciókért. Főleg KINGPIN óta...
– Nem a mi hibánk volt! – ágált Podulski.
– Tudom, Cas! – nyugtatta Greer. Podulski szenvedélyesen tudott érvelni.
– Igenis kivitelezhető lett volna! – morogta.
Mindhárman a felderítőfotók fölé hajoltak. Szép kis kollekció volt: kettőt kémműholddal, kettőt SR–71 Blackbird-del, három vadonatúj légifelvételt pedig Buffalo Hunterrel készítettek. A tábor kétszáz méter oldalú, szabályos négyzet alakú objektum volt, pontosan megfelelt a keleti blokkból származó hasonló objektumok leírásának. Mind a négy sarkán őrtorony állt, mindegyik pontosan tíz méter magas volt. Mindegyikben bádogtető védte az esőtől az ÉNH által rendszeresített, elavult, szovjet gyártmányú RPD golyószórókat. A kerítésen belül három nagy és két kisebb épület állt. Az egyik nagyobb épületben, legalábbis azt feltételezték, húsz amerikai tisztet tartanak fogva – valamennyien legalább alezredesi rangúak –, vagyis nem egy hétköznapi táborról volt szó.
Greer először a drón fotóira figyelt fel. Az egyik elég jó felbontású volt ahhoz, hogy egy arcot is ki lehessen venni róla, nevezetesen Robin Zacharias, az USAF ezredesének arcát. Az ezredes F–105G vadmenyétjét nyolc hónapja lőtték le; az észak-vietnamiak közlése szerint mind a pilóta, mind a fegyverzet-kezelője meghalt. Még fotót is prezentáltak a holttestekről. A táborról, ami a SENDER GREEN kódnevet kapta, alig ötvenen tudtak. Ez teljesen más tábor volt, mint az amerikai közvélemény által is ismert Ha Nôi Hilton, ahol a látványos, de sikertelen So'n Tǎy-i KINGPIN Hadművelet óta a legtöbb amerikai hadifoglyot őrizték. Az, hogy a hivatalosan el nem ismert, félreeső SENDER GREEN ilyen valószínűtlen helyen volt, nem sok jót sejtetett. Akárhogy végződjön is a háború, Amerika vissza akarta kapni a pilótáit. Márpedig itt volt ez a hely, amelynek már a puszta létezése is azt sejtette, hogy néhányan soha nem térnek majd vissza közülük. A veszteségek statisztikai mutatói érdekes anomáliát fedtek fel: a repülőtisztek közül a viszonylag magas rangúakat jóval nagyobb számban nyilvánították elesettnek, mint az alacsonyabb rangúakat. Azt mindenki tudta, hogy az ellenség jó hírszerzési forrásokkal rendelkezik, nem utolsósorban az amerikai „békemozgalom”-nak köszönhetően, és hogy részletes dossziéik vannak magas rangú amerikai tisztekről, beleértve hogy kik ők, mit tudnak, és milyen egyéb tevékenységeket folytatnak. Nem volt tehát kizárt, hogy az észak-vietnamiak ezeket a tiszteket különleges helyen tartották fogva, hogy a tőlük kicsikart információkkal a tarsolyukban alkuképes pozícióba kerüljenek a szovjet pártfogóikkal folytatott tárgyalások során. A hadifoglyok stratégiai jelentőségű ismereteit barterbe ajánlva jó eséllyel csikarhattak ki maguknak további támogatást a háború elhúzódásában egyre kevésbé érdekelt pártfogó országtól, különösen az enyhülés politikájának új légkörében. Számos játszma zajlott tehát a háttérben.
– Merész! – szisszent fel Maxwell. A három kinagyított felvételen jól látszott a férfi arca, mindhármon egyenesen a kamerába nézett. A harmadikon egy őr is látható volt, amint puskatussal épp hátba böki az ezredest. Az arc jól felismerhető volt: ez Robin Zacharias!
– Ez a pofa meg itt orosz! – bökött Podulski a légifotóra. Nézzék az egyenruháját!
A másik kettő pontosan tudta, mire utal Podulski. Casimir az egykori washingtoni lengyel nagykövet fia volt, a grófi cím birtokosa, egy olyan család sarja, amelynek tagjai egykor Sobieski János lengyel király oldalán harcoltak, és akiket a demarkációs vonal egyik oldalán a lengyel nemesség többi részével együtt a nácik, a másik oldalán pedig a katyńi erdőben az oroszok pusztítottak el. A rövid és hiábavaló kétfrontos háborúban két testvérét is meggyilkolták. Podulski 1941-ben, miután lediplomázott a Princetonon, pilótaként csatlakozott az amerikai haditengerészethez. Új hazát és új hivatást választott, mindkettőt büszkén, legjobb tudása szerint szolgálta, mindvégig izzó szenvedéllyel, ami közelgő kényszernyugdíjazása előtt még hevesebb lett. Greer sejtette, mi vár rá. Meglepően finom kezeit ugyanis ízületi gyulladás gyötörte. Hiába próbálná meg rejtegetni, a következő alkalmasságira végleg elmeszelik, és akkor a halott fia és az antidepresszánsokon élő neje emlékével vonulhat vissza egy olyan karrier után, amit kitüntetései és parancsnoki jelvénye ellenére alighanem kudarcként fog elkönyvelni.
– Muszáj találnunk valami megoldást! – jegyezte meg Podulski. – Ha nem találunk, soha nem látjuk őket viszont! Dutch, kik lehetnek még ott? Pete Francis, Hank Osborne?
– Pete-tel együtt dolgoztam, amikor enyém volt az Enterprise – idézte fel Maxwell. Mindketten Greerre néztek.
– Ami a tábort illeti, hajlok arra, hogy egyetértsek. Bár korábban voltak kétségeim. Zacharias, Francis és Osborne olyan tisztek, akik érdekelhetik őket. – A légierő ezredese például ott volt Omahában, ahol az egyesült vezérkar tagjaként részt vett a stratégiai célpontok kijelölésében, és szinte mindent tudott Amerika titkos hadműveleti terveiről. A két haditengerész tiszt pedig szintén kritikus információk birtokában volt, és bár mindkettőt bátor, végletekig elszánt, makacs embernek ismerték, aki kész mindent titkolni és tagadni, ők is csak emberből voltak, és az embernek vannak határai; az ellenségnek pedig ideje. – Ha akarják, megpróbálhatom elővezetni odafönt az ötletet, de túl sok reményt ne fűzzenek hozzá!
– Ha meg se próbáljuk, cserben hagyjuk az embereinket! – csapott az asztalra Podulski. Neki is megvolt a maga elképzelése. Ha lelepleznék a tábort, és kiszabadítanák a foglyokat, azzal bebizonyítanák, hogy az észak-vietnamiak nyilvánosan hazudtak. Ez alááshatná a béketárgyalásokat, és a végén Nixon akár arra is hajlana, hogy egy másik jelentős pentagoni munkacsoport opcionális tervét elővegye: nevezetesen az észak invázióját. Ez egy soha nem látott méretű, ambiciózus és veszélyes katonai művelet lett volna egy Ha Nôi elleni nagyszabású, közvetlen ejtőernyős invázióval; egy tengerészgyalogos hadosztály Hai Phong-i kikötő elleni rajtaütésszerű támadásával, valamint egy belső területek elleni légitámadás-sorozattal, amely megsemmisítő erejű hadművelet részeként Amerika minden létező arzenálját bevetné az észak megtörése és politikai vezetésének kiiktatása érdekében. Ez a CERTAIN CORNET kódnevű, havonta átkeresztelt hadművelet volt a bosszú szent grálja mindazon szakmabeliek számára, akik már hat éve nézték tehetetlenül hazájuk határozatlan bénázását és Amerika fiainak bőkezű pazarlását.
– Ezzel mi is tisztában vagyunk! Osborne-nal együtt dolgoztam a haditengerészeti hírszerzésnél. Együtt vittem a káplánnal azt a rohadt táviratot. Ne feledje: egy oldalon állunk! – Pudulskitól és Maxweeltől eltérően Greer pontosan tudta, hogy a CERTAIN CORNET soha nem fog tovább jutni a stratégiai tervezőasztalnál. Kongresszusi felhatalmazás nélkül egyszerűen nem lehet keresztülvinni, márpedig a kongresszusból túl sok információ szivároghat ki. 1966-ban, '67-ben, vagy 1968-ban esetleg még szóba jöhetett volna, de jelen állás szerint egy ilyen hadművelet elképzelhetetlennek tűnt. A SENDER GREEN viszont továbbra is ott volt a tervezőasztalon, és ez az akció valóban kivitelezhetőnek tűnt. Legalábbis jelen állás szerint.
– Higgadjon le, Cas! – csitította Maxwell.
– Jól van!
Greer a domborzati térképhez lépett. – Tudják, maguk, aviátorok elég egysíkúan gondolkoznak!
– Mire céloz? – kérdezte Maxwell.
Greer egy vörös sávra mutatott, ami egy part menti kisvárostól csaknem a tábor bejáratáig futott. A légifotók alapján úgy tűnik, ez egy jő minőségű, aszfaltozott út. – A gyors reagálású erők itt, itt és itt vannak. Az út pedig itt fut, szinte végig követi a folyót. Rengeteg a légvédelmi üteg, és az út is őket segíti, viszont a légvédelmi ágyúk, mint tudják, nem minden eszközre veszélyesek.
– Ez invázió lenne! – jegyezte meg Podulski.
– Miért, kétszázadnyi légiszállítású csapatot odaküldeni nem az?!
– Mindig is mondtam, James, hogy jól vág az esze! – mondta Maxwell. – Tudja, pont ez az a hely, ahol a fiamat lelőtték! De az a SEAL csóka bement érte, és ép bőrrel kihozta – bökött az ujjával a térképre.
– Vagyis van valaki, aki lentről is ismeri a terepet? – kérdezte Greer. – Ez nagy segítség volna. Hol érjük el?
Üdv, Sarah! – intett, hogy üljön le. Valahogy idősebbnek tűnt, csodálkozott Kelly.
– Ez a harmadik alkalom, hogy benéztem. Eddig mindig aludt.
– Hát, az gyakran megesett, semmi gond! – nyugtatta meg. – Sam is be-benézett közben. – Máris kényelmetlenül érezte magát. A legnehezebb feladat mindig a barátokkal szembenézni, gondolta Kelly.
– Sok a meló laborban – szabadkozott Sarah. – John, úgy sajnálom, hogy behívtam a városba! Máshová is nyugodtan küldhettem volna. Nem lett volna muszáj Madge-hez. Van egy pasas Annapolisban, kiváló orvos... – bicsaklott meg a nő hangja.
Mennyi bűntudat! – tűnődött el Kelly. – Nem a maga hibája, Sarah! – mondta, miután a nő elhallgatott. – Maga jó barátja volt Pamnek. Bár az anyja lett volna ilyen, akkor talán...
Sarah mintha meg se hallotta volna. – Miért nem adtam későbbi időpontot? Bár ne most lett volna!
Ebben igaza volt, töprengett el Kelly. A sok ha. Mi lett volna, ha? Mi lett volna, ha máshol parkol le? Ha Billy nem veszi észre? Ha hagyta volna a rohadékot? Ha máskor megy oda, nem azon a héten, nem aznap? És sorolhatnánk. A múlt úgy jön létre, hogy ezernyi apró véletlen történés épp úgy, épp akkor, épp abban a sorrendben esik meg. Ha kedvező a végkimenetele, készséggel elfogadjuk, ha rossz, mérgelődhetünk rajta. Mi lett volna, ha más úton indul haza az élelmiszerdiszkontból? Ha nem veszi észre Pamet az út szélén, és nem áll meg? Ha nem találja meg a tablettáit? Ha nem törődött volna vele? Vagy ha kiakadt volna rajta, és kidobja a lányt? Vajon élne még? Ha az apja megértőbb lett volna, és nem szökik el otthonról, soha nem találkoztak volna. Akkor ez most jó vagy rossz?
És ha ez mind így van, akkor mi számít? Talán minden csak véletlen történés? A gond az, hogy nem lehet tudni. Talán ha ő lenne Isten, és felülről nézhetné az egészet, látná benne a rendszert, de innen lentről csupán véletlennek tűnik az egész, töprengett el Kelly. Az ember megteszi, ami tőle telik, és mire előáll a következő véletlen eset, próbál tanulni a hibáiból. Van ennek értelme? Van egyáltalán bárminek is értelme? Túl nehéz kérdések egy kórházi ágyon fekvő egykori haditengerésznek.
– Sarah, nem a maga hibája! Maga csak segíteni akart rajta. Már nem tehet semmit!
– A fenébe is, John, pedig megmentettük!
– Tudom. De én hoztam ide, és én voltam figyelmetlen. Sarah, mindenki azzal nyugtat, hogy nem az én hibám, erre most azzal jön, hogy a maga hibája – mondta Kelly kényszeredett mosollyal. – Tisztára zavarba ejtő, egy dolgot leszámítva.
– Nem véletlen volt, igaz? – kérdezte Sarah.
– Nem.
Oreza a távoli pontra tartotta a távcsövet. – Ott vannak, ni! – mondta lélegzetvisszafojtva. – Ahogy megmondta!
– Gyertek ide apucihoz! – suttogta a rendőr a sötétben.
Micsoda szerencsés véletlen! – gondolta magában. A szóban forgó illetőknek kukoricaültetvényük volt Dorchester megyében, ám a kukoricasorok között marihuánát termesztettek. Egyszerű, de nagyszerű, ahogy mondani szokás. És ahol ültetvény van, ott pajták vannak és mindenféle melléképületek, ahová titokban el lehet vonulni. Ráadásul volt annyi eszük, hogy nem furgonnal vitték a cuccot, keresztül a Chesapeake-öblöt átszelő Öböl-hídon, melyen a nyári időszakban kiszámíthatatlanul akadozott a forgalom, és ahol egy éles szemű híddíjszedőnek köszönhetően éppen egy hónapja csinált a rendőrség egy nagy fogást. Elég óvatos duhajok voltak tehát ahhoz, hogy potenciális veszélyt jelentsenek a cimborájára. Ennek véget kellett vetni.
Furgon helyett inkább hajót használtak. Ez a szerencsés egybeesés kapóra jött egyrészt a parti őrségnek, akik így részt vehettek egy razziában, és kapóra jött a zsarunak, aki így tovább növelhette saját ázsióját. Nagy baj végül is nem éri, vigyorgott a bajsza alatt Charon hadnagy, pláne azok után, hogy Angelo Vorano megölésekor csalimadárnak használta őket.
– Akkor elkapjuk őket? – kérdezte Oreza.
– El ám! A terjesztők a kezünkre játszottak. De ezt ne adja tovább! tette hozzá. – Nem akarom, hogy bajba kerüljenek!
– Világért se! – A kormányos előretolta a gázkart, és jobbra kormányozta a hajót. – Ébresztő, emberek! – riadóztatta a legénységet.
A hirtelen gázfröccs a farára ültette a tizenkét és fél méteres őrhajót. A dízelmotorok dübörgése megrészegítette a kapitányt. Az apró acélkerék vadul vibrált a kezében, ahogy irányba tette a hajót. A legmókásabb az lesz, ahogy meg fognak lepődni. Bár a parti őrség fő tevékenysége a kutatás-mentés volt, vízirendészeti jogkörrel is bírtak, ami – Oreza bosszúságára – nem mindenkinek jutott el az agyáig. Az elmúlt pár évben többször is előfordult, hogy saját embereit kapta füvezésen, és ettől úgy kikelt magából, hogy azt mindannyian megemlegették.
A célpontot most már tisztán lehetett látni. Szokványos kinézetű, kilencméteres halászhajó volt, olyan, amilyet az öbölben tucatjával látni. Valószínűleg egy régi Chevy motor hajtotta, vagyis aligha léphetnek meg előlük. Egy ügyes álca sose árt, mosolygott a bajsza alatt Oreza, de akármilyen ügyes is legyen, nem túl okos mindent egy lapra feltenni, különösen, ha az életedről és a szabadságodról van szó!
– Tegyenek mindent úgy, mint máskor! – mondta halkan a rendőr.
– Figyelem, uraim! – jelzett a kormányos. Bár az őrhajó személyzete éberen figyelt, próbáltak feltűnésmentesen viselkedni, és a fegyverüket sem vették elő. A hajó egyenesen a Thomas Point-i kikötő felé tartott, így ha a másik hajó esetleg észre is vette volna őket – ráadásul nem is néztek hátra – nyilván azt hinnék, mennek vissza az állomáshelyükre. Már csak négyszázötven méter. Oreza ütközésig tolta a gázkart. Felkészült az előzésre.
– Ott jön Mr. English! – jelezte valaki a legénység tagjai közül. A Thomas Point-i bázisról kifutó másik őrhajó velük ellentétes útvonalon haladt, egyenes vonalban, egyenletes sebességgel, durván a világítótorony irányába.
– Nincs valami sok eszük, mi? – jegyezte meg Oreza.
– Ha sok eszük lenne, nem kéne megszegniük a törvényt!
– Jogos! – Kétszázötven méterre a céljárműtől az egyik delikvens hátrafordult, és kiszúrta a fehéren csillogó őrnaszádot. Hárman voltak rajta, és az, amelyik kiszúrta őket, előreszólt a kormányosnak. Komikus jelenet volt, Oreza szinte hallotta, mit beszélnek. Itt a parti őrség mögöttünk. Csak nyugi, azt hiszem, most váltják az őrhajót, látjátok, ott jön a másik... O-ó, nem tetszik ez nekem... Ne parázz, bazdmeg! A jelzőfényük sincs kinn, mennek kikötni, az úristen áldjon meg!
Na, lássuk!, mosolygott a bajsza alatt Oreza. Épp időben...
Picsába! Nem állta meg nevetés nélkül. A kormányos megfordult, és elkáromkodta magát. Az egyik parti őr pont leolvasta a szájáról.
– Asszem, leesett nekik, kapitány!
– Villogó bekapcs! – adta ki a parancsot a kormányostiszt. A fülke tetején levő rendőrségi villogó működésbe lépett. Orezát idegesítette a villogása.
– Jaj bizony!
A halászhajó hirtelen délnek fordult, de a partról kifutó őrhajó útját állta. Világos volt, hogy esélye sincs a dupla propelleres, nagyobb hajók ellen.
– Ennyi pénzből jobb járgányt is vehettetek volna, skacok! – gúnyolódott Oreza. Jól tudta, hogy időnként a bűnözők is tanulnak a hibáikból, és hogy egy gyorsabb csónak megvétele nem vágta volna őket földhöz. Így könnyű dolguk lesz. Gyerekjáték lesz elkapni őket, feltéve, ha ez az idióta zsaru bele nem ugat megint.
A kis testű csónak beragadt a két nagyobb motorcsónak közé, így kénytelen volt lassítani. Amíg English tartotta a pár száz méteres távolságot, Oreza közelebb ment.
– Halló! – szólt bele a megafonba a kormányos. – Ez itt az Egyesült Államok Parti Őrsége. Rutinellenőrzés. Mindenki maradjon a helyén!
Olyanok voltak a rosszfiúk, mint egy vesztes csapat tagjai. Tudták, akármit is tesznek, nem tudják megváltoztatni. Tudták, hogy minden igyekezetük hiábavaló, így csak álltak ott csüggedt ábrázattal, sorsukba beletörődve. Oreza kíváncsi volt, meddig bírják, nem fog-e valamelyik fafej ellenállni.
Két tengerész átlépett a fedélzetre, közben két másik az őrhajó tatjáról fedezte őket. English zászlós is közelebb merészkedett. Ügyesen manőverez, állapította meg Oreza; egy zászlósnak illik is, sőt a biztonság kedvéért az ő emberei is fedezik őket, hátha valamelyik gazfickó rosszra vetemedik. Míg a három jómadár földbe gyökerezett lábbal figyelte őket, remélve, hogy tényleg csak rutinellenőrzésről van szó, Oreza két embere egyenesen az elülső kabinba ment. Egy perc múlva már kint is voltak. Egyikük megkocogtatta a simléderét, jelezve, hogy elhárult a veszély, majd megpaskolta a pocakját. Vagyis megtalálták a drogot. Öt pocakveregetés: az rengeteg cucc!
– Ez ám a fogás, uram! – jegyezte meg Oreza.
Mark Charon, a Baltimore-i Rendőrkapitányság Kábítószer-ellenes Ügyosztályának hadnagya a lejárófedélnek támaszkodott – jobban mondva zsilipajtónak, vagy minek nevezi azt a francot a szakzsargon. Hétköznapi öltözékben volt, így a narancsszínű mentőmellényben bárki azt hihette róla, hogy parti őr.
– Maguké a terep! Mi lesz a jelentésben?
– Biztonsági rutinellenőrzés; és lám, drogra bukkantunk! – felelte Oreza gúnyos mosollyal.
– Bizony ám, Mr. Oreza!
– Köszönöm, uram!
– Részemről a megtiszteltetés!
A rendőr előzőleg mindent pontosan elmagyarázott Orezának és Englishnek. A letartóztatás az informátorok védelme miatt a parti őrség érdeme lesz, ami egyáltalán nem volt a kormányostiszt és a zászlós ellenére. Oreza akár még győzelmi jelet is festhet az árbocra – vagy toronyra, vagy minek nevezik azt az izét a radar alatt –, mondjuk egy ötlevelű marihuána-növényt, hogy a legénységnek legyen mivel büszkélkednie. Akár még abban a szerencsében is részük lehet, hogy tanúskodniuk kell a bíróságon, bár arra elég kicsi az esély, tekintve, hogy ezeknek a kisstílű bűnözőknek az ügyvédje nyilván kialkudja majd, hogy a lehető legkisebb súlyú vétségért vonják őket felelőségre. Az lesz a szóbeszéd, hogy a terjesztők mószerolták be őket. Kis szerencsével ők is felszívódnak a csudába, és még egy gonddal kevesebb. És akkor újabb rés keletkezik a drogpiramisban – egy újabb szakszó, amit Charon megtanult –, vagy legrosszabb esetben kipottyan belőle egy potenciális vetélytárs. A hadnagyot meg majd hátba veregeti a parancsnoka, talán még egy cirádás köszönő levelet is kap az Egyesült Államok Parti Őrségétől vagy a minisztériumtól, nem beszélve a sok gratulációról, hogy az informátorai veszélyeztetése nélkül sikerült ilyen csendben és eredményesen lebonyolítania az akciót. Az egyik legjobb emberem, méltatja majd az érdemeit a parancsnok. Honnan akasztasz le ilyen informátorokat? Uram, tudja, hogy van ez, muszáj megőriznem az anonimitásukat! Persze, Mark, megértem! Szép munka volt, csak így tovább!
Igyekszem, uram! – játszotta le magában Charon a lemenő napot bámulva. Azt már végig se nézte, ahogy a parti őrök megbilincselik a gyanúsítottakat, és nagy vidáman felolvassák a jogaikat, merthogy számukra ez az egész jó móka volt. Ahogy magának Charonnak is.
Hol vannak már azok a rohadt helikopterek? – dühöngött magában Kelly.
Már az első perctől csak a baj volt ezzel a rohadt küldetéssel. A társa, Pickett, vérhast kapott és kidőlt, így Kelly magára maradt. Nem a legszerencsésebb, de az akció túlságosan fontos volt, és mivel minden apró falut számításba kellett venniük, egyedül vágott neki. Óvatosan haladt felfelé a bűzölgő folyóban, már amennyire ezt a pocsolyát folyónak lehetett nevezni.
És persze, hogy ebbe a faluba jöttek a rohadékok!
PLASTIC FLOWER, ki a franc találta ki ezt a hülye nevet? Figyelt, és fülelt.
A PLASTIC FLOWER – vagyis művirág –, egy ÉNH-s politikai aktivistacsoport kódneve volt, vagy hogy a csudába nevezték őket. Számos hasonló kódnevet használtak, de egyik se volt sokkal hízelgőbb. Nyilvánvaló volt, hogy ezek nem ugyanolyan aktivisták, mint akikkel az indianapolisi választókörzetben találkozott. Nem, ezek az aktivisták Ha Nôiban tanulták ki, hogyan kell megnyerni a választókat.
A falu vezetője, tanácsnoka vagy mi volt a titulusa, túl bátor volt, bár inkább azt mondanánk, hogy ostoba. És az ostobaságáért most a távolban lapuló John T. Kelly törzsőrmester szeme láttára kellett megfizetnie. Az aktivisták 01:30-kor érkeztek, és katonás rendben, már-már civilizáltan végigjárták a falucska zsúptetős házait, hogy felkeltsék a csupa földművesből álló lakosságot, és összetereljék őket a falu főterére, ahol a megtévedt hős feleségével és három lányával egyetemben hátrakötözött kézzel várta a sorsát. A csoportot vezető ÉNH őrnagy udvariasan hellyel kínálta őket. Hangja Kelly kétszáz méterre levő megfigyelőhelyéig elhallatszott. A falu népének világosan tudtára kellett adnia, hogy a népi felszabadítási mozgalommal botorság szembeszállni. Nyilván nem voltak ezek rossz emberek, csak eltévelyedtek, így joggal remélte, hogy ez a kis lecke világosan rámutat majd ideológiai hiányosságaikra.
A férfi feleségével kezdték. Húsz percig tartott.
Valamit tennem kell! – feszengett Kelly.
Tizenegyen vannak, te idióta! és bár lehet, hogy az őrnagy egy szadista állat volt, tíz emberét sem csupán politikai korrektségük miatt választották ki. Megbízható, tapasztalt, elkötelezett emberekre volt szükségük. Kelly képtelen volt felfogni, hogy kötelezheti el magát valaki ilyen ügy mellett. Márpedig elkötelezettek voltak, ehhez szemernyi kétség sem fért.
Hol a francban van a gyors reagálású egység? Már negyven perce beszólt, és a tábor csak húsz percre van helikopterrel. Az őrnagyra pályáztak. Az emberei is hasznosak lehetnek, de a fő cél, hogy az őrnagyot elfogják, lehetőleg élve. A pasas az összes helyi politikai vezető hollétéről tud, már akiket a tengerészgyalogság hat héttel korábbi rajtaütésszerű akciója során nem sikerült kisöpörni. Lehet, hogy ez a kis akció, szándékosan az amerikai bázis mellett, épp erre volt válasz, hogy jelezzék: még nem kaptatok el mindenkit, és soha nem is fogtok!
Valószínűleg igazuk is volt, gondolta Kelly, bár ez a dilemma jócskán túlnyúlt a ma esti akción.
A legidősebb lány tizenöt lehetett. Ezekről az apró termetű, törékeny vietnami nőkről nehéz megmondani. Már huszonöt perce tartott, és még mindig élt. Sikolya a nyílt terepen messze elhallatszott, egészen Kelly őrhelyéig, ahol az amerikai olyan keményen markolta a CAR–15 műanyag markolatát, hogy ha észrevette volna, aggódott volna, hogy esetleg elrepeszti.
Az őrnagy és a tíz katona a bevett formációt vette fel. Ketten mindig az őrnaggyal maradtak, és sorban váltották egymást a körben elhelyezkedő őrökkel, hogy senki se maradjon ki az éjjeli mulatságból. Az egyik fogta a kését, és végzett a lánnyal. A következő lány tizenkettő lehetett.
Kelly a felhős eget kémlelte, és imádkozott, hátha meghallja végre a Huey-k kétlapátos rotorjainak jellegzetes moraját. De csak más hangokat hallott. A 155 mm-es lövegek robaját a keletre levő tengerészgyalogos bázis felől, a sugárhajtású gépek sivítását a feje fölött, de egyik sem volt elég hangos ahhoz, hogy elnyomja a gyereklány visítását. Tizenegyen voltak, ő meg egyedül. Még ha Pickett ott is lenne vele, akkor sem lennének kiegyenlítettek az erőviszonyok. Kellynél egy CAR–15 gépkarabély volt harminctöltényes tárral, plusz a végéhez ragasztva egy másik tár, továbbá még két hasonló szett. Volt nála még négy repeszgránát, két fehér foszforos WP gránát és két füstgránát. A legveszedelmesebb fegyvere mégis a rádiója volt, és bár már kétszer is beszólt és megerősítést kapott, utasították, hogy maradjon veszteg és várjon.
A bázisról könnyű mondani, hogy maradjak veszteg!
Tizenkét éves volt. Túl kicsi még ehhez. Persze nincs az a kor, ami elég nagy lenne, gondolta, de egyedül akkor sincs esélye. Azzal nem lenne előbbre, ha a család tagjai mellé magát is beáldozná.
Hogy képesek rá? Hát nem ugyanolyan férfiak, katonák, hivatásos harcosok ők is, mint ő maga? Hogy lehet valami annyira fontos, hogy valaki az emberi mivoltát is képes félredobni miatta? Képtelen volt elhinni, amit lát. Hihetetlen volt. Mégis igaz. A tüzérségi támadások robaja nem hagyott alább, a tengerészgyalogság Intrudereivel együtt a feltételezett utánpótlási vonalakat és elhelyezési körleteket támadták, melyek alighanem csak üres erdőségek voltak. Többnyire ezeket bombázták, nem pedig ezt a részt, ahol az ellenség volt, bár sokat az se segített volna. A falubeliek saját és családjaik életét tették kockára teljesen hiábavalóan, és lehet, hogy az őrnagy most azt hiszi, még könyörületes is volt azzal, hogy az egész falu szimpla kiirtása helyett csupán egyetlen családot likvidált ezzel a szemléletes módszerrel. Hiába, a holtak nem mesélnek, márpedig nem árt, ha ez a mese még sokáig közszájon forog, gondolta. Az elrettentés eszköze hatásos fegyver, és ennek ők nagy mesterei voltak.
Az idő lassan araszolt. A tizenkét éves is elhallgatott. Fogták, és félrelökték. A harmadik, legkisebb lány nyolcéves lehetett, figyelte Kelly a távcsövön át. Jó nagy tüzet raknak. Micsoda arrogancia! Senkit nem hagyhatnak ki a buliból.
Nyolcéves. Túl kicsi. Akkora torka sincs, hogy egy rendeset kiáltson. Az őrségváltást figyelte. Két újabb katona húzódott be szélről középre. A Kellyhez legközelebbi még nem kapta meg a lehetőséget. Lehet, hogy nem is fogja. A tanácsnoknak nincs annyi gyereke. De lehet, hogy csak büntetőlistán van a pasas. Bármi is az oka, nem kap lehetőséget. Láthatóan frusztrálja. A társait figyeli. Ma ebből kimarad. Talán majd legközelebb... de legalább nézheti... és nézi is, figyelte a távolból Kelly. Most először a feladatáról is megfeledkezett.
Kelly már félúton volt, amikor észbe kapott. Kúszott, amilyen gyorsan tudott, és közben a nedves földhöz lapult. A tűz mellől jövő jajkiáltás közelebb, még közelebb húzta, hajtotta.
Előbb kellett volna, Johnnie!
De nem lehetett előbb.
Miért, most mennyivel jobb, baszki?!
Ekkor lépett közbe a sors egy Huey formájában, de lehet, hogy kettő volt, nem tudta megállapítani. Délkelet felől közeledtek. Kelly hallotta meg először a hangjukat. A katona háta mögé osont, és lecsapott. A többi még ekkor sem hallotta. A penge a koponya tövébe hatolt, pontosan ott, ahol a gerincagy a nyúltagyban folytatódik, magyarázták neki anno. A másik kezével közben befogta a fickó száját, és megcsavarta a kést, mint egy csavarhúzót. A módszer bevált! A test azonnal elernyedt. Óvatosan lefektette, persze nem emberségből, hanem hogy ne csapjon zajt.
Zaj amúgy is volt elég. A helikopterek már egészen közel jártak. Az őrnagy felfigyelt, délkelet felé fordult, észlelte a veszélyt. Jelt adott az embereinek, hogy gyülekező, és abban a pillanatban, ahogy a katonája eleresztette a gyereket, megfordult, és fejbelőtte a kicsit.
A raj pillanatok alatt összesereglett. Az őrnagy gyors népszámlálást tartott – egy hiányzik. Kelly felé fordult, de a tűz miatt nem látott mást, csak valami ködszerűséget a levegőben.
– Egy, kettő, három... – számolt magában Kelly, miután kirántotta a sasszeget. A 3. Különleges Műveleti Csoport tagjai maguk vágták a kanócot. Sose lehet tudni, az öreglányok mit mószerolnak az üzemben. A zsinórjuk pontosan öt másodpercig égett, Kelly háromra elhajította. Narancsos tűzfénye vakítóan ragyogott. Tökéletes dobás, pontosan a katonák gyűrűjében landolt. Kelly addigra már hason volt. Még hallotta a vészkiáltást, de az már egyikükön sem segíthetett.
A gránát tízből hetet megölt vagy legalább megsebesített. Fogta a gépkarabélyát, és kieresztette az utolsó töltényeket. Nem is nézte a repülő vörös felhőt, végtére is profi volt, nem holmi amatőr. Az őrnagy még élt, a földön feküdt, épp emelte volna a pisztolyát, de öt újabb golyót kapott a mellkasába. A halála megkoronázta az estét. Kelly számára nem maradt más, mint a túlélés, ha már ilyen ostobaságra ragadtatta magát. Most nem volt idő az óvatoskodásra.
Fogta a gépkarabélyt, és futásnak eredt kelet felé. Legalább két felfegyverzett, dühödt ÉNH katonával még számolnia kellett. Az első mentőhelikopter Kelly bosszúságára jelzőrakétákat lőtt ki. Pedig most a sötétség lett volna a legjobb barátja. Kiszúrta az egyik katonát, és megsorozta a rohanó alakot. Kiürítette a teljes tárat. Tovább rohant kelet felé, közben tárat cserélt. A falu központjában fejveszett rohangálás, többen megsérülhettek a gránátjaitól, de ezen most nem ért rá rágódni. Dermedten meredt az áldozatokra. Pechjére túl sokáig nézett a tűzbe, és mire elfordult, a tűz alakja beégett a szemébe, és egy ideig csak narancs és kék szellemképeket látott a sötétben. Hallotta a falu szélén leszállni készülő Huey dübörgését, ami már elég hangos volt ahhoz, hogy elfedje a falubeliek kiáltozását. Megbújt egy házikó falánál, próbálta kipislogni a tűz képét. Legalább egy katona még biztosan élt, így nem rohanhatott ész nélkül a géphez. Óvatosnak kellett lennie. A következő zsúptető tíz méterre volt, a két házikót vibráló fényfolyosó kötötte össze. Kikukkantott a sarkon, és fejlehajtva futásnak eredt. Egy mozgó árnyék villant elé, odanézett, és megbotlott valamiben.
Elterült a földön. Por szállt fel körülötte, így nem találta meg a zaj forrását. Balra pördült, nehogy eltalálják, de pont a fénybe került. Félig felállt, tett pár lépést hátra, neki a házikó falának. Kétségbeesetten kutatta a felvillanásokat. Megvan! Fogta a gépkarabélyt, és tüzet nyitott, de két 7,62 mm-es lőszer mellkasba kapta. Megtántorodott. A következő két lövés a gépkarabélyt zúzta szét. Amikor újra felnézett, már a hátán feküdt. A faluban csend volt. Próbált megmozdulni, de beléhasított a fájdalom. Valaki fegyvert nyomott a mellkasához.
– Ide, hadnagy! – hallotta a kiáltást. – Doktort!
Ahogy a tűz közelébe cipelték, forgott vele a világ. A feje előre billent. Látta a faluban rendet tevő katonákat. Kettő egy ÉNH-st fegyverzett le éppen.
– Ez a nyomorult még él! – mondta valaki.
– Ó, tényleg? – A társa elfordult a kislány holttestétől, és az ÉNH-s homlokához nyomta a fegyvere csövét.
– Bazdmeg, Harry!
– Nyírd ki a rohadékot! – üvöltötte a hadnagy.
– Uram! Nézze meg, mit műveltek! – üvöltött vissza Harry, és elokádta magát.
– Mije fáj? – kérdezte a szanitéc. Kelly nem tudott megszólalni. – Basszus! Elly... J T. Asszem, ő hívott ki minket!
Újabb arc jelent meg. Valószínűleg a Blue Team parancsnoka. – A vállán levő méretes jelvény szerint az Első Lovashadosztály hadnagya volt.
– Hadnagy úr, úgy tűnik, tiszta a terep, de még egyszer átfésüljük! – jött egy idősebb hang.
– Meghalt mind?
– Pozitív, uram!
– Ki a fene maga? – nézett le rá a hadnagy. – Istenverte, eszement tengerészgyalogos!
– Haditengerész! – zihált Kelly, vért fröccsentve a doktorra.
– Mit mond? – kérdezte a nővér.
Kelly szeme tágra meredt. Felpattant, és a mellkasához kapott. Sandy O'Toole a sarokban ült, egy kislámpánál olvasott.
– Maga mit csinál ott?
– Hallgatom a rémálmait – mondta a nő. – Ez már a második. Nem ártana, ha...
– Jó, tudom.

10
Kórbonctan
A fegyvere a kocsi hátuljában van – mondta az őrmester. – Töltetlenül. Mostantól tartsa úgy!
– Pamről van valami híre? – kérdezte Kelly a tolószékből.
– Van egy nyom – felelte Douglas. Nem fárasztotta magát azzal, hogy legalább leplezze a hazugságot.
Ez mindent elmond, gondolta Kelly. Valaki nyilván kiszivárogtatta a sajtónak, hogy a lányt többször letartóztatták prostitúció gyanújával, és ezek után máris nem volt olyan sürgős az ügy.
Rosen maga hozta el a Scoutot a Wolfe Street-i bejárathoz. A karosszériát kipofozták, a vezetőoldal új üveget kapott. Kelly kiszállt a kerekesszékből, és hosszasan nézte a kocsit. Az ajtókeret és a vele érintkező oszlop felfogta a lövést, és eltört. Ez mentette meg az életét. Elbaltázta a támadó, pláne azok után, hogy milyen ügyesen odalopódzott. Bár könnyű dolga volt, mivel Kelly nem figyelte a tükröt. Hogy a francba felejthettem el? – kérdezte magától ezredszer. Elemi szabály, a 3. Különleges Műveleti Csoport újoncainak nem győzte a fejébe sulykolni: mindig nézz a hátad mögé, lehet, hogy valaki vadászik rád! Nem olyan nehéz megjegyezni.
De ez már történelem. Nem lehet megváltoztatni.
– Visszamegy a szigetre? – kérdezte Rosen.
– Aha – bólintott Kelly. – Vár a munka. Vissza kell nyernem a formámat.
– Két hét múlva majd jöjjön be ellenőrzésre!
– Rendben, doki! – ígérte meg Kelly, és megköszönte O'Toole-nak is a törődést. A nő elmosolyodott. Az elmúlt tizennyolc napban már-már barátok lettek, ha lehet ilyet mondani. Kelly beszállt a kocsiba, és becsatolta az övét. A búcsúzkodás sose volt az erőssége. Biccentett, odamosolygott, és elhajtott a Mulberry Street irányába. Kórházba kerülése óta most először maradt teljesen egyedül.
Végre. Mellette az ülésen, ahol legutóbb még Pam ült, egy nagy, sárga mappa hevert. Rajta Sam Rosen durva kézírásával: Kórlelet.
– Istenem! – sóhajtott fel Kelly. Nyugat felé fordult. Már nemcsak a forgalmat figyelte. A városkép mindörökre megváltozott. Az utcák a nyüzsgés és az üresség különös keverékét alkották. Kelly, nem úgy, mint korábban, éberen pásztázott körbe, időnként felfigyelve bizonyos emberekre, akik látszólagos tétlensége hátsó szándékot sejtetett. Időbe telik majd, míg meg tudja különböztetni a kecskét a báránytól, gondolta. A forgalom gyér volt, az utcán nem sokan őgyelegtek. Akár balra, akár jobbra nézett, a többi autós az utat figyelte, kizárva mindent, ami kívül zajlik, ahogy nemrég ő is tette. Nyugtalan várakozás a piros lámpánál, majd gyors gáz, amikor zöldre váltott. Mindenki abban bízott, egy perc, és mindent maga mögött hagyhat, minden probléma itt marad, és soha nem ér el odáig, ahol a jó emberek laknak. Pont fordítva, mint Vietnamban. Ott a rossz dolgok voltak a városon kívül, egy isten háta mögötti, távoli helyen, és az emberek attól féltek, nehogy elérjen hozzájuk. Hazatérve Kelly azt látta, itthon ugyanolyan őrült, kizökkent a világ, csak másképp. És ő maga is éppen olyan bűnös és bolond, mint bárki más.
Balra fordult, dél felé. Egy másik kórház, nagy, fehér épület. Üzleti negyed, bankok, irodák, bíróság, városháza. A város „jó” része, ahová a jó emberek nappal érkeznek, és ahonnan éjjel távoznak. Mindig együtt, egyszerre. A közös sietség biztonságot ad. A rendőr is több. Nyilván, mert ezek nélkül az emberek nélkül, és persze a pénz nélkül, amit költenek, a város meghalna. Vagy ilyesmi. Talán nem is élet-halál kérdése, csak a gyorsaságé.
Csak két kilométer, tűnődött el Kelly. Csak? Elővette a térképet. Akárhogy is nézzük, vészesen kis távolság. Ahol ezek az emberek vannak, és amitől félnek. A kereszteződésben messzire ellátott. A városi utcák mint valami keskeny, elnyúlt tűzárkok. A lámpa átváltott, Kelly tovább hajtott.
Húsz perc telt el. A Springer a megszokott helyén állt. Kelly összeszedte a cuccait, és hajóra szállt. Tíz perccel később felpöfögtek a dízelmotorok, a légkondi bekapcsolt. Kelly visszatért a kis, fehér buborékkabin mikrokozmoszába, készen arra, hogy kihajózzon. Bár már nem kapott erős fájdalomcsillapítókat és jólesett volna neki egy pofa sör meg egy kis lazítás – mintegy szimbolikusjeleként, hogy visszatért a normál kerékvágásba –, úgy döntött, inkább hanyagolja az alkoholt. Bal válla aggasztóan merev volt, annak ellenére, hogy jó egy hete már úgy-ahogy képes volt használni. Körbejárkált a szalonban, és karkörzéseket csinált. Arca néha még összerándult a fájdalomtól. Végül felment a fedélzetre. Készen állt az indulásra. Murdock jelent meg a távolban. Nem szólt, csak az ajtóból figyelt. Az újság is írt Kelly balesetéről, de Pamről nem esett benne szó. A tudósítóknak nem sikerült összekapcsolniuk a kettőt. Az üzemanyagtank tele volt, és a hajó egyéb berendezései is rendben működtek, a műhely számláját mégis hiába kereste.
Mivel a bal keze nem engedelmeskedett úgy, mint szokott, kissé sután kezelte a kötelet. De végül sikerrel behúzta, és kifutott. Miután elhagyta a kikötőt, a vezérlőbe ment. A zárt kabin és a klíma kellemes hűvösében az öböl irányába kormányozta a jachtot. Csak egy óra múlva vette le a szemét a vízről, mikor már elhagyta a hajózócsatornát. Egy korty üdítővel leküldött a torkán két Tylenolt. Három napja először vett be fájdalomcsillapítót. Majd hátradőlt a kapitányi székben, és amíg az autopilóta dél felé kormányozta a hajót, felbontotta a borítékot.
Egyedül a képek maradtak ki belőle. Egyiket már látta, az is bőven sok volt. Az első lapon levő kézzel írt megjegyzés szerint – a borítékban csak fénymásolt lapok voltak – a kórboncnok azzal a kéréssel kapta meg a másolatokat barátjától, az állami halottkémtől, hogy Rosen professzor kezelje őket bizalmasan. Az aláírás nem volt rendesen olvasható.
A fedőlapon a „szándékos emberölés” rubrika volt kipipálva. A halál oka: „fojtogatás”. A jelentés szerint vékony zsineggel követték el, amely mély nyomokat hagyott az áldozat nyakán. A bevágásnyomok súlyossága és mélysége arra enged következtetni, hogy az oxigénmegvonás következtében már azelőtt beállt az agyhalál, mielőtt a gége összeroppanása elzárta volna a tüdőbe áramló levegő útját. A bőrön látható bevágásokból valószínűsíthető, hogy valami cipőfűzőhöz hasonló zsineggel fojtották meg, a torkon vélhetően nagy méretű férfikéztől származó zúzódások pedig arra utalnak, hogy az elkövető szemtől szemben állt hanyatt fekvő áldozatával. A jelentés öt, szimpla sorközzel írt további oldalon kitért arra is, hogy a halált megelőzően az áldozat hosszan tartó, erőteljes fizikai inzultusnak volt kitéve, melynek jellegét a dokumentum száraz orvosi nyelvezettel részletesen taglalta. Külön lap említette, hogy az áldozatot megerőszakolták, továbbá, hogy a genitáliák környékén zúzódások és más nemű bántalmazás egyértelmű nyomai láthatók. A boncolás a vaginában szokatlanul nagy mennyiségű ondót talált, ami arra utalt, hogy az áldozatot nem egyetlen személy erőszakolta meg. (Vércsoportjaik: 0+, 0– és AB–, szerológiai eredmény mellékelve). A kar és alkar környéki kiterjedt vágásnyomok, ütődések és zúzódások tipikus védekezésre utaló sérülések. Pam az életéért küzdött. Állkapcsa és több más csontja is eltört, a bal alkaron nyílt törés keletkezett. Kelly letette az iratot. Kibámult az ablakon, képtelen volt tovább olvasni. Nem remegett, nem káromkodott, de a rideg orvosi terminológia neki is sok volt.
„Sam, ahogy a fotókból láthatod” – áll az utolsó lapon, szintén kézírással – „beteg állatok” lehettek, akik ezt elkövették. Szándékos kínzás volt. Órákig eltarthatott. A jelentés egy dologra nem tér ki. Lásd a #6 jelű fotót. A lány haját szépen kifésülték, vélhetően, sőt szinte bizonyosan már a halálát követően. A patológusnak valahogy elkerülte a figyelmét. Újonc a pasas. (Alan elutazott, különben ő maga csinálta volna.) Furcsa, de a képen egyértelműen látszik. Érdekes, néha mennyire nem veszünk észre szembetűnő dolgokat. Talán az első esete lehetett, nyilván a főbb külsérelmi nyomokra koncentrált, hogy nem vett észre egy ilyen apróságot. Úgy hallom, ismerted a lányt. Sajnálom, barátom! Brent.” A lap alján aláírás, olvashatóbb, mint az első oldalon. Kelly visszacsúsztatta a lapokat a borítékba.
Kihúzta az egyik fiókot, és elővett egy doboz .45 ACP lőszert, két tárat betett, majd a pisztoly ment vissza a fiókba. Kevés haszontalanabb dolog van, mint egy töltetlen fegyver. Visszament a hajókonyhába, és leemelte a polcról a legnagyobb dobozt. Bal kézbe fogta, visszaült a helyére, és folytatta, amit egy hete elkezdett. Fel-le, ki és vissza, súlyzózott a dobozzal, és közben a vizel bámulta. Minél jobban fájt, annál jobban csinálta.
– Nincs több hiba, Johnnie fiú! mondta maga elé, mintha csak beszélne valakihez. Mostantól nincs több hiba!
A C–141-es egy tizenkétezer-nyolcszáz kilométeres rutinrepülés után az észak-karolinai Fort Braggben található Pope Légibázison ért földet, nem sokkal ebéd után. A négyhajtóműves teherszállító elég keményen fogott talajt. A személyzet a beiktatott kötelező pihenők ellenére fáradt volt, utasaik pedig nem igényeltek különleges bánásmódot. Az efféle járatokon ritkán volt élő teher. A harctérről visszatérő csapatokat szinte mindig a „szabadság madaraival”, vagyis bérelt utasszállítókkal hozták, melyeken csinos utaskísérők a hosszú út alatt végig ingyen mosolyt és ingyen piát osztottak a való világba visszatérő hadfiknak. A Pope Légibázison landoló járatokon ilyen luxuscikkekre nem volt szükség. A hajózó személyzet a légierő szabványos dobozolt kajáját kapta, ellenben nem kellett hallgatnia a fiatal pilóták ugratásait.
A gép egyre lassult, majd a pálya végén a gurulóútra fordult. A személyzet végre nyújtózhatott egyet. A gépet vezető százados már csukott szemmel ismerte a járást, de egy fényesre festett dzsip a biztonság kedvéért a fogadóépülethez vezette. A pilóta és a személyzet már rég nem akadt fenn a küldetés jellegén. Ez is csak egy munka, ugyanolyan, mint a többi, ezt is el kell végeznie valakinek, gondolták. Mielőtt a kötelezően előírt pihenőre elhagyták volna a gépet, rövid jelentést tettek, kitérve arra, hogy az elmúlt harminc óra repülés során milyen hiányosságokat észleltek a géppel, majd célba vették a tiszti körletet, ahol legurítottak egy-egy italt, és gyors zuhanyzás után mentek aludni. A gépre vissza se néztek. Tudták, hamarosan úgyis látják megint.
A küldetés rutinjellege kissé ellentmondásos volt. A korábbi háborúk során az elhunyt amerikai katonákat ott temették el, ahol elestek, ahogy erről Franciaországban és másutt számos amerikai temető tanúskodik. Vietnamban viszont egyet sem ott temettek el. Mintha mindenki számára egyértelmű lett volna, hogy egyetlen amerikai se szeretne ott maradni, függetlenül attól, hogy élő-e vagy holt, így minden előkerült holttestet hazaszállítottak. Saigontól nem messze volt egy központi létesítmény, onnan ment tovább minden egyes holttest, majd a további átirányítás során ki-ki abba a szülővárosába térhetett vissza, amely meghalni küldte őt a távoli országba. A hozzátartozók addigra eldönthették, kit hol temessenek, így minden egyes járat rakjegyzékében már szerepelt a család temetéssel kapcsolatos instrukciója.
A fogadóépületben a holttesteket civil temetkezési szolgáltatók várták. Ez egyike volt azoknak a foglalkozási ágaknak, amelyeket a hadsereg nem emelt be sokrétű képzési rendszerébe. A személyazonosság ellenőrzése miatt azonban egy egyenruhás tiszt minden esetben jelen volt. A sereg felelőssége volt ugyanis, hogy a megfelelő holttest a megfelelő családhoz jusson, még ha az innen kikerülő érckoporsók szinte minden esetben lezárva mentek tovább. A családtagok nem feltétlen akarták látni a harctéri sérüléseket szeretteik holttestén, amely a trópusi klíma miatt sokszor idő előtt bomlásnak indult. A földi maradványok beazonosítása nem az a fajta munka volt, amit bárki képes lett volna elvégezni, márpedig a hadsereg ezt is éppen olyan komolyan vette, mint a többi feladatát.
Bár a tágas helyiségben egyszerre több halottal dolgozhattak, mostanság nem volt olyan nyüzsgés, mint korábban. Az itt dolgozóktól nem állt távol a morbid humor, sőt volt, aki rendszeresen figyelte az ázsiai időjárás-jelentést, hogy tudja, az adott héten mire számíthat. A szag már önmagában is elég volt ahhoz, hogy a hétköznapi megfigyelőt távol tartsa. Magas rangú katonatiszt nem sűrűn tévedt be ide, még ritkábban a védelmi minisztérium civil tisztviselői, akiknek a lelki egyensúlyát hamar megbontotta volna a látvány. A szagokhoz idővel hozzá lehetett szokni, és a konzerváló szerek szaga még mindig elviselhetőbb volt, mint a holttestek árasztotta egyéb odorok. Az egyik holttesten, nevezetesen Duane Kendall negyedosztályú szakaszvezető testén számos sebesülés volt látható. A tábori kórházig valószínűleg eljutott, állapította meg a boncmester. A vágások egy része egyértelműen a tábori sebésztől származik, aki kétségbeesetten próbálhatott beavatkozni. A bemetszések némelyike, amitől a civil kórházak sebészeinek égnek állt volna a haja, azonban még mindig kismiska volt egy robbanótest szilánkjai okozta sérüléshez képest. A felcser kábé húsz percig próbálkozhatott, hogy megmentse, vélte a boncmester. Kíváncsi lett volna, miért nem járt sikerrel. Talán a mája, gondolta a vágások méretéből és elhelyezkedéséből. Anélkül senki sem éli túl, bármilyen jó legyen is az orvos. Amire még ügyelni kellett, az az elhunyt jobb keze és mellkasa közt levő apró, fehér cédula volt, melynek jelölése megegyezett a holttestet szállító ládán levő címke jelzésével.
– Stimmel – mondta a boncmester a századosnak, aki egy csipeszes író táblával járt körbe egy őrmester társaságában. A tisztek ellenőrizték, hogy a saját adataikkal is egyeznek-e a szükséges adatok, majd bólintottak, és hagyták tovább dolgozni a boncmestert.
A szokásos egyéb feladatok következtek. A boncmester nyugodt tempóban tette a dolgát. Közben felpillantott, és látta, hogy a százados a helyiség másik végében van. Ekkor fogta, és kihúzta a varratot, amit távoli kollégája készített. Az öltés hamar szétvált, így könnyen benyúlhatott a testüregbe, ahonnan négy, átlátszó, fehér porral teli nejlontasakot vett elő. A tasakokat gyorsan a táskájába tette, és visszavarrta a nyílást Duane Kendall holttestén. Ez már a harmadik és egyben utolsó ilyen lelet volt aznap. Már csak egy holttest volt hátra. Fél óra, és azzal is végzett. Kisétált, bepattant a Mercury Cougarbe, és elhajtott. A Winn-Dixie szupermarketnél megállt, és beugrott kenyérért, majd kifelé jövet bedobott egy érmét a nyilvános fülkébe.
Igen? – vette fel Henry Tucker az első csörgés után.
– Nyolc – mondta a hang. A vonal szétkapcsolt.
– Király! – csettintett Tucker, és letette a kagylót. Nyolc kiló innen, hét a másik emberétől; ráadásul egyik sem tudott a másikról, sőt más-más napokon dolgoztak. Most, hogy a szállítás gondját is letudta, sínen volt az ügy.
Minden egyes kiló ezer gramm. Szimpla matematika. Minden egyes kilót aztán tovább hígítanak különféle nem toxikus adalékokkal, például tejcukorral, amit a barátai egy élelmiszerraktárból szereznek be. Miután az egész tételt homogén módon összekeverték, a port kisebb porciókra, majd azt még kisebb adagokra osztják, és eladják. A termék minősége és nagy keletje miatt a szokásosnál magasabb árat lehetett kérni érte, ami a fehér bőrű barátaitól kapott nagybani árból egyenesen következett.
Idővel a volumennel lehet némi probléma, gondolta. Óvatos duhaj lévén Tucker kicsiben kezdte a vállalkozást. A nagyobb lépték mohóvá teszi az embert. Ám ezzel hamarosan bajok lesznek. A kiváló minőségű, tiszta heroinból jóval nagyobb utánpótlása volt, mint azt partnerei sejtették. Egyelőre persze annak is örültek, hogy ilyen jó az anyag, de Tucker lassan majd azt is felfedi előttük, hogy forrása szinte kiapadhatatlan. Arról, hogy hogyan hozza be a cuccot, persze egy szót sem ejtett. Ügyes technikát eszelt ki, amiért időnként vállon veregette magát. A módszer eleganciájára néha maga is rácsodálkozott. A legpontosabb kormányzati becslések szerint – amit Tucker folyamatosan számon tartott – az Európából, többnyire a „francia” vagy „szicíliai” kapcsolat révén érkező heroinimport akár ezer kilogramm színtiszta port is kitehet évente. Ami Tucker jóslata szerint csak nőni fog, tekintve, hogy a különböző drogok az amerikai alvilág köreiben egyre elterjedtebbek. Ha csak húsz kilót be tudna hozni hetente – márpedig a módszere ennél sokkal többel kecsegtetett –, azzal akár meg is fejelhetné ezt a mennyiséget, és még a vámvizsgálat miatt sem kell aggódnia. A szervezés során Tucker kiemelten ügyelt a biztonságra. Először is kikötötte, hogy a legfontosabb láncszemek nem érintkezhetnek a droggal. Ennek megszegéséért halál járt, amit a legegyszerűbb és legérthetőbb módon tett mindenki előtt világossá. A beszerzési lánc másik végén csupán hat főre volt szüksége. Kettő szerezte be az anyagot a helyi forrásoktól. A művelet biztonságát a szokásos módon szavatolták: a megfelelő embereket alaposan megkenték. A négy helyi boncmestert ugyancsak alaposan megfizették. Náluk a hosszú távú megbízhatóság volt a másik fő szempont. A szállításról az Egyesült Államok Légiereje gondoskodott, ami nem kevés költségtől és fejfájástól kímélte meg Tuckert, hiszen alaphelyzetben ez lett volna az egész importfolyamat legösszetettebb és legkockázatosabb része. A fogadóoldali két beépített ember szintén szép summát kapott. Nem egyszer előfordult viszont, hogy a körülmények nem tették lehetővé, hogy a boncmesterek feltűnés nélkül kivegyék a heroint a hullákból, melyeket aztán annak rendje-módja szerint eltemettek. Ami persze nem volt túl szerencsés, de egy jól menő üzletben első volt a biztonság. A nyereség így is bőven kompenzálta a kárt. Emellett mindketten tudták, mi lenne a következménye, ha akár csak egy-két kilóval saját szakállukra próbálnának dolgozni.
Innen egész egyszerűen autóval vitték tovább az árut egy arra alkalmas helyre. A szállítást egy megbízható, jól megfizetett sofőr végezte, aki még véletlenül se lépte át soha a megengedett sebességet. Az öbölbeli rejtekhely pedig mesteri húzás volt, veregette vállon magát Tucker meccsnézés közben, a sört szürcsölve. A rejtekhelynek emellett az az előnye is megvolt, hogy partnerei joggal hihették, hogy a drogot az öbölből hajón szállítják a baltimore-i kikötőig – amit okos húzásnak tartottak –, holott Tucker maga szállította tovább egy titkos átvevőpontról. Minderre Angelo Vorano és a hülye kis vitorlása volt a bizonyság, amikor felajánlotta, hogy majd ő megoldja a fuvart. Eddie-nek és Tonynak ezek után már végképp nem volt nehéz beadni, hogy a fickó feldobta őket.
Kis szerencsével az egész keleti parti heroinpiac az ő kezében lesz, feltéve, ha továbbra is halnak meg amerikaiak Vietnamban. Idővel azonban azon is el kell majd gondolkodnia, mi lesz, ha egyszer kitör a béke. Addig viszont érdemes azon törnie a fejét, hogyan bővíthetné ki disztribúciós hálózatát. Ami most még jól működik és vonzza a partnereit, az előbb-utóbb elavulttá válhat. Túl kicsi az ambicióihoz, és idővel az egészet újra kell majd gondolni. De mindent a maga idejében!
Most már hivatalos. – Douglas az asztalra ejtette az ügy aktáját, és a főnökére nézett.
– Mi ez? – kérdezte Ryan hadnagy.
– Először is senki nem látod semmit. Másodszor senki nem tudja, melyik stricinek dolgozott. Harmadszor senki nem tudja, kicsoda. Az apja közölte, hogy négy éve nem beszélt a lányával, és letette. A barátja meg lószart se látott, mielőtt meglőtték volna. – A nyomozó lehuppant egy székre.
– Már a polgármestert se érdekli – zárta rövidre az összegzést Ryan.
– Tudod, Em, nem bánom, legyen titkos nyomozás, de rontja a statisztikámat! Mi van, ha nem engem jelöl a következő választmány?
– Nagyon vicces, Tom!
Douglas tehetetlenül csóválta a fejét. Kibámult az ablakon. – Mi van, ha tényleg ez a két duplacsövű tróger volt? – vetette fel kínjában. Két nappal korábban megint kiraboltak valakit vadászpuskával. Ezúttal egy essexi ügyvédet öltek meg. Volt egy szemtanú, aki kábé ötven méterre volt az esettől. Megerősítette, hogy ketten voltak, de ezzel nem mondott sok újat. A nyomozók közül sokan úgy tartották, egy ügyvédet megölni nem is bűncselekmény, bár ezen most egyikük sem akart élcelődni.
– Mégis mióta hiszed el ezt? – tudakolta a hadnagy. Persze mindketten tudták, hogy blődség az egész. Ez a két jómadár csak rabolni akart. Igaz, hogy már több embert megöltek, és volt, hogy elvitték az áldozat kocsiját, de az mindkétszer menő sportkocsi volt. Nem akartak mást, csak kicsit megjáratni a verdát. A rendőrség csak azt tudta, hogy feketék és mekkorák. Mást nem sokat. Ez a két fickó hivatásos tolvaj volt. Akárki is ölte meg Pamela Maddent, személyes indíttatásból tette; hacsak nem bukkant fel megint egy újabb elmebeteg gyilkos, ami csak tovább bonyolította volna a nyomozók amúgy se egyszerű dolgát.
– Pedig ilyen közel voltunk hozzá! – mérgelődött Douglas.
– A lány neveket tudott, arcokat ismert, és szemtanú volt.
– Amíg ez a tökfej el nem szarta, azt se tudtuk, hogy létezik! – jegyezte meg Ryan.
– A pasas szépen megy vissza a dolgára, mi meg ott vagyunk, ahol a part szakad! - Douglas fogta az aktát, és visszaballagott az asztalához.
Kelly sötétedés után kötött ki a Springerrel. A feje fölött egy helikoptert látott, nyilván a közeli haditengerészeti bázisról szállhatott fel. Mindenesetre nem körözött és nem időzött sokáig. A levegő nehéz volt, párás és fülledt. Bent a bunkerben még rosszabb volt a helyzet. Egy óra kellett, míg a légkondi használt valamit. A „ház” üresebbnek tűnt, mint valaha. Már másodszor egy éven belül. Mivel nem volt másik személy, akivel megoszthatta a teret, a szobák óhatatlanul nagyobbnak tűntek. Negyed óráig csak céltalanul téblábolt, míg tekintete meg nem akadt Pam ruháin. Akkor eszmélt rá, hogy olyasvalakit keres, aki nincs ott. Fogta a ruhadarabokat, és szépen összehajtogatva letette őket a tükrös komódra, amely egykor Tishé volt, és amely idővel Pamé lehetett volna. A legszomorúbb talán az volt, hogy ilyen kevés volt belőlük. A vágott szárú sort, a nyakpántos top, néhány intimebb darab, és a flaneling, amiben éjjel aludt. Végül az elnyűtt cipellők a kupac tetején. Emléknek is kevés.
Kelly az ágy szélén ült, és a ruhákat bámulta. Meddig is tartott? Három hétig? Csak ennyi volt? Nem volt értelme a napokat számolni, az idő nem eszerint méretett. Valami olyasmi volt, amit kitöltötte életében az űrt. A Pammel töltött három hét hosszabb és mélyebb volt, mint bármi Tish halála óta. De már ez is a múlté. A kórházi tartózkodás egy szemvillanásnak tűnt, mégis olyan volt, mintha falat emelt volna életének legszebb része és a jelen közé. Ha akarná, odasétálhatna a falhoz, és visszanézhetne fölötte a múltra, de azt, ami a falon túl van, már soha nem élhetné, érinthetné meg újra. Az élet néha kegyetlen tud lenni, a sok emlék pedig csak átok, amely nyelvét kiöltve emlékeztet arra, hogy mi volt, és mi lehetett volna, ha másképp cselekszik. És ami a legrosszabb: a jelent a lehetséges jövőtől elválasztó falat saját maga emelte, amikor pár perccel korábban Pam ruháit összehajtogatta, mondván, már nem lesz szükség rájuk. Ha becsukta a szemét, látta maga előtt. Ha csöndben maradt, hallotta a hangját. De az illatát és a közelségét már nem érezte.
Odanyúlt, és megérintette a flanelinget. Felidézte, egykor mit takart, felidézte, ahogy erős kezével ügyetlenül gombolja ki a gombokat, hogy odabent rátaláljon szerelmére, de csak egy darab ruhát talált, amiben nem volt semmi, csak levegő. Ekkor tört rá először a sírás azóta, amióta megtudta, hogy meghalt. Beleremegett a felismerésbe, és a vasbeton falak magányában a nevét szólongatta, hátha meghallja, hátha megbocsát neki, amiért az ostobaságával megölte. Talán mára már megpihent. Imádkozott, talán Isten is belátja majd, hogy soha nem kapta meg az esélyt, talán ő is meglátja valódi jóságát, és könyörülettel ítél fölötte, de tudta, ez olyan misztérium, amire halandóként nincs befolyása. Mivel a szoba fala bezárta előtte a teret, tekintete újra és újra visszatért az összehajtogatott ruhákra.
A mocskok még azt a tisztességet sem adták meg neki, hogy a testét betakarják, hogy megóvják az elemektől és a kíváncsi tekintetektől. Azt akarták, hogy mindenki megtudja, hogyan büntették meg, hogyan használták ki és dobták oda, mint valami szemetet, prédának a dögevőknek. Pam Madden semmit se jelentett számukra, csak élvezeti cikk volt, míg élt, halála pedig rettenthetetlenségük példázata. Amennyire központja volt Kelly életének, annyira jelentéktelen a számukra. Mint annak az észak-vietnami tanácsnoknak a családja, eszmélt rá Kelly. Csupán demonstrálni volt jó: aki ellenszegül, meglakol! És minél többen megtudják, annál jobb. Gőg és erőfitogtatás.
Kelly elnyúlt az ágyon. Több heti röghöz kötöttség után halálosan kimerült a megerőltető naptól. A plafont bámulta. A villany még égett. Remélte, hogy el tud majd aludni, és álmaiban Pam is előbukkan majd. Utolsó gondolata mégis valami más volt.
Ha az ő gőgje ölni tudott, akkor ezeké a mocskoké is tudni fog.
Dutch Maxwell szokás szerint negyed hétkor ért be az irodájába. Bár a haditengerészeti műveletekért felelős vezérkari főnök helyetteseként már nem tartozott az operatív parancsnoki hierarchiába, továbbra is altengernagyi minőségben szolgált, és jelenlegi munkája éppúgy megkívánta tőle, hogy az Egyesült Államok Haditengerészetének minden egyes repülőgépére úgy tekintsen, mintha az a sajátja volna. Napi papírmunkája legfontosabb része az előző napi vietnami légi hadműveletek összefoglalója volt. Egészen pontosan az aznapiaké, még ha a nemzetközi dátumválasztó vonal kuszaságának köszönhetően tegnapra datálódtak is, ami roppant mód bőszítette Maxwellt, hiszen a háború a láthatatlan csendes-óceáni válaszvonal mindkét oldalán ugyanúgy folyt.
Ma is élénken élt az emlékezetében, amikor alig harminc éve, még zászlósként felszállt a USS Enterprise fedélzetéről az F4F–4 Wildcattel; akkor még minden haja megvolt – bár tüsire vágva –, friss házasként, tele energiával, háromszáz repült órával a tarsolyában. 1942. június 4-én a kora délutáni órákban kiszúrt három japán „Val” zuhanóbombázót, melyeknek elvileg a Hirjú csapásmérő kötelék többi gépével együtt a Yorktown ellen kellett volna indulniuk, de eltévedtek, és tévedésből az ő hordozójukat vették célba. Akkor a felhők mögül váratlanul előbukkant, és kettőt azonnal leszedett közülük. A harmadik már tovább tartott, de ma is emlékszik a célpont szárnyáról visszaverődő fénysugarakra és a nyomjelző lövedékekre, ahogy a japán lövész kétségbeesetten próbálja leszedni a géppuskával. Negyven perccel később épségben szállt le az anyahajóra, és századparancsnoka ámulatára három lelőtt gépről számolt be, amit a fedélzeti kamera képei utólag megerősítettek. Hivatalos kávésbögréjén – vérvörös betűkkel a porcelánba gravírozva – még aznap átírták a „Winny” becenevet, amit mindig is utált, és attól fogva karriere végéig a „Dutch” hívójelet használta.
Négy újabb harci bevetésén tizenkét újabb trófeát gyűjtött a gépe oldalára, majd szépen lépegetve a ranglétrán előbb egy hordozófedélzeti vadászszázad, majd egy repülőezred, egy hordozó, később egy repülőcsoport parancsnoka lett, és végül a csendes-óceáni flotta fegyveres erőinek főparancsnoka. Ezután került jelenlegi pozíciójába. Kis szerencsével a flottaparancsnokságig viheti a későbbiekben, legalábbis a távoli jövőben. Jelenlegi posztja szoros összhangban állt rangjával és tapasztalatával. Irodájában, a hatalmas mahagóni asztaltól balra eső falon annak az F6F Hellcat vadászgépnek az oldaláról származó panel lógott, mellyel a Fülöp-tengeren és Japán partjainál repült. A sötétkék alapra tizenöt felkelő nap motívumot festettek, nehogy bárki is elfelejtse, hogy a haditengerészet nagy tekintélyű, idős repülőtisztje egykor mennyire ott volt a szeren. Az Enterprise-ról való régi bögréje szintén ott állt az asztalon, persze nem azért, hogy kávét igyon belőle, de nem is azért, hogy ceruzát tároljon benne.
Dicsőséges pályafutásának eme betetőzése akár a legnagyobb elégedettséggel is eltölthette volna Maxwellt, ám ő ehelyett a Yankee Stationből érkezett napi veszteségjelentést böngészte. Két A–7A Corsair könnyű csapásmérő gépet vesztettek. A jelölések szerint mindkét gép ugyanarról a hajóról, ugyanabból a századból való.
– Mi történt velük? – kérdezte Maxwell Podulskitól.
– Utánanéztem – mondta az ellentengernagy. – A levegőben történhetett valami. Anders ment az élen, az új fiú, Robertson, a szélen. Valami gebasz történhetett, de pontosan senki se látta, mi. SAM-veszély nem volt, a légvédelmi ágyúkhoz meg túl magasan repültek.
– Az ernyő kinyílt?
– Nem – rázta a fejét Podulski. – A kötelékparancsnok csak egy tűzgömböt látott, meg szétrepülő apró darabokat.
– Mi volt a célpont?
Podulski arca mindent elárult. – Egy feltételezett tehergépkocsi-parkoló. A csapásmérő egység többi tagja rendben odaért, és lebombázta a célt. A vetőgörbék rendben voltak, másodlagos tűz nem volt.
– Vagyis az egész csak időpocsékolás volt? – Maxwell behunyta a szemét. Azon töprengett, mi történhetett a két géppel, a feladat kijelölésével, a karrierjével, a haditengerészettel, az egész országgal.
– Dehogy, Dutch! Valaki úgy vélte, fontos célpont.
– Cas, ne gyere nekem ezzel kora reggel, oké?
– Értettem. A repülőalakulat-parancsnok már vizsgálja az incidenst, nyilván megteszi a szükséges lépéseket. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, szerintem Robertson beparázott; még új fiú, a második éles bevetése volt. Talán látott valamit, és túl hirtelen csinált manővert. És mivel ők mentek hátul, a legszélén, senki nem látott semmit. Csezdmeg, Dutch, láttunk már ilyet!
Maxwell bólintott. – Egyéb?
– Egy A–6-ost elkapott egy SAM Hai Phongtól északra, de vissza tudott térni a hajóra. A pilóta és a navigátor is kitüntetést kapott – számolt be Podulski. – A Dél-kínai-tengeren amúgy nyugodt napunk volt. Az Atlanti-óceánon semmi különös. A Földközi-tengeren, keleten, a szíriaiak nagyon izgágák lettek, mióta megkapták az új MIG-eket, de ez egyelőre nem a mi problémánk. Holnap ülünk össze a Grummannel, aztán már a kongresszus és a köztisztviselők dolga dönteni, mi legyen az F–14 programmal.
– Mit szólsz az új vadász paramétereihez?
– Néha azt kívánom, bárcsak elég fiatalok lennénk a minősítéshez! – mosolyodott el Podulski. – De basszus, azelőtt egy anyahajót összeraktunk annyi pénzből, amennyibe egy ilyen izé kerül!
– Fejlődünk, Cas!
– Már amiben! – morgott Podulski. – Ja, még valami! Előbb hívtak Pax Riverből. A cimborája hazatért. Látták a jachtját a dokkban.
– És ezt csak most mondod?
– Minek úgy sietni? Civil a tag, vagy nem? Kilenc előtt úgysem kel fel.
Maxwell morgott egy sort. – Szép is lenne! Valamikor átugrom hozzá.

11
Előkészület
Egy nyolckilométeres séta nem piskóta. Egy nyolckilométeres úszás pláne nem az. Különösen akkor, ha az ember több hét kihagyás után, egyedül csinálja. Ez már féltávnál megvilágosodott Kelly előtt, és bár a szigettől keletre elég sekély volt a víz ahhoz, hogy időnként a lábát is letehesse, egyszer sem állt meg, nem engedte meg magának a lazítást. Váltogatta az úszásnemeket, és a bal oldalát sem kímélte. Úgy volt vele, hogy a fájdalom a gyógyulás előhírnöke. A víz hőfoka éppen megfelelő volt. Nem volt túl meleg, hogy felhevüljön, és túl hideg sem, hogy elvonja a hőt a testétől. Egy kilométerrel a vége előtt kicsit lelassult, de elővette utolsó erőtartalékait, és belehúzott. Mire belecsapott a partot jelző iszapba, mozdulni is alig bírt. Izmai azonnal bekötöttek, alig bírt kivánszorogni a vízből. Ekkor látta meg a helikoptert. Úszás közben kétszer is hallott helikopterhangot, de nem foglalkozott vele. Jócskán volt már dolga helikopterekkel, hangjuk ugyanolyan természetes volt számára, mint a bogarak zümmögése. A zátonyon azonban nem sűrűn szálltak le, így elindult a gép felé, de a bunker felől valaki utánaszólt.
– Erre, törzs!
Kelly megfordult. Ismerős hang volt, és ahogy megdörzsölte a szemét, meglátta a fehér szolgálati egyenruhát. Egy magas rangú haditengerész tiszté volt, amit a reggeli napfényben megcsillanó arany sínű váll-lapok nyilvánvalóvá tettek.
– Maxwell admirális! – Kelly megörült a látogatónak, különösen ennek az illusztris vendégnek, bár a lába még csupa homok volt. – Miért nem szólt, hogy jön, uram?
– Próbáltam, Kelly. – A tengernagy odalépett, és kezet rázott vele. – Napok óta hiába hívogatjuk. Hol az ördögben volt? Kiküldetésen? – Maxwell meglepve látta, hogy Kelly arckifejezése hirtelen megváltozik.
– Nem egészen.
– Menjen, mosakodjon meg! Addig kerítek valami üdítőt. Maxwell ekkor vette észre az új vágásokat Kelly hátán, és nyakán. Jesszusom!
Először a USS Kitty Hawk fedélzetén találkoztak, három évvel korábban. Maxwell a csendes-óceáni flotta fegyveres erőnek főparancsnoka volt, Kelly pedig egy dögrováson lévő altiszt. A körülmények miatt nem volt csoda, ha Maxwell soha nem felejtette el azt a találkozást. Kelly mentette ki ugyanis a Nova One One hívójelű gép pilótáját, egy bizonyos Winslow Holland Maxwell alhadnagyot. Két napig kúszott-mászott a dzsungelben – mentőhelikopterrel túl rizikós lett volna bejutni –, de végül megtalálta és élve kihozta a sebesült pilótát, viszont a szennyezett vízben Kelly egy goromba fertőzést szedett össze. Maxwell nem tudta, hogyan köszönje meg neki, hogy megmentette a fiát. Olyan fiatalnak tűnt a kórházi ágyon. Mintha a fiát látta volna: szemében ugyanaz a dacos büszkeség és visszafogott intelligencia tükröződött. Egy igazságos világban Kelly becsület érdemérmet kapott volna ezért a barna-vízi szóló küldetésért, de Maxwell a papírt se vesztegette rá. Sajnálom, Dutch, rnondta volna a csendes-óceáni haderő főparancsnoka, szívesen közbenjárnék az érdekében, de teljesen fölösleges. Egyszerűen túl... hogy is mondjam... gyanús lenne. Amit tehetett, persze így is megtette.
– Neve?
– Kelly, uram, John T., törzsőrm...
– Nem, nem – szakította félbe fejcsóválva. – Nekem sokkal inkább tűnik főtörzsőrmesternek!
Maxwell még három napig a hordozón maradt, látszólag azért, hogy onnan felügyelje a légi hadműveleteket, valójában, hogy szemmel tarthassa sebesült fiát és az őt kimentő fiatal SEAL fókát. Ott volt Kellyvel, amikor a pasas megkapta a táviratot tűzoltó apja haláláról, akit munka közben ért infarktus. És most ismét akkor jött, amikor valami hasonló történt.
Kelly pólóban és rövidnadrágban jött vissza, fizikailag lestrapálva, de szemében látszott a szívósság és a keménység.
– Mennyit úszott, fiam?
– Nem egészen nyolc kilométert, uram.
– Nem rossz! – jegyezte meg Maxwell, és Kelly kezébe nyomott egy Coca-Colát. – Egy kis hűsítő!
– Köszönöm, uram!
– Mi történt magával? Az a mifene a vállán eddig nem volt ott! – Kelly röviden elmesélte, mi történt. Mint egyik harcos a másiknak. Hiába volt a rang- és korkülönbség, valahol mindketten harcosok voltak, és Dutch Maxwell immár másodszor hallgatta úgy, mintha a pótapja lenne.
– Fájó veszteség, John! – mondta csendben az admirális.
– Az, uram! – Kelly nem tudta, mit mondhatna még, csak a földet bámulta. – Még meg sem köszöntem a táviratot... amit Tish halálakor küldött. Igazán kedves volt öntől, uram! Hogy van a fia?
– A Deltánál van, 727-essel repül. Hamarosan nagypapa leszek – újságolta a tengernagy boldogan, de föleszmélt, eshetett ez szegény, magára maradt pasasnak.
– Ez remek! – mosolyodott el Kelly, hogy végre valami jó hírt hallott, hogy valami, amiben részt vett, szerencsésen sült el. – Na, és mi szél hozta ide, uram?
– Valamit át kéne beszélnünk! – Maxwell kinyitotta az aktatáskáját, és kiterített a dohányzóasztalra pár térképet.
Kelly felszisszent. – Ó, igen, emlékszem a helyre! – Tekintete megakadt a kézzel berajzolt szimbólumokon. – Ezek itt mind titkos információk, uram!
– Nézze, törzs, amiről most szó lesz, roppant kényes ügy!
Kelly hátrafordult. A tengernagyok általában a szárnysegédjükkel mentek mindenhová. Legtöbbször egy szépreményű hadnaggyal, aki az aktatáskájukat vitte, megmutatta, melyik rubrikát kell nézni, leparkolta az autót, és elvégzett minden olyan dolgot, ami egy flottaparancsnoktól méltóságon aluli lett volna. Hirtelen eszébe jutott, hogy bár a helikopternek volt saját személyzete – ők odakint nézelődtek –, az altengernagy teljesen egyedül jött. Ez elég szokatlan, gondolta.
– Miért pont én, uram?
– Maga az egyetlen az országban, aki lentről is ismeri a terepet.
– És ha elég óvatosak vagyunk, az is maradok! – Kelly emlékeit a helyről mindennek lehetett nevezni, csak kellemesnek nem. A kétdimenziós térkép láttán azonnal előjöttek nem túl szép háromdimenziós élményei.
– Meddig jutott fel a folyón., John?
– Kábé idáig – Kelly ujja a térkép fölött körözött. – Elsőre nem vettem észre a fiát, de még egyszer átfésültem. a környéket. Kábé itt találtam rá.
Szép munka volt, gondolta magában Maxwell. Centikre a célponttól. – Ez a híd itt már nincs meg. Tizenhat bevetés elég volt, berobbantottuk a folyóba.
– Ugye tudja, hogy ez mit jelent? Most valószínűleg pontonokat építenek, vagy víz alatti hidakat. Arra kíváncsi, hogy tudnánk ezeket is kiiktatni!
– Időpocsékolás lenne. A cél most ez, itt! – Maxwell egy vörössel jelzett pontra mutatott.
– Ehhez baromi sokat kell úszni, uram! Mi ez?
– Törzs, amikor leszerelt, úgy döntött, tartalékos marad – mondta nyájasan Maxwell.
– Egy pillanat, uram!
– Lazítson, fiam, nem akarom visszahívni! – Egyelőre, gondolta magában Maxwell. – Maga a „minősített” adatokhoz is hozzáfér ugyebár?
– Igen, mind átestünk egy „TS” szintű átvilágításon...
– Nézze, ez az ügy több mint „Top Secret”! – Maxwell előhúzott pár felvételt, amiből rögtön kiderült, miért.
– A rohadékok! – pillantott fel Kelly a légifotóról. – Azt akarja, hogy bemenjünk értük, és kihozzuk őket, mint So'n Tâynél?
– Mit tud maga erről?
– Csak amennyit mindenki – felelte Kelly. – Az egységnél beszéltünk róla. Precíz munka volt! Azok a srácok a különleges egységnél kitettek magukért. Csak...
– Igen. Csak épp senki nem volt ott. Ezt az embert – bökött Maxwell a fotóra – sikerült beazonosítanunk. A légierő egyik ezredese. Kelly, erről egy szót se senkinek!
– Értettem, uram! Hogy akarják csinálni?
– Még nem tudjuk. Maga jól ismeri a terepet. Minél több infó kéne, hogy felmérjük, mik az alternatívák!
Kelly felidézte az emlékeit. Ötven órát töltött bent, gyakorlatilag alvás nélkül. – Helikopterrel túl rizikós. Hemzsegnek a légvédelmi ágyúk. So'n Tâyben az volt a jó, hogy távol volt mindedtől, de ez a hely ott van Hai Phong tövében. Utak. miegymás. Kemény dió, uram!
– Senki se állította, hogy könnyű lesz!
– Ha itt csinálunk egy hurkot, a hegygerinc mögött takarásban lennénk, viszont a folyó fölött mindenképp át kell repülni valahol... mondjuk itt, de akkor meg a tüzérség csapdájába futunk... ami még rosszabb, ha jól látom a jelöléseket.
– A SEAL is tervezett légi bevetéseket, törzs? – lepődött meg Maxwell. Ennél jobban csak Kelly válaszán lepődött meg.
– Uram, a 3. Különleges Műveleti Csoport nem bővelkedett tisztekben. A tisztjeink hamar továbbléptek. Két hónapig én voltam a hadműveleti tiszt. Nálunk mindenki tudta, hogy kell egy légi kirakást megtervezni. Muszáj volt. Ez volt a bevetések legveszélyesebb része. Ne vegye rossz néven, uram, de a közkatonák is tudnak gondolkodni!
Maxwell dühösen felszisszent. – Sose állítottam, hogy nem!
Kelly elvigyorodott. – Nem minden tiszt olyan felvilágosult, mint ön, uram! – újra lepillantott a térképre. – Az ilyesmit visszafelé érdemes tervezni. Meg kell nézni, mi az elérendő cél, majd visszafelé kitalálni, hogyan valósítható meg.
– Ezt egyelőre hagyjuk! – állította le Maxwell. – Mit tud a völgyről?
Ötven óra, idézte fel Kelly. Ða Nǎngban vették fel helikopterrel, majd átrakták a USS Skate tengeralattjáróra, ami egészen a bűzös folyó meglepően mély tölcsértorkolatáig vitte. Onnan elektromos vízi robogóval küzdötte le a szembeáramlatot. A ketyere még most is Ott lehet valahol, hacsak egy halász zsinórja bele nem akadt időközben. Végig víz alatt maradt, amíg a palackjából ki nem fogyott az oxigén. Rémisztő volt, hogy onnantól nem bújhatott el a vízfelszín alatt. Ha túl veszélyesnek érezte a helyzetet, a part menti növényzet takarásában bújt meg. Onnan nézte a parti úton elhaladó forgalmat, és hallgatta a dombra telepített 37 mm-es légvédelmi ütegek dobhártyaszaggató szózatát. Bele se mert gondolni, mi lett volna, ha egy észak-vietnami kiscserkész véletlenül meglátja, és szól az apjának. Erre most idejön ez a flottaparancsnok, és afelől érdeklődik, hogyan tehetné kockára mások életét is ugyanazon az istenverte helyen. Csak mert megbízik Kellyben, ahogy Pam is tette. Ez menten lehűtötte az egykori törzsőrmester kedélyét.
– Nem egy leányálom az a hely, uram! A fia is tanúsíthatja.
– Maga többet látott belőle! – emelte ki Maxwell.
Ami igaz is, emlékezett vissza Kelly. Ifjabb Dutch végig egy sűrű bozótban vesztegelt, és csak rendszertelen időközönként használta a rádióját. Törött lábbal, csendes agóniában várta, hogy Kobra megérkezzen és kimentse, és közben hallgatta a légvédelmi ágyúk dörgését, melyek az ő A–6-osát is leszedték, és melyek most azokat a társait vették tűz alá, akik ugyanazt a hidat bombázták, amit ő elvétett. Ötven óra, idézte fel. Semmi alvás, semmi pihenés, csak a félelem és a küldetés.
– Mikorra tervezik?
– Még nem dőlt el. Az igazat megvallva abban sem vagyok biztos, hogy zöld utat kapunk. Ha megvan a terv, prezentáljuk. Ha jóváhagyják, összeszedjük az embereket, és jöhet a kiképzés, majd a végrehajtás.
– Az időjárással hogy számolnak? – kérdezte Kelly.
– Mindenképpen ősszel kéne, még idén. Különben bukik a történet.
– Azt mondja, azok a foglyok soha nem kerülnének ki, ha mi nem hoznánk ki őket?
– Különben miért dugták volna el úgy azt a helyet? – magyarázta Maxwell
– Nézze, admirális, úgy érzem, értem a szakmát, de mint mondta, én csak egy tartalékos vagyok!
– Viszont maga az egyetlen, aki testközelből ismeri a helyet! – Maxwell összeszedte a fotókat és a térképeket. Utóbbiakból Kelly kezébe nyomta a legfrissebbeket. – Anno háromszor is visszautasította a tiszti képzést. Megtudhatom, miért?
– Tudni akarja az igazat? Mert visszaküldtek volna. Így is épp elégszer tettem próbára a szerencsémet!
Maxwell kénytelen volt elfogadni a választ, és csak remélte, hogy legfőbb informátora valóban a szakértelméhez méltó rangban volt. Ugyanakkor azt sem felejtette el, hogy a régi Enterprise-ról nem egyszer küldtek harci bevetésre legénységi állományú pilótákat, akik közül nem egyből repülőalakulat-parancsnok lett, sőt a legjobb helikopterpilóták talán épp azokból a sebtében kiképzett zászlósokból kerültek ki, akik a szárazföldi haderő Fort Rucker-i kiképzőbázisán edződtek. Nem biztos, hogy a tiszti mentalitás mindig célra vezet.
– Tudja, mit szúrtak el So'n Tâyben? – hozta elő Kelly.
– Mit?
– Túltrenírozták őket. Egy idő után túlhúzták a húrt. Ha megvannak a megfelelő emberek, pár hét felkészülés bőven elég. Tovább nem érdemes cicomázni.
– Nem maga az első, aki ezt mondja! – nyugtatta meg Maxwell.
– A SEAL kapja a munkát?
– Még nem tudjuk. John, kap két hetet, addig átgondoljuk a többi apsektusát.
– Hol érem el, uram?
Maxwell az asztalra tett egy pentagoni belépőkártyát. – Se telefon, se levél, csakis személyes kontaktus!
Kelly felállt, és a helikopterhez kísérte Maxwellt. Amint a személyzet meglátta az admirálist, beindították az SH–2 SeaSprite turbináit. Ahogy a rotor forgásba lendült, Kelly megfogta az altengernagy karját.
– So'n Tây miért ment gallyra? Befújták?
Maxwell megtorpant. – Miért kérdi?
Kelly rábólintott. – Ezzel meg is felelte, uram!
– Nem tudjuk biztosan! – Maxwell behúzta a nyakát, és bemászott a gépbe. Ahogy a magasba emelkedtek, megint arra gondolt, jó lenne, ha Kelly beadná a derekát, és elmenne a tiszti iskolába. A fickó intelligensebb, mint gondolta. Emlékeztette magát, hogy majd ne felejtse el megkeresni a korábbi parancsnokát, hogy részletes szakvéleményt kérjen róla. Arra is kíváncsi volt, mit szól majd Kelly, ha újra megkapja a hivatalos behívót aktív szolgálatra. Nem szép dolog, hogy visszaél a srác bizalmával, gondolta magában Maxwell, miközben a SeaSprite bedőlt, és északkelet felé vette az irányt, de most SENDER GREEN és az a húsz ember a legfontosabb. Elsősorban velük szemben kell lojálisnak lennie. És talán Kellynek sem árt, ha kicsit kiszakad a magánéleti gondjaiból, legalábbis Maxwell ezzel nyugtatta magát.
Kelly egy darabig még nézte, ahogy a helikopter lassan eltűnik a reggeli párafüggöny mögött, majd elindult a gépműhely felé. Arra számított, hogy a délelőttnek ebben a szakaszában testben fáradt, lélekben viszont friss lesz. Furcsamód, épp az ellenkezője történt. A sok kórházi torna sokkal jobbat tett vele, mint gondolta volna. Az erőnlétével ugyan még akadtak gondok, de a válla a kezdeti megerőltetés után meglepően jól bírta a gyűrődést, és most, az edzés utáni szokásos fáradtságon túljutva kitört rajta az eufória. Arra számított, hogy egész nap friss és felszabadult lesz, de elhatározta, hogy este korán lefekszik, hogy másnap frissen láthasson neki az újabb reggeli kínzatásnak. És most stoppert is visz magával, hogy komolyabban megmérettessen. Az admirálistól két hetet kapott. Nagyjából annyit, amennyit a fizikai, felkészülésre szánt. Most egy újabb felkészülés vette kezdetét.
A haditengerészeti bázisok, méretüktől és rendeltetésüktől függetlenül nagyjából ugyanúgy néztek ki. Bizonyos funkciók mindegyikben megtalálhatók voltak. Ezek egyike volt a gépműhely. Mivel Battery Island partjainál hat évig mentőhajók állomásoztak, szükség volt olyan szerszámgépekre, amelyek alkalmasak voltak a hajóalkatrészek javítására és összeszerelésére. Kelly készlete nagyjából egy romboló szerszámarzenáljának felelt meg, melynek darabjait valószínűleg egy szabványos szervizkatalógusból szerezték be. Amennyire Kelly tudta, a légierőnek is volt valami hasonlója. Bekapcsolta a South Bend fúró-marógépet, és megnézte, hogy alkalmas lesz-e a feladatra.
A géphez számos kéziszerszám és mérőműszer tartozott, nem beszélve a fióknyi acéllemezről és félig megmunkált alkatrészről, amikből a technikus igény szerint azt fabrikálhatott, amit csak akart. Kelly leült egy támla nélküli székre, és eltöprengett, mire is volna igazából szüksége. Végül meggondolta magát. Leemelte a falról a .45-ös coltot, kiürítette a tárat, majd szétszerelte a masinát, hogy kívülről és belülről egyaránt szemügyre vegye a csövet és a szánt.
– Mindenből kettő kell majd! – emlékeztette magát Kelly. De haladjunk szépen sorjában! Befogta a szánt, majd a tetejére fúrt két apró lyukat. A South Bend fúró-maró gép bámulatosan jól dolgozott, alig egytized fordulaton is könnyedén átfúrta a fémalkatrészt. Kelly megismételte a műveletet, és három centiméterre az elsőtől még egy lyukat fúrt. A menetfúrás már gyerekjáték volt. Most már csak egy csavarhúzóra volt szüksége. Ezzel a könnyebb részét meg is oldotta, és egy év után végre megint gyakorolta a gép használatát. Végül egy utolsó szemrevételezés következett. Látta, hagy nem rontott el semmit. Jöhetett a neheze.
Az igazán tökéletes munkához nem volt elég ideje, se megfelelő eszköze. Bár elég jól bánt a hegesztővel, nem volt olyan szerszáma, amivel a szükséges alkatrészeket legyárthatta volna. Az öntödébe nem akart elmenni. Attól félt, hogy a mesterek rögtön rájöttek volna, miben sántikál. Ezt nem akarta megkockáztatni. Azzal vigasztalta magát, hogy az „elég jó” is elég jó. A tökéletessel úgyis csak a baj van, és legtöbbször nem éri meg az erőfeszítést.
Kelly gondosan előkészítette a masinát. Minden beállítást legalább ötször ellenőrzött, majd egy mély sóhajtás után nekigyürkőzött. Párszor látta már, hogyan csinálják, de saját maga még nem próbálta. Bár ügyesen bánt a szerszámokkal, fedélzetmester volt, nem gépkezelő. Miután elkészült, leszerelte a csövet, majd újra összerakta a pisztolyt, és egy doboz .22-es kispuska-lőszerrel a hóna alatt kisétált az udvarra.
Kelly a nagyobb, erősebb automata Colttól se rezelt be, de a .45-ös ACP lőszer sokkal drágább volt, mint a .22-es peremgyújtású, ezért még korábban vett egy átalakító szettet, amivel a kisebb kaliberű lőszert is használhatta a pisztollyal. Kábé öt méterre eldobta a kólásdobozt, majd három töltényt tett a tárba. A fülvédővel most nem bajlódott. Megállt, mindkét kezét leengedte, majd guggoló testhelyzetet felvéve, kétkezes fogással hirtelen maga elé kapta a fegyvert, de észrevette, hogy a csőre szerelt dob zavarja a kilátását. Ez gond lehet. Leengedte, majd újból előrántotta a pisztolyt. Kelly úgy sütötte el a fegyvert, hogy igazából nem látta a célpontot. Az eredmény borítékolható volt: a kólásdoboz sértetlen maradt. Ez volt a rossz hír. A jó hír az volt, hogy a tompító remekül működött. Bár a filmekben a hangmérnökök rendszerint fütyüléshez hasonló hangeffektet használnak, az igazán jó hangtompító hangja valójában olyan, mintha drótkefével suhintanánk egy deszkára. Miközben a lövedék áthalad a furatokon, az osztólemezek felemésztik a kilépő lőporgázok energiáját, és arra kényszerítik a gázokat, hogy szétterjedjenek a belső kamrákban. Öt osztólemez beiktatásával – plusz a fedőlemez a hatodik – a fegyverlövés hangja suttogássá tompítható.
Mindez nagyon szép és jó, gondolta magában Kelly, de ha elvéti a célt, a szán hangos fémes kattanása valószínűleg hallható lesz, és a lőfegyver működésének mechanikus zaját nem lehet más ártalmatlan zajjal összetéveszteni. Az, hogy öt méterről elvétett egy sörösdobozt, nem sok jót árult el a lőtudományáról. Az emberi fej persze nagyobb, de a tényeleges célzóna azon is kisebb. Lehiggadt és újra próbálkozott. Rövid, gyors mozdulattal maga elé kapta a fegyvert, és amint a hangtompító kezdte kitakarni a célt, meghúzta a ravaszt. Ez úgy-ahogy bevált. A palack aljától három centire jó fél centis lyuk keletkezett. Az időzítés most se volt a legjobb. A következő lövés már a palack közepét érte. Kelly elégedetten mosolygott. Kivette a tárat, és öt, üreges fejű lövedéket helyezett a fegyverbe. Hat apró lyukkal a közepén a palack már tökéletesen alkalmatlan volt célpontnak.
– Lám, csak nem kopott meg a jó öreg célzótudomány! – mondta magában Kelly, és leengedte a pisztolyt. Igaz, mindezt fényes nappal érte el egy mozdulatlan, piros kólásdobozzal. Ezzel Kelly is tisztában volt. Visszament a műhelybe, és szétszedte a fegyvert. Bár a hangtompító láthatóan sérülés nélkül tűrte a próbát, Kelly megtisztította és finoman megolajozta a belső részeket. Eszébe jutott még valami. Fogott egy apró ecsetet, és fehér festékkel vonalat húzott a szán tetejére. Délután két óra volt. Bekapott valami könnyűt, és nekilátott a délutáni edzésnek.
Basszus, ez ennyi?!
– Csak nem panaszkodsz? – fennhéjázott Tucker. – Mi a gáz, nem bírsz el vele?
– Henry, bármennyit hozhatsz, elbírok vele! – felelte Piaggi. Kicsit berágott a pasas arroganciáján. Kíváncsi volt, mi jöhet még ezután.
– Basszus, három napig itt leszünk! – akadt ki Eddie Morello.
És? Nem bízol az asszonyban? – vihogott Tucker. Morello lesz a következő, már eldöntötte. A fickónak úgysincs humorérzéke. A feje vöröslött, mint a rák.
– Figyelj, öreg...
– Nyugalom, emberek! – pillantott le Piaggi az asztalon heverő nyolc kiló árura, majd Tuckerhez fordult. – Kíváncsi volnék, honnan tudtál ennyit szerválni!
– Azt meghiszem,Tony, de ezt már egyszer megbeszéltük! Elbírsz vele?
– Ne feledd, ha egyszer beindul a bolt, nehéz lesz leállítani! Az emberek függni fognak tőled. Hogy mondod meg a medvének, hogy többet nem mehet a málnásba? – Piagginak élénken járt az agya. Philadelphiában és New Yorkban is voltak kapcsolatai, hozzá hasonló jóreményű ifjak, akiknek nem fűlött a foguk ahhoz, hogy a régi szabályok szerint egy óhazai keresztapának melózzanak. Ebben a bizniszben rengeteg volt a zsozsó. Vajon honnan a francból szerez ennyit? – tűnődött el. Alig két hónapja kezdték két kilóval. A cucc olyan tiszta, mint a legjobb szicíliai, mindez félráron. Ráadásul a beszerzés gondja is Tuckeré, ami duplán vonzóvá tette a boltot. De leginkább a pasas körültekintése nyűgözte le Piaggit. Henry nem volt ostoba. Nem az a tökkelütött kezdő volt, akinek van egy jó ötlete, de agya már nincs hozzá. Éppen ellenkezőleg. Higgadt, profi üzletember volt, akiből még komoly partner lehet, gondolta Piaggi.
– Az utánpótlás betonbiztos. Ez legyen az én gondom, digó!
– Oké, öreg! – bólintott Piaggi. – De van egy kis gond. Eltart egy darabig, amíg összeszedem a lét. Szólhattál volna előre!
– Nem akartalak elijeszteni! – nevetett fel Tucker.
– Megbízol bennem?
Tucker bólintott. – Komoly pasasnak tűnsz! – Nyilvánvaló volt, hogy Piaggi nem fogja eljátszani az esélyt, hogy folyamatos utánpótláshoz jusson. Hosszú távon túl sok benne a lóvé. Nem biztos, hogy ezt Angelo Vorano is felfogta volna, de végül is ő csak arra kellett, hogy összehozza Piaggival. A pasas már amúgy is rákeledel, gondolta Tucker.
– Ugyanolyan tiszta a cucc, mint eddig? – akadékoskodott Morello.
– Eddie, ha megbízik bennünk a lével kapcsolatban, gondolod, hogy átver az anyaggal? – kérdezte Piaggi.
– Uraim, elmondom, mi a pálya! A cucc jó, az utánpótlás biztos. Hogy honnan szerzem, az az én dolgom. Sőt van egy saját körzetem is, és nem hagyom, hogy bárki beleköpjön a levesembe! – A két olasz egyszerre bólintott. Eddie kicsit bambán, Tony értő tisztelettel.
– Neked meg terjesztő kell! – kontrázott rá Piaggi. – Ezt mi megoldjuk. És a felségterületedet is tiszteletben tartjuk.
Tucker most már rátérhetett a következőre. – Nem vagyok hülye, nem véletlenül jutottam el idáig. Mostantól ti kimaradtok ebből a körből.
– Miféle körből?
– Úgy érteni, nincs több hajókázás. Ezentúl nem babrálhattok az anyaggal.
Piaggi elmosolyodott. Már negyedszer csinálta, és nem különösebben élvezte. – Részemről nincs ellenvetés. Ha akarod, szólok az embereimnek, és átveszik. Csak egy szavadba kerül.
– Szóval mostantól különválasztjuk a zsét és a cuccot! Nézzen már ki úgy, mint egy igazi üzlet! Mint egy hitelfolyósítás, ha úgy tetszik! – tette hozzá Tucker.
– Először te hozod a cuccot!
– Tiszta sor, Tony! De jól válaszd meg az embereket! A lényeg, hogy te meg én minél távolabb maradjunk az anyagtól!
– És ha valakit elkapnak, vagy eljár a szája? Benne van a pakliban! – vetette fel Morello. Úgy érezte, kihagyják a beszélgetésből, de annyi esze nem volt, hogy rájöjjön, miért.
– Az én embereimnek nem fog! – mondta Tucker hűvös közönnyel. – Annál több eszük van!
– Szóval te voltál? – kérdezte Piaggi, miután összeállt benne a kép. – Tetszik a stílusod, Henry! – bólintott elismerően. – Legközelebb azért légy óvatosabb!
– Két évet szántam arra, hogy idáig eljussak, és nem kevés pénzembe került. Azt akarom, hogy sokáig fusson a szekér, és mostantól nem vállalok több kockázatot annál, mint amit muszáj. Szóval, mikor tudtok tejelni?
– Most kereken száz van nálam – bökött Tony a földön heverő sporttáskára. Ez a kis akció meglepően hamar felfutott, és az első három adagot jó áron tudta elsütni. Tuckerben meg lehet bízni, gondolta Piaggi, már amennyire bárkiben is meg lehet bízni ebben a bizniszben. Ha akarta volna, már rég lehúzhatta volna őket. – Vedd el nyugodtan! És akkor még jövünk... ötszázzal, igaz? Kell egy kis idő, kábé egy hét. Bocs, öreg, de ezzel most megfogtál! Ennyi kápét nem könnyű zsebből kipengetni!
– Legyen csak négy! Nem akarok kiszúrni veletek! Vegyétek baráti szívességnek!
– Akciós bevezető ár? – nevetett fel Piaggi, és dobott Henrynek egy sört. – Titokban benned is olasz vér folyik, cimbora! Okés, legyen, ahogy mondtad! – Piaggit piszkosul furdalta a kíváncsiság, honnan szerezhetett Tucker ennyi port.
– És most lássunk munkához! – Tucker felvágta az első tasakot, és a tartalmát egy rozsdamentes acél mixerkehely-be öntötte. Örült, hogy végre nem kellett bajlódnia ezzel a szarsággal. Jöhet a marketingterv hetedik lépése. A kulimunkát mostantól mások csinálják Először a felügyelete alatt persze. De mától kezébe veszi az ügyvezetői pálcát. Kehelyben keverni a vegyileg inaktív anyagot, zseniális ötlet! – veregette vállon magát. Úgy kezdte az üzletet, ahogy kell, ésszerű kockázatot vállalt, alulról építetkezett, először mindent maga csinált, a piszkos munkát is beleértve. Nyilván Piaggi is így kezdte, csak ő már ezt elfelejtette, és nem mindig számolt a következményeivel. De ez legyen az ő baja, gondolta magában Tucker.
Nézze, ezredes, én csak egy egyszerű adjutáns voltam, érti? Hányszor mondjam még el? Ugyanazt csináltam, mint maguknál a tábornok hadsegédje. Piszlicsáré dolgokat.
– Akkor miért vállalta el? – Szomorú, hogy egy embernek ilyesmin kell keresztülmennie, gondolta magában Nyikolaj Jevgenyijevics Griscsanov, de Zacharias végül is nem ember volt, hanem ellenség, emlékeztette magát kénytelen-kelletlen. Mindenáron szóra akarta bírni a pasast.
– A maguk légierejénél nem így megy? Ha valakire felfigyel egy főtiszt vagy tábornok, hamarabb előléptetik. – Az amerikai pillanatra elhallgatott. – Beszédeket is írtam. – Gondolta, ebből nem lehet baj.
– Nálunk az a politikai tiszt dolga – intézte el egy legyintéssel Griscsanov.
Hatodik alkalommal találkoztak. Griscsanov volt az egyetlen szovjet tiszt, akinek megengedték, hogy kihallgassa az amerikaiakat. A vietnamiak nem nagyon teregették ki a lapjaikat. Húsz ember, részben mind ugyanolyan, részben teljesen más. A dossziéja szerint Zacharias legalább annyira volt hírszerző tiszt, mint vadászpilóta. Húszegynéhány éves karrierje során behatóan tanulmányozta a különféle légvédelmi rendszereket. A kaliforniai Berkeley Egyetemen szerzett villamosmérnöki diplomát. A dosszié még az ezredes szakdolgozatának nemrég megszerzett fénymásolatát is tartalmazta: „Mikrohullámú sugarak terjedése, és szóródása egyenetlen domborzati viszonyok között”. Az egyetem levéltárából fénymásolta annak a három ismeretlen jótevőnek az egyike, akik az ezredesről szolgáltattak információkat. Griscsanov tudta, hogy a szakdolgozatot elvileg rögtön annak elkészülte után titkosítani kellett volna, ahogy az a Szovjetunióban is szokás. A dokumentum azt vizsgálta, hogyan viselkednek a keresőradarok alacsony frekvenciájú hullámai, és mintegy mellékesen, hogy a repülőgépek hogyan használhatják ki a domborzati adottságokat annak érdekében, hogy álcázzák magukat az említett hullámok elől. Három évvel később egy vadászpilóta-kiküldetés után Zachariast Nebraskába, az omahai Offutt légi támaszpontra helyezték, ahol a Hadászati Légiparancsnokság hadműveleti tervezőrészlegének tagjaként olyan repülési profilok kialakításában vett részt, melyek alkalmazásával az amerikai B–52-es bombázók sikerrel játszhatják ki a szovjet légvédelmet. Vagyis elméleti fizikai ismereteit a stratégiai-nukleáris hadviselés gyakorlatába is igyekezett átültetni.
Griscsanov képtelen volt magát rávenni, hogy gyűlölje a fickót. Maga is vadászpilóta volt, aki alighogy végrehajtotta a PVO, a szovjet légvédelmi parancsnokság egyik parancsát, máris kapta a következőt. Akármilyen furcsának is tűnt, a szovjet ezredes Zacharias tökéletes ellenpárja volt. Munkája – a háborúban – abból állt, hogy megfékezze az országát feldúlni igyekvő bombázókat, békében pedig, hogy kitalálja, hogyan akadályozhatná meg őket abban, hogy behatoljanak a szovjet légtérbe. Rokon identitása nemcsak szükségessé, de egyben nehézzé is tette a munkáját. Nem volt se KGB-tiszt, se az a barna egyenruhás vadállat, aki örömét leli abban, ha valakinek árthat. Lelőni egy gépet teljesen más tészta volt – legyen az egy amerikai pilóta, aki adott esetben hazája lebombázásán mesterkedik. Akik értettek ahhoz, hogyan szedjenek ki információkat az ellenségből, nem tudták, hogyan kell kiszűrni az igazán releváns adatokat, sem azt, hogy pontosan mit kell tőlük kérdezni. A kérdéseket leírni nem volt sok értelme: látni kellett a fickó arcát, miközben beszélt. Aki elég okos ahhoz, hogy ilyen körmönfont tervet kieszeljen, az ahhoz is elég intelligens, hogy kellő meggyőződéssel és hitelességgel hazudjon, és bárkit megtévesszen.
Griscsanovnak nem tetszett, amit lát. A fogoly jól képzett, bátor ember volt, aki sokat tett azért, hogy sikerre vigye az amerikaiak radargyilkos Wild Weasel harci gépeit, az úgynevezett vadmenyéteket, melyek a vérszomjas kis ragadozóról kapták a nevüket. A fickó nyolcvankilenc ilyen bevetést teljesített, már ha a vietnamiak jól rakták össze a repülőgép darabjait – a szovjetekhez hasonlóan az amerikaiak is számon tartották a találataikat –, vagyis az ezredes pontosan az ő embere volt. Érdekes tanulság, tűnődött el Griscsanov. Ez a fene nagy büszkeség csak arra jó, hogy elárulja az ellenségnek, kit ejtett foglyul és mihez ért. De a vadászpilóták már csak ilyenek, és ő maga sem szívesen titkolta volna az ellenséggel szemben kivívott harci érdemeit. Griscsanovnak néha az volt az érzése, hogy túl kesztyűs kézzel bánik a vele szemben ülő fogollyal. Zacharias nyilván sok vietnamit megölt, ráadásul nem hétköznapi embereket, hanem a szovjetek által kiképzett, magasan kvalifikált rakétatechnikusokat, amit a helyi kormány nyilván szeretne megtorolni. Ám ez nem az ő dolga, ő nem akart politikai érzelmeket belevinni a szakmai kötelezettségek teljesítésébe, ami történetesen a honvédelem egyik legösszetettebb, legkomolyabb tudományos felkészültséget igénylő szegmense volt. A feladata abból állt, hogy olyan repülőgépek százait vadássza le az égről, melyek legénysége hasonlóan jól képzett szakember, és akiknek gondolkodásmódját és taktikai elképzeléseit legalább olyan fontos volt megismerni, mint a hadműveleti terveiket. Ami őt illette, az amerikaiak annyi rohadékot ölhettek meg, amennyit csak akartak. A szemét kis fasisztáknak annyi közük volt hazája politikai filozófiájához, mint kannibálnak az ínyenckonyhához.
– Ezredes, nem most jöttem le a falvédőről! – mondta türelmesen Griscsanov, és az asztalra fektette a nemrég megszerzett dokumentumot. – Tegnap este elolvastam. Pazar munka!
Griscsanov egy pillanatra sem vette le a szemét Zachariasról. Az amerikai reakciója döbbenetes volt. Bár részben maga is hírszerző volt, elképzelhetetlennek tartotta, hogy valaki Vietnamban leadja a drótot a szovjeteknek, akik a kapcsolataik révén ilyen mélyre képesek ásni. Az arca pontosan elárulta, mire gondol: Honnan tudnak ezek ennyi mindent rólam? Hogy a francba ástak ilyen mélyre a múltamban? Ki a franc képes erre? Hogy lehet valaki ennyire profi? Ezek a vietnamiak ostoba tökfilkók! A szovjet tisztek többségéhez hasonlóan Griscsanov is behatóan tanulmányozta a hadtörténetet. Az ezred eligazító szobájában minden létező titkos régi dokumentumot átböngészett. Az egyikből, amit soha nem fog elfelejteni, megtudta például, hogy a Luftwaffe hogyan hallgatta ki az elfogott pilótákat. Ezt a módszert próbálta bevetni ő is. Míg a fizikai bántalmazás csak erősítette a fogoly eltökéltségét, pár papírlaptól rögtön összerezzent. Mindenkinek megvan az erőssége, és mindenkinek megvan a gyengéje. Ahhoz is intelligencia kell, hogy valaki felismerje a különbséget.
– Hogy lehet, hogy soha nem titkosították? – kérdezte Griscsanov, és rágyújtott.
– Ez csak elméleti fizika – felelte Zacharias vállrándítva. Próbálta összeszedni magát, hogy ne látszódjon rajta a kétségbeesés. – A telefontársaságon kívül senkit se érdekelt.
Griscsanov finoman megpaskolta a szakdolgozatot. – Nos, azt kell mondjam, én tegnap sokat tanultam belőle! Hamisvisszhang-előrejelzés topográfiai térképről, vakfoltok matematikai modellezése! Ezek alapján remekül meg lehet tervezni egy repülési útvonalat, a megfelelő manővereket A ponttól B pontig. Briliáns! Mondja, mégis miféle hely ez a Berkeley?
– Átlagos kaliforniai iskola – mondta Zacharias, de észbe kapott. Minek beszél? Nem szabad beszélnie. Arra képezték ki, hogy tartsa a száját. Arra képezték ki, hogy mire számítson, hogyan viselkedjen, hogyan térjen ki a válaszok elől, hogyan titkolja, amit csak lehet. De ilyesmiről a kiképzésen szó sem volt. Végtelenül belefáradt már, hogy egy olyan viselkedési szabályzathoz tartsa magát, ami jelen helyzetben fabatkát sem ért.
– Nem sokat tudok az országáról. Kivéve persze a szakmai dolgokat. Nagyok a regionális különbségek? Maga Utah-ból való. Miféle hely az?
– Zacharias, Robin G. ezredes...
Griscsanov felemelte a mutatóujját. – Kérem, ezredes! Ezt már tudom. És azt is, hogy hol és mikor született. A légierejének Salt Lake City mellett nincs támaszpontja. Amit tudok, azt a térképről tudom. Valószínűleg soha nem jutok el oda, illetve sehova Amerikában. Ez a bizonyos Berkeley, Kaliforniában, zöld vidék, igaz? Úgy hallottam, szőlőt termesztenek arrafelé. De Utahról semmit se tudok. Van ott egy nagy tó, hogy is hívják, Nagy-Sóstó, igaz? Tényleg sós?
– Az. Ezért hívják így...
– Hogy lehet, hogy sós? Az óceán ezer kilométerre van, és hegyek is vannak közte, igaz? – Direkt nem hagyott időt az amerikainak, hogy válaszoljon. – A Kaszpi-tavat magam is jól ismerem. Egyszer oda helyeztek. Az például nem sós. Ez meg igen? Maga szerint nem furcsa? – Griscsanov elnyomta a cigarettáját.
A fogoly enyhén megemelte a fejét. – Nem tudom, nem vagyok geológus. Talán egy régebbi korból maradt vissza.
– Lehet. Hegyek is vannak ott, igaz?
– A Wasatch-hegység – mondta Zacharias kissé kótyagosan.
Az egyik, amit jól csinálnak ezek a vitenamiak, gondolta Griscsanov, az az, ahogy a foglyokat etetik. Azt a moslékot a disznó is csak muszájból enné meg. Nem tudta, ügyesen kitalált, szándékos diétáról van-e szó, vagy ez csak az embertelen bánásmód szerves része. A gulágra hurcolt politikai foglyok különb kaját kaptak, mint ezek az amerikaiak. Másfelől ez a speciális étrend csökkentette a betegségekkel szembeni ellenálló képességüket, és olyan szinten legyengítette őket, hogy egy esetleges szökési kísérlet az elégtelen erőnlétük miatt eleve kudarcra volt ítélve. Nagyjából, ahogy a fasiszták tették a szovjet hadifoglyokkal. Gusztustalan vagy sem, Griscsanovnak ez most a kezére játszott. Az ellenállás – mind a mentális, mind a fizikai – energiát igényelt, és a több órásra nyúló kihallgatások során a foglyok ereje szemmel láthatóan fogyott. Ahogy fizikai szükségleteik egyre több erőt szívtak el a pszichológiai tartalékaikból, a bátorságuk is alábbhagyott. Griscsanov tudta, hogy kell ezt csinálni. Időigényes volt ugyan az elterelő művelet, de tudta, hogyan szedje ízekre a hozzá hasonlók agyát.
– Síelni szeret, nem?
Zacharias pislantott egyet. Úgy érezte, mintha a kérdés egy távoli helyre és időbe röpítené. – De.
– Na, azt például itt nem lehet! Én imádom a sífutást. Jó testmozgás és kikapcsolja az agyat. Régebben falécet használtam, de az előző karbantartó tisztünk pár repülőgép-alkatrészből fabrikált nekem egyet acélból.
– Acélból?
– Rozsdamentes acélból. Nehezebb, mint az alumínium, de sokkal rugalmasabb. Nekem bejött. Az új elfogó vadászunk szárnypaneljéből csinálta, E–266-os projekt.
– Az micsoda? – Zacharias semmit sem tudott az új MiG–25-ről.
– Maguk csak Foxbatnek hívják. Nagyon gyors. A B–70-es bombázóik elfogására tervezték.
– Azt a projektet már leállítottuk – tiltakozott Zacharias.
– Igen, tudom. Viszont köszönhetek neki egy fantasztikus, gyors vadászt. Ha hazamegyek, én leszek az első ilyen ezred parancsnoka.
– Acélból vadászgépet? Miért?
– Nagyobb az aerodinamikai hőellenállása, mint az alumíniumé – magyarázta Griscsanov. – És a kiszuperált alkatrészekből remek sílécet lehet fabrikálni. – Zacharias teljesen összezavarodott. – Mit gondol, ha összeeresztenénk az acél vadászgépeket a maguk alumínium bombázóival, ki járna sikerrel?
– Az attól függ... – kezdett neki Zacharias, de gyorsan lakatot tett a szájára. Először zavartan, majd egyre eltökéltebben nézett a vele szemben ülőre.
Túl hamar akartam, korholta magát Griscsanov. Túl korán próbáltam sarokba szorítani. Ennek a fickónak van vér a pucájában. Nem véletlenül küldték Ha Nôi fölé nyolcvan-valahányszor. Sokáig fogja bírni. Sebaj, gondolta Griscsanov, ideje van bőven!

12
Agyalás
63-AS VW, KEVÉS KM, RÁDIÓ, FŰTÉS...
Kelly bedobta a tízcentest a nyílásba, és tárcsázta a számot. Tűzforró szombati nap volt, a hőmérséklet és a páratartalom az egekbe szökött. Nem tudta, hogy lehetett ilyen marha. Vannak dolgok, amelyek annyira nyilvánvalóak, hogy az ember akkor se veszi észre őket, ha kibökik a szemét.
– Halló? A hirdetés miatt hívom... igen, igen – mondta Kelly. – Most rögtön, ha megfelel... Rendben, kábé negyed óra. Rendben, köszönöm, asszonyom! Akkor mindjárt ott vagyok. Viszhall! – azzal letette. Legalább ez simán ment, grimaszolt Kelly a telefonfülkében. A Springer a Potomac-folyó kishajó-kikötőjében várta. Új autót akart venni. De hogy jut el oda, ahol az új van? Ha autóval megy, akkor vissza tud jönni az újjal, de akkor mi lesz a régivel? Annyira abszurd volt, hogy nevetni kezdett saját magán. De a sors közbeszólt. Épp akkor haladt el egy üres taxi a kikötő bejáratánál, így Kelly be tudta tartani az öreg hölgynek tett ígéretét.
– Essex Avenue, 4500-as tömb – mondta a sofőrnek.
– Az merre van, miszter?
– A Chevy Chase városrészen.
– Az jó sokba fog fájni, miszter! – motyogta a sofőr, és észak felé fordult.
Kelly átnyújtott egy tízdollárost. – Ha negyedórán belül odaér, még egy üti a markát!
– Ez már döfi! – Kelly belesüppedt az ülésbe. A taxis úgy döntött, ha lehet, elkerüli a Wisconsin Avenue-t. Egy piros lámpánál kikereste a címet a térképen, és húsz másodperccel a megadott idő előtt a helyszínen volt. Járt neki a bónusz.
Sikkes, külvárosi környék volt, új építésű házakkal. A címet könnyű volt megtalálni. Ott állt előtte a szörnyű vajszínű, rozsdaette VW Bogár. Jobb nem is lehetne. Kelly felszökkent a négy falépcsőn, és bekopogott.
– Megyek! – Az arc pontosan passzolt a hanghoz. A kis hölgy úgy nyolcvan körül lehetett, alacsony, törékeny teremtés volt. Vastag pápaszemétől nagyra nőtt fakózöld szemében ott ült a múlt. Ősz hajában még akadt egy-egy sárgás szál.
– Mrs. Boyd? Én hívtam az imént a kocsi miatt.
– Hogy hívják?
– Bill Murphy, asszonyom – Kelly barátságosan mosolygott. – Szörnyű meleg van, nemde?
– De, szörnyű! Egy pillanat! – Gloria Boyd eltűnt az ajtó mögött, és kisvártatva megjelent a kocsikulccsal. Kijött, hogy megmutassa a kocsit az érdeklődőnek Kelly karon fogta, és lesegítette a lépcsőn.
– Köszönöm, fiatalember!
– Szívesen, asszonyom! – felelte Kelly udvariasan.
– Az unokámnak vettük, de miután egyetemre ment, Ken használta – mondta, mintha Kellynek tudnia kellett volna, ki az a Ken.
– Megbocsát?
– A férjem – mondta a hölgy. – Egy hónapja ment el.
– Fogadja részvétem, asszonyom!
– Régóta beteg volt – magyarázta az asszony. Látszott, hogy bár még nem heverte ki a megrázkódtatást, elfogadta a sors akaratát. – Nesze, nézze csak meg! – nyújtotta át a kulcsot.
Kelly kinyitotta az ajtót. A kocsi belseje pontosan úgy festett, mint amit előbb egy egyetemista, majd egy nyugdíjas használt. Az ülések elnyűttek voltak, ráadásul az egyik jócskán fel is hasadt, valószínűleg egy műanyag rekesztől. Kelly elfordította a kulcsot. Az autó pöccre indult, a tank tele volt. A hirdetés nem hazudott, az óra valóban nyolcvanezer kilométert mutatott. Kelly kérte, hadd menjen egy kört a tömb körül. A hölgy beleegyezett. Az autó műszakilag rendben van, állapította meg Kelly.
– Mitől lett ilyen rozsdás? – kérdezte, és visszaadta a néninek a kulcsot.
– Az unokám Chicagóban járt iskolába, a Northwesternre. A sok hó meg a só kikezdte.
– Az jó suli. Jöjjön, bekísérem! – Kelly megfogta a hölgy karját, és besegítette a házba. Tipikus időslak volt. Markáns porszag: nyilván nem volt mindig ereje söprögetni; és állott ételszag: azóta is két főre főzött.
– Kér valamit inni?
– Igen, asszonyom, köszönöm! Egy pohár víz jó lesz! – Míg a kis hölgy a konyhába ment, Kelly körülnézett. A falon egy fénykép lógott, rajta egy férfi magas nyakú uniformisban, antantszíjjal, karján az ifjú ara szűk, szinte csőszerű, fehér menyasszonyi ruhában. A többi fotón Kenneth és Gloria Boyd családi képei. Két leány, egy fiú, egy tengerparti nyaralás, egy régi autó, unokák, egy teljes és gazdag élet mementói.
Megjött a víz. – Parancsoljon!
– Köszönöm! A férje mivel foglalkozott?
– A kereskedelmi minisztériumnak dolgozott negyvenkét évig. Úgy volt, Floridába költözünk, de lebetegedett. Végül magamra maradtam. A húgom Fort Pierce-ben él, szintén özvegy Az ő férje rendőr volt... – halkult el, amikor a macska bejött, hogy szemügyre vegye az új látogatót. Ettől új erőre kapott. – Jövő héten leköltözök. A házat már eladtam, jövő csütörtökig kell elhagyni. Egy kedves, fiatal orvos vette meg.
– Remélem, ott is jól fogja magát érezni! A kocsiért mennyit gondolt?
– A szemem miatt már nem vezethetek. Szürkehályog. Úgy vitetem magam mindenhova. Az unokám szerint ezerötszázat ér.
Az unokája biztos ügyvéd, ha ilyen mohó, gondolta magában Kelly. – Mit szól ezerkettőhöz? Készpénzben.
– Készpénzben? – A hölgy szeme elfátyolosodott.
– Igen!
– A magáé! – nyújtotta a kezét Mrs. Boyd.
– A papírok rendben vannak? – Kelly kellemetlenül érezte magát, hogy megint fel kell ugrasztania a nénit, aki ezúttal az emeletre ment, lassan a korlátba kapaszkodva. Kelly elővette a tárcáját, és leszámolta a tizenkét ropogós bankót.
Elvileg tíz perc lett volna, harminc lett belőle. Kelly előzőleg utánanézett, hogy működik egy ilyen átiratás, és amúgy sem neki kell csinálnia az egészet. A biztosítás ugyanabban a kartontokban volt, mint a tulajdoni lap, Kenneth W. Boyd nevén. Kelly megígérte, hogy elintézi a néni helyett; a rendszámot is természetesen. De Mrs. Boyd a sok készpénz láttán ideges lett, ezért Kelly segített neki kitölteni egy betéti elismervényt, majd elvitte a nénit a bankba, hogy betegye az éjjeli trezorba. Ezután kitette a boltnál, hogy tejet és macskaeledelt vehessen, végül hazavitte, és az ajtóig kísérte.
– Köszönöm az autót, Mrs. Boyd! – mondta, és indult búcsút venni.
– Mire kell?
– Bizniszelni – mosolygott Kelly, és elköszönt.
Aznap este negyed kilenckor két autó hajtott le az I-95-ös autópálya pihenő-parkolójába. Elöl egy Dodge Dart, utána egy piros Plymouth Roadrunner. Durván tizenöt méterre egymás után célba vették a Maryland House pihenőhelytől északra levő felig üres parkolót. A pihenőhely teljes körű szolgáltatást nyújtott, volt benne étterem és benzinkút. Jó kávéjuk volt, de szeszesitalt érthető okból nem szolgáltak fel. A Dart egy ideig csak keringett a parkolókban, végül egy pennsylvaniai rendszámú, barna vászontetős, fehér Oldsmobile-tól három hellyel odébb talált helyet. A Roadrunner a következő sort választotta. Egy nő szállt ki, és indult el a téglavendéglő irányába, az Oldsmobile mellett.
– Hé, kislány! – szólt oda neki egy férfi. A nő megállt, és tett pár lépést a vászontetős járgány felé. A sofőr fehér férfi volt, hosszú, de jól fésült fekete hajjal, kigombolt nyakú fehér ingben.
– Henry küldött – mondta a nő.
– Tudom. – A férfi odanyúlt, és megsimította a nő arcát. A nő hagyta. A férfi körbenézett, és visszahúzta a kezét. – Elhoztad?
– Aha – mosolygott a lány. Kényszeredett, kínos mosoly volt; rémült, de nem megilletődött. Doris már rég túl volt a megilletődöttségen.
– Jó dudák! – jegyezte meg a pasas szenvtelenül. – Eredj érte!
Doris visszasétált az autóhoz. Úgy tett, mintha valamit ott felejtett volna. Egy hatalmas erszénnyel jött vissza. Akkora volt, mint egy kisebb retikül. Ahogy elhaladt az Oldsmobile mellett, a férfi kinyúlt, és elvette tőle. Doris bement az épületbe, és kisvártatva egy dobozos üdítővel jelent meg. Tekintete a Roadrunnert kereste, remélte, hogy mindent jól csinált. Az Oldsmobile motorja már járt. A sofőr még dobott neki egy csókot, amit ő halvány félmosollyal viszonzott.
– Ez könnyen ment! – jegyezte meg Henry Tucker tizenöt méterrel arrébb, az épület teraszán.
– Jó cucc? – kérdezte a másik pasas Tony Piaggitól. Hárman ugyanannál az asztalnál ültek, „élvezték” a kinti fülledt, párás levegőt, míg a vendégek többsége inkább a benti klimatizált helyiséget választotta.
– A legjobb. Ugyanaz, mint a két héttel ezelőtti minta. Ugyanaz a szállítmány, minden ugyanaz – biztosította Piaggi.
– Mi van, ha lebukik a futár? – kérdezte a philadelphiai.
– Nem fog csicseregni! – nyugtatta meg Tucker. – Mindegyikük tudta, mi vár arra, aki rosszalkodik! – Miközben nézelődtek, egy férfi kiszállt a Roadrunnerből, és beült a Dart volánja mögé.
– Ügyes vagy! – mondta Rick a lánynak.
– Most már mehetünk? – kérdezte Doris, és idegesen az üdítőbe kortyolt. Most kezdett csak el reszketni, hogy a melót letudta.
– Persze, bébi! Tudom én, mi kell neked! – mosolygott Rick, és beindította az autót. – És most légy hozzám kedves! Mutass valamit!
– Mások is vannak itt! – mondta Doris.
– És?
Doris szó nélkül kigombolta az ingét – egy férfiing volt rajta – koptatott farmershortba tűrve. Rick benyúlt és elvigyorodott, közben bal kézzel eltekerte a kormányt. Rosszabb is lehetne, gondolta magában Doris, és behunyta a szemét. Azt képzelte, hogy valaki más, és valahol máshol van. Kíváncsi volt, az ő élete vajon mikor ér véget. Remélte, hogy már nem kell soká várnia.
– A zsé? – kérdezte Piaggi.
– Megyek, iszom egy kávét! – mondta a másik pasas, majd felállt, és elindult befelé, de a tárcáját az asztalon hagyta. Piaggi fogta a bukszát, és Tuckerrel együtt visszaballagott a kék Cadillachez. A másik pasast meg se várták.
– Meg se számolja? – kérdezte Tucker félúton a parkoló felé.
– Tudja mi lenne, ha átverne! Ez üzlet, Henry!
– Tiszta sor! – bólintott Tucker.
Bill Murphy – mutatkozott be Kelly. – Úgy tudom, van kiadó lakásuk – mutatta a vasárnapi lapot.
– Milyet szeretne?
– Egyszobás elég lesz. Csak hogy legyen hova felakasztani a gönceimet! – felelte Kelly. – Tudja, sokat utazom!
– Ügynök? – kérdezte a menedzser.
– Az. Szerszámok. Még új vagyok. Úgy értem, a körzetben.
Régi, kertes apartmankomplexum volt, a hazatérő veteránok számára épült, közvetlenül a második világháború után. Kizárólag háromszintes téglaépületekből állt. A fák is nagyjából annyi idősek lehettek. Akkoriban ültették őket, és azóta elég nagyra megnőttek ahhoz, hogy otthont adjanak a népes mókuspopulációnak, és széles árnyékot vessenek a parkolóra. Kelly elégedetten kukkantott be a bútorozott földszinti lakásba.
– Jónak tűnik! – mondta. Kicsit körbenézett, kipróbálta a mosogatót és a lefolyókat. A bútor értelemszerűen használt volt, de elfogadható állapotú, és minden szobában volt légkondicionáló.
– Mutathatok másikat is...
– Nem, ez pont jó lesz! Mennyit kér érte?
– Százhetvenötöt egy hónapra, plusz egy hónap kaució.
– Rezsi?
– Maga is fizetheti, de odaadhatja egyben is! Van, akinek így kényelmesebb. Uszkve negyvenöt dollár havonta.
– Egyszerűbb egyben, mint kettőt-hármat külön. Lássuk csak: százhetvenöt meg negyvenöt...
– Kettőhúsz – segített be a menedzser.
– Negyvennégy – helyesbített Kelly. – Két hónapot mondott, nem? Fizethetek csekkel is, de a bankomnak még nincs fiókja a városban. Készpénzt elfogad?
– Készpénzt bármikor! – nyugtatta meg a menedzser.
– Remek! – Kelly elővette a tárcáját, és leszámolta a pénzt. Pillanatra megállt. – Nem, adok hatvanhatot, legyen három hónap! Rendben? De kérnék róla nyugtát. – A menedzser elővett a zsebéből egy tömböt, és ott helyben megírta. – Telefon van? – kérdezte Kelly.
– Keddre elintéztetem, ha akarja. Arra is kérnék előleget.
– Megtenné? – Kelly a markába nyomott még egy bankót. – Egy ideig még úgyse lesz itt cuccom. Hol lehet itt ágyneműt venni?
– Ma nem sok minden van nyitva. Holnap inkább.
Kelly bekukkantott a szobába. Az ágyon csupasz matrac hevert, az ajtóból is jól látta rajta a kidudorodásokat. – Aludtam már rosszabbon is! – vont vállat.
– Veterán?
– Tengerészgyalogos – felelte Kelly.
– Én is az voltam anno – mondta a menedzser Kelly meglepetésére. – Ugye nincs semmilyen extrém szokása? – Nem feltételezte, hogy lenne, de a tulaj ragaszkodott hozzá, hogy mindenkitől megkérdezze. Ez alól egy egykori tengerészgyalogos sem volt kivétel.
– Állítólag szörnyen horkolok! – vigyorgott Kelly.
Húsz perccel később Kelly már a belváros felé tartott taxival. A Penn Stationnél kiszállt, és felszállt az első, Washigtonba induló vonatra, ahonnan taxival vitette magát vissza a jachtjáig. Sötétedéskor már lefelé siklott a Potomac-folyón. Mennyivel egyszerűbb lenne, gondolta magában, ha csak egyvalaki segítene neki. Így rengeteg ideje megy el fölösleges ingázással. Vagy mégsem olyan fölösleges? Rengeteg mindent át kellett gondolnia, ami legalább olyan fontos volt, mint a fizikai felkészülés. Hat óra folyamatos agyalás és tervezés után végül éjfél előtt pár perccel ért haza.
Bár a hétvége mozgalmasan telt, nem volt idő a tunyaságra. Összepakolta a ruháit. Többségét Washington külvárosában vette. Ágyneműt majd vesz Baltimore-ban, meg kaját is, gondolta. Az automata pisztoly átalakító szettjét két doboz lőszerrel együtt – több nem kell, így is elég nehéz – a régi ruhák közé rejtette. Amíg a hangtompítót fabrikálta a Colt Woodsmanhez, végiggondolta az előkészületeket. A fizikai kondíciója kiváló, csaknem olyan jó, mint anno a különleges egységnél, és minden nap gyakorolja a lövést. Talán jobban is céloz, mint valaha, töprengett el, miközben eszkábálta a hangtompítót, amely hajnali háromra kipróbálásra készen állt. Fél órával ezután újra vízre szállt, és észak felé vette az irányt. Alig várta, hogy Annapolis után végre hunyjon pár órát.
Magányos éjszaka volt, egy-egy égen úszó felhőfoszlánnyal. Gondolatai kis híján elkalandoztak, de magára parancsolt. Már nem az a ráérős civil volt, ennek ellenére, hetek óta először, legurított egy sört a torkán. Közben szorgosan agyalt, nem felejtett-e el valamit, de semmi nem jutott az eszébe. Ez valamelyest megnyugtatta. Az már kevésbé, hogy még mindig alig tudott valamit. Billy és a piros sportverdája, meg egy Henry nevű fekete fószer. És hogy melyik környéken bizniszelnek. Semmi több.
Viszont harcolt már náluk képzettebb és jobban felfegyverzett ellenséggel, akikről még kevesebbet tudott, és bártudta, hogy nagyon össze kell szednie magát, és legalább olyan óvatosnak kell lennie, mint anno, lelke legmélyén tudta, hogy sikerrel fog járni. Részben azért, mert feleannyira se olyan veszedelmesek, mint ő, és sokkal kevésbé motiváltak, részben pedig azért, eszmélt rá, mert cseppet sem érdeklik a következmények, csak a végeredmény. Eszébe jutott valami a katolikus előkészítőből, egy passzus Vergilius Aeneiséből, ami már csaknem kétezer éve kijelölte számára a küldetést: Una salus victis nullam sperare salutem (II. 354). „Kárhozottnak egy a reménye: ha reményre nem áhít” E félelmetes gondolat mosolyt csalt az arcára, ahogy ott hajózott az ezernyi csillag alatt, melyek távoli fénye már jóval azelőtt elindult, hogy Kelly, vagy akár Vergilius, megszületett volna.
A pirulák, ha nem is teljesen, segítettek kizárni a valóságot. Doris nem is igazán gondolta a gondolatait, sokkal inkább hallotta, érezte őket, mintha valami olyasmit látna, ami nem volt hajlandó eltűnni, hiába nem akart vele szembesülni. Túlságosan rá volt állva az altatókra. Nehezen jött a szemére álom, és a szoba ürességében nem tudott elmenekülni önmaga elől. Ha tehette volna, még több altatót vett volna be, de nem hagyták neki. Soha nem tehette, amit akart, nem mintha olyan sok mindent akart volna. Csak egyvalamit akart, felejteni, gyorsan, de nem állt érdekükben, hogy ezt megadják neki. Többet látott, mint amiről tudtak vagy sejtettek, fél szemmel a jövőt is látta, bár az csekély vigaszt nyújtott számára. Előbb vagy utóbb el fogják kapni a rendőrök. Már korábban is tartóztatták le, de nem ilyen horderejű dolog miatt. Ezért hosszú időre ki fogják vonni a forgalomból. A rendőrök nyilván rá akarják majd bírni, hogy beszéljen, és védettséget ígérnek neki. Azt már nem! Két barátját már látta meghalni. Barátját? Legalábbis sorstársát, aki olyan közel állt hozzá, amilyen közel csak lehetett. Valakit, akivel beszélgethetett, akivel megoszthatta az életét, ha ezt életnek lehetett nevezni egyáltalán. Még e béklyók közt is voltak apró viccelődések, apró győzelmek fogvatartóik fölött, melyek úgy ragyogtak számukra, mint apró csillagok a borús égen. Legalább volt valaki, akikkel együtt sírhatott. Ketten közülük már nem élnek. És ő látta őket meghalni. Csak ült ott, bedrogozva, tehetetlenül, képtelenül arra, hogy elaludjon és kitörölje magából az emlékeket. Olyan borzalmakat élt át, ami teljesen ledermesztette. Látta a szemüket, látta és érezte a fájdalmat, tudta, hogy semmit nem tehet, és azt is, hogy ezt ők is tudják. A rémálmok is elég szörnyűek, de nem képesek arra, hogy belépjenek a valóságba. Az ember felébred, és megszabadul tőlük. De ettől nem lehetett. Látta magát kívülről, mint valami robotot, amely nem önmaga ura, hanem mások irányítják. Akkor mozdult meg, amikor mondták neki, és még a gondolatait is el kellett rejtenie. Sőt, attól is félt, hogy ha magában kimondja őket, meghallják vagy meglátják rajta, ám most akármennyire is akarta, nem tudta elűzni őket.
Rick mellette feküdt a sötétben, és egyenletesen szuszogott. Valahol kedvelte Ricket. Ő volt a legkedvesebb közülük, és néha már-már úgy érezte, kedveli őt, legalább egy kicsit, csak mert Rick nem verte olyan durván. Persze muszáj volt engedelmeskednie, mert Rick legalább olyan dühös tudott lenni, mint Billy, így ha Rickkel volt, igyekezett mindig nagyon jól viselkedni. Legbelül tudta, hogy ez butaság de momentán mások szabták meg neki, mi a valóság. És látta, mire vezet az ellenállás. Egy borzalmas éjszaka után Pam megszorította, és megsúgta neki, hogy el akar szökni. Doris később azt kívánta, bárcsak sikerült volna neki, akkor legalább lett volna némi remény. Ehelyett azzal kellett szembesülnie, hogy bevonszolják szegényt, és végig kellett néznie, ahogy meghal. Ott ült öt méterre tőle, teljesen tehetetlenül, miközben minden szörnyűséget elkövettek vele, amit csak el lehet képzelni. Látta, ahogy kiszáll belőle az élet, ahogy az oxigénhiánytól görcsösen megvonaglik, miközben a pasas öt centiről beleröhög a képébe. Az egyetlen, amit ellenkezés gyanánt tehetett, az volt, hogy utána szépen kifésülte barátnője haját – szerencsére nem vették észre –, de közben végig potyogtak a könnyei. Remélte, hogy Pam tudja, még halálában is, hogy legalább van valaki, aki törődik vele. Ám gesztusa hiábavalónak tűnt, és csak még keserűbbé tette a fájdalmát.
Vajon mit csinált rosszul? – tűnődött el. Mit vétett az Úr ellen, hogy ilyen életet szabott rá? Egyáltalán, hogy érdemelhet valaki ilyen sivár, reményvesztett életet?
Le vagyok nyűgözve, John! – csodálkozott Rosen. Kelly a vizsgálóasztalon ült, deréktól felfelé levetkőzve. – Mit csinált magával?
– Nyolc kilométer úszás, a vállam kedvéért. Jobb, minta súlyemelés. Persze kicsi abból is volt, esténként. Meg egy kis futás. Mint a régi, szép időkben.
– Bár nekem lenne ilyen vérnyomásom! – csatolta le az eszközt a doktor. Délelőtt már volt egy komoly műtétje, de így is szakított időt a barátjára.
– Edzzen, doki! – javasolta Kelly.
– Nincs rá időm, John! – mondta Rosen. Gyenge kifogás, gondolta magában mindkettő.
– Egy orvos ezt tudhatná!
– Igaz! – ismerte el Rosen. – Amúgy hogy van? Válasz helyett Kelly bambán nézett maga elé. Se egy mosoly, se egy grimasz, csak közömbös arckifejezés, amiből a doktor rögtön tudta, mi a helyzet. Máshonnan közelített: – Van egy régi mondás: „Mielőtt bosszúra indulsz, áss két mély gödröt!”
– Csak kettőt? – kérdezett vissza Kelly.
Rosen bólintott. – Olvastam a patológiai jelentést. Nem tudom lebeszélni róla?
– Sarah hogy van?
Rosen nem vette zokon a témaváltást. – Nyakig beleásta magát a projektbe. Teljesen felvillanyozta, folyton erről beszél. Szerintem is izgalmas téma!
Sandy O'Toole lépett be a vizsgálóba. Kelly mindkettőjüket meglepte, amikor hirtelen maga elé kapta a pólóját. – De kérem!
A nővér úgy meglepődött ezen, hogy elnevette magát. Rosen is nevetett, míg rá nem eszmélt, hogy bármit forgat is a fejében Kelly, komolyan eltökélte magát. Az alkalmazkodása, lazasága, a higgadt, komoly tekintete bármikor vidámságba csapott át, ha akarta. Mint egy sebészé, gondolta magában Rosen. Érdekes párhuzam! Minél többet nézte a pasast, annál intelligensebbnek látta.
– Ahhoz képest, hogy pár hete meglőtték, egész jól fest! – jegyezte meg O'Toole barátságosan.
– Tiszta élet, tiszta fej! Egyetlen sör harminc nap alatt.
– Doktor úr, Mrs. Lott magához tért! – jelezte a nővér. – Semmi szokatlan, úgy tűnik, rendben van. A férje is volt bent, vele is minden rendben, bár korábban voltak kétségeim.
– Köszönöm, Sandy!
– Nos, John, maga is rendben van! – mondta Rosen. – Vegye fel a pólóját, mielőtt Sandy elvörösödik! – tette hozzá kuncogva.
– Lehet itt valahol kajálni? – kérdezte Kelly.
– Magam is csatlakoznék, de tíz perc múlva értekezletem van. Sandy?
A nő az órájára nézett. – Lassan amúgy is ideje. Bevállalja a kórházi kosztot, vagy keressünk más helyet?
– Maga az idegenvezető!
A nővér elkísérte Kellyt a kórházi étkezdébe, ahol kórházi menü volt, de volt só és mindenféle fűszer is, ha valaki akarta. Kelly úgy volt vele, ha már íze nincs, legalább laktató és egészséges legyen.
– Mindig akad valami, igaz? – kérdezte Kelly, miután kiszemelték az asztalt.
– Nincs megállás – mondta a nő.
– Merre lakik?
– Nem messze a Loch Raven Boulevardtól, kint a külvárosban. – Semmit sem változott, állapította meg Kelly. Sandy O'Toole most is megvolt, mint mindig, voltaképpen egész jól, de az életében meglevő üresség nem sokban különbözött az övétől. Talán csak annyiban, hogy Kelly tehetett valamit ellene; Sandy nem. Törődő alkat, remek a humora, de a bánat lépten-nyomon kiül az arcára. A bánat: micsoda erő! Egy olyan ellenséget, akit fel tudsz kutatni és le tudsz csapni rá, könnyebb legyőzni. Egy árnyékkal viaskodni sokkal nehezebb.
– Sorház?
– Nem, régi kétszintes családi ház, nagy telekkel. Kétezer négyzetméter. Jut eszembe, hétvégén le kell nyírnom a füvet. – Eszébe jutott, Tim mennyire szeretett füvet nyírni. Úgy volt, hogy a második vietnami kiküldetés után leszerel, befejezi a jogot, és normális életet élnek. De mindezt elvették tőlük azok a kis emberek abban a távoli országban.
Kelly nem tudta, mire gondol, de nem is volt fontos tudnia. Az, ahogy az arca elkomorult, ahogy a hangja elhalkult, mindent elmondott. Hogy vidítsa föl? Fura kihívás, tekintve, mi minden járt a fejében az elkövetkező hetekre nézve.
– Nagyon rendes volt velem itt bent! Hálás vagyok érte!
– Igyekszünk odafigyelni a betegeinkre! – mondta kedvesen. Az arcára szokatlan kifejezés ült.
– Ilyen csinos arccal, mint a magáé, gyakrabban is csinálhatná! – mondta Kelly.
– Mit?
– Mosolyoghatna!
– Nehéz! – váltott ismét komolyra.
– Tudom, nővér! De párszor nekem is sikerült megnevettetnem! – mondta Kelly.
– Maga mindig meg tud lepni.
– Tim, igaz? – puhatolózott Kelly. Az ember általában nem beszél ilyesmiről.
A nő hosszasan Kelly szemébe nézett. – Csak egyszerűen nem értem!
– Bizonyos szempontból egyszerű. És bizonyos szempontból nehéz – gondolta végig Kelly. – Például nehéz megérteni, miért ilyen az ember. Miért kell, hogy ilyesmire szükség legyen? Miért követ el ilyen dolgokat? Ha le akarom egyszerűsíteni, vannak rossz emberek, és valakiknek kordában kell tartani őket. Mert ha nem, egy nap elbánnak az emberrel. Megpróbálhatsz nem foglalkozni velük, de az nem fog működni. És néha olyasmit látsz, amivel egyszerűen nem tudsz nem foglalkozni – dőlt hátra Kelly. Kereste a szavakat. – Maga is rengeteg rossz dolgot lát itt bent, Sandy! Én még ennél is rosszabbakat láttam. Láttam embereket olyasmiket művelni...
– A rémálmai?
– Úgyvan! – bólintott Kelly. – Aznap éjjel majdnem megöltek.
– Mi törté...
– Ne akarja tudni! Úgy értem, ezt a részét én se értem. Hogy aljasodhatnak le emberek ennyire? Talán annyira hisznek valamiben, hogy közben megfeledkeznek emberi mivoltukról. Talán annyira akarnak valamit, hogy közben semmivel se törődnek. Talán csak valami nem stimmel náluk, azzal, ahogy gondolkodnak, ahogy éreznek. Nem tudom. De amit tesznek, az valóságos. Valakinek muszáj megállítania őket. – Akkor is, ha tudod, hogy hiábavaló, Kellynek ezt már nem volt szíve hozzátenni. Mégse mondhatta ki, hogy a férje hiába halt meg.
– Szóval azt mondja, a férjem egy lovag volt, veretes páncélban, fehér lovon?
– Fehérben egyedül maga van, Sandy. Maga is harcol egyfajta ellenséggel. De létezik másfajta ellenség is. Valakinek az ellen is harcolnia kell!
– Soha nem fogom megérteni, miért kellett Timnek meghalnia.
Igazából az egész erről szól – tűnődött el Kelly –, nem valami nagy politikai vagy társadalmi kérdésről. Mindenkinek megvan a maga élete, ami egy idő után természetszerűleg véget kell, hogy érjen. Akár Isten, akár a sors, akár valami más, fölöttünk álló erő döntése által. Sok fiatalt látott már meghalni, és maga is kivette a részét a gyilkolásból. Saját tulajdonosa és a hozzá közelállók számára minden egyes élet értékes. De mégis hogy magyaráznád meg a többi embernek, miért történt? Vagy ha már itt tartunk, hogy magyaráznád meg saját magadnak? Így néz ki a dolog kívülről. De belülről ez egészen más. Talán épp ez az egésznek a kulcsa.
– Maga elég nehéz munkát végez, nem igaz?
– De – bólintott O'Toole.
– Miért nem csinál mondjuk valami könnyebbet? Úgy értem, miért nem dolgozik valami más osztályon? A szülészetin mondjuk? Az sokkal vidámabb hely, nem?
– De! – ismerte el a nővér.
– Az is fontos munka! Vigyázni a csecsemőkre. Rutinmunka, de azt is ugyanolyan gondosan el kell látni, nem igaz?
– Persze!
– Maga mégse azt csinálja, hanem itt van az idegsebészeten. Magára hárul a neheze.
– Valakinek ezt is... – Bingó! Mondta magában Kelly.
– Nehéz munka, és nyilván testileg és lelkileg is nagyon megterhelő.
– Néha nagyon.
– Maga mégis csinálja! – mutatott rá Kelly.
– Igen – mondta a nővér. Nem beismerés volt, annál valami sokkal erősebb.
Tim is épp ezért csinálta... – fedezte fel a felismerést a nő szemében egy röpke pillanatra, mielőtt a lelkében szunnyadó bánat félresöpörte volna az érveket.
– Akkor sincs értelme!
– Talán csak a dolognak nincs értelme, magának az embernek van – érvelt Kelly. Ennél okosabbat nem tudott mondani. – Sajnálom, nem vagyok pap, csak egy rozzant exhaditengerész!
– Annyira nem is rozzant! – mondta O'Toole az utolsó falat előtt.
– Ez részben magának is köszönhető, nővér! Ezer köszönet! – O'Toole ismét elmosolyodott.
– Nem minden betegünk épül fel ilyen szépen. Mindig büszkék vagyunk azokra, akiknek sikerül.
– Valahol mind meg akarjuk menteni a világot, Sandy! Apró lépésenként – mondta Kelly, és felállt. Ragaszkodott hozzá, hogy visszakísérje a nővért az osztályra. Öt percbe telt, míg végül kibökte, mit akar.
– Tudja, szívesen vacsoráznék magával, ha van kedve! Persze nem most, nem úgy értem...
– Majd gondolkodom rajta! – felelte a nő, félig elhessegetve a gondolatot, félig kíváncsisággal telve. Mindketten tudták, hogy túl korai, bár neki talán már nem annyira. Kicsoda ez a pasas? – tette fel magában a kérdést. Vajon nem túl rizikós megismerni?

13
Tennivalók
Élete első látogatása volt a Pentagonba. Kicsit kínosan érezte magát, nem kellett volna-e mégis a khaki színű egyenruhát felvennie. De azok az idők már elmúltak. Végül egy könnyű, kék öltöny mellett döntött, apró Navy Cross-szalaggal a hajtókáján. Felsétált az aluljáróból, és megkereste a hatalmas épület térképét. Gyorsan végigpásztázta, és gondolatban lefényképezte az ábrát. Öt perccel később megtalálta a megfelelő irodát.
– Mit parancsol? – kérdezte egy altiszt.
– John Kelly vagyok, Maxwell admirálissal van találkozóm.
Megkérték, hogy foglaljon helyet. A dohányzóasztalon a Navy Times legfrissebb példánya hevert. Amióta leszerelt, nem volt a kezében. De hamar legyűrte a nosztalgiát. Nyilván most is ugyanazt a nótát fújják.
– Mr. Kelly? – szólították. Felállt, és besétált a nyitott ajtón. Amint az ajtó becsukódott, odakint felgyulladt a piros „NE ZAVARJON” lámpa.
– Hogy érzi magát, John? – kezdte az admirális.
– Köszönöm, uram, remekül! – Függetlenül attól, hogy civil volt, vagy sem, Kelly kicsit feszengett a magas rangú tengernagy társaságában, ami csak rosszabb lett, amikor az ajtó kinyílt, és két másik férfi lépett be rajta. Az egyik civil volt, a másik egy ellentengernagy, szintén pilóta, becsületéremmel kitüntetve, ami még félelmetesebbé tette. Maxwell bemutatta egymásnak az urakat.
– Sokat hallottam magáról! – mondta Podulski, és kezet rázott Kellyvel.
– Köszönöm, uram! – Kelly nem tudta, mit mondhatna még. – Casimirrel régi cimborák vagyunk – folytatta a bemutatást Maxwell. – Nekem tizenöt van – mutatott a falon lógó panelre –, Casnek tizennyolc!
– És mindről film is van! – erősítette meg Podulski.
– Nekem egy sincs – mondta Greer –, de én nem is hagytam, hogy a sok oxigén szétroncsolja az agyamat! – A civilruhás admirálisnál térképtartó volt. Elűhúzott egy ívet, ugyanazt, amit nemrég Kelly is látott, csak még több jelöléssel. Aztán előkerültek a fényképek. Egy újabb fotó Zachariasról. Nagyított, feljavított felvétel, az ezredes arca is jobban kivehető volt rajta, és sokkal jobban hasonlított az arcképre, amit Greer melléje tett.
– Alig öt kilométerre voltam innen – jegyezte meg Kelly. – De senki nem szólt erről a...
– Ez akkor még nem volt ott. Azóta építették, nincs két éve – magyarázta Greer.
– Több képed nincs, James? – kérdezte Maxwell.
– Csak pár SR–71 légifotó, de semmi új nincs rajtuk. Van egy emberem, megbízható tag, anno a légierőnél volt, minden négyzetméterét figyeli a helynek. Kizárólag nekem jelent.
– Remek kém lesz belőled! – nevetett Podulski.
– Szükségük van rám – mondta Greer könnyedén, de a lehető legkomolyabban. Kelly a három férfit figyelte. Ugyanúgy ugratják egymást, mint annak idején ők a hajókantinban, csak nem olyan mocskos a szájuk. Greer Kellyhez fordult. – Mit tud a völgyről?
– Célszerű messzire elkerülni...
– Mesélje el, hogy hozta ki a kis Dutchot! Töviről hegyire! – utasította Greer.
Kelly negyedóra alatt mindent elmesélt, kezdve attól, hogy kirakták a tengeralattjáróról, egészen odáig, hogy a torkolatból a hadnaggyal együtt kihúzta és a Kitty Hawkra vitte őket a helikopter. Frappáns, kerek történet volt. Kellynek feltűnt, hogy a három admirális közben titkos pillantásokat vált egymással.
Helyzetéből adódóan nem érthette, miről szólnak ezek a pillantások. Kelly nem úgy tekintett rájuk, mint három koros emberre, sőt igazából nem is úgy, mint három emberre. Ők admirálisok voltak, kortalan félistenek, akik fontos döntéseket hoznak, és akik akár van rajtuk egyenruha, akár nincs, pontosan úgy néznek, ahogy kell. Másfelől Kelly se tekintette magát fiatalnak. Maga is megtapasztalta, milyen a háború, és aki egyszer ezt megtapasztalta, az örökre megváltozott. Legfeljebb a nézőpontjuk volt más. Maxwell, Podulski és Greer számára ez a fiatalember nem sokban különbözött harminc évvel korábbi önmaguktól. Az azonnal világos volt, hogy Kelly tapasztalt harcos, akiben saját magukat látták. A rejtett pillantások, ahogy egymásra néztek, nem sokban különbözött attól, ahogy a nagypapa néz az unokájára, aki első, tétova lépéseit teszi a nagyszobaszőnyegen. Csak ezek a lépések jóval nagyobbak és jelentőségteljesebbek voltak.
– Ezt nevezem! – csettintett Greer, miután Kelly befejezte. – Szóval a környék sűrűn lakott?
– Igen is meg nem is, uram! Úgy értem, nem olyan, mint egy város. Sokkal inkább, mint valami farm. Ezen az úton elég nagy a jövésmenés. Láttam, hallottam. Teherautó nem volt sok, viszont rengeteg bicikli, meg szekerek, ilyesmi.
– Katonai jármű? – kérdezte Podulski.
– Azok ezen az úton mentek, admirális! – mutatta Kelly a térképen. Látta az ÉNH jelöléseket. – Hogy akarnak bejutni?
– Nem lesz egyszerű, John! Felmerült a helikopteres kirakás, sőt a kétéltű támadás is. A jelzett úton.
Kelly a fejét csóválta. – Túl messze van. Azt az utat könnyű védeni. Uraim, értsék meg, Vietnam olyan hely, ahol a komplett ország fegyverben van. Gyakorlatilag mindenki egyenruhát visel. Ha az emberek kezébe fegyvert adnak, úgy érzik, ők is részei a csapatnak. Untig elég a fegyveres ahhoz, hogy komoly fejfájást okozzanak. Ez így nem fog menni!
– Azok az emberek komolyan kiállnak a kommunista vezetés mellett? – kérdezte Podulski. Ez túl hihetetlen volt számára. Kelly számára viszont nem.
– Jesszusom, admirális, mit gondol, miért harcolunk olyan régóta? Mit gondol, miért nem segít senki a lelőtt pilótáinknak? Ezek nem olyanok, mint mi. Ezt soha nem sikerült a mieinknek megérteni. Ha megjelennek a tengerészgyalogosok a parton, senki sem fogja tárt karokkal fogadni őket. Uram, felejtse el azt az utat! Jártam ott. Nem is igazi út az. Rosszabb, mint a képeken. Kidől egy fa, és elzárja. – Kelly felnézett. – Inkább a helikopter.
Látta rajtuk, hogy nem repesnek az örömtől. Nem volt nehéz belátni, miért. Vietnamnak ezen a részén hemzsegtek a légvédelmi ütegek. Egy végrehajtó osztag bejuttatása nem gyerekjáték. A három admirálisból legalább kettő pilóta volt, és ha a földi támadás lehetősége kecsegtetőnek tűnt is számukra, a légvédelmi gépágyúk dilemmája még nagyobb fejfájást okozott nekik, mint gondolta.
– A légelhárítást kiiktathatjuk – vélte Maxwell.
– Ugye nem megint a B–52-esekkel jössz? – kérdezte Greer.
– A Newport News pár héten belül újra csatasorba áll. John, látta már lőni a cirkálót?
Kelly bólintott. – De még mennyire! Kétszer ők adtak támogatást a part mentén. Elképesztő, mire képesek azok a 203 mm-es ágyúk. Uram, az a gond, hogy csomó mindennek klappolnia kell ahhoz, hogy az akció sikerüljön! Minél jobban megbonyolítjuk, annál könnyebben üt be a krach. Egyetlen dolog is rém bonyolult tud lenni! – Kelly hátradőlt a fotelben, és ráeszmélt, hogy amit az imént mondott, azon nem csupán a tengernagyoknak volna érdemes elgondolkodniuk.
Dutch, öt perc múlva értekezlet! – jelezte Podulski szájhúzva. Az iménti megbeszélés nem volt valami sikeres, gondolta. Greer és Maxwell már nem voltak ebben olyan biztosak. Pár dolgot azért megtudtak. Ez is számít valamit.
– Megkérdezhetem, miért tartják ennyire titokban? – kérdezte Kelly.
– Korábban már pedzegette – pillantott Maxwell a fiatalabb flottaparancsnokra. Bólintott, hogy mondhatja.
– A So'n Tây-i missziót valaki befújta – mondta Greer.
– Nem tudjuk, hogyan, de később az egyik forrásunkon keresztül kiderült, hogy előre tudták, legalábbis sejtették, hogy valami készül. Igaz, csak későbbre várták, így éppen az után ütöttünk rajta a táboron, hogy a foglyokat evakuálták, de még az előtt, hogy csapdát állíthattak volna. Egyfelől mázlink volt, másfelől pechünk. KINGPIN-t egy hónappal későbbre várták.
– Jóságos ég! – hűlt el Kelly. – Valaki a mieink közül szándékosan kiadta az infót?
– Isten hozta a hírszerzés igazi világában, törzs! – mondta Greer fanyar mosollyal.
– De miért?
– Ha egyszer összefutok az illetővel, mérget vehet rá, hogy megkérdezem! – Greer a többiekre pillantott. – Nem is lenne rossz csalinak! Átnézetni az akció aktáit valami alacsony profilú ürüggyel?
– Hol tartják?
– Az Eglin Légi Támaszponton, ahol a KINGPIN résztvevőit kiképezték.
– Kit küldünk? – kérdezte Podulski.
Kelly érezte, hogy minden szem rá szegeződik. – Uraim, ne feledjék, én csak egy mezei törzs voltam!
– Mr. Kelly, hol parkol?
– A városban, uram. Ide busszal jöttem.
– Jöjjön velem! Van egy tranzitbusz, azzal később vissza tud menni.
Csendben kisétáltak az épületből. Greer kocsija, egy Mercury, a folyó felőli bejárat vendégparkolójában állt. Intett Kellynek, hogy szálljon be, és a George Washington Parkway felé vette az irányt.
– Dutch megmutatta az anyagát. Átnéztem, és azt kell mondjam, le vagyok nyűgözve, fiam! – Azt Greer már nem mondta, hogy az alkalmasságin Kelly 147-es átlagot ért el három teljesen különböző IQ-teszten. – A parancsnokai ódákat zengtek magáról.
– Remek parancsnokaim voltak, uram.
– Úgy tűnik. Ráadásul hármójuk is elküldte a tisztiképzőre. De erről már Dutch is kérdezte. Mondjuk engem is érdekelne, miért nem fogadta el a főiskolai ösztöndíjat.
– Már elegem volt az iskolákból, admirális. Amúgy az úszóösztöndíj lett volna.
– Az Indianán az nagy dolog. De a jegyei akár az egyetemi ösztöndíjhoz is elég jók lettek volna. Remek előkészítőbe járt...
– Az is ösztöndíj volt – vont vállat Kelly. – A családunkban senki nem ment főiskolára. Apám a háború alatt lehúzott egy periódust a haditengerészetnél, hogy mégis csináljon valamit. – Azt, hogy ezzel mekkora csalódást okozott az apjának, már senkinek sem említette.
Greer eltöprengett. Ez még mindig nem magyarázza meg. – Az utolsó hajó, aminek a parancsnoka voltam, a Daniel Webster tengeralattjáró volt. Az ottani fedélzetmesteremnek, a szonárkezelőnek fizikadoktorija volt. Remek szakember volt, értette a dolgát, talán jobban is, mint én az enyémet, de nem volt vezetőalkat. Megijedt tőle. Maga viszont ódzkodik tőle, de nem ijed meg.
– Nézze, uram, ha helyzet van, és az ember benne van a sűrűjében, valakinek meg kell oldania!
– Nem mindenki gondolkodik így! Kelly, kétféle ember van, az egyik, akinek meg kell mondani, mit, hogyan; és a másik, aki magától rájön – magyarázta Greer.
A tábla jelzett valamit, amit Kelly nem igazán értett, de azt látta, hogy semmi köze a CIA-hez. Csak akkor esett le neki, amikor megpillantotta az őrházat.
– Odaát volt dolga az ügynökség embereivel?
– Párszor – bólintott Kelly. – Benne voltunk a... nos, tudja, a PHOENIX hadműveletben. Része voltunk, egy kis része.
– Mit gondolt róluk?
– Ketten-hárman nagyon jók voltak. A többi... most őszintén?
– Pontosan arra vagyok kíváncsi! – biztosította Greer.
– A többi remekül értett hozzá, hogy kell martinit mixelni, rázva, nem keverve – jegyezte meg tényszerűen Kelly. Greer díjazta a poént, bár nem örült a hírnek.
– Hát ja, van köztük egy-két mozirajongó! – Greer leparkolt, és kipattant. – Kövessen, törzs! – A civil ruhás tengernagy bekísérte Kellyt a kapun, és a kezébe nyomott egy különleges belépőkártyát, amihez kísérő is járt.
Kelly úgy érezte magát, mint valami turista egy idegen helyen. A túlságosan szabályos formák baljós hangulatot kölcsönöztek az épületnek. A CIA főhadiszállásának, bár teljesen átlagos és viszonylag új hivatalépületnek számított, volt egy különleges aurája. Mintha nem evilági lett volna. Greer észrevette Kellyn a megrökönyödést. Nevetett, és elindult a lift felé. Amíg fel nem értek a hatodik emeleti irodába, csukott ajtók mögé, egyetlen szót sem szólt.
– A jövő hétre mi a programja?
– Semmi fix. Rugalmas vagyok – felelte Kelly körültekintően.
James Greer diszkréten bólintott. – Dutch említette. Őszintén sajnálom, törzs, de most leginkább amiatt a húsz ember miatt aggódom. Ha nem teszünk valamit, soha nem látják viszont a családjukat. – Greer az íróasztalához lépett, és kihúzta az egyik fiókot.
– Kicsit most összezavarodtam, uram!
– Nos, választhatja a nehezebb utat is, de én a könnyebbet javaslom! A nehezebb út az, ha Dutch felemeli a kagylót, és visszahívattatja magát aktív állományba – mondta Greer ridegen. – A könnyebb az, ha mellém szegődik civil konzultánsnak. Napi apanázst kap, sokkal többet, mint az altiszti penzuma volt.
– Mi lenne a dolgom?
– El kéne repülnie az Eglin Légi Támaszpontra. Először New Orleansba, majd onnan bérelt autóval. Ezzel a kártyával – Greer Kelly ölébe dobott egy pénztárca méretű igazolványt – bemehet az irattárba. Azt akarom, hogy fussa át az akciótervet, hogy lássa, kábé mit akarunk. – Kelly az igazolványra pillantott. A haditengerészetnél használt régi fényképe volt rajta. Az arcképes, mint az útlevelében.
– Várjon egy percet, uram! Nincs meg hozzá a képesítésem...
– De a képessége megvan. És kifelé jobb is, ha nincs képesítése. Maga egy szimpla, mezei asszisztens lesz, aki információt gyűjt valami alacsony profilú jelentéshez, amit a kutya nem fog elolvasni. Ha nem tudná, a kiadások fele így megy el ennél a nyomorult ügynökségnél – a bosszúság Greert néha enyhe túlzásokra ragadtatta. – A legjobb, ha céltalan rutinmunkának tüntetjük fel.
– Ez most komoly, uram?
– Nézze, törzs, Dutch Maxwell a karrierjét is hajlandó feláldozni azokért az emberekért! Ahogy én is. Ha van rá esély, hogy kihozzuk őket...
– És a béketárgyalások?
Hogy magyarázzam meg a kölyöknek? – vakarta a fejét Greer. – Zacharias ezredes hivatalosan halott. A másik fél ezt állítja. Fotót is közöltek a holttestről. Valaki a feleségéhez is kiment a bázis lelkészével és egy másik pilótafeleséggel együtt. Egy hetet kapott, hogy elhagyja a tiszti szállást, csak hogy minden hivatalosnak tűnjön – tette hozzá Greer. – Az ezredes hivatalosan halott. Volt néhány kényes beszélgetésem odafönt... szóval az van, hogy nem fogjuk – nehezen jött ki a száján –, szóval a hazánk emiatt nem fogja elbaltázni a béketárgyalásokat. A birtokunkban levő fotók, feljavítás ide vagy oda, nem állnák meg a helyüket a bíróságon. A bizonyítási teher a mienk, és olyan magas fokú bizonyosságot írnak elő, amit nem lehet teljesíteni. Ezt a döntéshozók is tudják. Nem akarják veszélybe sodorni a béketárgyalásokat, S ha húsz további ember élete kell ahhoz, hogy véget érjen az istenverte háború, akkor nincs mit tenni. Azt a húsz embert már leírták.
Kelly alig bírta elhinni. Vajon hány embert ír le Amerika évente? És nyilván nem mindenki egyenruhás közöttük. Többen épp idehaza vannak, valamelyik amerikai városban.
– Tényleg ilyen rossz a helyzet?
A gondterheltség lerítt Greer arcáról. – Tudja, miért vállaltam el ezt a munkát? Kész voltam visszavonulni. Leszolgáltam az időmet, voltam parancsnok több hajón, megtettem a dolgomat. Legjobban arra vágyom, hogy legyen egy szép házam, hetente kétszer elmehessek golfozni, és mellette belefér egy kis tanácsadás. Érti? Nézze, törzs, ez a hely tele van olyanokkal, akik számára a valóság nem több, mint egy jelentés. Csak a „folyamatot” látják, és elfelejtik, hogy a papírhalmok mögött igazi hús-vér emberek vannak. Ezért maradtam. Valakinek meg kell próbálnia visszacsempészni a valóságot a folyamatba. A mienk is egy úgynevezett „másfajta” projekt. Tudja, hogy ez mit jelent?
– Nem, uram, nem tudom!
– Ez egy új terminus, azt jelenti, hivatalosan nem létezik. Őrültség, nem kéne, hogy így legyen, de ez van. Velünk tart vagy sem?
New Orleans... Kelly összehunyorította a szemét, és a távolba révedt, majd némi töprengés után rábólintott. – Ha úgy gondolja, uram, hogy segíthetek, akkor segítek! Mennyi időt kapok?
Greer elmorzsolt egy félmosolyt, és Kelly ölébe dobott egy repülőjegyet tartalmazó borítékot. – A papírjai John Clark névre szólnak; könnyű lesz megjegyezni! Holnap délután indul. A visszaút nyitott, de legkésőbb jövő péntekre legyen itt. Precíz munkát várok el! A névjegyem és a privát számom is benne van. Útra fel, fiam!
– Értettem, uram!
Greer felállt és kikísérte Kellyt. – És mindenről kérjen számlát! Amíg Samu bácsinak dolgozik, legyen rá gondja, hogy mindenki megkapja a jussát!
– Úgy lesz, uram! – mosolygott Kelly.
– A kék busszal visszajut a Pentagonhoz. – Miután Kelly elment, Greer folytatta a munkát.
Alighogy Kelly odaért a fedett megállóba, máris jött a kék tranzitbusz. Érdekes utazás volt. Az utasok egyik fele civil volt, a másik fele egyenruhás. Senki nem beszélt senkivel, úgy tettek, mintha a nemzeti baseball-ligában hosszú idő óta tökutolsó Washington Senators szereplésével kapcsolatos legártatlanabb tréfa vagy megjegyzés is biztonsági kockázatot jelentett volna. Mosolyogva a fejét csóválta, míg elő nem szüremlettek saját titkos gondolatai. És lám, Greer olyan lehetőséget adott a kezébe, amivel eddig nem is számolt. Kényelmesen hátradőlt, és amíg a többi utas mereven nézett maga elé, kibámult az ablakon.
Totál elégedettek voltak? – újságolta Piaggi.
– Megmondtam, öregem! Nem hátrány, ha tied a legjobb cucc a piacon.
– Azért nem mindenki örült annyira! Van, akinek a nyakán maradt több száz kiló francia por. A kis bevezető akciónkkal nagyon levertük az árakat.
Tucker röhöghetett a markába. A „régi káderek” évekig túl borsos árat szabtak, amíg kizárólagos monopóliumuk volt. Bárki, aki rájuk nézett, azt gondolta volna, hogy üzletemberek, esetleg ügyvédek. Az említett két csoport tagjai előszeretettel jártak a Garmatzról elnevezett bíróságépülettől alig két saroknyira levő étterembe. Olasz selyemzakójában Piaggi volt a jobban öltözött. Meg is jegyezte magában, hogy Henryt nem ártana majd bemutatni a szabójának. Azt legalább már megtanulta, hogyan vágja puccba magát. Már csak azt kéne megtanulnia, hogy ne öltözzön túl feltűnően. Illően konzervatív megjelenés, ez a kulcsszó. A lényeg, hogy az emberek kellő tisztelettel viszonyuljanak hozzád. A rikító öltözetűek, a feltűnősködő stricik veszélyes játékot űztek, de túl buták voltak ahhoz, hogy felfogják.
– A következő szállítmány dupla ennyi lesz. A barátaid elbírnak vele?
– Simán! Különösen a philadelphiaiak örültek neki. A fő szállítójukat kisebb baleset érte.
– Ja, olvastam tegnap. Pancser! Ez van, ha túl sokan ülik meg egyszerre a lovat!
– Henry, maga napról napra okosabb lesz! De fogadd meg a tanácsomat: ne vidd túlzásba! – tette hozzá Piaggi kellő nyomatékkal.
– Rendben, Tony! Csak arra céloztam, hogy lehetőleg mi ne kövessük el ugyanezt a hibát.
Piaggi megnyugodott. – Világos! – kortyolt a sörébe. – Öröm olyasvalakivel üzletelni, aki ért a szervezéshez! Sokak oldalát furdalja, honnan szerzed be a cuccot. Nem akarom beleütni az orrom, de később esetleg szükséged lehet némi plusz tőkére...
Tucker szúrós szemmel nézett a szemben ülőre. – Nem, Tony! Se most, se később!
– Oké, ejtsük a témát! Ráérünk ezen filózni.
Tucker bólintott. Látszólag letudta a kérdést, de közben azon agyalt, vajon a „partnere” miben töri a fejét. A bizalom ebben az üzletágban elég képlékeny fogalom. Annyiban mindenképp megbízott Piaggiban, hogy tudta, időben fog fizetni. Kedvező feltételeket szabott neki, amit ő tiszteletben is tartott. Amíg a lúd szépen tojja a tojásokat, az számára felér egy életbiztosítással. Lassan eljutott odáig, hogy egy esetleges csúszás sem okozott volna fennakadást az ügymenetben. Amíg jó a cucc, és biztos az ellátmány, addig rendjén megy az üzlet. Mindenekelőtt ezért lépett velük kapcsolatba. Igazi lojalitásról azonban nem beszélhettünk. A bizalom addig tart, amíg valaki hasznavehető. Henry soha nem is akart ennél többet, de ha a partnere ne adj' isten rámozdulna a felvevőhelyére...
Piaggi nem tudta, nem ment-e túl messzire. Kíváncsi volt, vajon Tucker tisztán látja-e a bolt potenciálját. Az egész keleti parti terjesztést a kezében tudni, mindezt egy óvatos, biztonságos hálózaton keresztül, maga volt a megvalósult álom. Viszont előbb-utóbb több tőkére lesz szüksége, és a partnerei már kezdték pedzegetni, hogyan segíthetnének be neki. De látta, hogy Tucker nem hisz abban, hogy az érdeklődése ártatlan, és tudta, hogy ha a jószándékát bizonygatva tovább forszírozza a dolgot, azzal csak ront a helyzeten. Így inkább a tányérjára koncentrált, és úgy döntött, nem erőlteti a témát. Kár volt érte. Tucker roppant rafinált kispályás volt, de egyelőre kispályás is maradt. Talán idővel kinövi magát, de soha nem lesz belőle igazi nagypályás, gondolta magában. Ezzel együtt fontos része lehet a gépezetnek.
– Jövő péntek? – kérdezte Tucker.
– Rendben! Aztán csak okosan!
– Meglesz, cimbora!
A Piedmont Légitársaság Friendship nemzetközi repülőtérről felszálló 737-es járatán eseménytelen volt a repülés. Kelly a turistaosztályon utazott, ahol a légiutas-kísérő könnyű ebédet szolgált fel. Amerika felülnézetből egészen más képet festett, mint korábbi hajófedélzeti kalandjai során. Döbbenetes volt, mennyi úszómedencét látott odaföntről. Amerre csak haladtak Tennessee hullámzó dombjai felett, a szikrázó Nap lépten-nyomon megcsillant a zöld pázsittal körülvett, türkizkék vizű, apró téglatesteken. Ebből a perspektívából Amerika kellemes, otthonos helynek tűnt. Míg a szemlélő közelebb nem ért. Itt legalább nem kellett figyelnie a nyomjelző lövedékekre.
Az Avis telephelyén már várta a bérelt autó és a térkép. Mint kiderült, akár Panama Citybe is repülhetett volna, de végül is New Orleans is teljesen rendben volt. Bedobta a bőröndjeit a csomagtartóba, és keletnek vette az irányt. Valahol olyan volt, mint a hajókázás, csak kicsit mozgalmasabb. A holtidő kiválóan alkalmas volt arra, hogy az agyát tornásztassa, lehetőségeken, módszereken agyaljon. Míg szeme az utat figyelte, az agya egész máshol járt. Egyszer csak elmosolyodott. Visszafogott, higgadt grimasz volt. Amíg gondolatban a következő két hetet tervezte, ez eszébe se jutott.
Négy órával az után, hogy leszállt, és végigkocsikázott Mississippi és Alabama déli peremén, megérkezett az Eglin Légi Támaszpont főbejáratához. Valóban ideális hely a KINGPIN csapatok kiképzéséhez, a hőmérséklet és a páratartalom pontosan ugyanolyan, mint a célországban: forróság és dunszt. Az őrbódé előtt megvárta a kék szedánt. A kocsiból egy tiszt szállt ki.
– Mr. Clark?
– Igen. – Átadta az azonosító okmányait. A tiszt bármily furcsa, de tisztelgett neki. Kelly számára ez teljesen új volt. Itt van valaki, aki szó szerint hasra esik a CIA név hallatán. Ez a fiatal tiszt nyilván még nem találkozott senkivel az ügynökségtől. Kelly természetesen vette a fáradságot és előzőleg nyakkendőt kötött, hátha az tiszteletteljesebb külsőt kölcsönöz neki.
– Kérem, kövessen, uram! – Griffin százados a tiszti körlet egyik földszinti szobájába vezette, ami úgy festett, mint egy kellemes, középkategóriás, part menti motel. Miután Griffin segített bevinni a holmijait, Griffin a tisztiklubba invitálta Kellyt, ahol különleges látogatói privilégiumok jártak neki. Elég volt felmutatnia a szobakulcsát.
– Nem akarok visszaélni a vendégszeretetükkel, százados! – Kelly ragaszkodott hozzá, hogy az első sört ő fizesse. – Tudja, miért vagyok itt?
– A hírszerzésnek dolgozom – felelte Griffin.
– KINGPIN? – A százados, mint valami filmben, először körülnézett, csak azután válaszolt.
– Igen, uram! Minden dokumentum, amit kért, a rendelkezésére áll. Úgy tudom, különleges műveletekben vett részt odaát.
– Úgy van.
– Lenne egy kérdésem, uram! – hozakodott elő a százados.
– Ki vele! – mondta Kelly két korty között. A hosszú autóúton alaposan kitikkadt.
– Tudják, ki fújta be az akciót?
– Nem – felelte Kelly. – Talán sikerül kiderítenem valamit – tette hozzá hirtelen sugallattól vezérelve.
– Úgy tudjuk, a bátyám is a táborban volt. Már rég itthon lenne, ha nem lenne az a...
– Geciláda – segítette ki Kelly. Griffin zavarba jött.
– Mi lesz, ha rájön, ki az?
– Nem ránk tartozik – felelte Kelly. Már megbánta az iménti megjegyzését. – Mikor kezdhetek?
– Elvileg holnap reggel, de már mindent előkészítettem Önnek, uram!
– Kéne egy csendes szoba, egy bögre kávé és pár szendvics!
– Megoldjuk, Mr. Clark!
– Akkor máris nekilátnék, ha lehet!
Tíz perccel később teljesült a kívánsága. A századostól kapott egy nagy, sárga jegyzetfüzetet és egy halom golyóstollat. Kelly a felderítők felvételeivel kezdte. A képeket egy RF-101 Voodoo készítette, és ahogy az a SENDER GREEN esetében is történt, a So'n Tây-i tábor felfedezése is a vak véletlennek volt köszönhető, miután a jelentéktelen kiképzőbázisnak gondolt létesítmény fotóin szokatlan jelenségre lettek figyelmesek. Az objektum udvarán lábnyomokból, kövekből és kiteregetett ruhákból kirajzolt „K” betűk és más szimbólumok tűntek föl. Üzenetük egyértelmű volt: „mentsetek ki innen!” A jeleket az őrök jelenlétében kirajzoló táborlakók illusztris társaságot alkottak. Többségében elit harcosok voltak, akik híre Kelly előtt sem volt ismeretlen.
Kelly úgy látta, a tábor elrendezése lényegileg nem sokban különbözött az aktuális célobjektumtól. Minden észrevételt gondosan lejegyzetelt. Az egyik dokumentum teljesen mellbe vágta. Egy háromcsillagos tábornok által egy másik, kétcsillagos tábornokhoz eljuttatott jelentés arra engedett következtetni, hogy a So'n Tây-i akció, bár önmagában is fontos missziónak számított, eszköz volt egy magasabb cél érdekében. A háromcsillagos tábornok jóváhagyást akart kicsikarni ahhoz, hogy különleges műveleti erőket küldhessen Észak-Vietnamba, ami meglátása szerint számos új lehetőséget nyitott volna meg előttük. Ezek egyike egy duzzasztómű volt, generátorházzal... A hadvezetés, döbbent rá Kelly, vadászengedélyt akart szerezni, hogy különleges egységeket juttathasson be az ellenség arcvonalai mögé, hogy ugyanazt a játékot játszhassa, mint anno a második világháborúban az OSS a német vonalak mögött. A jelentés egy megjegyzéssel zárult, amely szerint a KINGPIN előtervének tekinthető POLAR CIRCLE hadművelet ez utóbbi aspektusa különböző politikai tényezők miatt kiemelten kényes terület. Egyesek ugyanis a háború kiszélesítésének szándékát látnák benne. Kelly felnézett az iratokból, és kiszürcsölte a maradék kávéját. Mi a fene ütött a politikusokba? – tűnődött. Miközben az ellenség szinte bármit megtehet, a mieink azon paráznak, nehogy azt a látszatot keltsék, hogy ki akarják szélesíteni a háborút. Ezt bizonyos fokig saját szintjén is tapasztalta. Az ellenség politikai infrastruktúrájának meggyengítését célzó PHOENIX hadművelet ugyanilyen kényes momentum volt. De hisz azok is ugyanolyan egyenruhások voltak! Egy egyenruhás személyt háborús övezetben minden létező szabálykönyv lőhető vadnak tekintene. A másik fél a falutanácsnoktól az egyszerű iskolai tanárig gátlástalan barbaritással likvidálta a neki nem tetsző egyéneket. Nyilvánvaló volt, hogy kettős mércével mérték a háborút, ami elég aggasztó felismerés volt Kelly számára. De nem hagyta, hogy leragadjon ezen a ponton, így máris áttért a következő iratkupacra.
A különleges műveleti egység összeállítása és a művelet megtervezése fájdalmasan hosszadalmasra sikerült. Pedig az akció résztvevői valamennyien jól képzett specialisták voltak. Bull Simons ezredes például, akit Kelly szintén csak hírből ismert, az egyik legkiválóbb, legharcedzettebb parancsnok volt, akit bármilyen haderő szívesen látott volna a soraiban. Hasonló fából faragták, mint a nála valamivel fiatalabb Dick Meadowst. Kettejük szeme előtt az az egy cél lebegett, hogy minél több fejfájást okozzanak az ellenségnek, és minden képességük megvolt ahhoz, hogy ezt egy kis létszámú csoport élén, minimális kitettséggel meg is valósítsák. Hogy várhatták már az akciót! – gondolta Kelly. Csakhogy ott volt az a bizonyos hibapont, amivel nem számoltak... Kelly legalább tíz olyan, a felső vezetésnek szánt dokumentumot számolt meg, ami a siker ígéretével kecsegtetett. Mintha a különleges műveletek kíméletlen világában egy jelentés bármit képes volna garantálni. Több közülük olyannyira hasonló nyelvezetet használt, hogy Kelly egy idő után gyanítani kezdte, hogy egy hivatalnok által kreált formalevélről lehet szó. Nyilván arra bazíroztak, hogy úgyse veszi észre senki az ismétlődéseket, ahogy végül valóban nem tűnt fel senkinek. Kelly három órán át böngészte az Eglin és a CIA között zajló párbeszéd irathalmait, hogy egyes aktatologató bürokraták milyen problémákkal zaklatták az egyenruhásokat, és milyen „hasznos” javaslatokkal álltak elő azok a szakértők, akik talán még az ágyban is nyakkendőt viseltek. A dokumentumokban minden esetben konkrét válaszokat vártak az operatív fegyveres egységektől... így a KINGPIN hadműveletből egy viszonylag kis volumenű, meglepetésszerű deszant kirakás helyett egy Cecil B. De Mille-féle nagyeposz kerekedett, amely a Fehér Ház nemzetbiztonsági tanácsa elé is eljutott...
Kelly itt hagyta abba, hajnali fél háromkor. A következő irathalom már kifogott rajta. Mindent gondosan visszazárt az irattartó széfbe, és visszaballagott a tiszti körletbe, ahol üzenetet hagyott, hogy hétkor ébresztést kér.
Meglepő, milyen kevés alvás is elég az embernek, ha fontos feladat hajtja. Amikor hét órakor megcsörrent a telefon, Kelly kipattant az ágyból, és negyedóra múlva már mezítláb, rövidnadrágban futott a parton. Nem volt egyedül. Nem tudta, hányan szolgáltak a támaszponton, de azt látta, hogy nem annyira mások, mint ő. Jó páran különlegesen képzett specialisták lehettek. Széles válluk sok mindent elárult. A futás csak kiegészítő eleme volt az erőnléti edzésüknek. Szemek villantak egymásra, mindenki felmérte a másikat, vajon ki, milyen kemény. Kelly büszke volt magára, hiszen a kölcsönös versengő pillantások azt jelezték, őt is a közösség teljes jogú tagjának tekintik. A laktató reggelitől és zuhanyzástól kellően felfrissült ahhoz, hogy visszatérjen irodai feladataihoz. Miközben sétált vissza az irodaépület felé, azon töprengett, miért is hagyta ott ezt a remek kollektívát. Hisz amióta eljött Indianapolisból, végső soron ez volt az egyetlen igazi otthona.
Így teltek a napok. Volt, hogy hat óra alvást is engedélyezett magának, de húsz percnél többet soha nem fecsérelt el az ebéddel, és egy sör után mindig megállt. A testedzéssel töltött idő eközben napról napra nyúlt. Hogy visszaerősödjön, mondta magának. Az igazi okot soha nem vallotta be magának. A reggeli össznépi parti futáson ő akart lenni a legkeményebb mind közül, nem elégedett meg azzal, hogy a szűk, elit társaság egyenrangú tagja legyen. Újra SEAL fókának érezte magát, újra ő volt a rettegett Kobra. Harmadik-negyedik napra már észrevette a változást. Jelenléte a többiek számára megszokott része lett a reggeli képnek. A névtelenség csak előnyére vált, ahogy a harcban szerzett vágások is a testén, melyek láttán többen azon kezdtek el spekulálni, vajon mit hibázhatott, mit szúrhatott el. De aztán ráeszméltek, hogy hegek ide vagy oda, most is ugyanúgy űzi az ipart. Nem tudhatták, hogy valójában már leszerelt – kilépett, javította ki magát némi bűntudattal.
A papírmunka meglepően inspiráló volt. Korábban még soha nem próbálta ki magát ilyesmiben, így meglepve tapasztalta, milyen jó érzéke van hozzá. Mint mikor egy szép lányt sokáig rejteget az apja a kérők elől. Felfedezte a műveleti tervezés szépségeit, amin csak az időigényesség és az ismétlődő jelleg ejtett csorbát. A résztvevők minden egyes nap újra és újra felépítették a So'n Tây-i tábor modelljét, és minden egyes nap újra lebontották, volt hogy többször is, nehogy a szovjet kémműholdak felfedezzék. Mennyi energiát szívhatott el mindez a katonáktól! És mennyi időt elvett! A katonák csak gyakoroltak és gyakoroltak, a feljebbvalók meg addig vacilláltak, hezitáltak és mérlegelték a hírszerzési adatokat, amíg a foglyokat át nem vitték máshová...
– A francba! – dühöngött magában Kelly. Nem is azzal volt a baj, hogy az akciót esetleg befújták, hanem azzal, hogy az előkészületek túlságosan sokáig elhúzódtak... ami azt jelentette, hogy ha valaki tényleg ki is adta az infót, valószínűleg ő lehetett az utolsó, akitől kitudódhatott a terv. Kelly vastag kérdőjelet tett a lap szélére.
Magát az akciót kínos precizitással tervezték meg. Minden apró részletre odafigyeltek. Volt „A” terv és számos alternatíva. Az alakulat minden egyes tagja olyan részletes eligazítást és alapos kiképzést kapott, hogy álmából felkeltve is pontosan tudta, mi a dolga. A Sikorsky csapatszállító helikopter ellentmondást nem tűrően hatolt be a tábor területére, így a végrehajtó osztagnak nem kellett bajlódnia az objektum megközelítésével. A Minigun gépágyúkkal olyan játszi könnyedséggel döntötték le az őrtornyokat, mint láncfűrész a zsenge facsemetéket. Semmi furmánykodás, semmi lopakodás, semmi akciófilmeket idéző baromság, csak egy brutális, célirányos attak. A jelentés szerint az őröket pillanatok alatt kiiktatták. Kelly elképzelte, milyen örömmámor lehetett úrrá a srácokon, látva, hogy az akció első néhány perce simábban megy, mint a gyakorlaton! És hogy mellbe vághatta őket, amikor a rádión egyre másra futottak be a „bábu negatív” üzenetek, amiből a titkos „bábu” kód az amerikai hadifoglyokat jelentette. Aznap éjjel egyet sem találtak. A katonák egy üres tábort támadtak meg és szabadítottak fel. Nem nehéz elképzelni, milyen síri csönd honolhatott a Thaiföldre visszatérő helikoptereken. A kudarc kongó csöndje. Hiába csináltak mindent a lehető legjobban.
Ezzel együtt sok tanulságot le lehetett szűrni az esetből. Kelly buzgón jegyzetelt, szorgalmasan koptatta a ceruzákat. Akárhonnan nézzük, a KINGPIN hadművelet számos hasznos tanulsággal szolgált. Rengeteg minden flottul ment; az akciónak ezeket az elemeit, vélte Kelly, minden további nélkül át lehetne venni. Amivel igazából gond volt, az az időtényező. Egy ilyen képességű alakulatot hamarabb is bátran be lehetett volna vetni. Azt, hogy mindent agyon kell tökéletesíteni, nem a műveletirányítás szintjén találták ki, hanem feljebb, olyan emberek, akik szép csöndben kiöregedtek, és akikből a fiatalok lelkesedése, agilitása és briliáns helyzetelemző készsége rég kiveszett. Mindez az akció kudarcához vezetett. Nem Bull Simonson, Dick Meadowson és a többi zöldsapkáson múlt tehát – ők készek voltak kockára tenni az életüket azért a pár emberért, akit nem is ismertek –, hanem azokon a fejeseken, akik elsősorban saját karrierjüket és pozíciójukat féltették, mert az nyilván sokkal fontosabb volt, mint a veszélybe került tucatnyi katona élete. A So'n Tây-i akció kudarca az egész vietnami történetet hűen leképezte; néhány percbe sűrítve megmutatta, hogy egy kiválóan képzett csapat hogyan tud – legalább annyira a nehézkes háttérprocedúrának, mint a szövetségi államgépezetben esetlegesen megbúvó árulónak köszönhetően – pillanatok alatt elbukni.
SENDER GREEN-nel ez nem fog megtörténni, fogadkozott Kelly. Ha másért nem, akkor azért, mert magánakció lesz. Ha az akciót veszélyeztető legfontosabb momentum a körültekintés hiányából eredő mulasztás, akkor célszerű ezt a tényezőt mindjárt az elején kiiktatni.
Köszönöm, százados, nagyon sokat segített!
– Megtalálta, amit akart, Mr. Clark? – kérdezte Griffin.
– Igen, Mr. Griffin! – mondta Kelly. – Az elemzés, amit a táborról készített, elsőrangú. Ha kíváncsi a véleményemre, sok életet megmentett vele! És hadd mondjak még valamit: anno a dzsungelben nekünk is jól jött volna egy olyan remek hírszerző, mint maga!
Griffin zavarba jött a dicsérettől. – Ha már nem repülhetek, uram, igyekszem valami hasznosat csinálni! – mondta.
– Azt csinál! – Kelly átnyújtotta a jegyzeteit. A százados ott, a szeme láttára tette borítékba és zárta le vörös viasszal a csomagot. – Továbbítsa, kérem, a jelzett címre!
– Meglesz, uram! Ráférne önre egy kis pihenés! – jegyezte meg a százados. – Aludt valamit egyáltalán?
– Majd New Orleansban kiengedem a szelepeket, mielőtt visszarepülök.
– A legjobb hely erre a célra, uram! – Griffin a kocsijához kísérte Kellyt. A csomagjai már be voltak pakolva.
Volt még egy fontos infó, amit Kelly könnyűszerrel megszerzett. A szobájában, a tiszti körletben volt egy New Orleans-i telefonkönyv, amiben meglepetésére megtalálta azt a nevet, amit még James Greer irodájában határozott el, hogy megkeres.
Ez lesz az a szállítmány, amivel megalapozhatja a hírnevét, gondolta Tucker, miután Rick és Billy végzett a pakolással. New Yorkba is jut belőle. Az utóbbi időben elég sok heroinnal jelent meg a piacon ahhoz, hogy felkeltse az érdeklődést maga és partnerei iránt. Az, hogy voltak partnerei, a hozzáférésen túl önmagában is fokozta az érdeklődést. Ám most új helyzet állt elő. Elérkezett a pillanat, hogy belépjen az elitklubba. Mostantól komoly üzletemberként fognak rá tekinteni. Jelen szállítmány akár egy hónapra is lefedheti a baltimore-i és philadelphiai keresletet. Vagy valamivel kevesebbre, ha a terjesztő hálózatuk valóban olyan jó, mint állítják. A maradékot meg felszívja a Nagy Alma; az utóbbi időben tapasztalt élénkülés miatt ott is elkel egy kis segítség. A sok sok apró lépés után végre egy nagy ugrás. Billy bekapcsolta a rádiót a sporthírek miatt, de már az időjárás-jelentés ment.
– Mázli, hogy most megyünk! Vihar közeleg!
Tucker kipillantott. Az ég tiszta volt és zavartalan. – Semmi ok az aggodalomra! – mondta.
Kedvelte New Orleanst, ezt az európai tradíciókkal fűszerezett várost, melyben az Óvilág bája a sajátos amerikai jegyekkel keveredett. A francia és spanyol gyarmati időket idéző, gazdag történelmi múltú város mindig hű maradt a tradícióihoz; még a többi negyvenkilenc állam számára értelmezhetetlen és olykor a szövetségi hatóságok szemöldökét is fennakasztó régi törvénykönyvéhez is ragaszkodott... Nem beszélve sajátos dialektusáról. Sokan előszeretettel keverték nyelvükbe a franciát, vagyis amit ők franciának gondoltak. Pierre Lamarck felmenői akádiaiak voltak, néhány távoli rokona ma is a torkolatvidéken élt. A turisták számára izgalmas, excentrikus szokások és gazdag hagyományok azonban nem nagyon hozták lázba Lamarckot, legfeljebb annyiban, amennyiben sajátos ismertetőjegyként, amolyan egyedi védjegyként használhatta ezeket, hogy kitűnjön a társai közül. Ami nem volt olyan könnyű, tekintve, hogy hivatása mindenképpen megkövetelt egyfajta hivalkodó eleganciát. Egyediségét Lamarck egy mellénnyel kiegészített fehér vászonöltönnyel, hozzá való hosszú ujjú fehér inggel és egyszínű, vörös nyakkendővel igyekezett kidomborítani, ami passzolt a hivalkodásával együtt is tiszteletre méltó helyi üzletember-imázshoz, amit magáról kialakított. Ehhez jött még különbejáratú automobilja, a tojáshéjszínű Cadillac. A többi strici által közkedvelt extra tuningoktól, például a nonfunkcionális díszkipufogótól a maga részéről eltekintett. Egy állítólagos texasi pecér például egy hosszú szarvú texasi marha szarvait szereltette fel a Lincolnjára, de az a fószer valójában csak egy gagyi, dél-alabamai, fehér aljanép volt, aki azt se tudta, hogyan bánjon a lányaival.
Nem úgy Lamarck; neki ez volt az egyik erőssége, mosolygott önelégülten, miközben kinyitotta kocsija ajtaját legújabb szerzeménye, egy nemrég betört, tizenöt éves kis kanca előtt, aki ártatlan külsejével és álszemérmes viselkedésével figyelemre méltó és igen csábító tagja volt Lamarck nyolcfős prosticsapatának. A nem mindennapi udvarias gesztust a lány a néhány órával korábban nyújtott személyes extra szolgáltatásával érdemelte ki. A luxusautó pöccre indult, és fél nyolc magasságában Pierre Lamarck ismét nekivágott az éjszakai melónak. A város éjszakai élete korán kezdődött és későn ért véget. Aznap épp egy üzleti konferencia volt a városban. New Orleans vonzotta az ilyen rendezvényeket, Lamarck pedig a jövés-menésből könnyen le tudta szűrni, mekkora forgalomra számíthat. A jelekből ítélve kecsegtető estének nézett elébe.
Ez ő lesz, gondolta Kelly bérelt autója volánja mögött, úgy fél háztömbnyi távolságból. Ki a franc viselne háromrészes öltönyt egy miniszoknyás fiatal csitri társaságában? Nyilván nem egy biztosítási ügynök. A lány ékszere mutatós bóvli volt, ez ebből a távolságból is tisztán látszott. Kelly sebességbe kapcsolt, és követte a Cadillacet. Nyugodtan hátradőlhetett. Vajon hány tojáshéjszínű Caddy cirkál erre ilyenkor? – tűnődött el a hídra érve, három autóval lemaradva. Tekintetét a célpontra szegezte, és csak szeme sarkából figyelte a forgalmat. Egyik lámpánál a büntetőcetlit is megkockáztatta, ettől függetlenül könnyű volt rajta maradnia. A Cadillac egy sikkes hotel bejárata előtt állt meg. Kelly figyelte, ahogy a lány kiszáll és rezignált, de határozott léptekkel az ajtóhoz sétál. Nem akarta közelről látni az arcát, hátha rossz emlékeket idéz benne. Ez az este nem az érzelmekről szólt. Az érzelem csak a motivátora volt. A küldetés teljesítéséhez egész másra lesz szüksége. Leginkább szívósságra és kitartásra, gondolta. Meg kell birkóznia a feladattal. Végül is ezért jött ide ma este.
A Cadillac továbbhaladt, majd pár háztömbnyivel arrébb egy lebuj előtt parkok le. A csehó elég közel volt a flancos szállodáktól és irodaházaktól ahhoz, hogy gyalog is át lehessen oda sétálni, és elég közel ahhoz, hogy bármikor vissza lehessen húzódni a biztonságosabb, civilizáltabb zóna menedékébe. A végeláthatatlanul kígyózó taxisor arról árulkodott, hogy a helyi életnek ez a szegmense biztos intézményi alapokon nyugszik. Kelly láttamozta a helyet, és három háztömbbel távolabb keresett magának egy másik parkolót.
Annak, hogy ilyen távol állt meg, két oka is volt. Miközben végigsétált a Decatur Streeten, egyrészt felmérhette a terepet, másrészt kikereshette a legmegfelelőbb helyet, ahol akcióba léphet. Tudta, hogy hosszú éjszaka áll előtte. Pár miniszoknyás lány mosolygott feléje rutinszerűen, de tovább sétált, és amíg az út két oldalát pásztázta, egy távoli hang arra emlékeztette, mit gondolt korábban az ilyen testbeszédről De lecsendesítette a hangot, és egy sokkal időszerűbb gondolatnak adott teret helyette. Sötét színű, lezser, anonimitás árasztó ruhát viselt, olyat, amilyent egy átlagos, mérsékelten tehetős ember viselne ebben a fülledt, párás időben. Öltözéke viszonylagos jómódról árulkodott, határozott lépte azt sugallta, ezzel a pasassal nem érdemes ujjat húzni. Azt a benyomást keltette, mintha egy tehetős, de vagyonával nem hivalkodó pasas egy diszkrét éjszaka kedvéért átruccant volna a város vadabb oldalára.
Kelly nyolc óra tizenhét perckor sétált be a Chats Sauvages ajtaján. A bárba lépve rögtön mellbe vágta füst és a zaj. Átellenben lelkes rockbanda bazsevált. Volt egy hétszer hetes tánctér, ahol hozzá hasonló korúak és valamivel fiatalabbak ropták; és lám, ott volt Pierre Lamarck, egy sarki bokszban ült pár ismerősével, legalábbis a viselkedésük erre utalt. Kelly részben a hirtelen szükség okán, részben hogy jobban feltérképezhesse a helyet, célba vette a mosdót. Oldalt egy másik bejárat is volt, de az valamivel távolabb esett Lamarckék asztalától, mint az az ajtó, amin Lamarck és ő maga is bejött. A tojáshéj Caddyhez vezető legrövidebb út Kelly bárszéke mellett vezetett el. Nem véletlenül választotta ezt a helyet. Rendelt egy sört, és szép nyugodtan megfordult, hogy jobban lássa a zenekart.
Kilenc óra tízkor két fiatal lány ment oda Lamarkchoz. Az egyik az ölébe huppant, a másik a fülét kezdte harapdálni. Az asztalnál ülő másik két pasas egykedvűen nézte őket. A lányok valamit átnyújtottak Lamarcknak. Kelly nem láthatta, mi az, mivel a zenekart figyelte, ügyelve arra, ne forgolódjon túl sokat Lamarckék irányába. De a pasas megoldotta a problémát. Mint kiderült, pénz volt, amit Lamarck hivalkodóan becsavart a zsebéből elővett kötegbe. Virítja a lóvét, hogy mutassa, mekkora májer, rakta össze a képet Kelly. Hozzátartozik a strici imidzséhez. Miután a két lány elment, hamarosan újabb érkezett. Az egész olyan volt, mint egy megszakításokkal tarkított szüntelen folyam. Asztaltársasága hasonló forgalmat bonyolított. Iszogattak, virították a lét, incselkedtek a pincérnővel, időnként meg is fogdosták, majd gazdag borravalót adtak bocsánatkérésképpen. Kelly egy idő után levette a zakóját, és feltűrte az ingét, hogy ne mindig ugyanazt a képet mutassa a vendégeknek. Szigorúan tartotta magát a két sörhöz, amit olyan lassan szopogatott, amilyen lassan csak tudott. Bármilyen fárasztó volt és kényelmetlen, a legfontosabb az volt, hogy mindent jól megfigyeljen. Ki hova megy, ki jön, ki megy, ki marad, ki időzik hosszasabban egy helyen. Idővel megfigyelt bizonyos mintázatokat, és felfigyelt bizonyos egyénekre, akikre különböző neveket aggatott. De többnyire arra volt kíváncsi, mi folyik Lamarck környezetében. A pasas egyszer sem vette le a zakóját, és mindvégig háttal ült a falnak. Nyájasan cseverészett a társaival, akik inkább az ismerősei lehetettek, semmint a barátai. Viselkedésük túlságosan affektált volt, túl erősen gesztikuláltak. Nem látszott rajtuk az a megszokott komfortérzet, az a feszélytelen nyugalom, amit olyanok körében tapasztal az ember, akik nem a pénz, hanem valami más miatt keresik egymás társaságát. Egy strici is lehet magányos, szűrte le Kelly, és bár ők is keresik a hasonszőrűek társaságát, ez nem barátság, sokkal inkább valamiféle laza érdekszövetség. De ennyi elég a filozófiai észrevételekből, állította le magát Kelly. Az, hogy Lamarck egyszer se vette le a zakóját, azt jelenti, hogy fegyver van nála.
Nem sokkal éjfél után Kelly visszavette a zakóját, és másodszor is kiment a mosdóba. A vécéfülkében kivette a nadrágjába rejtett automatát, és az övébe csúsztatta. Két sör négy óra alatt; a mája ennyi idő alatt biztosan kivonta már a szervezetéből az alkoholt, gondolta. Vagy ha mégsem, az a kis mennyiség biztos nincs akkora hatással egy ilyen keménykötésű pasasra, okoskodott, és csak remélni tudta, hogy nem téved.
Az időzítés remek volt. Mikor már ötödjére mosta a kezét, a tükörben látta, hogy nyílik az ajtó. Csak a pasas tarkóját látta, de a sötét haj alatt megvillant a fehér öltöny. Így Kelly kivárt, szép komótosan folytatta a kézmosást, míg meg nem hallotta a piszoár öblítését. Higiénikus pasas, gondolta. A férfi megfordult, tekintetük összeért a tükörben.
– Megbocsát? – szólalt meg Lamarck. Kelly ellépett a kagylótól, és a papírtörlővel tovább törölte a kezét.
– Tetszenek a lányai! – mondta halkan.
– Hmh? – Lamarckban nem kevesebb, mint hat sör volt, és a mája egyelőre nem állt feladata magaslatán, ami nem akadályozta meg abban, hogy a koszos tükörben hosszasan csodálja magát.
– Akik odamentek az asztalához vette hallkabbra Kelly. Magának dolgoznak, hogy úgy mondjam, nem?
– Úgy is mondhatjuk – Lamarck elővett egy fekete műanyag fésűt, és megigazította a frizuráját. – Miért kérdi?
– Lehet, kéne pár – mondta Kelly félszegen.
– Pár? Biztos, hogy elbír velük, barátom? – vigyorgott Lamarck kajánul.
– Pár barátom itt van a városban. Egyiknek szülinapja van, és...
– Bulizni akarnak – szűrte le megértően Lamarck.
– Úgy van – Kelly félénknek akart mutatkozni, de inkább sutának tűnt. Ügyetlensége még kapóra is jött.
– Miért nem ezzel kezdte? Hány hölgyet szeretne, barátom?
– Hármat vagy négyet. Kint megbeszélhetnénk. Amúgy is rám férne egy kis friss levegő.
– Persze. Csak megmosom a kezem, és megyek!
– Kint leszek a bejáratnál.
Az utca csendes volt. Bár New Orleansban elvileg pezsgett az élet, még csak a hét közepe volt, így a járda sem volt túl zsúfolt. Kelly háttal a bejáratnak türelmesen várt. Nézegetett, míg egy barátságos kéz hátba nem paskolta.
– Nem kell szégyenlősködni! Mindenkire ráfér egy kis mókázás, különösen távol otthontól, nem igaz?
– Jól megfizetem! – mondta Kelly félszeg mosollyal.
Lamarck úgy vigyorgott, mint egy igazi ficsúr. – A lányaimért el is várom! Mást esetleg?
Kelly köhintett egyet, és tett pár lépést hátra. Várt, hogy Lamarck kövesse. – Hát, adhatna valamit, amivel feldobhatnánk a bulit!
– Megoldjuk! – felelte Lamarck a sikátorhoz közelítve.
– Asszem, láttam már magát! Pár éve. Emlékszem arra a lányra, hogy is hívták? Pam? Igen, Pam. Vékony, szőkésbarna.
– Ó, igen, finom pipi volt! De már nincs meg – vetette oda egykedvűen. – Viszont van egy csomó másik. Nálam mindig kap friss husit!
– Abban biztos vagyok! – mondta Kelly, és hátranyúlt. – Mind be vannak... úgy értem, szednek valamit, amitől...
– Ja, egy kis kedvcsinálót! Hogy mindig legyen kedvük bulizni! A megfelelő hozzáállás kulcskérdés. – A sikátor bejáratához érve Lamarck megtorpant. Óvatosan kipillantott, nyilván a zsaruk miatt. Kellynek ez kapóra jött, mert így nem tűnt fel neki, hogy mögötte nincs más, csak egy mindkét felén nyitott, keskeny téglafal övezte félhomályos sikátor, ahol pár kukán és kóbor macskán kívül semmi más nem volt. – Lássuk! Tehát négy lány ma estére, és egy kis kedvcsináló, hogy beinduljon a buli... ötszázból megvan. A lányok nem olcsók, de megérik a pénzüket!
– Kezeket fel! – mondta Kelly, és a pasas mellkasának szegezte a Coltot.
– Ez nem túl jó ötlet, barátom! – csóválta a fejét Lamarck hitetlenkedve.
Kelly hangja hűvös maradt és határozott. – Fegyverrel vitába szállni még kevésbé az, barátom! Forduljon meg, menjen végig a fal mellett, és ha szerencséje van, még visszamehet a bárba egy lefekvés előtti itókára!
– Nagyon kellhet magának a pénz, ha ilyen ostobasággal próbálkozik! – fenyegetőzött a strici.
– Mit gondol, azért a kötegért a zsebében megéri meghalni? – próbálta Kelly jobb belátásra bírni. Lamarck látta, hogy a pasas nem tréfál. Megfordult, és lassan megindult előre.
– Állj! – mondta Kelly egy idő után. Még mindig a téglafal mellett voltak, valószínűleg a bár vagy a szomszédos épület háta mögött. Bal kézzel megragadta a pasas nyakát, és a téglafalhoz nyomta. Háromszor is kinézett jobbra, majd balra. Meg akart győződni róla, hogy a forgalom zaján és a kiszüremlő, torz hangfoszlányokon kívül semmi más nem csap zajt. Egyelőre biztonságosnak tűnt. – Adja ide a stukkerét! Szépen, óvatosan!
– Nincs nálam fe... – A felhúzott kakas fémes kattanása Lamarck fülébe csengett.
– Hülyének néz?
– Jól van, jól van! – Lamarck kezdte elveszteni a nyugalmát. – Csak pénz van nálam.
– Az bölcs dolog! – bólintott Kelly helyeslően. Előbukkant a kis automata. Kelly a sátorvasba dugta a mutatóujját. Nem lenne szerencsés ujjlenyomatot hagyni rajta. Így is elég nagy kockázatot vállalt. Bár eddig amennyire lehetett, óvatos volt, most kezdett csak igazán veszélyessé válni a helyzet. A pisztoly pont befért a kabátzsebébe.
– Akkor most lássuk a suskát!
– Nesze, haver! – Lamarck szénája nem állt túl jól, ami jó is volt, meg nem is. Jó volt, mert Kellyt elégedettséggel töltötte el, de rossz is, mert egy pánikba esett ember könnyebben csinál ostobaságot. Kelly ahelyett, hogy megnyugodott volna, egyre feszültebb lett.
– Köszönöm, Mr. Lamarck! – mondta udvariasan, hogy lenyugtassa a pasast.
Lamarck egy pillanatig tétován imbolygott, és pár centire elfordította a fejét. Sörtől eltompult agyában valami bekattant. – Várjon csak! Azt mondja, ismerte Pamet?
– Azt – felelte Kelly.
– De miért... – közelebb hajolt, hogy jobban lássa a homályba burkolózó arcot, de csak fehéren fénylő szemeket és egy sápadt árnyékot látott.
– Maga az egyik rohadék, aki tönkretette az életét!
– Hé, ember – mondta Lamarck felháborodva –, ő jött oda hozzám!
– De maga nyomta tele pirulákkal, hogy kedve legyen partizni, vagy talán nem? – kérdezte az arctalan hang. Lamarck már nem is emlékezett, hogy néz ki a pasas.
– Ez csak üzlet! Megkapta, megdugta... jó numera volt, vagy nem?
– De.
– Talán ha jobban fogtam volna, elvihette volna megint...
– Már nem él – mondta Kelly, és a zsebébe nyúlt. – Megölték.
– És? Nem én voltam! – Lamarck úgy érezte magát, mint akit vizsgáztatnak, de nem értette a szabályokat, és nem tudta, mi a feladat.
– Tudom – mondta Kelly, és felhelyezte a hangtompítót. Lamarck valahogy észrevette. A szeme kezdett hozzászokni a sötéthez. A hangja éles lett, mint a reszelő.
– Akkor meg miért csinálja? – kérdezte. Túlságosan meg volt zavarodva, hogy üvöltsön; az elmúlt néhány perc abszurditása teljesen lebénította. Nem értette, hogy került a bár biztonságos zugából az ablaktalan téglafal alá, hogy valami hülye pasas kérdőre vonja. Tudni akarta a választ. Valahogy ez fontosabbnak tűnt, mint a menekülés, ami úgyis hiábavaló lett volna.
Kelly eltöprengett. Sok mindent mondhatott volna. Ahogy a pisztolyt mindenre elszántan maga elé emelte, úgy érezte, annyi mindenképpen jár a pasasnak, hogy megtudja az igazat.
– A gyakorlás kedvéért.

14
Terepszemle
A kora reggeli New Orleans-Washington repülőút túl rövid lett volna a filmnézéshez, ráadásul már reggelizett, így Kelly beérte egy pohár gyümölcslével. Az ablak mellett ült. Örült, hogy kevesen utaznak a gépen, így nyugodtan végigpörgethette magában a történteket, ahogy a SEAL-es idők óta minden bevetés után szokta. Az alakulatnál minden gyakorlat után tartottak egy megbeszélést, amit minden parancsnok máshogy hívott. Jelen esetben a „teljesítményelemzés” szó tűnt rá a legmegfelelőbbnek.
Az első hibája az volt, hogy annyira akart valamit, hogy közben egy másik fontos dologról megfeledkezett. Annyira akarta látni, ahogy Lamarck meghal a sötétben, hogy túl közel állt hozzá, és közben megfeledkezett arról, hogy egy fejsérülésből bizony csúnyán elő tud törni a vér. Úgy ugrott el a kispriccelő vér útjából, mint kisgyerek a mérges darázs elől, de így se úszta meg teljesen. Jó hír viszont, hogy csak ezt az egy hibát követte el, és a sötét ruha, amit felvett, valamelyest tompított a probléma élén. Lamarck sérülése végzetes volt és azonnali. A strici úgy rogyott össze, mint egy ócska rongybábu. A két szegecsen, amit Kelly a pisztoly tetejére fúrt, egy házilag varrt apró zsákocska lógott, ami felfogta a két kihulló töltényhüvelyt, és megfosztotta a helyszínelőket egy értékes bizonyítéktól. Az álcázás is jól sikerült: a hatalmas bárban Kelly csak egy ismeretlen arc volt a tömegben.
A likvidálásra sebtében kiválasztott hely is teljesen rendben volt. Gondolatban ismét végigsétált a sikátorban, és elvegyült a gyalogosok között, majd elsétált a kocsijához, és visszament a motelbe, ahol azonnal ruhát cserélt. A véres nadrágot, inget és biztos ami biztos, az alsónadrágját is egy nejlonzsákba gyömte, majd kisétált vele a szemközti szupermarket szemeteskonténeréhez. Ha esetleg megtalálják is a ruhát, azt fogják hinni, hogy egy fakezű hentesé volt. Ami Lamarckot illeti, nyilvánosan nem mutatkozott vele. Az egyetlen kivilágított hely, ahol beszélt vele, a férfivécé volt, de ott rámosolygott a szerencse. Kint az utcán sötét volt, senki sem ismerte. Egy alkalmi megfigyelő, aki ismerte Lamarckot, esetleg le tudná írni a nyomozóknak, kábé milyen magas lehetett, de ennél többet biztosan nem. Ennyi ésszerű kockázat mindenképpen vállalható volt, gondolta Kelly, miközben lepillantott Észak-Alabama erdő borította hegyeire. Minden jel arra mutat majd, hogy rablás történt. A strici ezernégyszázhetven dollárját magával vitte. A készpénz az készpénz, és ha nem tette volna el, azzal megüzente volna a rendőröknek, hogy a gyilkosság indítéka nem az, mint ami a jelek szerint a legkézenfekvőbbnek és legnyilvánvalóbbnak tűnt. Az akció fizikai része – bűncselekménynek Kelly semmiképpen nem nevezné – viszonylag simán ment.
És a pszichológiai? – tette fel magának a kérdést Kelly. Mindenekelőtt az idegeit akarta próbára tenni. Pierre Lamarck likvidálása egyfajta éles kísérlet volt, melynek eredménye saját magát is meglepte. Mivel már évek óta nem vett részt éles harci bevetésen, arra számított, hogy utána remegni fog, ahogy az többször megesett vele. Bár a holt test mellől elsétálni nem volt olyan könnyű dolog, a menekülést ugyanazzal a kimért hidegvérrel hajtotta végre, mint vietnami küldetéseinek némelyikét. Sok minden felidéződött benne. Ismerős érzések sokasága tört fel belőle, mintha saját filmjét nézné vissza egy képzeletbeli vásznon: a felfokozott érzékelés, mintha a testét homokkal csiszolnák, ami kiélezett minden idegpályát. A hallása, a látása és a szaglása a végletekig felerősödött. Abban a pillanatban kurvára azt éreztem, hogy élek, gondolta magában Kelly. Valahol szomorú volt, hogy ezt az élményt éppen egy emberi élet kioltása közben élte át, de Lamarck már rég eljátszotta az élethez való jogát. Az, az embernek semmiképpen nem nevezhető valaki, aki védtelen lányokat szipolyoz ki, egy kicsit is igazságos világban nem érdemli meg, hogy ugyanazt a levegőt szívja, mint a többi ember. Lehet, hogy csak rossz útra tévedt, nem szerette az anyja, verte az apja, valamiben hiányt szenvedett, szegénységben nőtt fel, vagy rossz nevelést kapott, de ez a pszichiáterekre és a szociális munkásokra tartozik. Ahhoz mindenképpen normális volt, hogy normális emberként vegyen részt a társadalomban. Az egyetlen dolog, ami Kelly szerint számított, az volt, hogy szabad akarata szerint élte-e az életét. Márpedig nyilvánvalóan ez volt a helyzet, és azoknak, akik ilyen aljasságokra vetemednek, a tetteik következményeivel is számolniuk illene. Azoknak a lányoknak, akiket prostitúcióra kényszerített, nyilván volt apja, anyja, testvére, szerelme, akiket éppúgy sárba tiport a tettével. Azzal, hogy Lamarck ennek a tudatában volt, és mégis felvállalta a kockázatot, végső soron tudatosan tette kockára a saját életét. És aki kockáztat, az néha veszít, gondolta magában Kelly. Ha pedig nem mérte fel rendesen tettei kockázatát, vélte Kelly, az nem az ő problémája.
De nem ám! – mondta magában tizenegyezer méter magasan.
És vajon Kelly hogy érezte magát az eset után? Hátradőlt, behunyta a szemét, mint aki szunyókál, és eltöprengett. Egy hang, talán a lelkiismeret hangja, halkan megszólalt, és azt üzente, valamit csak éreznie kell. Várta, milyen őszinte érzések jönnek elő belőle, de pár perc várakozás után semmi se jött. Se veszteség, se fajdalom, se bűntudat. Lamarck semmit sem jelentett neki, és könnyen lehet, hogy másnak se lesz nagy veszteség. A prostijai – Kelly ötöt számolt meg közülük a bárban – ugyan kerítő nélkül maradnak, de talán egyikük megragadja az alkalmat, és helyes útra billenti az életét. Nem valószínű, de nem elképzelhetetlen. Míg a realitás azt mondatta vele, hogy nem oldhatja meg a világ minden baját, idealizmusa azt súgta: az, hogy erre nem képes, még nem akadályozhatja meg abban, hogy alkalmanként kiköszörüljön bizonyos csorbákat.
De mindez csak elterelte az eredeti kérdéstől: mit érzett Pierre Lamarck likvidálásakor? Az egyetlen válasz az volt, hogy semmit. A lelkesültség, amit a nehéz feladat sikeres teljesítése után érzett, a küldetés természetéből fakadóan nem volt azonos az elégedettséggel. Pierre Lamarck életének kioltásával eltörölt valami kártékonyat a bolygó felszínéről. Őt magát egyáltalán nem gazdagította. A pénz elvétele a taktika része volt, az álcázást szolgálta, semmiképpen se cél volt.
Nem bosszulta meg Pam halálát. Semmin sem változtatott. Az egész olyan volt, mint amikor az ember eltapos egy kártékony bogarat, és továbbmegy. Nem fog semmit belemagyarázni, és a lelkiismerete se fogja gyötörni miatta. Jelel pillanatban ez volt a legfontosabb. A kísérlet sikerrel zárul A kitartó mentális és fizikai felkészülés után bebizonyította magának, hogy alkalmas a kitűzött feladat megoldására.
Behunyta a szemét, és az előtte álló küldetésre koncentrált. Azok után, hogy Pierre Lamarcknál különb embereket is megölt már, biztos volt benne, hogy a New Orleans-i stricinél aljasabb embereket is képes lesz eltenni láb alól.
Ezúttal ők jöttek, nyugtázta elégedetten Greer. A CIA összességében vendégszeretőbb volt. James Greer elintézte, hogy legyen szabad hely a VIP vendégparkolóban – a Pentagonban ugyanez kemény dió lett volna –, és egy nyugodt tárgyalót is kaptak. Casimir Podulski előzékenyen az asztal végébe ült, közel az elszívóhoz, hogy a többieket ne zavarja a füst.
– Dutch, igazad volt a sráccal kapcsolatban! – mondta Greer, és körbeadta a két nappal korábban érkezett jegyzetek fénymásolatát.
– Valaki igazán megtehette volna azt a szívességet, hogy pisztolyt szegez a tarkójának, és betuszkolja a tisztiképzőbe! Jó kis csapattiszt lehetett volna belőle!
Podulski elnevette magát. – Nem csoda, hogy kilépett! – jegyezte meg rossz szájízzel.
– Én azért vigyáznék azzal a tarkóhoz szegezéssel! – nevetett fel Greer. – Múlt héten egy egész estét rászántam a dossziéjára. Zabolátlan egy pasas.
– Zabolátlan? – kérdezett vissza Maxwell némi nemtetszéssel a hangjában. – Úgy érted, féktelen?
Egy a lényeg, gondolta Greer: – Kezdeményezőképes ember. Három parancsnoka volt. Minden húzását támogatták, egyet kivéve.
– PLASTIC FLOWER-re gondolsz? A politikai tisztre, akit lelőtt?
– Arra! A hadnagya őrjöngött, de ha igaz, hogy mi mindent kellett végignéznie, legfeljebb a módszer volt kifogásolható, ahogy közbevatkozott.
– Olvastam én is, James. A helyében én se maradtam volna a seggemen! – nézett fel Podulski a lapjai közül. Aki egyszer vadászpilóta volt, az is marad. – Figyelitek? A helyesírása is hibátlan! – Akcentusa ellenére Podulski nagy gondot fordított arra, hogy korrektül elsajátítsa új hazája nyelvét.
– Jezsuita gimnáziumba járt – jegyezte meg Greer. – Átolvastam a KINGPIN-ről írt belső jelentést. Kelly elemzése néhány apró túlzástól eltekintve minden lényeges mozzanatra kitér.
– Ki csinálta a CIA-elemzést? – kérdezte Maxwell.
– Robert Ritter. Európából áthozott szakértő. Rendes tag. Kicsit szófukar, de érti a dörgést!
– Operatív hírszerző? – kérdezte Maxwell.
– Az – bólintott Greer. – Budapesti rezidensként remek munkát végzett.
– Miért pont tőlük hoztak embert? – kérdezte Podulski.
– Szerintem te is tudod – felelte Maxwell.
– Ha BOXWOOD GREEN zöld utat kap, nekünk is kell majd valaki az operatív csapatból. Enélkül nem megy. Mindenhez mi se érthetünk, gondolom ebben egyetértünk? – Greer körbenézett. Kelletlenül ugyan, de mindenki rábólintott. Mielőtt visszatértek volna a dokumentumhoz, Podulski rákérdezett valamire, ami nyilván mindannyiukban felmerült.
– Megbízhatunk benne?
– Nem ő fújta be KINGPIN-t, Cas, az egyszer biztos. Jim Angleton rajta van az ügyön. Az ő ötlete volt, hogy vonjuk be Rittert. Nézzétek, én még új vagyok itt! Ritter sokkal jobban ismeri a járást. Ráadásul ő operatív ügynök, míg én sima elemző vagyok. És helyén van a szíve. Legutóbb majdnem kirúgták, mert meg akart védeni valakit. Volt egy beépített ügynöke a szovjet katonai hírszerzésnél, de már meg érett rá, hogy kiemelje. A döntéshozóknak odafent nem tetszett az időzítés, épp folytak a leszerelési tárgyalások, és nemet mondtak a dologra. Ritter ennek ellenére kihozta a pasast. Kiderült, hogy a fickó tud valamit, ami a külügynek fontos, így Ritter megúszta. A lényeg, hogy nem hagyta cserben az emberét. Sokan hajlamosak megfeledkezni erről! – emelte ki Greer.
Podulski a másik kettőre nézett. – Úgy tűnik, közénk való!
– Avassa be! – adta ki Maxwell. – De mondja meg neki, hogy ha rájövök, hogy egy civil odabent belerondít a tervünkbe, és emiatt bukjuk a mentőakciót, személyesen megyek le Pax Riverbe, magam választok ki egy A–4-est, és saját kezűleg küldöm le a házát napalmmal!
– Azt jobb, ha rám bízod, Dutch! – szólt közbe Podulski kaján vigyorral. – Mindig is jobb kezem volt a célzáshoz, és hatszáz repült óra van a hátam mögött a Scooterrel!
Greer nem tudta eldönteni, mennyire szánták viccnek a dolgot.
– És mi a helyzet Kellyvel? – kérdezte Maxwell.
– A CIA-s személyazonossága most már „Clark”. Ha be akarjuk vonni, nagyobb hasznát vesszük civilként. Így sose lesz belőle több, mint törzs, viszont civilként nem lesz gondja a rangokkal.
– Legyen így! – mondta Maxwell. Ez lesz a legjobb felállás, gondolta. Egy tengerész altiszt a CIA kötelékében, aki civilben jár, de ismeri a katonai fegyelmet.
– Értettem, uram! A kiképzés hol lesz, ha sor kerül rá?
A Quantico tengerészgyalogsági bázison – felelte Maxwell. – Young tábornok régi cimborám. Szintén pilóta. Egy követ fújunk.
– Együtt jártam vele a tesztpilótaképzőre – ecsetelte Podulski. – Az alapján, amit Kelly ír, nem lesz szükség annyi emberre. Magam is úgy vélem, hogy KINGPIN-nél túl bő volt a csapatlétszám. Uraim, ha ezt sikerül véghezvinnünk, Kellynek végképp ki fog járni az a medál!
– Haladjunk csak sorjában, Gas! – intette nyugalomra Maxwell. Felállt, és Greerhez fordult. – Ugye szólsz, ha Angleton megtud valamit?
– Ez csak természetes! – biztosította őket Greer. – Ha házon belül van a besúgó, elkapjuk a tökét! Anno sokat pisztrángoztam Jimmel. A semmiből is képes halat fogni. – Miután a másik két admirális elment, Greer lefixált egy délutáni találkozót Ritterrel. Mindez azt jelentette, hogy Kellyt el kell halasztani, de Ritter most fontosabb volt számukra. Bár szorította őket az idő, annyira azért nem kellett kapkodniuk.
A repülőterek a nagy nyüzsgés, az arctalan tömeg és a telefonfülkék miatt hasznos helyek voltak. Kelly úgy döntött, amíg a csomagjai előkerülnek, remélhetőleg a megfelelő helyen, telefonál egyet.
– Greer – szólt bele a hang a vonal túlvégén.
– Clark – mondta Kelly a bajsza alatt mosolyogva. Fedőnéven. Tisztára, mint James Bond! – A reptéren vagyok, uram! Akarja, hogy bemenjek délután?
– Nem, ma tele vagyok! – Greer fellapozta a noteszét. – Kedd... három harminc. Jöjjön nyugodtan autóval! Csak adja meg a kocsi típusát és a rendszámot!
Kelly így tett. Kicsit meglepte, hogy visszautasították. – A jegyezeteket megkapta, uram?
– Meg. Remek munkát végzett, Mr. Clark! Kedden átbeszéljük! Elégedettek vagyunk a munkájával!
– Köszönöm, uram! – mondta Kelly.
– Akkor viszlát kedden! – A vonal szétkapcsolt.
– És azt is köszönöm! – tette hozzá utólag Kelly. Húsz perccel később előkerültek a csomagjai, kisétált az autójához, és egy óra múlva már otthon volt baltimore-i lakásában. Épp ebédidő volt, így összeütött két szendvicset, és mindkettőt legurította egy kólával. Ma még nem is borotválkozott. A hosszú borosta árnyékot vetett az arcán, észrevételezte a tükörben. Úgy döntött, meghagyja. Inkább fogta magát, és megcélozta az ágyat. Itt az idő, hogy végre ledőljön egyet, gondolta.
A civil építési vállalkozók nem igazán értették, mire megy ki az egész, de végül is jól megfizették őket. És ez a lényeg, hiszen a családot etetni, a ház törlesztőrészletét fizetni kellett. Az épületeket, amiket az utóbbi napokban építettek, leginkább a spártai jelzővel lehetett illetni: csupasz betontömbök, nuku közmű, fura méretek. Az anyagokat kivéve semmiben sem hasonlított egy szokványos amerikai építkezésre. Mintha a méreteket és a formákat valami külföldi építési leírásból szedték volna. Bár a méretek metrikus mértékegységben lettek megadva, figyelt fel rá az egyik munkás, a konkrét terv számai már az Amerikában használatos hüvelykben és lábban szerepeltek. Maga a munka nem volt valami nagy durranás. Mire a helyszínre értek, a területet kipucolták. A munkások egy része korábban a haderőnél szolgált, voltak köztük a hadseregtől és páran a tengerészgyalogságtól is. Volt aki örült, és volt, aki kényelmetlenül érezte magát, hogy ezen a virágzó tengerészgyalogsági bázison kötött ki, Észak-Virginia erdő borította dombjain. Reggelente az építési területre tartva kocogó tisztjelöltek tucatjaival találkoztak. Csupa tar fejű, szépreményű fiatalember, tűnődött el az 1. tengerészgyalogos hadosztály egykori tizedese. Kíváncsi volt, hányan szereznek majd közülük tiszti rangot. Hányat vezényelnek majd ki oda, és hányan jönnek haza idő előtt acélládában? Persze semmit sem tudhatott, nem láthatott előre, ezekre a dolgokra nem volt befolyása. Ő a maga részéről letudta a szolgálati idejét, és sértetlenül visszatért, ami az egykori nyúl számára ma is hihetetlennek tűnt. Különösen annak tükrében, hányszor süvítettek el a füle mellett a szuperszonikus lövedékek. Már maga az a tény is hihetetlen, hogy egyáltalán túlélte.
A tetővel is elkészültek. Három heti jól fizetett munka után lassan továbbállhatnak. Három hét, heti hét munkanappal. Minden nap rengeteg túlórával. Valaki nagyon gyorsan tető alá akarta hozni ezt a helyet. Pedig fura egy építmény. Ott van például a parkoló, hogy mást ne említsünk. Száz férőhelyes aszfaltozott felület. Még a vonalakat is felfesttették. Egy közmű nélküli épülettömbhöz? A legfurcsább mégis az a munka volt, amit az építésvezető két társával együtt rá osztott, mivel kedvelte az egykori tizedest. Játszótéri kellékek. Egy nagy hinta. Óriás mászóka. Homokozó, nagy dömper homokkal. Egy nap az ő kétéves fia is ilyeneken fog játszikálni a fairfaxi óvodában. Jobbára szerelési munka volt. Az összeszerelési ábrával a kezükben, a csavarok helyét silabizálva olyanok voltak, mint a szorgos apukák a kert végében. Ám építőipari szakszervezeti dolgozók lévén egy állami megrendelésen nem volt feladatuk, hogy a miérten töprengjenek. A fegyveres erőkön amúgy sem lehet kiigazodni, gondolta. A sereg valami olyan rend szerint működik, amit ember legyen a talpán, aki átlát. Ha egyszer azt akarják, hogy túlórázzon, akkor azért a három napi munkáért járó, egyhavi törlesztőrészletnek megfelelő bérért zokszó nélkül ugrik. Egyedül az nem tetszett neki, hogy sokat kellett ingáznia. Talán Fort Belvoirban is valami hasonló, fura melót kapnak, reménykedett, miközben helyére illesztette a mászóka utolsó darabját. Az csak húsz perc lesz autóval. Bár a hadsereg talán valamivel racionálisabb, mint a tengerészgyalogság. Elvileg.
Na, van valami újság? – kérdezte Peter Henderson. A Capitolium-dombtól nem messze tértek be vacsorázni, a két régi jó cimbora New Englandből. Egyikük a Harvardon, másikuk a Brownon végzett, egyikük egy szenátor jobbkeze volt, míg a másik a Fehér Ház politikai személyzetének ifjonca.
– Semmi előrelépés, Peter! – felelte Wally Hicks lemondóan. – A béketárgyalások sehova sem vezetnek. Továbbra is halomra öljük az embereiket, ők meg halomra ölik a mieinket. Néha az az érzésem, sose lesz itt béke!
– Pedig muszáj, hogy az legyen, Wally! – mondta Henderson, és már nyúlt a következő sörért.
– És ha mégse... – komorult el Hicks.
1962 októberében mindketten az Andover Gimnázium végzősei voltak. Két közeli jóbarát és szobatárs, akik a jegyzeteken és a lányokon egyaránt testvériesen megosztoztak. Igazi tudatra ébredésük azonban egy bizonyos kedd este következett be, amikor a kollégium halljának fekete-fehér tévéjén együtt nézték az elnök egész nemzethez intézett, feszültséggel teli beszédét. Mint megtudták, rakéták voltak Kubában, amiről az újságok ugyan már több napja cikkeztek, de a tévé előtt felnövő új generáció tagjai számára a hitelt érdemlő valóságot a képcsövön vízszintesen futó fénypontok jelentették. A beszéd mindkettejük számára sokkszerű, kései bevezetés volt a való életbe, melyre a méregdrága bentlakásos iskola sem készítette fel őket idejében. Tipikus ellustult, elkényelmesedett amerikai ifjak voltak, amit csak tetézett, hogy tehetős szüleik a pénzzel megszerezhető kiváltságokkal még jobban elszigetelték őket a valóságtól, anélkül, hogy az említett javak megfelelő használatához szükséges tudást beléjük plántálták volna.
A megrázó felismerés egyszerre tört rájuk: lehet, hogy mindennek vége! A hallban támadt ideges zsibongásból más is kiderült. Potenciális célpontokkal voltak körülvéve. Délkeletre Boston, délnyugatra a Westover Légi Támaszpont, és egy százhatvan kilométer sugarú körben a Stratégiai Légiparancsnokság két másik támaszpontja, a Pease és a Loring. És ott volt még a Portsmouth Haditengerészeti Bázis az atomtengeralattjárókkal. Ha a rakéták a levegőbe emelkednek, semmi esélyük a túlélésre; vagy maga a nukleáris robbanás, vagy az azt követő radioaktív hamueső biztosan eléri őket. Ráadásul még egyikük se volt nővel. A koleszban több srác is azt állította, hogy ők már voltak – páran talán tényleg igazat is mondtak –, de Peter és Wally nem hazudtak egymásnak. Minden erőfeszítésük és kitartó próbálkozásuk ellenére még nem sikerült átesniük a tűzkeresztségen. Hogy lehet, hogy a világ nem hajlandó figyelembe venni a személyes szükségleteiket? Hát nem ők az elit? Az ő életük nem számít?
Azon az októberi éjszakán nem sokat aludtak. Henderson és Hicks az ágyon ültek és csendben beszélgettek. Próbáltak dűlőre jutni a világgal, amely minden figyelmeztetés nélkül komfortzónából veszélyzónává változott. Világos volt, hogy valamit tenniük kell, hogy ezen változtassanak. Bár érettségi után útjaik elváltak, a Brown és a Harvard autóval alig egyórányira esett egymástól, így mind a barátságuk, mind a küldetéstudatuk tovább erősödhetett. Mindketten a politológiát választották, mivel ez volt az a kar, ami utat nyitott ahhoz, hogy a világot meghatározó folyamatokhoz közel kerülhessenek. Mindketten mesterfokozatot szereztek, és ami ennél is fontosabb, mindkettejükre felfigyelt egy-egy fontos ember. Persze ebben a szüleik keze is benne volt, mint ahogy abban is, hogy az egyenruhás szolgálatot kiválthatták a kormányzati szolgálattal. Mielőtt a besorozás veszélye felmerült volna, egy megfelelő tisztviselőhöz intézett diszkrét telefon elég volt, és az ügy megoldódott.
Így aztán mindkét frissdiplomás, pályakezdő ifjonc egy-egy bizalmi poszton landolt, fontos emberek asszisztenseként. Nagyívű reményük, hogy még harminc éves koruk előtt komoly döntéshozói pozícióba kerülnek, a valóság csupasz falába ütközött, mégis sokkal közelebb voltak hozzá, mint gondolták. Azzal, hogy főnökeik számára ők szűrték elő az információkat, és ők döntötték el, mi kerüljön mentoruk asztalára és milyen sorrendben, valójában nagyon is befolyással voltak a döntéshozatali folyamatokra; nem beszélve arról, hogy a legkülönfélébb területeken rengeteg bizalmas adathoz fértek hozzá. Ami nem is ártott, gondolták, hiszen a fontos dolgokat gyakran jobban átlátták, mint főnökeik. Világos volt, mint a Nap: a háború rossz dolog, amit mindenképpen el kell kerülni, vagy ha ez az út nem járható, amint lehetséges, véget. kell vetni neki; hiszen a háború életeket olt ki, ami nagyon rossz dolog, és a háború száműzésével az emberek végre megtanulhatják békésen rendezni a nézeteltéréseiket. Ez annyira egyértelmű volt, hogy nem is értették, sokan miért nem látják meg ezt a nyilvánvaló igazságot, amit ők már a gimnázium évei alatt megláttak.
Igazából csak egy különbség volt kettejük között. A fehér házi személyzet tagjaként Hicks a rendszeren belül mozgott. Ezzel együtt mindent megosztott egykori iskolatársával, amivel semmi gond nem volt, mivel mindketten hozzáfértek a legmagasabb szintű minősített információkhoz; emellett szüksége volt egy olyan jártas elme visszajelzésére, akiben megbízott és akivel jól megértették egymást.
Hicks nem tudta, hogy Henderson egy lépéssel előtte jár. Henderson a Kambodzsa elleni támadások nyomán kitört tüntetéssorozat hatására döntött úgy, hogy ha belülről nem tudja megváltoztatni a kormány politikáját, akkor kívülről fog segítséget kérni; mégpedig egy olyan szervezettől, amely segíthet neki abban, hogy gátat vessen a világot veszélyeztető kormányzati intézkedéseknek. Mások is voltak, akik hozzá hasonlóan viszolyogtak a háborútól. Olyanok, akik úgy látták, nem lehet embereket arra kényszeríteni, hogy elfogadjanak egy olyan politikai rendszert, amit igazából nem akarnak. Az első ilyen szövetségesre, egy békemozgalomban részt vevő barát személyében, a Harvardon tett szert. Az utóbbi időben azonban másvalakivel állt kapcsolatban. Tudta jól, hogy mindezt illett volna megosztani a barátjával, de az időzítés egyszerűen nem volt alkalmas. Wally egyelőre nem értené meg, vélte Henderson.
– ...de muszáj neki, és így is lesz! – mondta Henderson, és intett a pincérnőnek, hogy hozhatja a következő kört. – A háborúnak vége lesz. Ki fogunk vonulni, és Vietnam olyan politikai rendszert választ, amilyet akar. El fogjuk veszíteni a háborút, ami Amerikának csak jó lesz. Tanulni fogunk belőle. Meg fogjuk tanulni, hogy a hatalmunknak hol a korlátja. Meg fogjuk tanulni, hogy kell élni és élni hagyni, hogy végre esélyt adhassunk a békének.
Kelly öt után kelt. Az előző nap történései jobban kimerítették, mint várta, és az utazás is betett neki. De most már nem volt fáradt. A tizenegy óra alvás teljesen helyre tette. Kipihent volt és tettre kész. A tükörben meglátta a kétnapos borostát. Jó lesz! – gondolta. Valami ruhát keresett. Sötétet, kitérdesedettet, elnyűttet. Végül az összes cókmokot levitte a mosókonyhába, és forró vízben, extra fehérítővel mindent átmosott, hogy még jobban megtépázza az anyagot, fakítsa a színeket, hogy az amúgy is ócska göncök még elnyűttebbnek tűnjenek. Ehhez jött még a lestrapált sportcipő és sportzokni, bár mindkettő használhatóbb állapotban volt, mint amilyennek kinézett. Az ing túl nagy volt rá, és túl hosszú, de a célnak éppen megfelelt. A kívánt összhatást a durva, fekete, ázsiai hajból készített, középhosszú paróka tette teljessé, amit meleg vízbe áztatás után hanyag mozdulatokkal kikefélt, hogy minél rendetlenebbnek tűnjön. Valamit ki kell találnia, hogy szaga is legyen, fogant meg az ötlet.
A természet most is segítette az álcázást. A készülő vihar leveleket kavart és esőt hozott, és jól beterítette Kellyt, amíg a Volkswagenhez ért. Tíz perccel később megállt egy italbolt előtt, és vett egy kanna pancsolt fehérbort és álcázásul egy papírtáskát. Lecsavarta a kanna tetejét, és az ital felét a kanálisba öntötte. Most már mehet, gondolta.
Ilyen köntösben minden egész másnak tűnt. Most nem azt a környéket látta benne, amin keresztülhaladva meglátta vagy nem látta meg a sok veszélyt. Most kifejezetten a veszély miatt jött ide. Elhaladt a hely mellett, ahová anno Billy kocsija követte. Hátranézett, hogy megvannak-e még a keréknyomok. Nem voltak meg. Megcsóválta a fejét. Ez már a múlt, ideje a jövő felé terelni a gondolatait.
Vietnamban a fák vonala volt az a pont, amit átlépve a nyílt terepről vagy egy megművelt területről érkezve a dzsungelben találta magát. Ez volt az a lélektani határvonal, ahol a biztonság véget ért, és a veszély elkezdődött. A vietkong ugyanis, vagy ahogy ők hívták, Charlie, a fák között rejtőzött. A határvonal inkább képzeletbeli volt, mint valós, és most ezen a környéken is ugyanezt érezte. Csak most nem öt-tíz bajtársával együtt, csíkos, terepszínű gyakorlóban lépte át a választóvonalat, hanem egy rozsdaette járgánnyal. Belegyorsított, és ahogy anno, újra ott találta magát a dzsungelben, újra ott találta magát a háborúban.
Talált egy parkolót, ahol az övéhez hasonló rozzant autók álltak. Gyorsan kiszállt, mintha csak egy helikopter-leszállási zónát kéne mielőbb elhagynia, ahol az ellenség rátalálhat, és bevette magát egy sikátorba, ahol kukák és kidobott háztartási gépek között találta magát. Élesítette az érzékeit. Piszkosul izzadt, ami jól jött. Azt akarta, hogy folyjon róla a víz, hogy minél büdösebb legyen. Fogta a kannát, és a szája köré löttyöntett egy kicsit. Hagyta, hogy a bor végigfolyjon az arcán, le a nyakán, rá a ruhájára. Majd lenyúlt a porba, és bepiszkolta a kezét. Kicsit az arcára is kent. Eszébe jutott, mi lenne, ha a parókájára is tenne belőle. Mire kiért a sikátorból, pontosan úgy nézett ki, mint a többi iszákos csavargó, aki a környéken bóklászott. Talán valamivel többen is voltak, mint a drogüzérek. Kelly a járását is a külsejéhez igazította. Szándékosan esetlenül lépdelt. Közben kereste a megfelelő helyet, ahonnan jó a kilátás. Különösebben nem volt nehéz dolga. A környék házai közül rengeteg üresen állt. Fél óra múlva meg is találta. Választása egy sarki ház egyik emeletének erkélyablakára esett. A hátsó kapun ment be, de majdnem kiugrott a bőréből ijedtében. A romok közül, ahol néhány éve még a konyha állhatott, két patkány bukkant elő. A rohadt anyátok! Butaság volt félni tőlük, de Kelly irtózott ezektől az apró, fekete szemű, csupasz farkú, visszataszító, szőrös jószágoktól.
– Bassza meg! – sustorgott magában. Hogyhogy erre nem gondolt? Mindenkinek van valami, amitől kiveri a hisz. Van, aki a pókoktól fél, más a kígyóktól vagy a magasságtól. Kelly a patkányoktól irtózott. Óvatosan megindult az ajtó felé, tartva a tisztes távolságot. A patkányok ügyet se vetettek rá, ahogy elosont. Ő jobban félt tőlük, mint ők tőle. – Az anyátok! – szentségelt, és hagyta, hogy tovább lakomázzanak.
Kelly felkaptatott a korlát nélküli lépcsőn, és megtalálta a sarki szobát a kiugró ablakfülkékkel. Pipa volt magára, amiért hagyta, hogy ilyen butaság kizökkentse és elterelje a figyelmét a feladatáról. Talán nem volt nála megfelelő fegyver, hogy elbánjon pár patkánnyal? Mégis mitől félt? Hogy zászlóaljba tömörülnek és gyalogsági rohamot indítanak ellene? A szoba sötétjében eleresztett egy zavart félmosolyt. Ráhajolt az ablakra, és felmérte a látóterét. Arra is kíváncsi volt, őt magát mennyire vehetik észre. Az ablakok koszosak, repedezettek voltak. Néhány üvegtábla teljes egészében hiányzott, viszont a párkány kényelmes volt, így le tudott ülni. Mivel a ház pont a sarkon állt, a szélrózsa mind a négy irányába messzire ellátott. Az utcákat errefelé pont úgy alakították ki, hogy észak-dél, kelet-nyugat irányban fussanak. A közvilágítás ahhoz gyér volt, hogy lentről be lehessen látni a házakba. Sötét, rongyos öltözékében, ebben az elhagyott, lepusztult házban Kelly tökéletesen láthatatlan volt. Előkapott egy látcsövet, és megkezdte a felderítést.
Az első feladat a környezet feltérképezése volt. A zápor elült, párás, fülledt levegőt hagyva maga után. Az utcalámpák páracseppeken megtörő fénye tucatjával vonzotta végzetük felé az apró rovarokat. Még mindig harminc fok körül lehetett. Kelly rendesen izzadt. Első gondolata az volt, hogy hozhatott volna magával egy kis vizet. Ezt a problémát a későbbiekben orvosolni fogja, bár néhány órát simán ki fog bírni ivás nélkül. Rágót viszont hozott, valamit az is biztos segít. Az utca érdekes zajokkal telt meg. A dzsungelben leginkább a bogarak, a madarak és a denevérek csaptak zajt, itt a járművek. Fékcsikorgás, beszédhangok, kutyaugatás, kukazörgés, miegymás. Míg a látcsővel a terepet pásztázta és számba vette a teendőket, minden zajt, zörejt figyelmesen elemzett.
Péntek este volt, kitört a hétvége, egyre többen jöttek áruért. Főleg a tehetősebb réteg. Nagy volt a jövés-menés. Másfél sarkonyira Kelly kiszúrt egy potenciális dílert. A pofa a húszas évei elején járhatott. Húsz percnyi megfigyelés után mind a dílerről, mind a szárnysegédjéről alapos képet kapott. Mindketten komfortosan mozogtak, biztonságban érezték magukat. Nyilván meg kellett küzdeniük a helyért, talán arra is volt már példa, hogy meg kellett védeniük a körzetüket. Jól ment a bolt, valószínűleg sok lehet a visszatérő kuncsaftjuk, gondolta Kelly, miközben azt nézte, ahogy a két férfi egy import autóhoz lép, lekezelnek a bent ülőkkel, jópofiznak egyet, majd megtörténik a tranzakció. Nagyjából ugyanolyan magasak és hasonló felépítésűek voltak. Kelly elnevezte őket Archie-nak és Jugheadnek.
Jesszusom, milyen naiv voltam! – tűnődött el Kelly, és szemügyre vette a következő utcát. Eszébe jutott az a seggfej a 3. Különleges Műveleti Csoportból, akit egyszer közvetlenül bevetés előtt füvezésen kaptak. A fickó Kelly csapatához tartozott, és bár zöldfülű újonc volt, aki akkor került ki a SEAL kiképzőiskolájából, ez nem lehetett számára mentség. Kelly odaállt a fickó elé, és határozottan, érthetően elmagyarázta neki, hogy ha valakinek a figyelme nincs ott száz százalékig, azzal éles helyzetben az egész csapatot veszélybe sodorhatja. – Hé, öregem, ne parázz, tudom, mit csinálok! – felelte a fickó nem túl okosan, és fél perccel később egy harmadik társuknak kellett Kellyt lefogni, nehogy nekiessen. A fickó abban a pillanatban már csak extársuk volt. Másnap hazaküldték, és soha többet nem látták.
Ez volt az egyetlen eset, amire Kelly visszaemlékszik, hogy valaki drogozott volna az alakulatnál. Szolgálaton kívül persze jókat söröztek, vagy amikor Tajvanra mentek eltáv alatt, a közös vakáció másból se állt, mint ivászatból. Kelly őszintén azt hitte, hogy ez más, képtelen volt meglátni a nyilvánvaló kettős mércét. Mondjuk ha a vadonba küldték őket, előtte sose ittak. A józan ész ezt diktálta. És a csapatmorál. Kelly még soha nem hallott olyan elitalakulatról, ahol drogprobléma ütötte volna fel a fejét. A probléma – ami mint megtudta, nagyon komoly tudott lenni – főleg a hátsó vonalbeli semmittevők, a frontlógósok és az újoncok körében ütötte fel a fejét, egyszóval olyanoknál, akik nem éppen önszántukból mentek Vietnamba, és akiknek a parancsnoka saját gyengesége vagy hasonló hozzáállása miatt képtelen volt orvosolni a helyzetet.
Bármi legyen is az oka, az, hogy Kelly nem nagyon foglalkozott a drogozás kérdésével, részben érthető volt, részben abszurd. Bármilyen későn szembesült is a kérdéssel, az ott volt a szeme előtt.
Lent egy másik utcán szólóban működött egy díler. Vagy nem akart magának csatlóst, vagy egyszerűen csak nem volt meghosszabbított jobbkeze. Csíkos inget viselt, és saját ügyfélköre volt. Kelly elnevezte Charlie Brownnak. Az elkövetkező öt órában három másik körletet is sikerült beazonosítania. Jöhetett a kiválasztás. A jelek szerint Archie és Jughead bonyolította a legnagyobb forgalmat, de ők pont egy vonalban voltak egy másik párossal. Úgy tűnt, Charlie Brown tényleg önállóan üzletel, de tőle nem messze volt egy buszmegálló. Dagwood Wizarddal átellenben ténykedett, az utca túloldalán. Mindkettőnek volt embere. Big Bob még Kellynél is nagyobb darab volt, a szárnysegédje pedig még nála is nagyobb. Ami elég nagy kihívás. Kelly – egyelőre – nem kereste a kihívásokat.
Kell egy jó térkép a környékről, amit memorizálni fogok, tervezgette. Amit jól elhatárolható övezetekre lehet osztani. Aztán fel kell térképezni a buszútvonalakat, a rendőrkapitányságok helyét. Meg kell figyelni, mikor van a váltás. Mikor, merre járőröznek. A fejembe kell vésnem az egészet. Mondjuk egy tíz háztömb sugarú körben. Kétszer nem szabad ugyanoda parkolni, és oda se, ahonnan rálátni az előző parkolóra.
Egy konkrét zónát csak egyszer szabad érinteni. Vagyis körültekintően kell megválasztani az alanyt. Utcára menni csak sötétben. És kell egy tartalékfegyver... nem lőfegyver... inkább kés, egy jó kés. Meg drót vagy valami kötél. És kesztyű. Gumikesztyű, amilyet a takarítók használnak. És egy csereruha, mondjuk egy bő ballonkabát, aminek van zsebe. Belső zsebe. Egy üveg víz. Valami kaja, pár szelet csoki, ami energiát ad. Még több rágó, vette számba Kelly. Az órájára pillantott: három óra húsz perc volt.
A dolgok kezdtek lelassulni. Wizard és a csatlósa felhagytak a strázsálással, és eltűntek a sarkon túl. Nem sokkal később Dagwood is ezt tette. Bepattant az autóba, a társa vezetett. Mire visszanézett, Charlie is eltűnt. Már csak Archie és Jughead maradtak; ők a déli utcán, míg Big Bob a nyugatin. Hozzájuk még beesett egy-egy kuncsaft, főleg a jómódú fajtából. Kelly még egy órán át folytatta a megfigyelést, egészen addig, amíg Arch és Jug is búcsút nem mondott az éjszakának... és seperc alatt el nem tűntek Kelly nem értette, hova tűntek hirtelen. Ennek utána kell néznie, emlékeztette magát. Teljesen elgémberedett. Erre jobban oda kell majd figyelnie. Nem szabad annyit ülni egy helyben. Sötéthez szokott szeme a lépcsőket pásztázta. Lassan, a lehető legnagyobb csendben ment le. Látta, hogy a szomszéd házban még fent vannak. Szerencsére a patkányok már eltűntek. Kelly kikukkantott a hátsó kapun. Sehol senki. Kilépett a házból, és elindult a sikátoron. Igyekezett úgy menni, mintha be lenne rúgva. Tíz perccel később a kocsija is feltűnt a távolban. Kellynek szemet szúrt, hogy elővigyázatlanul túl közel állt meg egy utcai lámpához. Ezt a hibát nem szabad még egyszer elkövetnie, feddte meg magát, majd lassan, tántorogva megindult az autó felé. Amikor odaért, gyorsan körbenézett. Az utca néptelen volt. Bepattant, gyújtást adott, és elhajtott. A lámpát csak a következő kereszteződés után kapcsolta be. Balra fordult, ki a széles, szintén néptelen főútra. Miután kiért a nem is annyira képzeletbeli dzsungelből, észak felé fordult, és hazafelé vette az irányt.
Autója kényelmes, védett burkába visszatérve számba vette az elmúlt kilenc óra történéseit. A dílerek mindannyian dohányoznak. Úgy tűnt, valamennyien Zippo öngyújtót használnak, aminek a fénye rontja az éjjeli látásukat. Ahogy haladt az idő, egyre kevesebb ügyletet bonyolítottak, és egyre figyelmetlenebbek lettek. Emberből voltak. Nyilván fáradtak. Volt, aki tovább maradt, mint a többiek. Minden egyes infó hasznos volt és jelentőségteljes. Viselkedési sémáikban, a hasonlóságokban, de főleg a különbségekben, kinek-kinek ott rejlett a gyenge pontja.
Hasznos este volt, állapította meg Kelly, ahogy elhaladt a városi baseballstadion mellett, és ráfordult a Loch Raven Boulevardra. Valamelyest megkönnyebbült. Majdnem belekortyolt a borba, de észbe kapott. Az ilyesmit jobb mellőzni. Levette a parókát, és letörölte alatta az izzadságot. Iszonyúan szomjas volt.
Tíz perccel később ezt a problémát is orvosolhatta. Leparkolt a kiszemelt helyre, és csendben felosont a lakásba. Sóvárogva nézte a zuhanyt, jó lett volna megtisztulni, meg szabadulni attól a sok portól, mocsoktól... a patkányoktól. Futkosott a hátán a hideg. Kurva patkányok, mérgelődött. Megtöltött jéggel egy nagy poharat, és vizet eresztett rá. Jó pár pohárral lehajtott, közben fél kézzel a gönceitől is megszabadult. A légkondi kész felüdülés volt. Odaállt a készülék elé, és élvezte a testére áramló kellemes, hűs levegőt. Érdekes, nem is kellett vizelnie. Legközelebb vizet is visz magával. Elővett a hűtőből egy löncskonzervet, összedobott két hatalmas szendvicset, és pár pohár jeges vízzel legurította őket.
Átkozottul jólesne egy tusolás, gondolta. De ezt most nem engedheti meg magának. Muszáj hozzászoknia ehhez a ragadós, kényelmetlen érzéshez. Magáévá kell tennie, sajátjának kell éreznie. A biztonsága múlik rajta. A bűzös-mocskos külső az álcázás része. Úgy kell kinéznie, hogy az emberek rá se merjenek nézni, a közelébe se merjenek menni. Fontos, hogy ne az embert lássák benne, hanem egy csőlakót, akit messziről el kell kerülni. Láthatatlannak kell lennie. A szakálla is jócskán megnőtt, és sötétebb lett, nyugtázta a tükörben, mielőtt célba vette volna a hálószobát. Úgy döntött, inkább a földön alszik. Nincs értelme összekoszolni az új ágyneműt.

15
Pokoljárás
Pontban délelőtt tizenegykor folytatódott a pokoljárás, bár Zacharias ezredesnek fogalma se volt arról, mennyi az idő. Úgy tűnt, a trópusi nap még mindig az ég tetején jár, és könyörtelenül éget. Még ebben az ablaktalan cellában sem volt menekvés előle. Ahogy a hőségre tömegestől gyűlő bogarak ellen sem. Zacharias nem értette, hogy szaporodhat itt bármi egyáltalán, ráadásul megfigyelte, hogy bármi, ami mégis megél ezen a vidéken, az csak árt neki. A körülmények pontos summázatát adták annak, amit az egyházi órákon a pokolról tanult. Az ezredes annak idején átesett a SERE túlélőkiképzésen, ahol a pilótákat megtanították az ellenséges területen történő túlélésre, menekülésre és a saját csapatokhoz való visszajutásra. Ha valaki hivatásszerűen űzte a repülést, muszáj volt ilyen képzésen részt vennie. A katonaság berkeiben ez volt az egyik leggyűlöltebb foglalatosság, mivel a légierő és a haditengerészet elkényeztetett tisztjeivel olyasmiket kellett művelni, amitől még a tengerészgyalogság legádázabb kiképzőőrmesterei is ódzkodtak; olyasmiket, amiért normál körülmények között egyenes út vezetett volna a hadbíróságra, majd onnan Leavenworthbe, a katonai, vagy Portsmouthba, a haditengerészeti fegyházba. A többséghez hasonlóan Zacharias is úgy volt vele, hogy nem szívesen esett volna át még egy ilyenen. Csakhogy jelen állás szerint ez nem a saját elhatározásán múlt. Nem tehetett mást, repetáznia kellett.
Azelőtt nem nagyon gondolt arra, hogy esetleg elkapják. De ha az ember egyszer meghallja a segélykérő csatorna vészjósló sípolását, látja az ernyőket, és megpróbál leszervezni egy ResCap bevetést, aligha engedheti meg magának, hogy ne foglalkozzon a témával. Olyankor csak reménykedni tud, hogy egy laoszi bázisról felszálló Sikorsky HH–3E Jolly Green Giant, vagy egy tenger felől érkező „Big Mutha” – ahogy a tengerészek hívják ezeket a mentőhelikoptereket – értük megy, és kiemeli a lelőtt pilótákat. Zacharias sokszor látott már ilyet, és sokszor bizony kudarc lett a vége. Nem egyszer hallotta a fogságba eséstől rettegő, lelőtt bajtársak pánikszerű, már-már szánalmas segélykiáltását. „Mentsetek ki!” – üvöltötte az egyik őrnagy kétségbeesve, mielőtt egy másik hang beleszólt volna a rádióba. Egy szót se értettek abból, amit mond, mégis pontosan értettek mindent. A Jollyk személyzete és haditengerész kollégáik persze minden tőlük telhetőt megtettek; és bár mormon lévén Zacharias soha nem ivott alkoholt, a helikopterek személyzetének hálából annyi piát vett – katonák közt mégiscsak így dukál –, amitől egy egész tengerészgyalogos osztag kidőlt volna.
De ahogy a legtöbb bajtársa, ő se gondolt komolyan arra, hogy egyszer elkapják. Arra igen, hogy meghal, azt valós lehetőségként vette számításba. Zacharias volt a radargyilkos Wild Weasel pilóták királya. Ő dolgozta ki ezt a különleges harceljárást. Kivételes intellektusát és repülési tapasztalatát latba vetve ő fektette le az elvi alapokat, majd ültette át azokat a gyakorlatba. F–105-ösét a valaha kiépített legsűrűbb légvédelmi hálózatok és legveszélyesebb rakétarendszerek ellen vezette harcba, és a megfelelő taktikát megválasztva igyekezett bemérni és kijátszani őket. Ez volt az egyik legizgalmasabb vetélkedés, amiben ember valaha részt vett. Egy háromdimenziós sakkjátszma volt, amiben kétüléses gépével hol hangsebesség alatt, hol azt átlépve küzdött meg a szovjet gyártmányú radarokat és légvédelmi állásokat kezelő ellenséggel. Mint a mongúz és a kobra nap mint nap megismétlődő, különleges, vérre menő párharca. Képességeiben bízva Zacharias mindig úgy állt hozzá, hogy győzni fog, vagy legrosszabb esetben egy sárga-fekete füstgomoly formájában végzi be: hirtelen, drámai módon, légies könnyedséggel, pilótához méltóan.
Robin Zacharias soha nem tartotta magát különösebben bátor embernek. De megvolt a hite. Ha egy nap eléri az égben a végzet, képes lesz nyíltan, alázattal szembenézni Istennel, hisz egész életében tisztességes ember volt, aki soha nem tévedt le az erény útjáról. Jó barátja volt a bajtársainak, és lelkiismeretes vezetője az embereinek; becsületes családfő, erős támasza okos, büszke gyermekeinek; és mindenek felett egyháza presbitere, aki a légierőtől kapott fizetéséből mindig lerótta az egyháznak járó tizedet, ahogy azt elöljárói tisztsége folytán az Utolsó Napok Szentjeinek Jézus Krisztus Egyháza elvárta tőle. Ezért soha nem félt a haláltól. A síron túli valóságra mindig magabiztosan tekintett. Számára inkább az élet volt bizonytalan, és mind közül jelen élete a legbizonytalanabb, és még az olyan erős hitnek is, mint az övé, megvoltak a maga korlátai, amiket tulajdon teste emelt eléje. Ezt a részét valahogy nem pontosan értette, vagy legalábbis nem teljesen hitt benne. Pedig hitének elég erősnek kell lennie ahhoz, hogy bármilyen szenvedésen átsegítse, mondogatta magában. Legalábbis annak kellett volna lennie. Ezt tanították neki gyerekkorában. Csakhogy azokat a hittanórákat a Wasatch-hegységre néző, kényelmes tantermekben tartották többnyire hófehér inget és nyakkendőt viselő tanárai, akik az egyházuk történelme és a hívek közössége teremtette szilárd alapokról magabiztos szónoklattal osztották a tankönyvekben szereplő tudást.
De ez itt most más, szólalt meg egy belső hang. Zacharias próbálta elnyomni. Mindent megtett, hogy ne higgyen neki, hiszen ha hitt volna a hangnak, hitével került volna ellentmondásba, és azt semmiképpen nem engedhette meg magának. Joseph Smith a hitéért halt meg, amikor Illinoisban meggyilkolták Ahogy sokan mások. A judaizmus és a kereszténység története tele van mártírokkal – vagy ahogy hivatásából adódóan Zacharias mondaná, hősökkel –, akik Istent dicsőítve viselték a rómaiak és mások kínzásait.
De az ő szenvedésük nem tartott olyan sokáig, mint a tied, érvelt a hang. Néhány óra volt csupán. Néhány pokoli perc a máglyán, esetleg néhány nap a kereszten. De az teljesen más volt; az ember látta a végét, és mivel tudta, mi jön utána, képes volt erre koncentrálni. De ahhoz, hogy valaki ellásson a végen túlra, ahhoz tudnia kell, hol a vége.
Bár mások is voltak a táborban, Robin Zacharias egyedül volt. Látott arcokat, de nem tudott kommunikálni velük. Próbálkozott a kopogtató kóddal, de soha nem jött válasz. Akárhol voltak is a többiek, vagy túl messze voltak tőle, vagy az épület adottságai nem tették lehetővé a kommunikációt. Vagy a hallása romlott le. Nem volt senki, akivel megoszthatta volna a gondolatait, és egy hozzá hasonló briliáns elme számára az imádságnak is megvoltak a korlátai. Félt a szabadulásáért imádkozni. Ezt magának se merte bevallani, mert azzal beismerte volna, hogy hite megingott. De azt is tudta, hogy ha nem imádkozik a szabadulásáért, mulasztást követ el. Vagyis ha imádkozik, és egy idő után mégse jön el a szabadulás, megtörhet a hite, és vele együtt a lelke is. Robin Zachariasban nem is ez a gondolat szülte meg a kétségbeesést, hanem az, hogy úgy érezte, képtelen olyasmiért Istenhez fohászkodni, ami valószínűleg soha nem fog bekövetkezni.
Nem tudhatta mi vár rá. Az ételmegvonás, a kínzó elszigeteltség és a fájdalomtól való mardosó félelem – a fájdalomtól hite se tudta megszabadítani. Ezt az érzést minden férfi ismerte. Mintha egy nehéz terhet cipelt volna. Bármilyen erős legyen is egy ember, az ereje véges, míg a gravitáció nem. A test ereje könnyen megérthető, de a hitéből fakadó büszkeségében és erényességében nem vette számításba, hogy a test hatással van a pszichére. Ugyanúgy, ahogy a gravitáció a testre, csak sokkal alattomosabban. Egyre kínzóbb mentális fáradtságát gyengeségnek titulálta, és a megtörhetetlenség illúziójában önmagát okolta azért, mert nem volt több mint egyszerű emberi lény. Egy másik presbiterrel való konzultáció átlendítette volna, de erre most nem volt lehetősége. Így azzal, hogy eltorlaszolta maga előtt a saját törékenységének elfogadása képezte vészkijáratot, csak egyre mélyebbre ásta magát a saját maga állította csapdába, amiben testi és lelki megtörésén munkálkodó fogvatartói készségesen a segítségére voltak.
A dolgok ekkor kezdtek rosszabbra fordulni. A cella ajtaja kinyílt. A két khaki egyenruhás vietnami úgy nézett rá, mint valami szennyfoltra, ami beszennyezte hazájuk egét. Zacharias tudta, miért jöttek. Próbált bátorságot önteni magába. Ketten, két oldalról közrefogták, míg egy harmadik, fegyverrel a kezében hátulról követte őket egy nagyobb helyiségbe; de mielőtt még kilépett volna az ajtón, a fegyver csöve élesen a hátába fúródott, pontosan ott, ahol kilenc hónappal a katapultálás után még mindig piszkosul sajgott. Fájdalmasan kapkodta a levegőt. A vietnamiak még csak nem is élvezték az ütleget. Nem kérdeztek semmit; a bántalmazásban semmi tervszerűséget nem fedezett fel, legfeljebb annyit, hogy ahányan voltak, mind egyszerre ütlegelték Zacharias tudta, hogy ellenállni egyenlő lenne a halállal, és bár szerette volna, hogy rabsága véget érjen, az ilyen halál, öngyilkossággal ért volna fel, és azt mégsem akarhatta.
De mindez mit se számított. Pár pillanat múlva képtelen lett volna bármit is tenni. Tehetetlenül rogyott a betonpadlóra. Érezte, ahogy az ütések, rúgások fájdalma összeadódik, mint a könyvelési tételek egy nyilvántartásban. Izmai lebénultak, kezét-lábát mozdítani se bírta. Azt kívánta, bárcsak vége lenne, de tudta, hogy sose lesz, és közben hallotta, ahogy a feje fölött üvöltenek, mint a sakál, mint amikor az ördögök nyúzzák a kezük közé kerülő erényes embert, és csak ütik és rúgják megállás nélkül...
Hatalmas üvöltés törte meg a katatóniát. Egy tétova, félerős rúgás még elérte Zacharias mellkasát, aztán a bakancsok visszahúzódtak. Periferikus látómezejében látta a megrettenő arcokat, ahogy mind a hang irányába, az ajtó felé fordulnak. Még egy utolsó ordítás, és szétrebbentek. A hang megváltozott. Úgy tűnt... fehér emberé? Megragadták, és a fal mellé ültették. Ekkor látta meg az arcot. Griscsanov volt az.
– Te jó isten! – mondta az orosz. Sápadt arca vöröslött a dühtől. Megfordult, és mondott valamit vietnamiul, furcsa akcentussal. Hirtelen előkerült egy csajka, és a tartalmát az amerikai fejére borította. Ismét elüvöltötte magát, majd Zacharias hallotta, hogy becsapódik az ajtó.
– Igyon, Robin, igyon bátran! – Griscsanov egy apró fém flaskát tartott az amerikai szája elé.
Zacharias akkorát nyelt a folyadékból, hogy az már rég a gyomrában volt, amikor megérezte a vodka savas ízét. Összerázkódott, és tiltakozásul ösztönösen maga elé emelte a kezét.
– Ne, nem lehet – mondta –, nem ihatok...
– Robin, ez orvosság! Nem élvezetből issza. A vallása ezt nem tiltja. Kérem, barátom, szüksége van rá! Ez a legtöbb, amit tehetek magáért – tette hozzá Griscsanov csalódottan. – Muszáj meginnia, Robin!
Talán tényleg orvosság, gondolta Zacharias. Létezik olyan gyógyszer, amiben alkoholt használnak tartósítószer gyanánt, és azt az egyház sem tiltja. Nem tudta pontosan a szabályt, de ivott még egy kortyot. Mint ahogy azt sem tudta, hogy miután a veréstől a szervezetében feltolult adrenalin eloszlott, az ital csak fokozta teste természetes ellazulását.
– Ne olyan mohón, Robin! – Griscsanov elvette a flaskát, és kezelésbe vette Zacharias sérüléseit. Kinyújtotta az amerikai lábát, és egy nedves kendővel letörölte a pilóta arcát.
– Barbárok! – morgott Griscsanov. – Istenverte büdös bunkók! Ezért majd még számolok Vinh őrnaggyal, kitekerem azt a vézna, mitugrász nyakát! – A szovjet ezredes leült a földre amerikai kollégája mellé. – Robin, ugyan ellenségek vagyunk – mondta szívhez szólóan –, de egyben emberek is. Még a háborúnak is vannak szabályai. Maga is a hazáját szolgálja, én is a hazámat szolgálom. Ezek... ezek itt nem fogják fel, hogy tisztelet nélkül nincs igazi szolgálat, csak barbarizmus. – Ismét odatartotta a flaskát. – Igyon! Fájdalom ellen nem tudok jobbat. Sajnálom, barátom, de csak ennyit tehetek!
Zacharias ismét belehúzott a flaskába. Egyre tompább volt, egyre zavartabb, és egyre kevésbé értette, mi folyik körülötte.
– Jól van! – mondta Griscsanov. – Nem szoktam ilyet mondani, barátom, de maga bátor ember, hogy ellenáll ezeknek az állatoknak!
– Muszáj! – mondta Zacharias zihálva.
– Hát persze, hogy muszáj! – mondta Griscsanov, és gyengéden, mintha csak a tulajdon fia volna, megtörülgette az amerikai arcát. – Én is ezt tenném! Ki ne akarna újra repülni?
– Ja, ezredes, jó lenne...
– Szólítson csak Koljának! – biztatta Griscsanov. – Elég régóta ismerjük már egymást.
– Koljának?
– A keresztnevem Nyikolaj. A Kolja becenév.
Zacharias hátradőlt és a falnak támasztotta a fejét. Behunyta a szemét, és visszagondolt, milyen fantasztikus volt repülni. – Igen, Kolja, jó lenne megint repülni!
– Meghiszem azt! – mondta Griscsanov, és barátságosan átkarolta az amerikai sajgó, sérült vállát. Tudta, hogy egy év óta ez volt az első emberi gesztus, amit Zacharias kapott. – Az én kedvencem a MiG–17. Ma már elavult, de istenem, micsoda mennyei érzés volt vele repülni! Szinte alig kellett fogni a kormányt, el tudod képzelni? És azt csinálta, amit az ember akart.
– Az F–86-os épp ilyen volt – mondta Zacharias. – De már azokat is kivonták a forgalomból.
– Mint az első szerelem, nem igaz? – nevetett fel az orosz. – Az első lány, akit gyerekként meglátsz, aki először hozza ki belőled azt az érzést, hogy férfi vagy. Az első gép még ennél is jobb a magunk fajtának. Nem olyan tüzes, mint egy nő, viszont sokkal könnyebb bánni vele. – Robin nevetni akart, de csak egy fuldoklásszerű hang jött ki a torkán. Griscsanov biztatta, hogy igyon még egy kortyot. – Itt van, barátom! Neked mi a kedvenced?
Zacharias vállat vont. Érezte, ahogy a melegség átjárja a gyomrát. – Szinte mindennel repültem. Az F–94 és az F–89 mondjuk kimaradt. De ahogy hallom, nem sokat vesztettem. Az F–104-es állat volt, mint egy igazi sportverda, bár kicsit instabil. De a kedvencem talán az F–86, a jó kezelhetősége miatt.
– És a Thud? – kérdezte Griscsanov az F–105 Thunderchiefre utalva.
Zacharias köhintett egyet. – Egész Utah állam se elég neki, hogy az ember vegyen egy fordulót... Kár, hogy földközelben nem elég gyors. Bár egyszer több mint kétszázzal túlhúztam a megengedettnél.
– Nem az a tipikus vadász, azt mondják. Viszont csinos kis bombaterhet bír el.
– Így van! És gyorsan el lehet vele húzni a csíkot, ha gáz van. De közelharcban nem a legjobb. Az első ütést kell jól bevinni.
– Bombázásra viszont kiváló, ezt maga is sokszor bizonyította ezen a nyomorult helyen! – mondta mint pilóta a pilótának.
– Igyekszünk, Kolja, igyekszünk! – mondta Zacharias. Szavai az alkohol hatására kezdtek egybefolyni. Griscsanovot meglepte, milyen gyorsan hatott. A pasas húsz perccel ezelőttig egy kortyot sem ivott életében. Nem is értette, hogy vonhatja meg magától valaki önszántából az italt.
– Ahogy azokat a rakétaállásokat támadják! Tudod, a saját szememmel láttam! – mondta Griscsanov. – Ellenségek vagyunk, de mindketten pilóták. Soha életemben nem láttam ilyen bátorságot és bravúrokat! Lefogadom, hogy a kártyában is profi vagy!
– Kártyában? – Robin megrázta a fejét. – Nem, a szerencsejáték nem kenyerem.
– De amit a Thuddal művelsz...
– Az nem szerencsejáték. Kalkulált kockázat. Gondos tervezés. Tisztában kell lenni, mire vagy képes. És ragaszkodni ahhoz, amit eltervezel. Meg kell tanulni a másik fejével gondolkodni.
Griscsanov emlékeztette magát, hogy legközelebb is töltse tele a flaskáját. Pár hónapba telt, de végül megtalálta az üdvözítő megoldást. Kár, hogy ezek a barbárok nem képesek felfogni, hogy a folytonos bántalmazással csak megkeményítik a foglyot. Hiába nagy a pofájuk, a világot ugyanolyan apró lencsén át látják, amilyen a termetük és amilyen beszűkült a kultúrájuk. Képtelenek bármiből is tanulni. Griscsanov mindenből igyekezett leszűrni a tanulságokat. A legfurcsább az egészben az volt, hogy ezt a leckét éppen egy fasiszta Luftwaffe-tiszttől vette. Kár, hogy a vietnamiak egyedül neki engedélyezik ezeket a különleges kihallgatásokat. Erről Moszkvát is tájékoztatni fogja. Ha megfelelő nyomást gyakorolnak, nagy hasznát vehetnék ennek a tábornak. Amilyen okos húzás volt ezektől a barbároktól, hogy létrehozták a tábort, olyan kiábrándító, hogy nem látják meg a benne rejlő potenciált. Az persze az ő szerencsétlensége, hogy ebbe a forró, dunsztos, bogaraktól hemzsegő országba kellett jönnie arrogáns mitugrászok és mérgeskígyók közé. De az információt, amire szüksége volt, itt kaphatta meg. Bármilyen gyűlöletes is a jelenlegi munkája, az egyik kortárs amerikai regényben, amivel eleve pazar angoltudását pallérozta, találó kifejezésre bukkant. Tipikus amerikai szófordulat volt: úgy kell felfogni, hogy az egész „csak üzlet”. Azon múlik, hogy az ember hogy áll hozzá. Griscsanov rögtön megértette a lényeget. Kár, hogy a földön fekvő amerikai ezt aligha fogja így felfogni, gondolta, miközben tovább hallgatta az ezredes Weasel pilóták életét ecsetelő, alkoholtól szétfolyó eszmefuttatását.
Az arc a tükörben egyre idegenebb lett, ami most jól jött. Furcsa, micsoda erejük van a szokásoknak. Már tele volt a csap forró vízzel, és Kelly már beszappanozta a kezét, amikor feleszmélt, hogy most nem igazán kéne megmosakodnia és megborotválkoznia. A fogát mindenesetre megmosta. Utálta ezt a filmszerű bevonatot. Erre a célra úgyis ott van a bor. Micsoda gusztustalan egy lötty, gondolta. Édes, sűrű és szörnyű színe van. Kelly nem volt egy nagy borszakértő, de azt azért tudta, hogy egy tisztességes asztali bornak nem kéne vizeletszínűnek lennie. Muszáj volt kimennie a mosdóból. Nem bírt sokáig a tükörbe nézni.
Magához vett pár falatot. Próbált olyan ételt választani, amitől energiához jut, de ami nem fekszi meg a gyomrát. Aztán jöhetett az edzés. A földszinti lakás kiválóan alkalmas volt arra, hogy helyben fusson, anélkül, hogy zavarná a szomszédokat. Persze nem volt ugyanolyan, mint az igazi futás, de most ez is megtette. Aztán jöhetett a fekvőtámaszozás. Végre valahára a bal válla is rendbe jött, az izmai most már mindkét oldalon egyformán fájtak. Végül a gyorsaságot szinten tartó közelharcgyakorlatok és más hasznos gyakorlatok következtek.
Előző nap napközben is elhagyta a lakást. Vállalta a kockázatot, hogy meglátják ebben a gyalázatos állapotban, de mindenképpen el akart menni a Goodwill adományboltba, hogy szerezzen egy ballont, amit a ruhájára rávehetett. A kabát annyira túlméretes és elnyűtt volt, hogy ingyen elvihette. Kelly tudta, hogy alkatát és fizikai kondícióját nem lesz könnyű lepleznie, de ez a kopott, bő ballonkabát megoldotta a problémát. A boltban arra is megragadta az alkalmat, hogy összevesse magát a többi vevővel. Álcája első blikkre igen hatásosnak tűnt. Nem ő volt a leglepukkantabb csőlakó, de mindenképpen az alsó fertályhoz tartozott. Olyannyira, hogy az eladó, aki ingyen odaadta neki a darabot, talán nem is a könyörületesség miatt nem kért tőle pénzt, hanem hogy mielőbb távozzon az üzletből. Ez ám az eredmény! Mit nem adott volna Vietnamban, ha ott is falubelinek tudta volna magát álcázni, várva az alkalomra, hogy csapjon a rosszfiúkra?
Az azt megelőző éjszaka tovább folytatta a megfigyelőakciót. Az utcán ügyet sem vetettek rá. Az emberek szemébe ugyanolyan koszos, mocskos, bűzös, piás hajléktalan volt mint a többi, akit kirabolni se volt érdemes. Ez eloszlatta a félelmeit, hogy esetleg fény derül valós kilétére. Újabb öt órát töltött a megüresedett ház első emeleti erkélyablakában, és az utcát figyelte. Bizonyos időközönként feltűntek a rendőrök, és a buszok berregése is sokkal kiszámíthatóbb volt, mint előzőleg gondolta.
Miután a gyakorlatokkal végzett, szétszerelte és megtisztította a pisztolyt, amit New Orleans óta nem használt. A hangtompítóval ugyanezt tette. Majd mindkettőt újra összerakta, és ellenőrizte az alkatrészek illeszkedését. Csupán egy apró változtatást eszközölt. A hangtompító tetejére éjszakai irányzék gyanánt vékony, fehér vonalat festett. Távoli lövésre nem igazán volt alkalmas, de Kelly ilyesmit nem is tervezett. Miután a pisztollyal megvolt, betöltött egy töltényt a töltényűrbe, majd óvatosan visszaengedte a kakast, és betolt egy tárat a markolat aljába. Ezenkívül egy tengerészgyalogságnál rendszeresített, használt Ka-Bar küzdőkést is beszerzett, és amíg előző éjjel az utcákat járta, egy kövön megélezte a tizennyolc centis Bowie formájú pengét. Az emberek furcsa mód jobban félnek a késektől, mint a golyótól. Erre még alapozhat. A pisztolyt és a kést az öve mögé csúsztatta, a háta mögé, egymás mellé. A bő, sötét ing és a méretes ballon mindent gondosan eltakart. Egyik kabátzsebében egy csapvízzel töltött whiskys flaska lapult, a másikban négy Snickers. Dereka köré egy nyolc millis kábelt tekert. Nadrágzsebében egy Playtex gumikesztyű volt. Sárga színű, nem éppen a legfeltűnésmentesebb, de csak ilyet kapott. A kezére mindenesetre jó volt, a tapintást és a finom mozdulatokat nem akadályozta, így ezt is magával vitte. Volt még nála egy pamut munkáskesztyű is, abban vezetett. Miután megvette a kocsit, kívül-belül alaposan kisuvickolta, minden üveg, fém, és műanyag felületet letörölt. Remélte, hogy nem hagyott ujjlenyomatot. Ilyenkor áldta a bűnügyi műsorokat és filmeket, és csak remélni tudta, hogy elég paranoiás ahhoz, hogy minden taktikai műveletet precízen kivitelezzen.
Még valami? – gondolkodott. Iratot semmit nem visz magával. Pár dollár mindenesetre volt nála, abban a tárcában, amit szintén az adományboltban vett. Először úgy volt vele, több pénzt rak el, de úgy látta, teljesen felesleges. Víz kell, kaja és fegyverek. Meg drótkötél. A látcsövet ezúttal otthon hagyja. Annyit nem ér, mint amekkora akadályt jelenthet. Lehet, hogy később majd szerez egy kisebbett. Kész is volt. Bekapcsolta a tévét, hogy megnézze, milyen idő várható. Felhős lesz, egy-egy zápor előfordulhat, hőmérséklet huszonnégy fok körül. Főzött két instant kávét, kellett a koffein, és várta, hogy besötétedjen.
A feladat legnehezebb része furcsa mód a lakásból való kijutás volt. Lekapcsolta a villanyt, és kinézett az ablakon. Biztos akart lenni benne, hogy miután kimerészkedik, senkivel nem fut össze. A kapuban megállt egy pillanatra. Fülelt és ismét körülnézett, majd egyenesen a Volkswagenhez ment. Kinyitotta és bepattant. Először felvette a munkáskesztyűt, és csak azután csukta be az ajtót és indította be a motort. Két perccel később elhaladt amellett a parkoló mellett, ahol a Scout állt. Milyen magára hagyatott szegény, gondolta. Benyomta a rádiót, és kiválasztott egy sávot, ahol az aktuális soft rock és folk zenék mentek. Szüksége volt valami ismerős neszre. Délnek fordult, és célba vette a belvárost.
Kicsit csodálkozott, milyen feszült volt útközben. Mire odaért, valamelyest megnyugodott, de amíg beért, pontosan olyan érzés szállta meg, mint amikor a Huey-val behatoltak az ellenséges területre. Az ember ilyenkor tart az ismeretlentől. Higgadtságra intette magát, próbált egykedvű arcot vágni. A kézfeje izzadt a pamutkesztyűben. Minden közlekedési szabályt gondosan betartott, figyelt a lámpákra, és nem foglalkozott azokkal, akik megelőzték. Hihetetlen, milyen hosszú tud lenni húsz perc, csodálkozott el. Ezúttal más útvonalat választott. A parkolóhelyet már előző este kiszemelte, két saroknyira a célobjektumtól. Az aktuális műveleti zónában egy háztömb egy kilométernyi dzsungelnek felelt meg. Elmosolyodott a fura összevetésen, és beállt egy 1957-es fekete Chevy mögé. Ahogy korábban is csinálta, gyorsan kipattant, és bevette magát egy sötét sikátorba, ahol nagyobb eséllyel működött a hajléktalan álca. Tizenöt métert se tett meg, és már semmiben se különbözött a többi iszákos csavargótól.
– Hé, haver! – szólt oda neki egy suhanc. Hárman voltak, tizenévesek, egy kerítésen ültek és söröztek. Kelly átment a sikátor túloldalára, hogy minél távolabb kerüljön tőlük, de hiába. Egyikük lepattant a kerítésről, S elindult Kelly felé.
– Mi kéne, csövi? – vonta kérdőre a suhanc érzéketlen, pökhendi modorban. – Jesszusom, haver, te bűzlesz, mint a görény! Anyád nem tanított meg fürdeni?
Kelly meg se fordult, csak ment tovább. Ez az epizód nem szerepelt a tervben. Fejét leszegve, félig elfordulva lépdelt a felzárkózó suhanc mellett, aki csak a pillanatra várt, hogy keresztbe tegyen az öregnek. Kelly áttette az üveget a másik kezébe.
– Nem adsz egy kortyot, haver? – nyúlt a suhanc az üveg után.
Kelly nem engedett a negyvennyolcból. Tudta, hogy egy utcai csavargó sose hódolna be. A suhanc erre elgáncsolta. Kelly nekiesett a kerítésnek, de ezzel vége is volt. A kölyök visszament a cimboráihoz, és jót röhögtek a hajléktalanon, aki feltápászkodott a földről, és csendben eloldalgott.
– Na kotródj a francba, haver, és meg ne lássunk itt még egyszer! – kiabáltak Kelly után, akinek esze ágában nem volt még egyszer arra menni. A következő tíz percben még vagy két ilyen bagázs mellett ment el, de azok nem abajgatták, csak szimplán kinevették. Az épület hátsó ajtaja félig nyitva volt. A patkányok, ezúttal hál' isten nem voltak ott. Kelly belépett és megállt. Egy darabig csendben fülelt, de miután nem hallott semmit, megnyugodott, és tovább ment.
– Kobra hívja Chicagót! – suttogta magában, felidézve a régi hívójeleket. Behatolás sikeres. Megfigyelőállás elfoglalva. Kelly harmadszor, egyben utoljára kaptatott fel a rozoga lépcsősoron, hogy elfoglalja megszokott helyét a délkeleti erkélyablakban.
Egy utcával arrébb Archie és Jughead is a megszokott helyén volt. Épp egy motorossal társalogtak. Tíz óra tizenkét perc volt. Kelly ivott pár kortyot, bekapott egy csokit, majd hátradőlt, és figyelte, észlel-e bármi változást a szokásos metódusban. De fél óra megfigyelés után minden a szokott mederben zajlott. Big Bob is a helyén volt, szárnysegédjével egyetemben, akit Kelly Little Bobnak nevezett el. Charlie Brown szintén belevetette magát a bizniszbe, csakúgy, mint Dagwood. Előbbi most is egyedül üzletelt, míg utóbbi egy segítőt is bevont, akinek Kelly nem adott nevet. Wizardot azonban sehol se látta. Kiderült, csak késik egy kicsit. Nem sokkal tizenegy után jelent meg a társával, akire Kelly a Totó nevet ragasztotta, mivel a pofa úgy sürgött-forgott mellette, mint egy kiskutya. – Kutyuli is megérkezett, jól van! – tréfálkozott magában Kelly.
A vasárnap este, ahogy arra számítani lehetett, lassabban telt, mint az előző két éjszaka, mégis úgy tűnt, Arch és Jug jóval elfoglaltabbak, mint a többiek. Talán azért, mert javarészt tehetősebb ügyfeleik voltak. Bár mindenkinek voltak helyi és nem helyi ügyfelei, úgy tűnt, Archhoz és Jughoz gyakrabban érkeznek nagyobb verdák, melyek tisztasága és ragyogó fényezése alapján Kelly arra következtetett, hogy nem erről a városrészről valók. Bár lehet, hogy feltételezése alaptalan volt. A küldetés szempontjából mindenesetre lényegtelen volt. Annál lényegesebb volt viszont az a momentum, amire Kelly az előző esti terepszemle után lett figyelmes, és amit ez az este is megerősített. Most már csak ki kellett várnia a megfelelő pillanatot.
Kelly kényelembe helyezte magát. Most, hogy mindent megtervezett, valamelyest megnyugodott. Lepillantott az utcára. Élénken figyelt és fülelt, semmi nem kerülte el a figyelmét. Közben teltek-múltak a percek. Nulla óra negyvenkor egy URH-kocsi fordult be az egyik mellékutcába. Semmi különöset nem tett, pusztán éreztetni akarta a jelenlétét. Valószínűleg két óra pár perckor jön újra vissza. A helyi dízelbuszok berregve rótták az utcákat. Kelly már megismerte az egy óra tizest, aminek gond volt a fékjével. Éles csikorgása alighanem mindenkit felvert az útvonalán. Kettő után érezhetően alábbhagyott a forgalom. A dílerek egyre többször gyújtottak rá, többet beszélgettek. Big Bob átment a túloldalra, és mondott valamit Wizardnak. Kapcsolatuk szívélyesnek tűnt, ami meglepte Kellyt. Ilyet nem látott azelőtt. Bár lehet, hogy csak fel akart váltani egy százast. A járőrkocsi menetrend szerint érkezett. Kelly elmajszolta a harmadik Snickerset, és összeszedte a csokipapírokat. Szemrevételezte a helyet. Semmit nem hagyott ott. Semmin nem hagyott ujjlenyomatot. Mindenütt vastagon kosz és por volt, arra pedig ügyelt, hogy a párkányhoz ne érjen.
Rendben.
Kelly lement a lépcsőn, ki a hátsó ajtón, majd a sikátor utcával párhuzamos folytatásán haladt tovább. Próbált a sötétben maradni, de már nem támolygott olyan feltűnően.
Az első éjszaka megfigyelt furcsaságból most előnyt kovácsolhatott. Archie és Jughead alig néhány másodperc alatt tűntek el a szeme elől. Ennél tovább biztosan nem nézett félre. Nem szálltak autóba, a tömb végéig pedig gyalog nem értek volna el. Kelly előző éjjel jött rá a megfejtésre. Az egymás mellett sorakozó sorházak hosszan elnyúló tömbjeit nem ostobák építették. Középtájon boltíves átjárókat iktattak közbe, amiken át a járókelők könnyebben átjuthattak a sikátorba, így Arch és Jug számára is remek menekülési útvonalat jelentettek. Miközben üzleteltek, hat méternél távolabb sosem távolodtak el ezektől az átjáróktól. Viszont úgy tűnt, nem is nagyon tartották szemmel őket.
Kelly erről maga is meggyőződhetett annak a melléképületnek támaszkodva, amely akkora volt, hogy akár egy Ford T-modell is elfért volna benne. Talált két sörösdobozt, összekötötte őket zsineggel, és az átjáróba vezető járdán keresztben letette őket, hogy hátulról senki ne közelíthesse meg észrevétlenül. Majd szépen, könnyed léptekkel tovább ment. Hátranyúlt a hangtompítós pisztolyért. Már csak tíz méter volt hátra, de mivel az ilyen átjárók jobban vezették a hangot, mint a telefon, Kelly gondosan ügyelt rá, hogy semmi olyasmire ne lépjen rá, ami zajt csaphat, így az átjáró végéhez közeledve egy újságot és egy halom üvegszilánkot is figyelmesen kikerült.
Közvetlen közelről egészen másmilyennek, már-már emberinek tűntek. Archie a téglafalnak dőlve cigarettázott. Jughead is rágyújtott, ő az egyik autó sárvédőjére telepedve szívta a füstöt, és közben az utcát bámulta. A tíz másodpercenként felvillanó cigarettaparázs rontotta a látásukat. Kelly jól látta őket, de ők három méterről se vették észre őt. Ennél jobb nem is lehetett volna.
– Ne mozduljon! – súgta oda Archie-nak. A pasas odafordult. Sokkal inkább bosszúsnak tűnt, mint riadtnak, egészen addig, amíg meg nem látta a pisztolyt és a végére szerelt hengert. Az embere felé pillantott, aki épp a másik irányba fordult. Valamit dudorászott, várta a soha meg nem érkező következő kuncsaftot.
– Hé! – pisszent rá Kelly, elég hangosan ahhoz, hogy az utca zajától biztosan meghallja a pasas. Jughead megfordult, és meglátta a főnöke fejéhez szegezett fegyvert. Ledermedt. A fegyver, a pénz és a drog nagy része Archie-nál volt. Kelly intett, hogy menjen oda, ő pedig jobb híján elindult feléjük.
– Jól megy a bolt? – kérdezte Kelly.
– Megyeget – felelte higgadtan Archie. – Mi kéne?
– Mit gondol? – vigyorgott a képébe Kelly.
– Maga zsaru, vagy mi? – kérdezte Jughead. Ostoba kérdés, gondolta magában a másik kettő.
– Nem, senkit se fogok letartóztatni. Nyomás, be az átjáróba! – Kellynek három-négy méter bőven elég volt. A lényeg az volt, hogy eltűnjenek szem elől, de azért némi fény szűrödjön be. Először átkutatta őket, nincs-e náluk fegyver. Archie-nál volt egy rozsdás .32-es, amit Kelly menten el is kobozott, majd elővette a kábelt, és szorosan megkötözte a két díler kezét. Végül hasra fordította őket.
– Nagyon együttműködőek voltak, fiúk!
– Ajánlom, hogy ne kerüljön többet a szemünk elé! – mondta Archie. Talán fel se tűnt neki, hogy Kelly nem rabolta ki őket. Jug rábólintott, és ő is motyogott valamit. A válasz mindkettőt meglepte.
– Igazából a segítségüket kérem.
– Mihez? – kérdezte Archie.
– Egy Billy nevű fickót keresek, piros Roadrunnerje van.
– Mi van? Most szívat, jóember? – akadt ki Archie.
– A kérdésre feleljen, kérem! – mondta Kelly.
– Na húzzon el a francba! – felelte Archie ingerülten.
Kelly elfordította a pisztoly csövét, és két lövést Jughead fejébe eresztett. A test vadul megrázkódott. A vér most nem Kellyre fröccsent, hanem Archie arcát terítette be sugárszerűen. Kelly látta, hogy a meglepett díler szeme tágra mered a rémülettől. Erre nem számított. Jughead amúgy se tűnt valami szószátyárnak, az óra pedig ketyegett.
– Úgy emlékszem, azt mondtam, kérem!
– Jesszusom, ember! – borzadt el a pasas. Tudta, hogy még egy rossz szó, és meghal.
– Billynek hívják. Piros Plymouth Roadrunnerrel furikázik. Terjesztő. Tudni akarom, hol lófrál – mondta Kelly higgadtan.
– Ha megmondom...
– Kap egy új szállítót. Engem – mondta Kelly. – Ha megmondja Billynek, hogy a pályán vagyok, talán még láthatja a barátját – tette hozzá Kelly a díler oldalának nyomódó ernyedt testre bökve. Valami reményt muszáj volt keltenie az emberben. Ha kell, akár egy félig kicsavart igazsággal, gondolta magában Kelly. – Értjük egymást? Billy és a barátai nem a legjobb emberrel húztak ujjat. Az én dolgom, hogy rendet tegyek. Sajnálom a barátját, de muszáj volt, hogy komolyan vegyen!
Archie próbált higgadtan felelni, de nem nagyon sikerült neki. De élni kívánt a felkínált reménnyel. – Nézze, ember, nem tudok...
– Akkor megkérdezek valaki mást – Kelly rövid hatásszünetet tartott. – Érti, amit mondtam?
Archie értette, legalábbis azt hitte, hogy érti, így szépen meg is eredt a nyelve, amíg el nem jött az idő, hogy csatlakozzon a cimborájához.
Archie zsebéből egy vaskos köteg kápé és több apró nejlontasak került elő, és landolt ugyanazzal a lendülettel Kelly ballonzsebében. Kelly óvatosan átlépte a két holttestet, ügyelve arra, nehogy a vértócsába lépjen, majd elindult a sikátor felé. Mindegy, a cipőit – biztos ami biztos – mindenképpen kidobja. Leszedte a zsineget a sörösdobozokról, és visszatette őket eredeti helyükre, majd ittasságot imitálva tovább támolygott. A kocsihoz kis kerülővel ment vissza, pontosan úgy, ahogy azt előzőleg elgyakorolta, majd észak felé vette az irányt. Hála istennek, végre megmosakodhat és megborotválkozhat, könnyebbült meg. De mi a francot csináljon a drogokkal? Majd a sors eldönti, gondolta.
Az autók nem sokkal reggel hat után kezdtek szivárogni. Egy katonai támaszponton cseppet sem volt furcsa a nagy nyüzsgés egy ilyen korai időpontban. Tizenöt járgány érkezett, legalább háromévesek. Totálkárosra tört, leamortizált, bagóért vett ócskavas volt valamennyi. Az egyetlen szokatlan az volt bennük, hogy bár működésképtelenek voltak, ez nem látszott rajtuk. A munkásbrigád tengerészgyalogosokból állt. Egy tüzér őrmester irányította őket, akinek fogalma se volt, mi zajlik itt. De nem is kellett tudnia. A járműveket véletlenszerűen helyezték el, még véletlenül sem katonás rendben, hanem úgy, ahogy az emberek a való életben parkolnának. A munka másfél óráig tartott, majd a brigád távozott. Nyolc óra tájban egy másik, hasonló csapat érkezett. Ők a próbababákat hozták. Ezek a legkülönfélébb méretűek voltak, régi ruhákba öltöztetve. A gyerekméretűek a hintára és a homokozóba kerültek, míg a felnőtt méretűeket a hozzájuk tartozó fém állványok segítségével állítva helyezték el. Ezután a második munkásbrigád is elmehetett, de azzal a feltétellel, hogy határozatlan ideig napjában kétszer vissza kell jönniük, hogy az előre megadott instrukciók szerint átrendezzék a bábukat. A terveket írásban kapták meg. Nyilván valami agyament tiszt találta ki őket, akinek nem volt jobb dolga.
Kelly jegyzeteiből kitűnt, hogy a KINGPIN előkészületeinek egyik legnehézkesebb és legidőigényesebb aspekutsa az volt, hogy minden nap újra lebontották és felépítették az objektum mását. Nem ő volt az első, aki erre felhívta a figyelmet. Ha a szovjet kémműholdak fel is fedezik ezt a helyet, nem látnak majd mást, mint egy meghatározhatatlan célú, furcsa épületcsoportot. Valamint a közelében egy játszóteret, gyerekekkel, szülőkkel és járművekkel, melyek folyamatosan változtatják a helyüket. Ami nehezen lesz összeegyeztethető azzal a szintén nyilvánvaló megfigyeléssel, hogy ez a bizonyos játszópark a legközelebbi aszfaltozott úttól és a fenti épületegyüttestől jó egy kilométerre fekszik.

16
Ujjgyakorlat
Ryan és Douglas hátrébb léptek, hogy teret adjanak helyszínelőknek. A felfedezés nem sokkal hajnali öt után történt. Chuck Monroe járőr a szokásos útvonalbejárás közben kanyarodott rá az útszakaszra, és pillantotta meg az átjáróban a furcsa formájú árnyékot. Rávilágított a reflektorával. A sötét alakzat akár egy részeg is lehetett volna, aki kidőlt és elaludt, ám a fényszóró vörös tócsán megcsillanó éles fénye gyanúsan rózsaszín árnyat vetett a tégla boltívre. Monroe leállította a kocsit, hogy közelebbről is megnézze, mi az. Ezután szólt be a központnak. A járőr cigarettával a kézben, a kocsi oldalának támaszkodva mesélt a felfedezésről, amely számára sokkal rutinszerűbb és kevésbé szörnyű volt, mint azt az átlagember gondolná. Arra se vette a fáradságot, hogy mentőt hívjon. Látta, hogy ezeken orvos már nem segíthet.
– Döbbenet, mennyi vér képes kifolyni egy holttestből! – állapította meg Douglas. Nem volt lényeges kijelentés, de arra jó volt, hogy amíg a fotósok elcsettintik az utolsó képeket a színes filmre, kitöltse valamivel a csendet. Olyan volt, mintha két vödör vörös festéket öntöttek volna szét a tett színhelyén.
– Halál beállta? – kérdezte Ryan a halottkémet.
– Nem túl régen – emelte fel a férfi a mutatóujját. – Nem merev. Biztos, hogy éjfél után, valószínűleg kettő után.
A halál oka nem volt kérdéses. A két férfi homlokán látható lyukak egyértelműen megadták a választ.
– Monroe? – szólt oda Ryan a fiatal járőrnek. – Tud róluk valamit?
– Drogdílerek. Az idősebb, a jobb oldali Maceo Donald, az utcán csak Ju-Ju-ként ismerik. A bal oldalit nem tudom, ki, csak azt, hogy Donald embere.
– Sasszeme van, hogy kiszúrta őket! Semmi egyéb? – kérdezte az őrmester.
Monroe megrázta a fejét. – Nem, uram! Semmi. Nyugalmas este volt a körzetben. Negyedszer jöttem erre a műszak alatt. Semmi rendkívüli. Az ismert arcok, a szokásos ügymenet. – A burkoltan felmerülő kérdés, hogy ez mégis miért volt mindenki számára normális, megválaszolatlan maradt. Végül is hétfő reggel volt, ami önmagában is elég nyűgnek számít.
– Végeztünk! – mondta az idősebb fényképész, és szemben levő társával együtt átdta a helyet.
Ryan körbenézett. Az átjáróban eleve volt némi fény, amihez hozzájött még az elemlámpa fénye. A nyomozó rezes csillogás után kutatva a járdaszegélyre irányította a csóvát.
– Tom, te látsz hüvelyt? – kérdezte a társát, aki szintén a járdát pásztázta.
– Szerintem ebből az irányból jöttek a lövések, szerinted?
– Nem mozdították meg a testeket – szólt közbe kéretlenül a halottkém. – Úgy van, egyértelműen ebből az irányból jöttek. Mindkettő a földön feküdt, amikor a lövést kapta.
Douglas és Ryan háromszor is átfésülte az átjáró minden négyzetcentiméterét. Az alaposság volt a legfőbb fegyverük, idejük pedig, mint a tenger; legalábbis néhány óra, ami gyakorlatilag ugyanaz. Egy nyomozó ilyen tetthelyről álmodik. Nincs fű, ahol elbújhat a bizonyíték, nincs bútor, csak a puszta téglafal, és az alig másfél méter széles folyosó. Ezzel sok időt nyerhetnek.
– Nálam semmi, Em! – mondta Douglas a harmadik terepátfésülés után. – Valszeg revolver lehetett. – Logikus észrevételnek tűnt. Egy automata pisztolyból kihulló könnyű, .22-es hüvely elképesztő távolságokba képes elrepülni, ráadásul olyan pici, hogy az ember megőszül, mire megtalálja. Amúgy se sok bűnöző gyűjtögeti össze a hüvelyeit, és négy ilyen .22-est megtalálni a sötétben... szinte lehetetlen.
– Fogadunk, hogy egy rabló, ócska zsebpisztollyal? – kérdezte Douglas.
– Lehet. – Mindketten közelebb léptek, és leguggoltak a két holttest mellé.
– Nem látok lőpornyomot – lepődött meg az őrmester.
– Lakik valaki ezekben a házakban? – fordult oda Ryan Monroe-hoz.
– Ezek közül? Egyikben se, uram! – felelte a járőr az átjárót övező két épületre mutatva. – Azokban a túloldalon viszont igen.
– Négy lövés, kora hajnalban, valaki csak hallott valamit! – A téglaalagút elvileg fel kellett, hogy erősítse a hangot, ahogy a teleszkóplencse a fényt, okoskodott magában Ryan. Egy .22-es eleve nagyot szól. Igaz, sok olyan eset volt már, amikor senki se hallott semmit! Jellemző volt ezen a környéken. Az emberek két csoportra oszlottak: az egyik fele azért nem figyelt, mert eleve nem érdekelte, a másik fele meg azért nem, mert félt, hogy ha sokat kíváncsiskodik, esetleg őt is eltalálhatja egy kósza golyó.
– Hadnagy úr, két rendőr kolléga már járja a házakat! Egyelőre semmi.
– Nem volt rossz lövés, Em! – irányozta Douglas a ceruzalámpát az azonosítatlan áldozat homlokán levő lyukakra. Kábé egy centire voltak szétnyílva, közvetlenül az orrnyereg fölött. – Nincs lőpornyom. A gyilkos alighanem... egy méterre állhatott max. – Douglas hátralépett az áldozatok lábához, és a karját előre nyújtva a testekre célzott.
– Nem biztos, Tom. Lehet, hogy van lőpornyom, csak nem látjuk. Még szerencse, hogy van orvosszakértő. – Ryan úgy értette, hogy mindkét áldozatnak sötét bőre volt, és a fényviszonyok sem voltak a legjobbak. Ha mégis lőpor tapadt az apró bemeneti sebre, azt egyikük se láthatta volna. Douglas ismét leguggolt, és még egyszer szemügyre vette a bemeneti nyílásokat.
– Jó tudni, hogy valaki értékeli a munkánkat! – szólalt meg a tőlük három méterre álló igazságügyi szakértő, és szorgosan jegyzetelt.
– Akárhogy is, Em, a gyilkos biztos kézzel lőtt! – A ceruzalámpa fénye most Maceo Donald homlokára vetült. A két lyuk valamivel magasabban helyezkedett el a homlokon, egymáshoz még közelebb. – Érdekes!
Ryan vállat vont, és nekiállt átkutatni a holttesteket. Bár ő volt a rangidős, szerette maga csinálni, Douglas pedig jegyzetelt. Fegyvert egyiküknél se talált, csak iratokat, ami alapján az ismeretlent Charles Barker néven azonosította. A pasas húszéves volt. Az áldozatoknál talált készpénz közel se volt annyi, mint amit ebben a szakmában általában maguknál hordanak a dílerek. Drogot szintén nem talált...
– Várjunk csak! Van itt valami... három apró, átlátszó tasak, benne valamilyen fehér, porszerű anyag – foglalta össze Ryan szakszerűen. – Némi apró, egy dollár hetvenöt cent; öngyújtó, Zippo, polírozott acél, olcsó darab. Egy csomag Pall Mall az ingzsebben... és még egy apró, átlátszó tasak, fehér, porszerű anyaggal.
– Kábszerlopás – állította fel Douglas a diagnózist. Nem	volt a legszakszerűbb, de annál egyértelműbbnek tűnt. – Monroe?
– Igen, uram? – A fiatal járőrből képtelen volt kikopni a tengerészgyalogos szellem. Douglas észrevette, hogy bármit mond, mindig utána teszi, hogy uram!
– Barker és Donald barátunk... régi motorosok voltak?
– Ju-Ju itt van, amióta ide helyeztek. Tudtommal eddig senki se próbált ujjat húzni vele.
– A kezeken nincs dulakodás nyoma – állapította meg Ryan. – A kezük össze van kötözve... valami kábellel, rézerű kábellel, fehér a szigetelése, a típusa is rajta van, nem tudom elolvasni.
– Elkapták Ju-Jut? – Mark Charon volt az, ebben a pillanatban érkezett meg. – Volt már vele dolgom.
– Mr. Donald tarkóján két kimeneti seb – folytatta Ryan. Rosszul viselte, ha félbeszakították. – Gondolom, a golyók ott lesznek valahol a tócsa alján – tette hozzá kesernyés szájízzel.
– A ballisztika szerintem felejtős! – mondta Douglas mogorván. A .22-eseknél nem volt ritka az ilyen eset. Először is a golyó puha ólomból készült, könnyen deformálódik, a cső huzagolása hagyta nyomokat így szinte lehetetlen azonosítani. Másodszor, a kis .22-es átütőereje nagyobb, mint egy .45-ösé, így gyakran szétplaccsan az áldozat mögötti tárgyakon. Jelen esetben a járda kövén.
– Mit tudunk róla? – kérdezte Ryan.
– Nagysítlű drogdíler, nagy ügyfélkörrel. Nagy, piros Caddyvel furikázik – tette hozzá Charon. – Dörzsölt ipse.
– Csak volt! Hat órája loccsantották ki az agyát.
– Kirabolták? – kérdezte Charon.
– Úgy fest – felelte Douglas. – Se fegyver, se drog, se pénz. Akárki tette, értette a dolgát. Profi munkának tűnik. Tutira nem egy narkós volt, aki épp ráhibázott.
– Ez csak hasraütés, Tom! – emelkedett fel Ryan. – Valószínűleg revolver volt, de ezeknek legfeljebb olcsó zsebpisztolyra futja. Mark, nincs hír újabban egy tapasztalt utcai rablóról?
– A duó – felelte Charon. – De ők sörétest használnak.
– Tisztára, mint egy gengsztergyilkosság. Szemtől szembe, paff! – Douglas elgondolkodott azon, amit mondott. Bár ez se olyan biztos! Egy kivégzés ritkán ilyen elegáns. A bűnözők általában nem mesterlövészek, és legtöbbször olcsó fegyvereik vannak. Ryannel már jó néhány alvilági leszámolás ügyében nyomoztak, és az áldozatot rendszerint vagy közvetlen közelről tarkón lőtték, a jellegzetes patológiai jelekkel, vagy meglepetésszerűen támadtak rá, véletlenszerűen telelyuggatva az áldozat testét. Ezt a két fickót viszont olyasvalaki nyírta ki, aki értette a dolgát, márpedig a gengszterek között ritka a profi fegyverforgató. Végül is ki állította, hogy a gyilkossági nyomozás exakt tudomány? A tetthely jelen esetben a szokványos és szokatlan jelek különös elegye. Ha abból indulunk ki, hogy mind a drog, mind az áldozatok pénze eltűnt, sima rablásnak tűnik, viszont ha azt vesszük, hogy a tettes vagy piszok szerencsés volt – kétszer is –, vagy kivételesen jó célzó, szokatlanul precíz gyilkosságnak tűnik. Egy alvilági leszámolást ritkán próbálnak rablásnak vagy másnak álcázni. Egy gengsztergyilkosságot legtöbbször nyílt üzenetnek szánnak.
– Mark, nincs tudomásod esetleg bandaháborúról? – kérdezte Douglas.
– Nem, nincs. Semmi szervezett balhéról nem tudok, csak a szokásos perpatvarok a dílerek között, de ebben nincs semmi új.
– Nem kérdeznél azért körbe? – vetette fel a hadnagy.
– De, persze! Ráállítok pár embert az ügyre.
Hát, ezt nem egyhamar fejtjük meg, ha egyáltalán megfejtjük, gondolta magában Ryan. Olyan csak a tévében van, hogy fél óra alatt rájönnek a nyitjára, két reklám között.
– Szabad a terep, uraim?
– Magáé a pálya! – mondta Ryan a halottkémnek. A fekete kombi már ott állt készenlétben. Kezdett melegedni, és a legyek is egyre gyűltek a vér szagára. Ryan és Douglas visszaindultak a kocsijukhoz. A rutinmunkát majd elvégzik az ifjoncok.
– A pofa nagyon jól céloz, talán még nálam is jobban – jegyezte meg Douglas a belváros felé tartva. Az őrmester korábban a kapitányság pisztolycsapatába is aspirált.
Ma már elég sokan lőnek jól, Tom. Lehet, hogy páran elszegődtek az alvilági barátainkhoz.
– Profi kivégzés volt szerinted?
– Legalábbis mesteri – finomított Ryan a fogalmazáson. – Talán Marknak sikerül kibogarásznia valamit.
– Máris megnyugtattál – horkant fel Douglas bosszúsan.
Kelly fél tizenegykor kelt. Napok óta először élvezhette a tisztaságot. Miután visszaért a lakásba, azonnal lezuhanyozott. Most már akár meg is borotválkozhat; némi kárpótlás a kevés alvásért. Reggeli – pontosabban egy kései reggeli-ebéd – előtt kikocsikázott a közeli parkba, ahol fél órát futott, majd otthon még egy jót zuhanyozott. Aztán akadt még egy kis elintéznivalója. Előző esti ruházata – nadrág, ing, alsónemű, zokni, cipő – egy barna papírzacskóban várta. Sajnálta, hogy a ballontól is meg kell válnia. A mérete és a zsebe nagyon jó szolgálatot tettek. Majd mindenképpen szereznie kell egy másikat. Esetleg többet. Biztos volt benne, hogy most nem került rá vér, bár sötét színe miatt erre se vehetett mérget, és akár lőpornyom is lehetett rajta. De most nem bízhat semmit a véletlenre. A ruhakupac, az ételmaradékkal és kávézaccal a tetején a társasház szemeteskonténerében landolt. Kellyben felmerült, hogy egy távolabbi kukába dobja, de lehet, hogy azzal csak még több problémát okozna. Mi van, ha valaki észreveszi, és kérdőre vonja? A négy hüvelytől nem volt nehéz megszabadulni. Futás közben egy kanálisba dobta őket. A déli híradóban benne volt a két holttest, részleteket azonban nem közöltek. Talán az újságokból majd több is kiderül. És volt még valami.
– Üdv, Sam!
– Üdv, John! Itt van a városban? – kérdezte Rosen az irodai telefonon.
– Aha. Mit szólna, ha beugranék pár percre? Mondjuk kettő körül?
Mit tehetek magáért? – kérdezte Rosen az íróasztal mögül.
– Kéne pár kesztyű – emelte fel a kezét Kelly. – Vékony, gumikesztyű, amiket maga használ. Sokba kerül egy ilyen?
Rosen majdnem megkérdezte, mire kell, de úgy döntött, nem szükséges tudnia.
– Százas dobozokban kapjuk őket.
– Annyi nem kell.
A sebész kihúzott egy fiókot, és odadobott Kellynek tíz párat. – Micsoda elegantosak vagyunk ma! – Legombolt gallérú, fehér ingében és kék CIA-s öltönyében Kelly valóban megadta a módját. Rosen most először látta Kellyt öltönyben, nyakkendőben.
– Nem akkora cucc, doki! – nevetett Kelly. – Néha muszáj. Az új melóm miatt.
– Miféle meló?
– Amolyan tanácsadásféle – magyarázta Kelly. – Többet nem mondhatok, a lényeg, hogy rendesen fel kell öltözni.
– Amúgy jól van?
– Igen, doki, remekül! Futok meg minden. Magánál mi a helyzet?
– Szokásos. Megesz a papírmunka. Most kevesebbet műtök, de az egész osztályt én felügyelem. – Sam megigazgatta az aktahalmot az asztalán. A csip-csup csevegéstől mindig kényelmetlenül érezte magát. Úgy tűnt, barátja rejteget előtte valamit, és sejtette, hogy Kelly készül valamire. – Megtenne egy szívességet?
– Persze, doki!
– Sandy kocsija lerobbant. Úgy volt, hogy én viszem haza, de még van egy megbeszélésem, ami négyig eltart. Ő meg háromkor adja le a műszakot.
– Újabban nappalra osztja be? – kérdezte Kelly mosolyogva.
– Előfordul, ha nem tanít éppen.
– Ha részéről oké, részemről nem gond!
Kelly húszperces várakozást spórolt meg azzal, hogy átsétált az étkezőbe bekapni pár falatot. A műszak végén ott találkozott O'Toole-lal.
– Na, már jobban ízlett a kórházi koszt? – kérdezte a nővér.
– A salátát a kórházban sem tudják nagyon elrontani. – A híres, nevezetes kórházi gyümölcszselét most inkább kihagyta. – Hallom, lerobbant a kocsija!
Sandy bólintott Kelly most már értette, Rosen miért tette át nappalos munkarendbe. A nővér hullafáradtnak tűnt, arca sápadt volt és színtelen, szeme alatt puffadt, sötét foltok éktelenkedtek. – Valami az önindítóval nem stimmel. Szerelőnél van.
Kelly felállt. – Nos, jöjjön hölgyem, a hintó előállt! – Megjegyzése előcsalt egy apró, félmosolyt, ami inkább udvariasságból, semmint a meglepődésből fakadt.
– Még soha nem láttam így kiöltözve! – jegyezte meg O'Toole a mélygarázs felé menet.
– Ne tévessze meg az öltözékem! Attól még szeretek a sárban hemperegni! – Ez a poénja sem jött be igazán.
– Nem úgy értettem...
– Nyugalom, asszonyom! Hosszú napja volt, és a sofőrjének elég ramaty a humora.
A nővér megállt, és megfordult. – Nem maga tehet róla! Nehéz hetem volt. Minap behoztak egy autóbalesetes kisgyereket. Rosen mindent megpróbált, de túl súlyos volt a sérülése. Tegnapelőtt meghalt szegény, pont az én műszakom alatt. Néha utálom ezt a munkát! – tette hozzá.
– Értem – mondta Kelly, és kinyitotta az ajtót a nőnek. – Kíváncsi a rövid verzióra? Soha nem a megfelelő emberrel esik meg. És sohasem jókor. És soha nincs értelme.
– Igazán szép elmélet! Ezzel akart felvidítani? – fonák módon mégis elmosolyodott, bár nem úgy, ahogy Kelly szerette volna.
– Mindannyian próbáljuk orvosolni a hibákat Sandy, a legjobb tudásunk szerint! Maga is küzd a maga sárkányaival, én is az enyéimmel! – vágta rá Kelly gondolkodás nélkül.
– És hány sárkányt ölt már le?
– Egyet-kettőt! – felelte Kelly kimérten. Próbált odafigyelni a szavaira. Meglepte, mennyire nehéz a dolga. Sandy ügyes beszélgetőpartner volt.
– És jobb lett tőle valami, John?
– Apám tűzoltó volt. Odaát voltam, amikor meghalt. Kigyulladt egy ház, az apám bement, és két kisgyereket talált. Elájultak a füsttől. Apa épségben kihozta őket, de szívrohamot kapott. Ott, a helyszínen. Azt mondják, már azelőtt meghalt, hogy elterült volna a földön. Az ő halála nem volt hiábavaló – mondta Kelly, felidézve, mit mondott neki Maxwell admirális a Kitty Hawk gyengélkedőjében, hogy a halálnak kell, hogy legyen valami értelme, és hogy az apjáénak volt.
– Maga ölt már embert, igaz? – kérdezte O'Toole.
– Erről szól a háború – bólintott rá Kelly.
– És annak volt valami értelme? Számított valamit?
– Ha most valami nagy bölcsességet akar hallani, akkor ki kell, hogy ábrándítsam. De azok, akiket megöltem, többé nem árthatnak senkinek. – Az a politikai tiszt biztosan nem, gondolt vissza Kelly. Nem árthatott több faluvezetőnek és a családjának. Bár lehet, hogy valaki átvette a helyét, de az is lehet, hogy nem.
Sandy a forgalmat figyelte, ahogy észak felé haladtak a Broadway-en. – És akik Timet megölték, vajon azok is ugyannezt gondolták?
– Talán igen, de ez nem ugyanaz. – Kelly majdnem azt mondta, hogy sose látta az embereit megölni valakit, de ez nem lett volna igaz.
– De ha mindenki ezt hiszi, akkor ott vagyunk, ahol a part szakad. Ez nem olyan, mint egy betegség. Mi olyasmi ellen harcolunk, ami mindenkinek árt. Semmi politika, semmi hazugság. Mi nem embereket ölünk. Ezért csinálom ezt a munkát.
Sandy, harminc évvel ezelőtt volt egy Hitler nevű fickó, aki abban élte ki magát, hogy olyan embereket ölt meg, mint Sam és Sarah, csak azért, mert az volt az istenverte nevük, ami. Meg kellett állítani, és meg is állították. Kurva későn, de megállították.
– Nekünk is épp elég bajunk van – mondta a nővér. Az utcákat elnézve ez elég nyilvánvaló volt. A Johns Hopkins kórház nem a legbiztonságosabb környéken volt.
– Tudom, nyilván emlékszik rá!
Kelly válasza lehervasztotta O'Toole-t. – Sajnálom, John!
– Én is – Kelly elhallgatott. A szavakat kereste. – Azért a kettő nem teljesen ugyanaz, Sandy. Vannak jó emberek is. Sőt, azt hiszem, a többségük az. De vannak rosszak is, hiába próbáljuk behunyni a szemünket, attól nem tűnnek el, és hiába gondoljuk, hogy megjavulnak, mert nem fognak, ezért valakinek meg kell védenie az előbbi csoportot az utóbbitól. Én ezt tettem.
– És mit tesz, hogy ne váljon maga is olyanná?
Kelly eltöprengett. Már bánta, hogy idejött. Nem volt szüksége erre, nem akarta hallani, nem állt szándékában önvizsgálatot tartani. Az elmúlt pár napban minden olyan tiszta volt. Ha egyszer megvan az ellenség, onnantól csak használnod kell a megszerzett tudást és harci tapasztalatot. Ez nem olyan, amin agyalni kell. A lelkiismeret-vizsgálat kemény meló.
– Ez soha nem jelentett gondot – jelentette ki végül, kikerülve a témát. Ekkor értette meg a különbséget. Míg Sandy és a kollégái egy megfoghatatlan dolog ellen harcoltak, méghozzá nagyon bátran, sokszor magukat sem kímélve, megpróbálva leküzdeni egy olyan erőt, aminek gyökérokát közvetlenül nem állt módjukban megszüntetni, addig Kelly és a magafajták emberek ellen harcoltak. Nekik módjukban állt felkutatni az ellenséget, és közvetlenül szembe tudtak szállni vele, és ha szerencséjük volt, sikerült is elpusztítani őket. Míg az egyik oldalt abszolút tiszta szándék jellemezte, akik számára nem adatott meg az elégtétel, addig a másik oldal megkaphatta az ellenség elpusztításával járó elégtételt, de csak azon az áron, ha hasonlóvá váltak azokhoz, akik ellen küzdöttek. Katona és gyógyító, két párhuzamos háború, hasonló vezérszándék, tetteik mégis oly különbözőek. A test betegségei kontra az emberi nem fekélyei. Érdekes párhuzam!
– Talán nem is az a lényeg, hogy mi ellen harcolsz, hanem az, hogy miért.
– És Vietnamban miért harcolunk? – tette fel a kérdést Kellynek; a kérdést, amit mióta kézhez kapta azt a nyomorult táviratot, napjában tízszer is feltett magának. – A férjem ott halt meg, és máig nem tudom, miért.
Kelly mondani akart valamit, de leállította magát. Igazából nem volt jó válasz. Legtöbbször a balszerencse, különböző szinteken meghozott rossz döntések és rossz időzítések sora játszik közre azoknak a véletlenszerű eseményeknek a létrejöttében, amik következtében egy katona életét veszti valamely távoli harctéren. Hiába van az ember éppen ott, nem mindig van értelme. Előzőleg nyilván a nővér is tucatszor végighallgatta már a legkülönfélébb indoklásokat attól az embertől, akit azután kénytelen volt elsiratni. Lehet, hogy ez a mindent megokoló értelemkeresés csak hiábavaló erőlködés. Talán nem kéne értelmet keresni mögötte.
A nővér otthonához érve Kelly még mindig ezen rágódott.
– Ráférne a házára egy festés! – javasolta Kelly. Örült, hogy így volt.
– Tudom, de nincs pénzem festőre, nekem meg nincs időm nekiállni.
– Sandy, megenged egy javaslatot?
– Mit?
– Kicsit hagyja magát élni! Sajnálom, hogy Tim elment, de nem fog visszajönni! Én is rengeteg barátot elvesztettem odaát. Tovább kell lépnie!
Fájdalmas volt látni a nő megfáradt tekintetét. O'Toole szakavatott szemmel fürkészte Kelly tekintetét, semmit sem árulva el abból, mit gondol vagy érez legbelül, de Kelly számára már maga az beszédes volt, hogy a nő szándékosan próbálta ezeket elrejteni előle.
Valami megváltozott benne. Vajon mi? És vajon miért? – töprengett el O'Toole. Valami átformálódott benne. Mindig is udvarias volt, már-már vicces azzal az ellenállhatatlan finomságával, de a múlhatatlannak tűnő szomorúság, ami korábban ott volt a szemében, mára eltűnt, és helyére valami olyasmi ült, amit a nővér képtelen volt kiolvasni belőle. Furcsa volt, mert a férfi soha nem próbálta szándékosan leplezni előtte az érzéseit, és O'Toole azt gondolta magáról, hogy bármilyen álarc mögé képes belátni. Ebben tévedett, vagy legalábbis nem ismerte a szabályokat. Figyelte, ahogy Kelly kiszáll, megkerüli az autót, és kinyitja neki az ajtót.
– Hölgyem! – jelezte Kelly, hogy megérkeztek.
– Miért olyan kedves velem? Csak nem doktor Rosen...?
– Ő csak annyit mondott, hogy kéne magának egy fuvar. Becsszó! Szörnyen fáradtnak tűnik! – Kelly az ajtóig kísérte.
– Nem tudom, miért esik olyan jól magával beszélgetni – mondta a veranda lépcsőjéhez érve.
– Valóban? Erről eddig nem voltam meggyőződve.
– Azt hiszem – felelte O'Toole, már-már mosolyogva, de a mosolya fél  pillanat után elhalt. – John, ez nekem túl korai.
– Sandy, nekem is túl korai. Barátkozni is túl korai? A nő elgondolkodott. – Nem, ahhoz nem.
– Esetleg egy vacsora valamikor? Egyszer már kérdeztem, emlékszik?
– Milyen gyakran jár á városban?
– Mostanában egyre többet. Van egy új munkám, egy washingtoni megbizatás.
– Milyen munka?
– Ja, semmi lényeges. – A nő érezte, hogy nem mond igazat, de nem vette magára.
– Jövő hét?
– Majd felhívom. De nem nagyon ismerem errefelé a helyeket.
– Én igen.
– Pihenje ki magát! – búcsúzott el Kelly. Nem próbált puszit adni, se megfogni a nő kezét. Egy barátságos, törődő mosollyal köszönt el. O'Toole nézte, ahogy elhajt, és még mindig azon tűnődött, mi olyan különös benne. Nem tudta elfelejteni azt a furcsa tekintetet a kórházi ágyon, de érezte, akármi volt is mögötte, nem kell félnie tőle.
Kelly csendben átkozta magát, és a pamutkesztyűvel nagy igyekezettel törölgetni kezdte a kocsi belsejét. Nem kockáztathat több ilyen beszélgetést. Miről szólt egyáltalán? Honnan a francból tudja? A harctéren sokkal egyszerűbb a helyzet. Az ember beazonosítja az ellenséget, vagy általában valaki megmondja neki, ki az, hol van, és mi a teendő. Ez az információ legtöbbször téves, de legalább megadja a kiindulópontot. De egy bevetés előtti eligazításon szó se esik arról, hogy mindez hogy fogja megváltoztatni a világot, vagy hogy fog véget vetni a háborúnak. Ilyesmiről az újságokban lehet olvasni, olyan újságírók tollából, akiket nem érdekel, olyan tudósítókat idézve, akiknek fogalmuk sincs, vagy olyan politikusokat, akiknek jobb dolga is van, mint hogy ilyesmiken agyaljanak. Hadi „infrastruktúra”, haderő, hadigépezet, ezek voltak a legtöbbet puffogtatott frázisok. Csakhogy Kelly emberekre vadászott, nem holmi infrastruktúrára, akármit fedjen is a fogalom. Az infrastruktúra egy dolog, egy megfoghatatlan valami, olyasmi, ami ellen Sandy is harcolt. Nem egy konkrét személy, aki aljas dolgokat tesz, és akit le lehet vadászni, mint egy veszélyes nagyvadat. Most mégis mit kezdjen ezzel? Jobbnak látta, ha féken tartja a gondolatait, S a kézzel foghatónál marad. És továbbra is emberekre vadászik, ahogy eddig is tette. Nem akarta megváltani az egész világot, csak megtisztítani a szennytől egy csöppnyi szeletét.
Még mindig fáj, barátom? – kérdezte Griscsanov.
– Azt hiszem, eltört pár bordám.
Zacharias leült a székre. Lassan és szemmel láthatóan fájdalmak közepette vette a levegőt, ami aggasztotta az oroszt. Egy ilyen sérülésből akár tüdőgyulladás is kifejlődhet, ami akár meg is ölhet valakit ilyen fizikai állapotban. Az őröket kissé elkapta a hév, amikor nekiestek az ezredesnek, és bár az egészet Griscsanov kérésére csinálták, az orosz nem akart mást, csupán előidézni egy kis fájdalmat. Egy halott fogolyból bajosan tudja kiszedni, amit akar.
– Beszéltem Vinh őrnaggyal. A vadbarom azt állítja, nem maradt több gyógyszere. – Griscsanov vállat vont. – Még az is lehet, hogy igazat mond. Nagyon fáj?
– Valahányszor levegőt veszek – felelte Zacharias. Arca beesettebb volt, mint valaha.
– Csak egyvalamit tudok a fájdalomra, Robin – mondta Griscsanov bocsánatkérően, és előhúzta a flaskát.
Az amerikai megrázta a fejét. Szemmel láthatóan ez is rettentően fájt neki. – Nem lehet!
Griscsanov úgy tett, mint akit zavar, hogy vitába kell szállni a barátjával. – Ne légy ostoba, Robin! A fajdalom senkit se szolgál, se téged, se engem, se az istenedet! Hadd segítsek! Kérlek!
Nem lehet, mondta magában Zacharias. Ha inna belőle, megszegné a fogadalmát. A teste egy templom, és azt tisztán kell tartania az efféle dolgoktól. Csakhogy a templom meg rogyott. Leginkább a belső vérzéstől tartott. Vajon a teste képes lenne meggyógyítani önmagát? Elvileg kéne neki, és normál körülmények között gond nélkül meg is tenné, de a mostani fizikai állapota siralmas volt, még mindig sajgott a háta, és most már a bordái is. A fájdalom állandó társául szegődött, ami megnehezítette, hogy ellenálljon a faggatásnak Mérlegre kellett tennie a hitét ellenállási kötelessége ellenében. A dolgok most mát nem is voltak olyan egyértelműek. Ha csillapítaná a fájdalmát, azzal elősegítené a gyógyulást, és így könnyebben teljesíthetné a kötelességét. Mikor cselekedne helyesen? Ami eddig egyértelműnek tűnt, mostanra elmosódott. Tekintete a fémflaskára fókuszált. Abban volt az enyhülés. Nem sok, de mégis valami, és némi tehermentesítésre szüksége volt, hogy össze tudja szedni magát.
Griscsanov lecsavarta a kupakot. – Te is síelsz, Robin?
Zacharias meglepődött a kérdésen. – Igen, még gyerekként tanultam.
– Sífutás?
Az amerikai megrázta a fejét. – Nem, lesiklás.
– A Wasatch-hegységben is jó a hó a síelésre?
Robin elmosolyodott, és visszaemlékezett. – Egészen príma, Kolja! Száraz, porszerű, olyan, mint valami finom homok.
– Áh, az a legjobb! Tessék! – nyújtotta oda a flaskát.
Most az egyszer, gondolta Zacharias. A fájdalom miatt. Csak egy korty, hogy kicsit visszavegye a fájdalmat, hogy összeszedhessem magam!
Griscsanov nézte, ahogy issza, látta, hogy könnyezik a szeme. Remélte, hogy nem fog köhögni, hogy még több kárt tegyen magában. Jó minőségű vodka volt, a követség Ha Nôi-i élelmiszerraktárából való. Hazája ebből kifogyhatatlan készlettel rendelkezett, és a követségen is akadt belőle bőven. A legjobb minőségű vodka volt, Kolja személyes kedvence, antik papíron átszűrt ritkaság, bár ezt az amerikai aligha veszi észre. Az igazat megvallva a harmadik-negyedik kör után ő maga se érezte a különbséget.
– Te jól síelsz, Robin?
Zacharias érezte, ahogy a gyomrába ér és átjárja a testét a melegség, amitől menten ellazult. Ettől a fájdalma is alábbhagyott, kicsit erősebbnek érezte magát. Ha az orosz a síelésről akar vele beszélni, gondolta, akkor legyen, nagy baj nem lehet belőle.
– A profi lejtőkön szoktam lesiklani – felelte Robin elégedetten. – Gyerekkoromban kezdtem. Azt hiszem öt voltam, amikor apa először kivitt.
– Apád... szintén pilóta volt?
Zacharias megrázta a fejét. – Nem, ügyvéd.
– Az enyém történelemprofesszor a Moszkvai Állami Egyetemen. Van egy dácsánk. Amikor kicsi voltam, telente gyakran síeltünk az erdőben. Imádom a csendet. Olyankor semmi mást nem hallani, csak a... hogy is mondják? A suhogást. A lécek suhogását a hóban. Mintha takarót borítanának a földre. Semmi nesz, csak a csend.
– Ha korán felkel az ember, a hegyekben is ugyanilyen. Akkor kell kimenni, ha elállt a hóesés, és nincs nagy szél.
Kolja elmosolyodott. – Mint a repülés, nem? Egy együléses gépben, a tiszta égen, alig pár fehér felhő. – Nagy ravaszul előrehajolt. – Mondd, voltál már úgy, hogy kikapcsoltad a rádiót? Csak pár pillanatra, hogy teljesen egyedül légy?
– Nálatok ezt szabad? – kérdezte Zacharias.
Griscsanov felnevetett, és megrázta a fejét. – Nem, de én párszor kipróbáltam!
– Jó neked! – mosolyodott el Zacharias is, és felidézte magában, milyen is volt. Eszébe jutott az a bizonyos délután, 1964 februárjában, amikor a légierő Mountain Home Légi Támaszpontjáról szállt fel.
– Valahogy így érezheti magát Isten is, nem? Tökéletesen egyedül. A hajtómű zaját könnyen ki lehet zárni. Nekem pár perc után teljesen megszűnt. Neked is?
– Aha. Attól függ, hogy illeszkedik a sisak.
– Igazából ezért az érzésért repülök – hazudta Griscsanov. – Minden egyéb csak sallang. A papírmunka, a műszaki része, a rengeteg képzés, ez az ára. Hogy az ember fent lehessen, egyes egyedül, mint mikor gyerekként az erdőben síeltem. De ez még annál is jobb! Egy tiszta téli nap hihetetlen messze ellátni. – Ismét Zacharias kezébe nyomta a flaskát. – Szerinted ezek a vadbarmok értenék, miről beszélünk?
– Nem hiszem. – Az ezredes megingott egy pillanatra. Már belekortyolt egyszer. Még egy nem árthat, nem? A szája elé vette a flaskát.
– Azt szoktam csinálni, hogy épp csak ujjheggyel fogom a botkormányt, így ni! – mutatta a flaskán. – Behunyom a szemem egy pillanatra, és amikor kinyitom, egész máshogy látom a világot. Onnantól nem vagyok része a világnak. Valami más vagyok... talán egy angyal, nem tudom – tréfálkozott. – Úgy érzem, birtokba vettem az eget, ahogy az ember birtokba vesz egy nőt, bár a kettő nem teljesen ugyanaz. A legjobb érzések mindig az egyedülléthez kapcsolódnak. Szerintem.
A pasas aztán érti, miről beszél! Tudja, mi az a repülés! – Valami költő vagy, vagy mi?
– Imádom a költészetet. Ahhoz nincs tehetségem, hogy írjak, de ez nem tart vissza attól, hogy élvezzem, hogy memorizáljam, hogy érezzem, amit a költő érez – felelte áhítattal Griscsanov, figyelve, ahogy az amerikai tekintete elveszti a fókuszt, és ködös ábrándokba ring. – Mi ketten egyformák vagyunk, barátom!
Mi a pálya Ju-Ju ügyében? – érdeklődött Tucker.
– Valszeg kirabolták. Elővigyázatlan volt. Magának gürizett, he? – kérdezte Charon.
– Ja, nyomta az ipart rendesen.
– Ki tette? – Az Enoch Pratt Közkönyvtár főépületében voltak, a sorok között megbújva. Ideális hely volt. Könnyen észre lehetett venni minden közeledőt, és kizárt volt, hogy lehallgassák őket. Csendes hely volt, rengeteg benyíló, kis fülkével.
– Nem tudni, Henry. Ryan és Douglas volt ott, de nem mentek túl sokra. Csak nem parázik egy futár miatt?
– Maga is tudja, hogy nem, de sajna belerondít a képbe.
– Maga is tudja, hogy megy ez! – lapozgatta Charon a kezében levő könyvet. – Ebben a bizniszben benne van a rizikó. Valakinek fájt a foga egy kis kápéra, esetleg egy kis anyagra, vagy csak gyorsan be akart robbanni az üzletbe? Egy új futár mindig elkel. Amilyen ügyesen csinálták, talán érdemes volna megegyezni velük.
– Van elég dílerem. Egy ilyen békekötés csak árt az üzletnek. Hogy csinálták?
– Profi munka volt. Két golyó mindkét fejbe. Douglas szerint leszámolás volt.
Tucker felkapta a fejét. – Nocsak!
Charon higgadtan folytatta, háttal a másiknak. – Henry, nem belülről jött. Tony nem tenne ilyet, nem igaz?
– Valszeg nem. – Eddie viszont lehet.
– Kéne valami – ment tovább Charon.
– Mi?
– Egy díler. Mit gondolt, egy füles, hogy ki lesz a második befutó Pimlicóban?
– Majdnem mindenki az én emberem, vágja? – Eddig kóser volt, hogy Charon segítségével iktatta ki a főbb konkurenciát, de ahogy Tucker egyre inkább rátette a kezét a helyi piacra, egyre kevesebb független árus jöhetett szóba, akit fel lehet nyomni. Különösen igaz volt ez a nagyobb halakra. Eddig szisztematikusan azokra utazott, akikkel nem akart közösködni, azzal a párral meg, aki megmaradt, jobb ha szövetséget köt. Már ha meg tud egyezni velük.
– Nézze, Henry, ha azt akarja, hogy megvédjem, el kell érni, hogy én vezethessem a nyomozásokat. És ahhoz, hogy én vezethessem a nyomozásokat, időről időre ki kell pecáznom egy nagyhalat. – Charon visszatette a kötetet a polcra. De mit kell ezen annyit magyaráznia az ipsének?
– Mikor?
– A hét elején. Valami szaftosat. Kell valami, ami jól mutat.
– Majd jelentkezem! – Tucker is visszatette a könyvet a helyére, és elsétált. Charon még kutatott egy kicsit, míg végül megtalálta a megfelelő kötetet, és mellé csúsztatva a borítékot. A rendőrhadnagy nem számolgatott feleslegesen. Tudta, hogy pontosan annyi, amennyinek lennie kell.
Greer mutatta be az urakat egymásnak.
– Mr. Clark, ő Martin Young tábornok, ő pedig Robert Ritter.
Kelly mindkettejükkel kezet rázott. A tengerészgyalogos tábornok – a megbeszélésről ezúttal hiányzó Maxwellhez és Podulskihoz hasonlóan – szintén pilóta volt. Hogy Ritter kicsoda, arról fogalma sem volt, bár éppen ő ragadta magához a szót.
– Szép elemzés! A nyelvezete nem túl szakszerű, de minden lényeges pontra remekül rátapint.
– Uram, nem nagy ördöngösség! Kézenfekvő a szárazföldi támadás. Ilyen helyen nincsenek gyorsan bevethető erők, de ha vannak is, inkább befelé figyelnek, mint kifelé. Számoljunk két fővel minden toronyban. A géppuskák vélhetően befelé néznek. Pár másodperc, míg megfordítják őket. A fák vonala elég közel van az M–79 hatótávjához – mutatta Kelly az ábrán. – Itt van a barakk. Csak két ajtó van, max negyven fő lehet bent.
– Erről jönnénk? – bökött a tábornok az objektum délnyugati csücskére.
– Igen, uram! – Pilóta létére Young elég hamar átlátta a helyzetet. – A lényeg, hogy az első támadó osztag minél közelebb férkőzzön. Az időjárást is ki lehet használni, ami ebben az évszakban a kezünkre játszik. Két harci helikopter rakétákkal és gépágyúval tűz alá veszi a két épületet. A kiemelést végző helikopterek itt szállnának le. Az egész öt perc alatt lemegy Ez lenne a landolási fázis. A többi a pilóták dolga.
– Vagyis ön szerint az lenne a kulcs, hogy a támadó osztagot minél közelebb rakják ki?
– Nem, uram! Ha azt akarják, hogy megismétlődjön So'n Tây, lekopírozhatják az egész tervet ától cettig, és bevihetik a helikoptereket az objektum területére, de ha jól értem, ezt most kicsiben akarják.
– Úgy van! – mondta Ritter. – Kicsiben kell csinálnunk. Egy nagyobb volumenű műveletre nem kapnánk engedélyt.
– Kevesebb harceszköz kell, uram, és más taktika. Jó hír viszont, hogy az objektum kicsi, így relatíve kevesen tartózkodhatnak benne, tehát kevesebb rosszfiú állhat az utunkba.
– Viszont nincs biztonsági faktor – ráncolta össze a szemöldökét Young.
– Hát az nem igazán van – értett egyet Kelly. – Huszonöt fő. Kirakjuk őket a völgyben, átkelnek ezen a dombon, majd az objektumhoz érve hazavágják a tornyokat és berobbantják a kaput. A helikopterek ezután tűz alá veszik ezt a két épületet, mialatt a rohamosztag rajtaüt ezen az épületen. A támadó helikopterek addig köröznek, amíg a szállító helikopterek végre nem hajtják a kiemelést. Aztán elhúzzuk a csíkot.
– Mr. Clark, maga elég optimista! – jegyezte meg Greer, emlékeztetve Kellyt az új fedőnevére. Ha Young tábornok megtudja, hogy Kelly csak egy sima törzs, tutira nem állna az ügy mellé. Már eddig is elég nagyra nyújtózott a kedvükért, hiszen a quanticói mutatvánnyal máris kimerítette a bázis építkezésekre szánt éves költségkeretét.
– Ezt egyszer már megcsináltuk, admirális!
– Ki szedi össze az embereket? – kérdezte Ritter.
– Már folyamatban van – biztosította Greer.
Ritter visszaült a helyére, és a fényképeket és az ábrákat tanulmányozta. A karrierjét tette kockára, ahogy Greer és a többiek. Két alternatíva volt: vagy csinálnak valamit, vagy nem csinálnak semmit. Utóbbi annyit jelentett volna, hogy legkevesebb egy kiváló katona, és jó eséllyel húsz másik soha többet nem térhet haza. Ezzel együtt nem ez volt a legfőbb ok, ismerte be magának Ritter. Az igazi ok az volt, hogy ha valakik úgy döntöttek, hogy azoknak az embereknek az élete nem számít, akkor ezek a valakik jó eséllyel máskor is meghozzák ugyanezt a döntést. Ez a fajta gondolkodás egy nap tönkre fogja tenni az ügynökséget. Úgy nem lehet ügynököket toborozni, ha szárnyra kap a hír, hogy Amerika nem nyújt védelmet azoknak, akik neki dolgoznak. A bizalom megtartása nem egyszerűen a helyes út, hanem egyben a legcélszerűbb is.
– Nem árt előre dolgozni, mielőtt bedobjuk az ötletet – mondta Ritter. – Előbb kapunk zöld utat, ha eleve sínen vagyunk. Úgy kell tálalni a dolgot, mint egy kínálkozó esélyt, amit vétek elszalasztani. Ez volt a másik baj KINGPIN-nel. Túl nyilvánvaló volt, hogy a vadászengedélyre apelláltak. Amire, lássuk be, vajmi kevés esély volt, hogy megadják. Nekünk úgy kell definiálni, hogy egy egyszeri mentőakcióról van szó. Így nagyobb eséllyel kopogtathatok a nemzetbiztonsági tanácsban dolgozó barátaim ajtaján. Ezzel a címkével átmehet, de addigra nem árt, ha már készenlétben állunk!
– Bob, ezt úgy értsük, hogy velünk van? – kérdezte Greer.
Ritter hosszasan kivárt, mielőtt felelt volna. – Igen, úgy!
– Azért kéne valami biztonsági faktor – pillantott Young a nagy felbontású térképre. Azt silabizálta, hogyan juttathatnák be legcélszerűbben a helikoptereket.
– Úgy van, uram! – mondta Kelly. – Valaki előremehetne felmérni a terepet. – Még mindig elöl voltak Zacharias fotói. Az egyikről a légierő ezredese nézett vissza, kihúzva magát, sapkával a hóna alatt, a mellkasát díszítő ezüst szárnyakkal és sávokkal, ahogy családja körében magabiztosan mosolyog a kamerába; míg a másikon egy meghajolt, megtört, sárlepte ember volt látható, akit épp hátba bökni készülnek egy puskatussal. Nesze neked! – gondolta. Még egy keresztes hadjárat!
– Attól tartok, az én leszek.

17
Bonyodalmak
Archie nem tudott túl sokat, de amit tudott, az Kellynek pont elég volt. De most Kellynek igazából egy kiadós alvásra volt szüksége. Autóval követni valakit nehezebb volt Kelly számára, mint amilyennek a tévében tűnt, és nehezebb, mint amikor New Orleansben először próbálta. Ha az ember túl közel megy az illetőhöz, könnyen kiszúrhatják; ha túlságosan lemaradunk, könnyen elveszthetjük az alanyt. A forgalom tovább bonyolítja a helyzetet. A teherautóktól például nem látni semmit. Ha egy fél háztömbnyire levő autót követ valaki, könnyen megeshet, hogy nem figyel eléggé az elöl haladókra, akik néha a frászt képesek ránk hozni a váratlan manővereikkel. Ebből a szempontból valóságos áldás volt Billy piros sportkocsija. Élénk színe miatt könnyű volt szemmel tartani, és bár tulaja előszeretettel szaggatta meg a gumikat a kanyarokban, nem nagyon hághatta át a szabályokat, mivel azzal könnyen felhívhatta volna magára a rendőrök figyelmét, amit Kellyhez hasonlóan ő sem szeretett volna.
Kelly nem sokkal este hét után szúrta ki a verdát, nem messze attól a bártól, amiről Archie beszélt. Akármilyen is a pasas, a rejtőzködésről nem sokat tud, gondolta magában Kelly. Erről legjobban az autója tanúskodott. A sárnak már nyoma sem volt rajta, frissen mosottnak, polírozottnak tűnt. Kelly már az első találkozáskor leszűrte, hogy Billy nagy becsben tartja a járgányt. Követés közben – szigorúan tartva a fél háztömbnyi távolságot – eszébe jutott pár eshetőség. Kelly lassan ráérzett a fickó stílusára, és egy idő után észrevette, hogy amennyire lehet, Billy igyekszik kerülni a főutakat, a mellékutakat viszont úgy ismeri, mint vadmenyét az odúját, ami mindenképpen hátrányt jelentett Kelly számára. Ezt némileg ellensúlyozta, hogy Kelly kocsija senkinek sem szúrt szemet. Túl sok VW Bogár futkosott az utakon ahhoz, hogy bárki felfigyeljen rá.
Negyven perc után tisztán kirajzolódott a kép. A Roadrunner hirtelen jobbra fordult, és a tömb végén megállt. Kelly számba vette a lehetőségeket. Úgy döntött, lassan tovább hajt. Közelebb érve látta, hogy egy lány, kezében pénztárcával, kiszáll, és odasétál egy ismerős archoz. Wizard volt az, néhány saroknyira szokásos törzshelyétől. Kelly nem látott semmilyen csereügyletet, de erre nem is volt szükség. A férfi és a nő besétált egy épületbe, ahonnan pár perc után csak a nő jött ki. Az eseményre pontosan illett Pam leírása. És ami még jobb, hogy a pasast is szemügyre veheti, gondolta magában Kelly egy bal kanyar után, a piros lámpához közeledve. Most már két olyan dolgot is tudott, amit eddig nem. A visszapillantóban látta, ahogy a Roadrunner átmegy a kereszteződésen. A lány ugyanabba az irányba tartott. Ahogy a lámpa zöldre váltott, a lány eltűnt a szeme elől. Kelly kétszer egymás után jobbra fordult, és újra kiszúrta a dél felé haladó piros sportkocsit. Hárman ültek benne. A hátul kuporgó férfit – vélhetően férfi volt – eddig nem vette észre.
Hamar sötétedett, ami Kellynek jól jött. Tovább követte a Roadrunnert. Amíg csak lehetett, a lámpáját se kapcsolta fel. Elérkezett az ő ideje. A kocsi megállt a sarkon egy barna homokkő ház előtt, ahol – miután kiporciózták az éjjeli adagot a négy árusnak – mindhárom utas kiszállt. Kelly várt pár percet, majd néhány háztömbbel távolabb leparkolt, és csavargónak álcázva magát visszasétált, hogy megfigyelje őket. Az épületek architektúrája megkönnyítette a dolgát. Az utca túloldalán levő házak bejáratánál mindenütt márvány lépcsők voltak. A jókora, szögletes tömbök jó rejtekhelyet és egyben álcázást biztosítottak számára. Csak annyi dolga volt, hogy leüljön a járdára és háttal a lépcsőnek dőljön. Hátulról így senki nem láthatta meg. Kiszemelt egy lépcsőt, ami elég közel, de nem túl közel volt az utcai lámpához, aminek az árnyékában nagyszerűen elbújhatott. Amúgy is ki kíváncsi egy koszos hajléktalanra? Kelly próbált úgy tenni, mint a többi kótyagos hajléktalan, akiket előzőleg megfigyelt. Időnként szájához emelte a táskába bújtatott üveget, és órákon keresztül figyelte a barna homokkőből épült sarki épületet.
0+, 0- és AB vércsoportok, idézte fel a patológiai jelentést. A Pam hüvelyében talált ondóminták ilyen vércsoportokra utalnak. Vajon Billynek mi lehet a vércsoportja? – tűnődött el Kelly, ahogy ott ült, negyvenöt méterre a háztól. A forgalom hömpölygött az utcán, járókelők jöttek-mentek. Talán hárman, ha ránéztek. Ahogy teltek, múltak az órák, Kelly alvást színlelve a szeme sarkából figyelte az épületet, és éberen fülelt minden veszélyt sejtető zajforrásra. Alig húsz méterre tőle egy díler ügyködött. Figyelte a férfi hangját, és egy idő után azt is hallotta, hogy mutatja be az árut, és hogyan alkudozik a kuncsafttal. A kuncsaftok hangját is figyelte. Kellynek egészen kivételes hallása volt, ami már nemegyszer megmentette az életét. Ahogy telt-múlt az idő, minden információt elraktározott. Bármi hasznos lehet még, vélte. Közben egy kóbor kutya oldalgott oda hozzá, és kezdte szimatolni kíváncsi-barátságosan. Kelly nem kergette el. Egy patkánnyal egész más lett volna a helyzet, gondolta. De most legfontosabb az álcázás.
Miféle környék lehet ez? – tűnődött el. A mellette lévő oldalon téglából épült, átlagos sorházak álltak. A másik oldal teljesen másképp festett, ott jobbára elegánsabb, szélesebb kőházak sorakoztak. Talán anno ez az utca lehetett a válaszvonal a munkásosztály és a tehetősebb századfordulóbeli középosztály között. Az az elegánsabb, barna homokkő ház például egy kereskedőé vagy egy hajóskapitányé lehetett. Ablakaiból hétvégente zongoraszó szűrődhetett ki, amikor a Peabody Konzervatóriumba járó leányka gyakorolt, vizionálta maga elé Kelly. Aztán idővel mind kijjebb költöztek, oda, ahol több a zöld tér, és ahogy a többi, ez a ház is üresen maradt, háromszintes szellemlakként őrizve egy régebbi kor emlékét. Kelly meglepve látta, milyen szélesek errefelé az utcák, pedig amikor építették őket, a legelterjedtebb közlekedési eszköz a lovaskocsi volt. De igyekezett elhessegetni a gondolatot. Ez most nem lényeges, most egész mással kell foglalkoznia.
Négy óra telt el, mire kijöttek. Elöl a férfi, mögötte a lány. Alacsonyabb volt, mint Pam, és kicsit ducibb. Kelly kissé megemelte a fejét, kockáztatva a lebukást. Billyt is mindenképpen szemügyre akarta venni. Úgy vélte, ő a sofőr. Nem volt valami nagy benyomást keltő figura, kábé egynyolcvan lehetett, vékony alkat, hetvenvalahány kiló. A csuklóján valami fénylett, óra vagy karkötő; járása peckes volt és arrogáns. A másik pasas magasabb volt és termetesebb, de abból, ahogy viselkedett, érződött, hogy csak beosztott. A lány lehajtott fejjel jött, ő még engedelmesebbnek tűnt. Blúza, ha Kelly jól látta, nem volt végig begombolva. Fogta magát, és egyből beszállt a kocsiba, nem nagyon nézelődött, úgy tűnt, a világ nem különösebben tart számot az érdeklődésére. Mozgása lassú volt és tétova. Nyilván a drogtól. És ez még nem minden. Volt még valami, amit Kelly nem igazán tudott hova tenni, de valamiért zavarta... a lányon egyfajta ernyedt zsibbadtság ült. Nem lazaság vagy lustaság, hanem valami más. Kellynek beugrott, hol látott azelőtt ilyet. Abban a faluban, Vietnamban, ahol azt a tisztet üldözték. Pontosan így vonultak a falubeliek is, amikor összecsődítették őket. Lemondó, rezignált tekintetek, gépies mozdulatok, mint valami élő robotok, akiket az őrnagy és csapata marionettként mozgat. Ugyanígy vonulhattak ők is a halálba. És ugyanígy vonult most a lány is. Talán ugyanoda.
Vagyis minden igaz, konstatálta Kelly. Valóban futárnak használják őket... egyebek mellett. Kelly figyelte, ahogy a kocsi elindul. Billy pont úgy bánt az autóval, ahogy az a jelleméből következett. Hirtelen gázt adott, majd a sarokhoz érve fékcsikorgatva balra fordult, és eltűnt Kelly látóteréből. Billy, egynyolcvan magas, vékony alkat, óra vagy karperec, arrogáns járás. Kelly igyekezett memorizálni minden ismertetőjegyet, az arcot és a frizurát. Aligha fogja elfelejteni. A másik pasast is végigmérte, és rögzítette az információkat. Neki nem volt neve, csak végzete – sokkal közelibb, mint azt tulajdonosa sejtette.
Kelly előhúzta a zsebéből az óráját. Egy negyven. Mi a francot csinálhattak odabent? Eszébe jutott, miket mesélt neki Pam. Nyilván csaptak egy kis bulit. A lányban, akárki volt is, valószínűleg ugyanúgy ott volt az 0+, 0- és AB- típusú minta. De Kelly mégse válthatta meg az egész világot, és a lánnyal sem azzal tenné a legjobbat, ha közvetlenül kiszabadítja Kinyújtóztatta magát, és várt, nehogy gyanússá váljon a viselkedése. Hátha valaki épp őt nézi, ne adj' isten figyeli. A házak ablakában itt-ott még égett a villany, így még fél óráig veszteg maradt. Egy darabig még muszáj volt leküzdenie a szomját és néhány kisebb izomgörcsöt, aztán feltápászkodott és eltámolygott a sarokig. Egész este roppant óvatos volt. Óvatos és hatékony. Eljött az idő, hogy rátérjen az éjjeli küldetés második fázisára, az elterelő hadműveletre.
A mellékutcákat választotta. Ide-oda dülöngélve rótta az utcákat, hullámvonalban, mint egy kígyó – elmosolyodott –, és csak egyszer állt meg, hogy a gumikesztyűt felvegye. Útközben több díler mellett is elhaladt, de ő a megfelelőt kereste. Vadászkutya precízséggel kutatta át a környéket, negyedfordulatokat téve a Volkswagen képezte képzeletbeli középpont körül. Mint mindig, most is óvatosnak kellett lennie. Csakhogy most ő volt a láthatatlan ragadozó. Leendő prédái még csak nem is sejtették, hogy zsákmányok lesznek. Azt hitték, ők maguk is ragadozók. Hadd ringassák magukat ebbe az illúzióba! – gondolta.
Már majdnem három volt, amikor Kelly kiszemelte az áldozatot. Egy magányos farkast, ahogy Kelly nevezte. A pasas egyedül dolgozott, nem volt segítője. Talán még új volt, és most tanulta az alapokat. Nem tűnt túl idősnek, legalábbis harmincöt méterről. Épp az aznapi bevételt számolta. Csípőjénél kidudorodott a ruhája, nyilván a fegyvere miatt. Lefelé nézett, de azért éber volt. Amikor észrevette Kellyt, épp csak felnézett. Ügyet se vetett a közeledő alakra, a számolással volt elfoglalva.
Kelly mindenre fel volt készülve. Napközben még egyszer visszament a hajóra, hogy valamit elhozzon róla. A Scouttal ment, nem akarta, hogy a telepen bárki is megtudja, hogy van egy másik kocsija is. Ahogy közelebb ért Juniorhoz – mindenkinek adott valami nevet –, a borosüveget áttette bal kézbe, majd a ballonjába rejtett szigonypuska hegyéből jobb kézzel óvatosan kihúzta a biztosítószeget. Alig negyvenöt centi hosszú, egyszerű fémrúd volt, aminek a hegyére egy keskeny fémhenger volt csavarozva. A biztosítószeg rövid láncon függött.
A díler zavartan Kellyre pillantott. Lehet, hogy belesült a számolásba, és épp címlet szerint rakta át a rollnit. De az is lehet, hogy Kelly feltűnése terelte el a figyelmét. Vagy egyszerűen csak ostoba volt. Ez utóbbi tűnt a legvalószínűbbnek.
Kelly megbotlott, és a járda felé lendült. Fejét szándékosan lehajtotta, hogy még ártalmatlanabbnak tűnjön. Ahogy összeszedte az egyensúlyát, óvatosan hátrapillantott. Százméteres körzetben egy járókelőt se látott, és az egyetlen járműfény, amit kiszúrt, piros volt, nem fehér, vagyis távolodott tőle. Amikor felemelte a fejét, csak egy ember volt a látóterében, mégpedig Junior, aki épp akkor végzett az éjszakai műszakkal, és indult volna, hogy lefekvés előtt bekapjon valami itókát.
Már csak három méterre volt, de a díler ügyet se vetett rá. Számára Kelly nem volt több egy kóbor kutyánál. Kelly érezte az utolsó pillanat izgalmát, azt az elégedett érzést, amikor tudod, hogy az ellenség mindjárt beér a találati zónádba, és még csak nem is sejti, hogy ütött az órája. Érezte, ahogy adrenalin tolul az ereibe. Élvezte azt a semmihez se fogható érzést, amikor egyedül te tudod, hogy a csendet a következő pillanatban meg fogja törni valami. Gondosan ügyelt arra, hogy ne menjen túl közel a célponthoz. Úgy tett, mintha nem feléje menne, hanem el, mellette. A díler ismét felpillantott. Csak a biztonság kedvéért. Nem volt félelem a szemében, legfeljebb bosszúság. Nem mozdult. Tudta, hogy általában mindenki elkerüli. Kelly csak egy tárgy volt a szemében, egy utcán heverő tárgy, semmivel se volt érdekesebb számára, mint egy olajfolt az aszfalton.
A haditengerészetnél csak CPA-nak, vagy legrövidebb megközelítési pontnak nevezték. Ez az a pont, ahol két hajó távolsága egymáshoz képest eléri a minimum értéket; ennél a pontnál közelebb nem kerülhettek egymáshoz. Jelen esetben kilencven centi volt a CPA. Amikor már csak egy lépésre volt, Kelly előhúzta a szigonypuskát a ballon alól, majd hirtelen balra fordult, és teljes nyolcvannyolc kilójával ráfeszülve olyan mozdulatot tett, mintha behúzna egyet a pasasnak. Az élesen felfele tartott szigonypuska csöve közvetlenül a szegycsont alatt érte a dílert. A kar lendülete és a test tömegének tehetetlenségi ereje hátralökte a töltényűrt, ami a gyutacsot tartalmazó patront az ütőszegnek nyomta. A töltény elsült, közvetlen fizikai kontaktusban Junior ingével.
Olyan hangja volt, mint egy padlóra huppanó kartondoboznak. Vupp! Semmi több. Fegyverdurranásra egyáltalán nem emlékeztetett, mivel a kiáramló lőporgázok a töltettel együtt rögtön Junior testébe hatoltak. A kis kaliberű sörétes lőszer – a 2,29 mm-es madársörétes rézhüvely, amilyet a koronglövészek és a galamblövészek is használnak – tíz méternél messzebbről legfeljebb csak megsebesített volna egy embert, ám közvetlen kontaktusban a mellkassal akkora ereje volt, mint egy elefántölő puskának. A lövés brutális ereje meglepően hangos szisszenéssel tolta ki a tüdőből a levegőt, amitől Junior szája, mintha csak elcsodálkozott volna, tátva maradt. És valóban el is csodálkozott. A pasas Kellyre meredt, és bár a szíve úgy durrant ki, mint egy luftballon, és a tüdeje is rögtön darabokra szakadt, a pasas még életben volt. Szerencsére nem volt kimeneti nyílás. A becsapódási szög miatt a lövés teljes energiáját a mellkas vette fel. A robbanás ereje csak ahhoz volt elég, hogy az áldozat testét pillanatra megemelje, bár ez a pillanat mind Junior, mind Kelly számára óráknak tűnhetett. Junior összeroskadt, mint egy leomló épület. Amint a levegő és a lőporgáz az eséstől kitódult a bemeneti nyíláson, furcsa, mély, sóhajtásszerű hangot hallatott, és vérszaggal keveredő fanyar füsttel szennyezte be a levegőt. Hasonlóan ahhoz, ahogy a néhai tulajdonosa tette. Junior szeme még mindig nyitva volt. Kellyre meredt. Talán mondani akart valamit. Nyitott szája még megremegett, míg a fel nem tett és meg nem válaszolt kérdés örök mozdulatlanságba nem száműzte. Kelly kivette Junior kezéből a rollnit, és elsétált. Most is figyelt és fülelt, de nem észlelt veszélyt. A sarokhoz érve a csatorna fölé hajolt, és a szigonypuska hegyét a vízbe mártotta, hogy lemossa róla a vérnyomokat. Majd fogta magát, és lassan, dülöngélve visszaindult a kocsijához. Negyven perccel később már otthon is volt – gazdagabban nyolcszáznegyven dollárral, és szegényebben egy sörétes tölténnyel.
Ez kicsoda? – kérdezte Ryan.
– Nem fogja kitalálni: Bandanna! – felelte az egyenruhás rendőr. Tapasztalt járőr volt, harminckét éves, fehér bőrű.
– Heroinban utazik. Illetve utazott. Eddig.
A szeme még mindig nyitva volt, ami gyilkossági áldozatok esetén nem túl gyakori. Ez a haláleset meglepetésszerű volt. Sokkszerű, ami azt illeti, annak ellenére, hogy a holttest meglepően tiszta volt. A kétcentis bemeneti nyílás körül volt egy nagyjából három milliméter vastag, szénfekete színű, fánkszerű gyűrű, amit a lőpornyom okozott. A nyílás átmérője alapján kétséget kizáróan .12-es kaliberű sörétes vadászpuska. A bőr alatt nyílás tátongott. A belső szervek teljesen megsemmisültek. Gyakorlatilag szétrobbantak. Emmet Ryan most először nézett bele így egy holttestbe életében. Mintha nem is emberi test lett volna, hanem egy próbababa.
– A halál oka – állapította meg a halottkém kora reggeli iróniával – a szív totális szétporladása. Ha meg akarnánk vizsgálni a szívszövetet, mikroszkóp kellene – tette hozzá fejcsóválva.
– A bemeneti sebet látva egyértelmű, közvetlen kontaktus volt. A tettes az áldozat testébe nyomta a fegyver csövét, és úgy húzta meg a ravaszt.
– Jesszusom, még csak vért sem köhögött fel! – jegyezte meg Douglas. Mivel nem volt kimeneti seb, vérnyom sem maradt a járdán. Bizonyos távolságból úgy tűnt, mintha Bandanna csak aludna. Ennek ellenkezőjéről csak tágra nyílt, élettelen szemei árulkodtak.
– Nincs rekeszizom – magyarázta az orvosszakértő a bemeneti lyukra mutatva. – Vélhetően az egész légzőrendszere megsemmisült. Tudják, életemben nem láttam ilyen tiszta munkát. – Pedig a pasas tizenhat éve a szakmában volt. – Minél több kép kell. Ebből tananyag lesz.
– Tapasztalt volt? – kérdezte Ryan a járőrtől.
– Értette a dolgát.
A hadnagy lehajolt, talált valamit csípőtájon. – Itt meg még van egy fegyver.
– Ismerhette a tettest? – csodálkozott el Douglas. – Mert hogy közel engedte, az tuti biztos.
– Egy sörétest nem olyan könnyű elrejteni. Még egy lefűrészelt csövűt sem! Semmi figyelmeztetés? – Ryan hátrább lépett, hogy az orvosszakértő is odaférjen.
– A kezek tiszták, dulakodásnak nincs nyoma. Akárki tette, közvetlen közel volt az áldozathoz, és cseppet sem ijesztette meg a barátunkat. – Douglas pillanatra elhallgatott. – Basszuskulcs, egy ilyen vadászpuska kurva nagyot szól! Senki nem hallott semmit?
– Halál beállta két és három óra között – állapította meg az orvosszakértő.
– Az utca ilyenkor elég csendes – folytatta Douglas. – És egy ilyen vadászpuska baszott nagyot szól!
Ryan átkutatta a nadrágzsebet. A suskának most is nyoma veszett. Körbenézett. A kordonszalag mögül tíz-tizenöt bámészkodó figyelte őket. Szórakoztató műsor élő, egyenes adásban. Tekintetük épp olyan szigorúan objektív és érzelmileg elhatárolódott volt, mint az orvosszakértőé.
– A duó lehetett? – kérdezett bele Ryan a vakvilágba.
– Aligha – vágta rá azonnal az orvosszakértő. – Ez egycsövű volt. A dupla a bemeneti sebtől balra vagy jobbra is hagyott volna nyomot, és a lőporeloszlás is más lenne. Vadászpuskával, közvetlen közelről, elég egy is. Egy szó mint száz, ez egycsövű volt.
– Ámen! – bólintott rá Douglas. – Valaki elvégzi a munkát az Úr helyett! Három díler pár napon belül. Ha így folytatódik, Marknak hamarosan nem lesz melója.
– Tom – mondta Ryan –, az nem ma lesz. – Még egy akta, gondolta magában. Egy újabb kifosztott kábszerárus, precíz munka. Ez nem ugyanaz a fickó, mint aki Ju-Ju-t kinyírta. Más az elkövetés módja.
Egy újabb zuhany, egy újabb borotválkozás és egy újabb kocogás a Chinquapin Parkban, ami alatt volt ideje gondolkodni. Megvolt az új hely és az arc, ami az autóhoz társult. Alakul a terv, gondolta magában Kelly, ahogy a Belvedere Avenue-n jobbra fordult, keresztül a patakon, majd vissza, befejezve immár a harmadik körét. Kellemes park volt. Nem volt benne túl sok játszótéri eszköz, így a gyerekek szabadon futkározhattak, játszhattak a környékbeli szülők vigyázó szemei előtt. Többen könyvet is hoztak magukkal alvó gyermekük mellé; a csöppségek egyelőre még túl kicsik voltak ahhoz, hogy élvezzék a tágas, füves park szépségeit. Valamivel arrébb a baseball-dobásokat gyakorolta pár gyerek. A labda elsuhant egy kilencéves lurkó kesztyűje mellett, és a futópálya szélén landolt. Kelly lehajolt, és ugyanazzal a lendülettel visszadobta a gyereknek, aki ezúttal elkapta a szert, és hangos köszönömmel hálálta meg a kedvességet. Egy fiatalabb lurkó egy frizbivel játszadozott, nem túl nagy szerencsével. Véletlenül pont Kelly útjába tévedt, aki csak hirtelen manőverrel tudta kikerülni. Anyukája zavarba jött, de Kelly intett és barátságosan visszamosolygott, jelezve, hogy semmi baj.
Ez elvileg így volna rendjén, tűnődött el Kelly. Ahogy az az ő gyerekkorában volt, még Indianapolisban. Apuka munkában, anyuka a gyerekekkel, hiszen munka mellett nehéz jó anyukának lenni, különösen ha a gyerkőcök még kicsik. Vagy azok az anyukák, akiknek muszáj volt dolgozniuk, vagy akik úgy döntöttek, hogy visszamennek dolgozni, rosszabb esetben kerestek valakit, egy jóbarátot, akire nyugodt szívvel rábízhatták a csemetét, aki így gond nélkül játszikálhatott, labdázhatott és élvezhette a nyarat a tágas parkban. Mégis a társadalom valahogy beletörődött és elfogadta, hogy sokak számára ne ez legyen a helyzet. Mennyire más volt ez a park, mint az a másik környék, amit Kelly műveleti területnek jelölt ki! Azok a kiváltságok, amiket ezek a gyerekek élvezhettek, normálisan minden gyereknek kijárnának, hiszen hogy válhatna rendes felnőtt valakiből, akinek nem adatik meg egy ilyen játszókörnyezet?
Veszélyes gondolatok, tűnődött el Kelly. Logikusan az következett volna belőle, hogy az egész világot meg kéne változtatnia, de hát az meghaladta a lehetőségeit, gondolta magában az öt kilométer végén, amikor izzadtan, kellemesen elfáradva még gyalogolt egyet levezetés gyanánt, mielőtt hazaautózott volna. Mindenhonnan gyerekzsivaj hallatszott, nevetgélés, visítások és alkalmanként egy-egy csaló! kiáltás, mikor valaki úgy érezte, hogy társa nem értette meg, vagy nem akarta betartani a szabályokat, vagy mikor nem tudtak megegyezni, ki esett ki a játékból, és ki maradt bent. Kelly beszállt a kocsiba, maga mögött hagyva a zsivajt és a gondolatait, hisz valahol ő maga is csalt, vagy nem? Ő is áthágta a szabályokat, fontos szabályokat, amiket ugyan pontosan értett, de mindezt az igazság nevében tette, legalábbis az általa annak tartott igazság nevében.
Bosszú? – tette fel magának a kérdést Kelly, és áthajtott a kereszteződésen. Vigilantizmus. Ez volt a következő szó, ami spontán eszébe jutott. Sokkal jobb szó, vélte Kelly. A latin vigilare szóból ered, melynek jelentése: éberen őrködni. Ha jól emlékszik arra, amit a St. Ignatius Gimnáziumban latinórán tanultak, akkor azokat a rómaiakat nevezték vigilansnak, akik éjjelente vigyázták a városok utcáit, rendszerint azért, hogy ne törjön ki tűz. Ezek az emberek – rómaiak lévén - maguk is kardot hordtak. Eltűnődött, vajon a római utcák biztonságosabbak voltak-e, mint egy mai nagyvárosé. Talán. Valószínűleg. A római igazságszolgáltatás... roppant szigorú volt. A keresztre feszítés nem volt éppen a legkellemesebb halálnem; vagy bizonyos bűnök elkövetőit, például a szülőgyilkosokat szövetzsákba kötözték egy kutya, kakas vagy más állatok társaságában, és a Tiberis-folyóba vetették... nem azért, hogy megfulladjanak, hanem hogy a zsákból magukat kétségbeesetten kiszabadítani igyekvő állatok fuldoklás közben szétmarcangolják őket. Valószínűleg ő is egy vigilans egyenes ági leszármazottja, gondolta magában Kelly, aki ébren őrködik, és vigyázza a rendet. Így sokkal jobban érezte magát, mint ha úgy fogta volna fel, hogy törvényt szeg. Az amerikai történelemkönyvekben szereplő vigilánsok amúgy is teljesen mások voltak, mint ahogy a sajtó lefesti őket. A rendőri szervezetek létrehozása előtt civil lakosok járták az utcákat, és vigyázták kemény kézzel a rendet. Pont úgy, ahogy ő. Vagy nem?
Hát nem pont így, ismerte be magának Kelly a parkolóba érve. És ha bosszú, akkor mi van? Tíz perccel később egy kiselejtezett ruhákkal teli újabb szemeteszsák pottyant bele az utcai konténerbe. Ezután Kelly vett egy kellemes zuhanyt, S felemelte a kagylót.
– Tessék, nővérszoba!
– Sandy? Itt John. Ma is háromkor végez?
Jó az időzítés! – mondta a nő, és elmorzsolt egy szolid mosolyt a recepciós pultnál. – Az a nyavalyás autó megint lerobbant. A taxi meg túl sokba kerül.
– Akarja, hogy megnézzem? – kérdezte Kelly.
– Jó lenne, ha valaki meg tudná bütykölni!
– Nem ígérek semmit – jött a válasz. – Viszont nem kérek sokat.
– Mit kér? – kérdezte a nővér, bár már előre tudta a választ.
– Hogy elvihessem vacsorázni. Maga választhatja meg a helyet.
– Jó, oké... de...
– Túl korai mindkettőnknek. Igen, hölgyem, tudom! Ne féljen, az erényöve nem lesz veszélyben!
A nő elnevette magát. Annyira hozzá nem illő volt; ahogy ez a nagydarab ember így háttérbe vonja magát. Most már tudta, hogy megbízhat benne, és már amúgy is elege volt az egy személyre szóló főzőcskézésből, nem beszélve az egyedüllétről. Korai vagy sem, néha rá is ráfér a társaság.
– Negyed négykor a főbejáratnál – mondta.
– Oké. A betegkarszalag is rajtam lesz.
– Rendben! – nevetett fel ismét, meglepve a gyógyszerosztó kocsit éppen arra toló másik nővért. – Igent mondtam, vagy nem?
– De! Akkor negyed négykor. Viszlát, mádám! – kuncogott Kelly, és letette a kagylót.
Egy kis emberi közelség jólesne, gondolta magában kifelé menet. Első útja egy cipőboltba vezetett, ahol vett egy negyvennégyes fekete magasszárút. Majd négy további boltba is betért, ahol ugyanezt tette. Próbálta lehetőség szerint nem ugyanazt a fajtát választani, de egyik helyen kénytelen volt ugyanolyat venni. A ballonkabáttal ugyanebbe a problémába ütközött. Csak kétféle márka volt kapható, így kénytelen volt abból is duplát venni. Az álcázás sem volt olyan könnyű, mint gondolta, de ettől még muszáj volt ragaszkodni a tervéhez. Hazatérve – furcsamód így gondolt a bérelt kuckóra – levagdosta a címkéket a ruhákról, és célba vette a mosókonyhát, ahol forró vízben, rengeteg Clorox fehérítővel valamennyit átmosta, azzal a néhány sötét darabbal egyetemben, amiket még a kirakodóvásárokon vett. Már csak három komplett szettje maradt, így muszáj lesz majd még újakat vásárolnia.
Kedvetlenül elhúzta a száját. Unalmasnak és fárasztónak találta a sok kirakodóvásárt, különösen most, amióta ráállt a napi harci rutinra. A legtöbb férfihoz hasonlóan Kelly is eleve utált vásárolni, de most, hogy a napirendje szükségszerűen repetitív lett, különösen nagy nyűgnek érezte a beszerzőkörutakat. Maga a napi rutin is kifárasztotta, egyrészt a kevés
alvás, másrészt az akciókkal járó állandó feszültség miatt. Ezek igazából soha nem válnak rutinszerűvé. Itt komoly veszélyekkel kellett szembenéznie. Bár egyre jobban beleszokott a küldetésébe, a veszélyekhez az ember soha nem tud eléggé hozzászokni. Emellett ott volt az állandó stressz, ami abból a szempontból nem volt rossz, hogy soha semmit nem vett félvállról, viszont a folyamatos stressz a magas pulzus és vérnyomás miatt szinte észrevétlenül fárasztja le a szervezetet. Ezt sok edzéssel ellensúlyozni lehet, bár az alváshiány állandó problémát jelentett. Az egész nem sokban különbözött attól, mint amikor a különleges műveleti csoportnál volt, csak azóta idősebb lett, és a háttértámogatás hiánya, valamint az, hogy a bevetéseken kívüli időben nem voltak társai, akikkel együtt könnyebben oldhatta volna a feszültséget, hamarabb felemésztette az energiáit. Alvás, pillantott az órájára. De előtte még bekapcsolta a tévét a nappaliban, hogy megnézze a déli híreket.
– Baltimore nyugati részén újabb drogdíler holttestére bukkantak – adta hírül a bemondó.
– Tudom – mondta visszakézből Kelly, és eldőlt az ágyon.
A következő a helyzet! – szólt az embereihez az észak-karolinai Camp Lejeune tengerészgyalogos támaszpont ezredese, miközben ugyanebben a pillanatban a kaliforniai Camp Pendleton bázison egy másik ezredes pontosan ugyanezt tette. – Lenne egy különleges feladat. Önkénteseket keresünk. Kizárólag a Force Recon tagjai jöhetnek szóba. Tizenöt ember kell. A küldetés veszélyes, de annál fontosabb. Olyasvalamiről van szó, amire büszkék lesznek, ha sikerrel megoldják. A misszió két-három hónapig tart. Ennél többet egyelőre nem mondhatok.
A Camp Lejeune bázison a tengerészgyalogság elit alakulatának hetvenöt tagja foglalt helyet a kemény háttámlás székeken, és hallgatta az ezredest. Valamennyien háborús veteránok voltak, a tengerészgyalogos erők különleges mélységi felderítői, akik anno mindannyian önként jelentkeztek a tengerészgyalogság soraiba – besorozottak tehát nem voltak köztük –, majd onnan az elit elitjébe. A kisebbségek aránytalanul kis számban képviseltették magukat, de ez legfeljebb csak a szociológusokat érdekelte. Ezek az emberek ízig-vérig tengerészgyalogosok voltak, és olyannyira egyformák, amennyire zöld egyenruhájuk azzá tehette őket. Sokuk testét vágások sora díszítette, hiszen munkájuk az átlag gyalogos katonákénál jóval veszélyesebb és embert próbálóbb volt. Kis létszámú bevetésekre specializálódtak, melyek során nagyfokú precizitással mérték fel a terepet, és iktatták ki a kijelölt célpontot. Sokan közülük tapasztalt mesterlövészek voltak, akik háromszázötven méterről képesek voltak kivitelezni egy célzott fejlövést, vagy akár kilencszáz méternél távolabbról bevinni egy jól irányzott mellkasi találatot, feltéve ha a célpont megtette azt a szívességet, hogy arra a két-három másodpercre, amíg a golyó megtette a kívánt távolságot, veszteg maradt. Mindannyian vadászok voltak. Küldetéseik után nem gyötörték rémálmok őket, a késleltetett stressz-szindrómát pedig csak hírből ismerték. Elvégre ragadozók voltak, nem prédák, az oroszlánok pedig nem ismerik ezt az érzést.
Ugyanakkor emberből voltak. Több mint ötven százalékuknak felesége és/vagy gyermeke is volt, akik időről-időre hazavárták az apjukat; de a többieket, a még meg nem állapodottakat is várta otthon a kedvesük. A tizenhárom hónapos szolgálati időt legalább egyszer valamennyien kitöltötték már. Volt, aki kétszer is; sőt egy maroknyian háromszor is. Utóbbi csoportból most senki se jelentkezett. Néhányan talán megtették volna, ha ismerik a misszió célját, hisz a kötelességtudat kivételesen erős volt bennük. A kötelesség azonban sokféle formát ölthet, és ők úgy érezték, már bőven megtették, amit egy ember egy háborúban megtehet. Az ő dolguk most az volt, hogy a fiatalokat kiképezzék, és átadják nekik mindazt a tudást, aminek birtokában képesek voltak épségben visszatérni, miközben sok, csaknem ugyanolyan jól felkészített társuknak ez nem sikerült. Nekik most ez a legfőbb kötelezettségük a tengerészgyalogos erők felé, gondolták az ezredest hallgatva, de persze ők is kíváncsiak voltak, mi lehet az a különleges misszió. Annyira viszont nem voltak kíváncsiak, hogy sokadjára is kockára tegyék miatta az életüket. Páran lopva oldalra pillantottak, figyelve a fiatalabbak arcát. Próbálták leolvasni a tekintetekről, ki marad ott végül a teremben, és dobja be a nevét a kalapba. Néhányan biztos megbánják majd, hogy mégsem maradtak, tudván, hogy a misszió természetének pontos ismerete nélkül örökre lyuk tátong majd a lelkiismeretükön, ám a mérleg másik serpenyőjében ott volt a családjuk, ami miatt ezúttal a nem mellett döntöttek.
Nem sokkal később felálltak és kivonultak. Nagyjából huszonöt-harminc fő maradt. Gyorsan összeszedték és kiértékelték a jelentkezők személyi dossziéját, majd végül tizenötöt kiválasztottak közülük. Látszólag találomra, de valójában nagyon is tudatosan. Bizonyos különleges képességeket igénylő feladatokra ugyanis csak a megfelelő szaktudással rendelkezők közül válogathattak, és az önkéntesválasztás természeténél fogva előfordult, hogy egy-egy elutasított esetleg gyakorlottabb harcos volt, mint az, akit speciális készségei miatt végül beválasztottak. De az egyenruhások között ez volt a dolgok rendje, amit valamennyien elfogadtak, és ki sajnálkozva, ki megkönnyebbülve visszatért megszokott feladatához. A nap végén a kiválasztottakat összehívták, hogy részt vegyenek egy eligazításon, ahol közölték velük az indulás időpontját, de semmi többet. Busz viszi majd őket – tudták meg – egy nem túl távoli helyre. Legalábbis egyelőre.
Kelly kettőkor ébredt fel, majd gyorsan rendbe szedte magát. Mivel a délutánra tervezett misszió civilizált külsőt kívánt meg, inget és nyakkendőt vett, majd zakót húzott. Hiába borotválkozott meg korábban, egy kis borosta visszanőtt, de ezzel már nem volt ideje foglalkozni. A kék zakó és fehér ing mellé kék nyakkendőt választott, és kisétált a Scouthoz a parkolóba. Tisztára úgy festett, mint egy utazóügynök, akinek elvileg kiadta magát. Még intett is a lakástulajdonosnak, aki épp akkor jött szembe.
A szerencse most rámosolygott Kellyre. A kórház főbejáratánál hamar eloszlott a forgalom. Kelly besétált az előcsarnokba, ahol a közel négy és fél méteres Krisztus-szobor állt. Könyörületes arca jobban illett a kórházi miliőbe, mint abba, amibe alig húsz órával ezelőtt Kelly bevette magát. Körbejárta a szobrot, szándékosan hátat fordítva a Krisztus-arcnak. Nem hiányzott neki semmiféle lelkiismereti dilemma. Most nem.
Sandy O'Toole három óra húszkor ért le. Amikor Kelly meglátta kilépni a tölgyfa ajtón, elmosolyodott, de csak addig, amíg meg nem pillantotta a nő arcát. Egy másodperccel később már értette, miről van szó. Egy zöld köpenyes sebész lépdelt szorosan a nyomában. Alacsony, füstös képű ember volt. Olyan gyorsan lépkedett, amennyire tömzsi, rövid lábai csak engedték, és közben hangosan korholta a nővért. Kelly hirtelen nem tudta, mitévő legyen. Kíváncsian figyelte a jelenetet. Sandy végül megállt és megfordult. Talán elege lett a menekülésből, vagy mostanra beletörődött a helyzet elkerülhetetlenségébe. A doktor nagyjából ugyanakkora lehetett, mint Sandy, esetleg valamivel alacsonyabb, és úgy hadart, hogy Kelly a fele szavát nem értette. A nő közönyösen meredt a férfira.
– Jelenteni fogom az incidenst, doktor! – törte meg végül a férfi tirádáját.
– Ehhez nincs joga! – A férfi szemei haragosan villództak sötét, pufók arcán. Kelly közelebb lépett.
– De igenis van! A medikáció, amit alkalmazott, helytelen volt. Csoportvezetőként kötelességem jelenteni az esetet!
– Én pedig utasítom, hogy vonja vissza a jelentést! Egy nővér ne dirigáljon az orvosnak!
Ami ezután elhangzott, az nagyon nem tetszett Kellynek, különösen Krisztus képmása előtt. A doktor arca vöröslött a dühtől, és hangját felemelve szinte belehajolt a nő arcába. De O'Toole nem hátrált meg, nem hagyta magát megfélemlíteni, amivel csak tovább hergelte a doktort.
– Bocsássanak meg! – szakította félbe a disputát Kelly pár lépés távolságból, csak hogy érezzék, nincsenek egyedül. O'Toole szemmel láthatóan mérges volt miatta. – Nem tudom, miről vitatkoznak, de ha ön orvos, a hölgy pedig nővér, akkor talán szakmaibb hangnemben is megoldhatnák a nézeteltéréseiket – javasolta béketűrően.
Az orvos mintha meg se hallotta volna. Kellyvel tizenhat évesen fordult elő utoljára, hogy ilyen otrombán semmibe vegyék, de úgy döntött, inkább a háttérben marad, hátha Sandy maga is meg tudja oldani a dolgot. A doktor azonban még erélyesebb hangot ütött meg, érthetetlenül keverve az angol szidalmakat a fárszival. O'Toole végig állta a sarat, amiért Kelly büszke volt rá, bár a nő szemlátomást egyre feszültebb lett, és az arcára írt látszólagos közöny mögött mostanra némi félelem is megjelent. Indifferens magatartása odáig bőszítette a doktort, hogy immár fennhangon, öklét rázva üvöltözött a nővel. – Hülye kurva! – fakadt ki belőle – nyilván valamelyik helybélitől tanulhatta –, majd hirtelen elhallgatott. Ökle, amivel az imént még a nő orra előtt hadonászott, meglepetésére hirtelen eltűnt, és egy nagydarab pasas szőrös mancsába zárva találta magát.
– Elnézést, hogy közbeszólok – mondta Kelly udvarias hangon –, van odafent valaki, aki meg tud reparálni egy törött kézfejet? – Kelly megmarkolta a sebész jóval kisebb, gyengébb kézfejét, és szép lassan szorítani kezdte a pasas ujjait.
Az ajtóban megjelent a biztonsági őr. Nyilván figyelmes lett a zajongásra. A doktor tekintete rögtön rá vetődött.
– Nyugalom, doktor, nem fog ideérni időben! Hány csont is van egy emberi kézfejben, uram? – kérdezte Kelly.
– Huszonnyolc – felelte a doktor automatikusan.
– Akarja, hogy ötvenhat legyen? – fokozta a szorítást Kelly.
A doktor Kellyre nézett. Se haragot, se elégtételt nem látott az arcán, egyszerűen csak ott volt, és úgy nézett rá, mint valami tárgyra. Az udvarias hangnem a részéről nem volt más, mint a fensőbbség gúnyos palástja. Viszont tudta, hogy képes megtenni.
– Kérjen elnézést a hölgytől! – ment tovább Kelly.
– Nem alázkodom meg egy nő előtt! – szisszent fel, de az erősödő szorításra rögtön megváltozott az arca. Tudta, csak egy kicsi kell, és a csontjai megroppannak.
– Maga nagyon modortalan ember, uram! De még maradt egy kis ideje, hogy jobb belátásra térjen! – mosolygott Kelly. – Úgyhogy most szíveskedjen bocsánatot kérni! – parancsolt rá.
– Sajnálom, nővér! – mondta a pasas. Nyilván csak kényszerből tette, de maga a megaláztatás sokkal mélyebb sebet ejtett az önérzetén. Kelly eleresztette a kezét, majd megragadta a doktor kitűzőjét, és farkasszemet nézett vele.
– Ugye máris jobban érzi magát, Khofan doktor? És mostantól ne merjen így beszélni a nővérrel, kiváltképp, ha neki van igaza! Megértette? És ne merészelje még egyszer tettleg fenyegetni! Világos? – Kellynek nem kellett különösebben magyaráznia, ez milyen következményekkel járt volna. A doktor az ujjait hajtogatta, hogy elűzze belőlük a fájdalmat. – Errefelé ez nem szokás!
– Jó, jó! – mondta a pasas. Legszívesebben már ment volna, de Kelly ismét rászorított a kézfejére, és szívélyesen megrázta, csak az emlékeztető kedvéért. – Örülök, hogy megértette, uram! Most már elmehet!
Dr. Khofan elment, a biztonsági őrt még csak egy pillantásra se méltatta. Az őr Kellyre meredt, de hagyta annyiban.
– Muszáj volt? – kérdezte O'Toole.
– Ezt meg hogy érti? – fordult hátra Kelly.
– Magam is elintéztem volna – mondta, és elindult az ajtó felé.
– Elhiszem. Amúgy mi miatt pipult be? – érdeklődött Kelly.
– Rossz gyógyszert írt elő egy nyaksérült bácsinak. Allergiás a szerre, a fejlapján is ott van – hadarta. Ahogy dőlt belőle a szó, vele együtt a feszültség is távozott. – Komoly bajt is okozhatott volna szegény Mr. Johnstonnak. Már nem az első eset. Talán Rosen professzor most már tényleg kirúgja, hiába akar maradni. Folyton gorombáskodik a nővérekkel! Kiállhatatlan alak. De magam is elintéztem volna!
– Akkor legközelebb hagyom, hogy beverje az orrát! – mutatott Kelly az ajtó felé. Bár aligha lesz legközelebb, látta a pasas szemében.
– És akkor mi lesz? – kérdezte a nő.
– Akkor egy ideig nem fog praktizálni. Sandy, én nem nézem jó szemmel, ha valaki így viselkedik! Nem bírom, ha valaki gorombáskodik, különösen nem, ha azt egy nővel teszi!
– Gyakran bánt így embereket?
Kelly kinyitotta az ajtó a nővér előtt. – Nem, nem túl gyakran. Legtöbbször hallgatnak a szép szóra. Nézze máshonnan! Ha ne adj' isten, megüti, maga is megsérül, és ő is megsérül. Így viszont senkinek se esett bántódása, leszámítva egy kis ujjropogtatást, de abba még senki nem halt bele!
Sandy nem forszírozta tovább a dolgot. Részben bosszús volt, mert úgy érezte, maga is képes lett volna kiállni az igazáért a doktorral szemben, aki egyáltalán nem volt olyan jó orvos, ráadásul a posztoperatív ellátáshoz elég hanyag módon állt hozzá. Általában csak egészségbiztosítással nem rendelkező, rászoruló betegeket kezelt, és azok közül is a legegyszerűbb eseteket, de ez, O'Toole is tudta, most teljesen mellékes volt. Egy ingyenes állami szociális ellátásban részesülő beteg is ugyanolyan ember, márpedig minden embernek kijár a lehető legjobb ellátás, amit az orvosszakma nyújtani képes. Kelly viselkedése kicsit megrémisztette a nőt. Egyrészt örült, hogy melléállt, de valahol úgy érezte, rosszat tett vele, hogy nem hagyta, hogy megvédje magát. Ha leadja a jelentést, Khofannak alighanem befellegzett, aminek a nővérek csak örülni fognak. Ahogy egy katonai alakulatnál az altisztek, úgy valójában egy kórházban is a nővérek tartották működésben a dolgokat, így balga volt az az orvos, aki szembe ment velük.
Viszont ma megtudott valamit Kellyről. Az az arckifejezés, amit anno látott, és amit képtelen volt kiverni a fejéből, nem volt illúzió. Amikor John Khofan kézfejét markolta, az arckifejezése olyan volt... tulajdonképpen nem is volt rajta semmilyen kifejezés, még csak jóleső érzés se, hogy móresre tanítja azt a kis férget, és ez valahol megrémisztette.
– Szóval mi baja a kocsijának? – kérdezte Kelly, és észak felé fordulva rátért a Broadway-re.
– Ha tudnám, nem krepált volna be!
– Ja, asszem ez elég logikus! – adta meg magát Kelly.
Fura egy pasas, szeszélyes, mint a tenger – szűrte le magában a nő. Képes egyik pillanatról a másikra teljesen átkapcsolni. Khofannal úgy viselkedett, mint valami gengszter. Először szép szóval próbálta lenyugtatni, aztán úgy tűnt, akár maradandó sérülést is képes lenne okozni neki. Ilyen egyszerűen. Semmi érzelem. Mint amikor egy bogarat tapos össze az ember. De ha ez így van, mégis mire vélje ezt a viselkedést? Ilyen a temperamentuma? Nem, vetette el, nem valószínű. Ahhoz túl erős az önkontrollja. Talán pszichopata? Rémisztő gondolat... nem, az teljesen kizárt. Akkor Sam és Sarah nem barátkozott volna össze vele. Ők amúgy is kivételesen intelligens emberek.
Hát akkor?
– Elhoztam a szerszámosládámat. A dízelekben eléggé otthon vagyok. Amúgy milyen napja volt? Már ezt a kis incidenst leszámítva.
– Egész jó! – felelte a nő. Örült, hogy végre másra terelődött a szó. – Végre hazaengedhettünk valakit, egy hároméves fekete kislányt, aki kiesett a kiságyból. Sokáig aggódtunk miatta. Rosen doktor remek munkát végzett. Egy hónap múlva senki se fogja észrevenni, hogy egyáltalán megsérült.
– Sam igazi bajtárs! – jegyezte meg Kelly. – Nemcsak jó orvos, de emberileg is osztályon felüli.
– Ez Sarah-ról is elmondható. – Igazi bajtárs, érdekes, Tim is pont ezt mondta volna.
– Igen, ő is nagyszerű asszony! – bólintott Kelly, és rákanyarodott a North Avenue-ra. – Sokat tett Pamért – mondta, ezúttal tényszerűen, anélkül, hogy lett volna ideje mögé gondolni. Sandy látta, hogy az arca megint megváltozik. Egyszeriben lefagyott, mintha valaki más szavai csengtek volna vissza a fülébe.
Soha nem fog elmúlni ez a fájdalom? – tette fel a kérdést magában Kelly. Gondolatban ott volt előtte a lány, és egy rövid, kegyetlen pillanatra azt képzelte – bár tudta, hogy nem igaz –, hogy most is ott van mellette, jobbra, az anyósülésen. De az nem Pam volt, ő már soha többet nem fog ott ülni. Egyre szorosabban markolta a kormányt, a bütykei szinte kifehéredtek, és ekkor hirtelen úgy döntött, félreáll. Az efféle gondolatok olyanok, mint egy aknamező. Az ember mit sem sejtve megy előre, aztán már túl későn észleli a veszélyt. Jobb lenne semmire sem emlékezni, gondolta magában Kelly. Talán sokkal jobb lenne. De emlékek – jó és rossz emlékek nélkül milyen volna az élet? Ha elfelejtenénk azokat, akik fontosak voltak nekünk, mivé lenne az ember? És ha nem lennének ránk hatással az emlékek, mégis mit érne az élet?
A nő mindent leolvasott az arcáról. Lehet, hogy néha szeszélyes, de nem mindig veszi fel az álarcot. Nem, John, te nem vagy pszichopata! Azok nem éreznek fájdalmat, legalábbis egy barát elvesztése miatt. De te igen! Hova tegyelek akkor?

18
Ütközéspont
Még egyszer! – szólt hátra Kelly.
Tompa puffanás.
– Oké, asszem, tudom, mi lesz! – mondta a Plymouth Satellite fölé hajolva, zakó és nyakkendő nélkül, feltűrt ingujjal. A keze fél óra próbálkozás után így is épp elég koszos lett.
– Ennyiből? – szállt ki O'Toole a kocsiból.
A kulcsot is kivette, ami jobban belegondolva felesleges volt, hiszen a nyavalyás autó úgysem indult volna el. Nyugodtan bent hagyhatta volna, legalább őrületbe kergethetné vele az autótolvajokat, gondolta.
– Asszem már csak egyvalami lehet. Tuti, hogy a szolenoid kapcsoló.
– Az meg mi? – kérdezte a nő az olajos-kékes micsodát bámulva, ami a motor akaródzott lenni.
– A szolenoid a kis kapcsoló, amibe a kulcsot dugja, nem elég nagy ahhoz, hogy elegendő kraftot adjon az önindítónak. Ezért szükség van egy nagyobbra – mutatta Kelly a csavarkulccsal. – Ez egy elektromágnest hoz működésbe, ami zárja a nagyobb kapcsolót, ami így kellő kraftot ad az indítómotornak. Eddig tud követni?
– Azt hiszem – mondta a nő, ami félig-meddig igaz volt. Azt mondták, vegyek új aksit.
– Nyilván nem mondok vele újat, de tudja, a szerelők hajlamosak...
– ...bepalizni a nőket, hogy úgyse értenek hozzá? – húzta el a száját O'Toole.
– Valahogy úgy. Viszont jön nekem eggyel! – mondta Kelly a szerszámok között kotorászva.
– Mivel?
– Mivel túl koszos leszek ahhoz, hogy el tudjam vinni vacsorázni, muszáj lesz magánál ennünk! – mondta, és úgy, ahogy volt, fehér ingben, szövetnadrágban eltűnt a kocsi alatt. Egy perc múlva újra előmászott. A keze csupa kosz volt. – Most próbálja meg!
Sandy beszállt, és elfordította a kulcsot. Az akkumulátorban nem volt túl sok szufla, de a motor szinte egyből beröttyent.
– Járassa csak, hadd töltődjön!
– Mi volt a baj?
– Egy laza csatlakozás. Annyit csináltam, hogy megszorítottam. – Kelly végigmérte magát, és vágott egy grimaszt. A nő ugyanígy tett. – Vigye vissza a szerelőhöz, és tetessen egy alátétet az anya alá. Akkor nem fog újra kilazulni.
– Igazán nem kéne...
– És holnap hogy megy el dolgozni? – tette fel a kérdést Kelly, nem minden alap nélkül. – Megmosakodhatok valahol?
A nő bekísérte a házba, és megmutatta a fürdőszobát. Kelly ledörzsölte a kezéről a koszt, és visszament a nappaliba.
– Hol tanult meg autót szerelni? – kérdezte, és a kezébe nyomott egy pohár bort.
– Apám hobbiszerelő volt. Tűzoltó volt, talán már meséltem. Muszáj volt értenie hozzá, de amúgy is szerette. Tőle tanultam. Kösz! – Koccintottak. Kelly nem volt valami nagy borbarát, de ez ízlett neki.
– Volt?
– Meghalt, amíg Vietnamban voltam. Szívrohamot kapott munka közben. Már anyám se él. Őt a májrák vitte el, még kisiskolás koromban – magyarázta Kelly viszonylag nyugodtan. – Régen történt. Kemény volt. Apámmal elég közel álltunk egymáshoz. Nagy bagós volt, valószínűleg az vitte el. Amikor történt, én is pont beteg voltam, fertőzést kaptam egy bevetésen. Haza se tudtam jönni. Meg kellett várni, amíg felépülök.
– Sose értettem, miért nem látogatja senki, de nem mertem megkérdezni – mondta a nő. Ekkor eszmélt rá, mennyire egyedül lehet ő is.
– Van pár nagybátyám meg unokatestvérem, de nem nagyon tartjuk a kapcsolatot.
Így már sok minden érthető, gondolta magában Sandra Manning O'Toole. Korán elvesztette az anyukáját, ráadásul egy ilyen kegyetlen, lassú lefolyású betegségben. Valószínűleg mindig egy nagy gyerek maradt, kemény és büszke, de tehetetlen, hogy megváltoztassa a dolgokat. Az élet, ilyen vagy olyan erőszakos módon, minden fontos nőt elvett az életéből. Az anyukáját, a feleségét és most utóbb a barátnőjét. Micsoda düh munkálhat benne? – tette fel a kérdést magában. Ez sok mindent megmagyaráz. Amikor látta, hogy Khofan neki akar esni, az olyasvalami volt, amitől meg tudta védeni. Bár továbbra is úgy gondolta, hogy egyedül is képes lett volna lerendezni a helyzetet, most már sokkal jobban értette a férfi viselkedését. Ettől kicsit eloszlott a dühe, ahogy Kelly modora is tovább lendített az ügyön. Nem akart túl közel kerülni hozzá, nem vetkőztette le a szemével. Ezt O'Toole különösen utálta, bár furcsa mód soha nem orrolt meg érte a betegeire, mert látta, hogy ettől valóban jobb kedvre derültek. Úgy viselkedett, mint egy barát, eszmélt rá, kábé úgy, ahogy Tim katonatársai viszonyultak hozzá: bizalmasan, de kellő tisztelettel. Először az embert látták benne, és csak azután a nőt, ami imponált neki. Hiába volt nagydarab és kemény, nem volt miért félni tőle. Furcsa felismerés egy kapcsolat kezdetén, már ha valóban erről volt szó.
Az újabb tompa puffanás az esti újság megérkeztét jelezte. Kelly felvette, gyorsan átfutotta a címoldalt, majd letette a lapot a dohányzóasztalra. Ezen a lusta, álmatag nyári napon a legnagyobb hír, ami a címoldalra kívánkozott, az volt, hogy egy újabb drogdíler holttestére bukkantak. Sandra Kellyt figyelte, ahogy kézbe veszi a lapot, és átfutja az első pár bekezdést.
Azok után, hogy Tucker egyre nagyobb befolyást szerzett a helyi kábítószerbizniszben, borítékolható volt, hogy a holtan talált újabb drogdíler is az ő egyik távoli csicskása lesz. A becenevét ismerte a pasasnak, de az igazi nevét – Lionel Hall – az újságból tudta meg. Valójában soha nem találkozott Bandannával, de azt beszélték róla, agyafúrt pasas, jó lesz vele vigyáznia. Úgy látszik, mégsem volt elég agyafúrt, gondolta magában Tucker. A sikerhez vezető létra ebben a szakmában veszélyesen meredek volt, fokain pedig könnyen meg lehetett csúszni. A szelekció kíméletlenül darwini volt, és úgy látszik, Hall mégsem ért fel a szakma támasztotta követelményszinthez. Kár érte, de azért nem akkora csapás. Tucker felállt a fotelből, és nyújtózkodott egyet. Sokáig aludt; két nappal korábban jött meg egy tizenöt kilós szállítmány, és az „anyagot”, ahogy ő mondta, el kellett rendezni. A csomagolóhelyre való hajókázásnak, hiába volt kiváló álca, megvoltak a maga hátrányai. Tucker egyre nagyobb nyűgnek érezte, de tudta, veszélyes lehet ez a hozzáállás. Ezúttal csak szemlélő volt, a munkát a bérencei végezték. Kettővel többen, mint korábban. Több szem és fül, de neki már derogált volna az alantas munka. Erre ott voltak a csicskák. Jelentéktelen emberek, akik tisztában voltak vele, hogy jelentéktelenek, és azzal is, hogy csak addig prosperálnak belőle, amíg pontosan azt teszik, amit mondanak nekik.
Érdemesebb volt nőket alkalmazni. A férfiaknak folyton gond volt az egójával. Minél kisebb volt az agyuk, annál nagyobb az egójuk. Egyiknek előbb-utóbb túl nagy lesz a pofája. A prostikat sokkal könnyebb kordában tartani, nem beszélve az általuk nyújtott járulékos szolgáltatásokról, mosolygott a bajsza alatt Tucker.
Doris öt körül tért magához. A feje lüktetett az altatók és a torkán lenyomott dupla whisky okozta másnaposságtól. A fajdalom azonnal hírül adta, hogy kénytelen lesz ezt a napot is elviselni. A drog és az alkohol együttes erővel sem volt képes elvégezni a piszkos munkát, amiben titkon bízott, amikor a parti előtt, némi habozás után, legurította őket a torkán. Ami ezután következett, arra csak nyomokban emlékezett. Annyira összefolytak már az esték, hogy nem tudta különválasztani egyiket a másiktól.
Most már sokkal óvatosabbak voltak. Tanultak Pam példájából. A lány felült, és a bokájára tett bilincsre pillantott, melynek láncban folytatódó másik végét egy falba vert kampóhoz erősítették. Ha előbb eszébe jut, talán megpróbálhatta volna kiszabadítani magát. Egy egészséges, fiatal nőnek pár óra kitartó próbálkozás után biztos sikerült volna. De a szökés egyenlő volt a halállal, egy különösen kegyetlen, hosszadalmas halállal, és bármennyire is el akart szökni ebből az egyre szörnyűbb rémálommá váló életből, a fájdalomtól való félelem megrettentette. Ahogy felállt, megcsörrent a lánc, és pár pillanat múlva megjelent Rick.
– Szia, szivi! – mondta a pasas élvezettel teli, semmint valós érzelmet tükröző mosollyal. Lehajolt, eloldotta a bilincset, és fejével a fürdőajtó felé bökött. – Zuhanyozz le! Rád fér!
Hol tanult meg kínait főzni? – kérdezte Kelly.
– Egy nővér kollégámtól, Nancy Wutól még tavaly. Most a Virginiai Egyetemen tanít. Ízlik?
– Viccel? – Ha igaz az, hogy egy férfi szívéhez a legrövidebb út a gyomrán át vezet, akkor a legnagyobb elismerés, amit a férfi a nőnek adhat, az, ha repetát kér. Bár Kelly szigorúan tartotta magát egy pohár borhoz, az ételt olyan vehemensen lapátolta magába, amennyire azt az asztali jómodor csak engedte.
– Annyira nem nagy szám – próbált kicsikarni egy újabb dicséretet Sandy.
– Sokkal finomabb, mint amit magamnak szoktam kotyvasztani. Ha szakácskönyvet támadna kedve írni, jobban jár, ha olyat kérdez, akinek kifinomultabb az ízlése – pillantott fel Kelly. – Egyszer Tajpejben voltam egy hétig, és ez legalább olyan finom!
– Mit csinált ott?
– Pihenő eltávon voltam – felelte Kelly. – Afféle vakáción, miután meglőttek. – Hirtelen elhallgatott. Nem biztos, hogy mindazt, amit a barátaival csináltak, el kéne mesélnie a hölgynek. Úgy érezte, már így is túl messzire ment.
– Timmel mi is vakáci... már meg is terveztem, hogy Hawaiin találkozunk, de... – csuklott el másodszor is a hangja.
Kelly legszívesebben odanyúlt volna, hogy megfogja a kezét, csak hogy kicsit megvigasztalja, de attól félt, hogy közeledésnek venné.
– Tudom, Sandy. Na, és mit tanult még főzni?
– Elég sok mindent. Nancy pár hónapig nálam lakott. Mindent megmutatott, de hagyta, hogy én csináljam. Remek tanár volt!
– Azt meghiszem! – Kelly egy falatot se hagyott. – Általában mi a napirendje?
– Rendszerint negyed hatkor kelek, és hat után indulok el. Szeretem, ha legalább fél órával műszakváltás előtt beérek az osztályra, hogy ránézhessek a betegekre, és felkészülhessek a frissen műtöttek fogadására. Elég mozgalmas osztály a miénk. És a magáé?
– Az az adott munkától függ. Ha robbantunk...
– Robbant? – kérdezett vissza Sandra meglepve.
– A robbantástechnika a szakterületem. Sok idő, míg megtervezünk és előkészítünk egy munkát. Általában velünk van pár mérnök is, akik mindenbe beleütik az orrukat, hogy mit szabad és mit nem. Mindig elfelejtik, hogy felrobbantani sokkal könnyebb valamit, mint megtervezni és megépíteni. Ja, és van egy kabalám is!
– Mi?
– Víz alatti munkáknál pár perccel a tényleges robbantás előtt mindig elsütök egy minidetonátort – nevetett fel. – Hogy elriasszam a halakat.
O'Toole hirtelen nem értette. – ...hogy ne sérüljenek meg?
– Igen. Ez ilyen egyéni kabala.
Lám, még egy dolog! A háborúban embereket öl, a szeme és a biztonsági őr szeme láttára kéztöréssel fenyeget egy sebészt, de arra kínosan ügyel, hogy a halaknak ne essen bajuk!
– Különös fickó maga!
Kelly büszkén bólintott. – Nem szórakozásból ölök. Régebben vadásztam, de már abbahagytam. Néha horgászom, persze nem dinamittal. A minidetonátor amúgy nem zavarja a rendes robbantást. Csak arra jó, hogy a zaj elijessze a halakat. Kár lenne azért a sok finom halért! – magyarázta.
Automatikusan ment. Doris enyhén rövidlátó volt, és amikor leöblítette az arcát, a szeme körüli foltok koszfoltnak tűntek. De nem azok voltak, így nem is jöttek le. Soha nem jöttek le, legfeljebb arrébb vándoroltak, azoknak a férfiaknak a szeszélyétől függően, akik okozták őket. Ahogy megdörzsölte a szemét, fájdalmat érzett. A fájdalom elárulta, mik is voltak valójában: az elmúlt napok mókázásainak mementói. Lemosni őket hiábavaló próbálkozás lett volna. Tudta, hogy soha nem lesz teljesen tiszta. A zuhany legfeljebb az illatán segíthetett. Ahogy azt Rick világosan a tudtára adta. Pedig még ő a legrendesebb, gondolta magában Doris a férfi által okozott egyik barna foltot tapogatva, ami még mindig sokkal kevésbé fájt, mint a Billy okozta zúzódások.
Kiszállt, hogy megtörülközzön. A tusoló volt az egyetlen olyan hely a fürdőben, amire még rá lehetett fogni, hogy tiszta. A mosdókagylót és a vécét soha senki nem takarította, és a tükör is törött volt.
– Máris jobb! – jegyezte meg Rick, és a kezébe nyomott egy pirulát.
– Kösz! – Így indult a következő nap is, az elmaradhatatlan pirulával, ami éket vert önmaga és a valóság közé, hogy ha kényelmessé vagy elfogadhatóvá nem is, de legalább elviselhetővé tegye számára az életet. Úgy ahogy. Barátai mindig gondoskodtak arról, hogy elviselhetővé tegyék a valóságot, amit ők maguk teremtettek számára. Doris leöblítette a pirulát egy marék vízzel, és remélte, hogy hamar hat. Ettől minden könnyebb lett, eltompított minden éles érzetet, és szakadékot vont önmaga és valós énje közé, ami egykor átláthatatlanul széles volt. Rickre pillantott, aki teli szájjal rávigyorgott.
– Ugye tudod, hogy szeretlek, szivi? – mondta, és odanyúlt, hogy megsimogassa.
Doris halovány mosollyal nyugtázta a kéz közeledtét. – Igen.
– Ma este különleges parti vár ránk. Henry jön vendégségbe.
Katt. Kelly szinte hallotta a hangot, ahogy négytömbnyire a sarki homokkő háztól kiszállt a Volkswagenből, és átkapcsolta az agyát. A „dzsungelbe” való behatolás mostanra rutinszerűvé vált. Otthonosságérzetét a jól sikerült vacsora tovább erősítette. Mikor is volt utoljára egy másik emberi lény társaságában? Öt vagy hat hete? Akármennyi is, most a feladatra kellett koncentrálnia.
Kiszemelt magának egy helyet a keresztutca szemközti oldalán, ismét a márványlépcsők árnyékában, ahol megvárhatta, hogy feltűnjön a Roadrunner. Időnként a szájához emelte a borosüveget – ezúttal vöröset, nem fehéret –, és közben folyamatosan pásztázta maga körül a terepet, nemcsak jobbra és balra, de felfelé is, az emeleti ablakokat is szemmel tartva.
Egy-két autó már ismerős volt neki. Ott volt például az a fekete Karmann-Ghia, amely közrejátszott Pam halálában. A sofőr kábé vele egykorú lehetett, bajuszos pasas volt, a dílert várta. Kelly eltűnődött, vajon milyen problémája lehet a fickónak, amit muszáj azzal orvosolnia, hogy a saját épségét kockáztatva ideautózik erre a cseppet sem veszélytelen környékre, hogy drogokkal rövidítse meg az életét. Nem beszélve arról a korrupcióról és destrukcióról, amit az illegális kábítószer-kereskedelemből származó pénzek szülnek. Ezzel nem törődik? Az nem érdekli, hogy a mocskos pénze mit tesz ezzel a környékkel?
De ez megint egy olyan téma, amit Kellynek egyelőre célszerű volna hanyagolnia. Hisz itt hús-vér emberek élnek, akik akár segélyből, akár alantas munkákon tengődve, egyik napról a másikra, kínkeservvel próbálják biztosítani a megélhetésüket. Hús-vér emberek, akik állandó életveszélyben vannak, és folyton abban reménykednek, hogy előbb-utóbb el tudnak majd menekülni innen. Oda, ahol emberhez méltóbb életet élhetnek. Ezek az emberek, amennyire tehették, igyekeztek nem foglalkozni a drogüzérekkel, sőt kicsinyes igazságérzetüktől hajtva a Kellyhez hasonló csőlakókon is átnéztek, amit Kelly nem róhatott fel nekik. Egy ilyen környéken, ahogy neki magának is, mindenekelőtt az életben maradásra kellett koncentrálnia az embernek. A társadalmi lelkiismeret olyan luxus volt, amit a legtöbben aligha engedhettek meg maguknak. Először mindenkinek a saját alapvető személyes biztonságát kellett szavatolnia, és csak utána ért rá foglalkozni másokkal, azokkal a sorstársaival, akik még nála is jobban rászorultak. Vajon hányan lehettek ilyenek?
Néha csupa öröm férfinak lenni, gondolta magában Tucker a fürdőszobában állva. A bájos Doris; Maria, a nyurga, ostobácska floridai lány; Xantha, a leginkább drogfüggő: rá majd oda kell figyelni; és Roberta meg Paula. Egyik se múlt sokkal húsz, sőt ketten még tinik voltak. Mind egyformák, mégis mások. Pacskolt egy kis after shave-et az arcára. Kell majd neki egy különbejáratú díszprosti, akivel a többi pasi előtt villoghat. Bár van benne némi rizikó. Feltűnést kelthet. Nem, nem lesz ezzel gond! – zárta rövidre magában. Kisétált a fürdőből. Teljesen felfrissült és kilazult. Doris még mindig ott volt, félkábán az átéltektől és a jutalmul kapott két pirulától. Rámosolygott Tuckerre. A férfi úgy érezte, megkapta a kellő tiszteletet. Mindig kellő időben nyögött, és megtette, amit Tucker akart. Kérés nélkül is. Végül is maga is kikeverheti magának azt az italt, gondolta Tucker. Az egyedüllét csendje még mindig jobb, mint egy lökött kurva fárasztó hallgatása. Hogy kedvesnek tűnjön, lehajolt, és a lány szájára tette az ujját, amit az zavart tekintettel, de ahogy azt elvárták tőle, kellő tisztelettel megcsókolt.
– Hadd aludja ki magát! – hagyta meg Billynek kifelé menet.
– Rendben. Este úgyis jelenése lesz – emlékeztette Billy.
– Ja, tényleg! – A pillanat hevében Tucker majdnem elfelejtette. Végül is ő is emberből volt.
– Little Man tegnap este lehúzott egy ropival. Nem csináltam belőle balhét. Először fordult elő. Azt mondja, véletlenül elkúrta a számolást. Azt mondja, jattol öt kiló pluszt fájdalomdíjul. Ő maga vetette föl.
Tucker rábólintott. A fickó tényleg most először követett el hibát. Eddig mindig korrekt volt, és szépen vitte a boltot a körzetében. – Jó, de azért tisztázd le vele, hogy ez volt az utolsó dobása!
– Rendben, főnök! – biccentett Billy. Ő maga is megadta Tuckernek a neki kijáró tiszteletet.
– Amúgy másnak kuss róla!
Éppen ez volt a probléma. Voltaképpen több probléma egyben, töprengett el Tucker. Sok utcai díler annyira kispályás, ostoba és mohó, hogy nem jönnek rá, hogy a rendszeresség és a pontosság teszi stabilabbá az üzletet, a stabilitás pedig mindenkinek az érdeke. De egy díler az díler marad. Kutyából nem lesz szalonna. Végül is bűnözőkről van szó. Időről időre egyik-másik ki fog nyiffani. Kirabolják őket, vagy a területharcok miatt. Némelyik annyira tropa, hogy a saját cuccát se képes használni. Tucker igyekezett a lehető legóvatosabb lenni, hogy elejét vegye ezeknek, és igyekezetét általában siker koronázta. Időnként mégis előfordult, hogy valaki túlhúzta a húrt, és azt kamuzta, nem volt nála elég kápé, csak azért, hogy lenyúljon pár kilót, miközben ennek a sokszorosát akasztotta le aznap. Az ilyen bajokra egyetlen gyógyírt ismert, és Tucker kellő gyakorisággal és brutalitással állította vissza a rendet ahhoz, hogy jó darabig ne ismétlődjön meg hasonló kihágás. Little Man valószínűleg nem kamuzott. Különben nem ajánlotta volna fel ő maga, hogy ilyen busásan kompenzálja a hiányt. Ez is azt bizonyítja, hogy értékeli a biztos ellátmányt, ami a forgalma növekedésével párhuzamosan szépen gyarapodott az elmúlt hónapokban. Azért a következő időszakban, biztos ami biztos, nem árt majd a körmére nézni, gondolta magában Tucker.
Leginkább az zavarta, hogy személyesen kellett foglalkoznia az olyan piszlicsáré ügyekkel, mint Little Man számolási bakija. Ugyanakkor tudta, az ilyen bökkenők megszaporodása természetes folyománya annak, hogy kispályás helyi terjesztőből nagypályás disztribútorrá nőtte ki magát. Lassan nem ártana egy-két emberére több hatalmat ruháznia. Billyre például. Ráoszthatna valamivel több felelősséget. Vajon készen áll rá? Jó kérdés, töprengett el, ahogy kilépett az épületből, majd nyomott egy tízest a srác kezébe, amiért az vigyázott az autójára. Még mindig ezen morfondírozott. Billynek jó érzéke van ahhoz, hogy kordában tartsa a lányokat. Kentucky bányászcsaládból való, eszes gyerek, büntetlen előélettel. Ambiciózus fajta. Jó csapatjátékos. Talán elérkezett az idő arra, hogy lépjen egyet fölfelé.
Végre, sóhajtott fel Kelly. Negyed három körül tűnt fel a sportkocsi, pedig Kelly már kezdte azt hinni, hiába várja. Visszahúzódott az árnyékba, de kicsit felegyenesedett, hogy jobban lássa a fickót: Billyt és nevetgélő haverját, aki váratlanul megbotlott a lépcsőben. Nyilván túl sokat ivott előzőleg. De ami lényegesebb, hogy amikor elbotlott, apró, könnyű, pergő-forgó papírfecnik hulltak alá a járdára. Vélhetően bankjegyek voltak.
Itt számolják a pénzt? — csodálkozott el Kelly. Milyen érdekes! A két fickó gyorsan lehajolt, hogy összeszedje a lehullott bankókat, közben Billy félig játékosan hátba vágta a társát, és mondott neki valamit, de hogy mit, azt Kelly bő negyven méterről nem tudta kivenni.
Az éjszakának ebben a periódusában a buszok negyvenöt percenként jártak. Útvonaluk néhány utcával arrébb vezetett. A járőrkocsik felbukkanása elég kiszámítható volt, ahogy a környék forgalma is. Nyolcra a forgalom nagyja elült, és háromnegyed kilencre az utcák szinte teljesen elnéptelenedtek. A helyi lakosok gondosan elbarikádozták magukat triplán zárt ajtóik mögé, és hálát rebegtek a gondviselésnek, hogy ezt a napot is túlélték. De már előre rettegtek a következőtől. Az utca a drogüzérek felségterülete lett. Nagyjából kettőig tevékenykedtek, ezt Kelly már korábban kifigyelte. Alapos mérlegelés után úgy döntött, most már minden fontosat tud, amit tudnia kell. Persze a váratlan történésekkel is számolnia kell. Ilyenek mindig vannak, de ezeket előre látni nem lehet, legfeljebb felkészülni rájuk. Alternatív menekülési útvonalak, állandó éberség és speciális eszközök jelenthetik a megoldást. Valami véletlen mindig előadódhat, és bármilyen kellemetlen is, Kellynek el kellett fogadnia, hogy ez a normális élet velejárója, már amennyire az akcióját normálisnak lehetett nevezni.
Feltápászkodott, és támolygó léptekkel elindult a homokkő ház felé. Az ajtó nyitva volt, állapította meg, ahogy elhaladt előtte. A kilincse ferdén állt, konstatálta. Máris a másnap estére tervezett akció járt a fejében. Még hallotta Billy emeleti ablakon át kiszűrődő nevetését. Furcsa, artikulátlan nevetés volt, határozottan fülsértő. Már most gyűlölte ezt a hangot, mellyel különleges tervei voltak. Most először került a közvetlen közelébe annak az embernek, aki megölte Pamet, ám ez mégse azt a hatást váltotta ki belőle, amire számított. Teljesen higgadt maradt. Ezt most hiba nélkül viszi végig.
Még látjuk egymást, srácok! – fogadkozott magában. Nagyon nagy lépés várt rá, és semmiképpen nem engedhette meg magának, hogy elszúrja. Továbbment, és tekintetét a pár száz méterre levő két Bobra fixálta, akiket a széles utcán termetükből adódóan messziről is jól ki lehetett venni.
Egy újabb próbatétel. Biztos akart lenni magában. Továbbment észak felé, anélkül, hogy átment volna az út túloldalára. Ha végig egyvonalban közelített volna feléjük, kiszúrhatták volna, és esetleg gyanakodni kezdtek volna. Észrevétlennek kellett maradnia, ezért ahelyett, hogy egyenes vonalban haladt volna, folyamatosan változtatta a helyzetét a célszemélyekhez képest. Görnyedt tartását kihasználva ügyesen bújt meg az utcafrontok és a parkoló autók takarásában. Csak egy fej, egy apró, sötét alak, semmi vészes. Csak az utolsó saroknál kelt át az úton, megragadva az alkalmat, hogy elnézzen mind a négy égtáj felé. Balra fordult, és felment a négy-öt méter széles, márványlépcsőkkel szabdalt járdára, ami kiváló lehetőséget adott arra, hogy folytassa a részeges támolygást. Közben meg-megállt, és szájához emelte a táskába rejtett borosüveget. Ezzel is azt mutatta, mennyire ártalmatlan. Ismét megállt, és a kanálisba vizelt.
– Na bazdmeg! – jegyezte meg valamelyik Bob. Nem tudta melyik, mert nem nézett oda. Az undor, amivel kiejtette, épp elég volt. Épp elég ahhoz, hogy undorodva elforduljon a látványtól, ami direkt jól jött Kellynek. Amúgy is könnyítenie kellett már magán, gondolta magában.
Mindketten nagyobbak voltak nála. Big Bob, a díler, egykilencven, Little Bob, a csatlósa, majd két méter volt. Bár utóbbi alaposan ki volt gyúrva, a sok sörtől vagy a magas keményítőtartalmú kajától kezdett sörhasat ereszteni. Elég félelmetesnek tűntek. Kelly úgy döntött, újraértékeli a helyzetet. Inkább menjen el mellettük és hagyja őket békén?
Nem!
Elsőre mégis továbbment. Little Bob az utca túloldalát bámulta. Big Bob háttal az épületnek dőlve ácsorgott. Kelly húzott egy képzeletbeli vonalat kettejük közé, majd három lépés után lassan balra fordult. Nem akarta, hogy magára vonja a figyelmüket. Közben jobb kézzel a régi-új ballon belsejébe nyúlt. Ahogy a jobb kéz előnyúlt, a bal óvatosan körbefonta, majd két kézzel, a később Weaver-fogásként ismertté vált bokszolópózban maga elé tartotta az automata Coltot. Miközben a fegyvert célra emelte, tekintete a hangtompítóra festett fehér csíkot kereste. Előretartotta a kezét, anélkül, hogy kinyújtotta volna a könyökét, és a mozdulat közben ügyesen betájolta az első célszemélyt. Az emberi szem, különösen éjjel, ösztönösen reagál a mozgásra. Big Bob is észlelte a mozgást, és tudta, hogy valami kellemetlen fog történni, bár azt pontosan nem tudta, mi. Utcán edződött ösztöne helyesen mérte fel a helyzetet. Segítségért kiáltott. Későn. Egy fegyver, látta, és a sajátjáért kapott, ahelyett, hogy elugrott volna, bár azzal csak elodázta volna a halálát.
Kelly ujjbegye kétszer nyomódott a ravaszra. Először azután, hogy betájolta a célt, másodszor pedig azután, hogy csuklója kompenzálta a .22-es enyhe visszarúgását. A lábát sem emelte fel, azonnal jobbra fordult. A mechanikus mozdulat során fegyvere horizontális síkban siklott Little Bob irányába, aki látva, hogy főnöke a csípőjénél levő stukkerért nyúlva elzuhan, próbálta minél előbb lereagálni a helyzetet. Próbálta, de hiába. Kelly első lövése nem volt túl pontos. Kicsit alacsony lett, és nem okozott túl nagy kárt. A második golyó viszont halántéktájon hatolt be a koponyába, ahol a vastagabb részeken visszapattanva úgy száguldott körbe-körbe, mint hörcsög a ketrecében. Little Bob előrevágódott. Kelly csak addig időzött, amíg meg nem győződött róla, hogy mindketten meghaltak. Majd fogta magát, és sietve távozott.
Hat, mondta magában a sarok felé igyekezve. A hirtelen adrenalinlöket után lassan a szívverése is kezdett csillapodni. Fogta a pisztolyt, és visszacsúsztatta a helyére, a kés mellé. Kettő óra ötvenhat perc volt. Kelly megkezdte a menekülési manővert.
Hát ez nem indul valami jól, gondolta magában a tengerészgyalogság mélységi felderítője. A bérelt busz lerobbant út közben, a „rövidebb út” pedig, amit a sofőr a kiesett idő behozására kitalált, egy feltorlódott kocsisor miatt megint csak nem vált be. A busz végül nem sokkal három után futott be a Quantico Tengerészgyalogsági Támaszpontra, ahol egy dzsip kalauzolta el az állomáshelyére. A tengerészgyalogosokat egy elszigetelt barakkban szállásolták el, amely félig már foglalt volt hortyogó emberekkel. Gyorsan megszállták a szabad priccseket, és maguk is aludni tértek. Akármi lesz is ez az izgalmas, érdekes, veszélyes misszió, az első napja ugyanolyan volt, mint a többi a seregben.
Virginia Charles estéje sem alakult valami jól. A St. Agnes Kórház közelben lakó segédápolójának műszakja hosszabbra nyúlt a szokásosnál az őt váltó dolgozó kései érkezése miatt. Bár már nyolc éve ugyanabban a műszakban dolgozott, nem tudott róla, hogy az éjjeli buszmenetrend időközben megváltozott. Miután lekéste a szokásos járatot, a következőre szinte az örökkévalóságig kellett várnia. Épp most szállt le – máskor ilyenkor már két órája aludt –, ráadásul a „The Tonight Show”-t sem látta, pedig megszállott rajongója volt a műsornak. Negyvenéves, elvált nő volt, két gyerekkel. Egyik katona volt, hál' isten Németországban, nem Vietnamban, a másik még gimnazista. Volt férjére nem sok mindenben számíthatott. Szakszervezetisként elfogadhatóan keresett, így bár mindkét fiát el tudta tartani, folyton aggódott, kikkel barátkoznak és mi lesz belőlük.
Mire leszállt, már hullafáradt volt. Ismét feltette magában a kérdést, miért nem vett már egy autót a spórolt pénze egy részéből. Bár ahhoz biztosítás is kellett volna, és ott volt a kisebbik fia, ami egyrészt nyilván megdobta volna a költségeit, másrészt még egy dolog, ami miatt aggódhatott volna. Pár év, és talán ő is bevonul. Ez volt az egyetlen reménye, hogy a gyereket főiskolára küldje, mert amúgy nem lett volna rá pénze.
Próbálta szaporán szedni a lábait, bár már ólomnehéznek érezte őket. A környék teljesen megváltozott. Világéletében max. három utcányira lakott innen, és még élénken emlékszik, amikor a környék még biztonságos volt, és élettel, barátságos szomszédokkal teli. Arra is emlékszik, hogy szerda esténként nyugodtan eljárhatott a New Zion afrikai metodista episzkopális templomba, amire a csúszás miatt most megint nem volt lehetősége. Legalább az a két óra túlóra vigasztalta, annyival is több jut a perselybe. Tudta, hogy az utcán óvatosnak kell lennie. De már csak három sarok, nyugtatgatta magát. Előző évben kétszer is megtámadták és kirabolták, mindkétszer valami drogos, akinek kellett a pénz a szerre. Egyetlen pozitívuma a két esetnek az volt, hogy intő példát mutatott a gyerekeinek. Bár anyagi értelemben egyik eset sem vágta nagyon földhöz, hiszen Virginia Charles soha nem hordott magánál több pénzt, mint amennyi a buszjegyre és a kórházi menzán az ebédre kellett. A két támadás inkább a büszkeségén ejtett csorbát. Hol voltak már azok az idők, amikor a környéket törvénytisztelő polgárok lakták? Már csak egy utca, tartotta magában a lelket, és befordult a sarkon.
– Hé, anyukám, nincs egy fölös dollárod? – szólalt meg egy hang a háta mögött. Látta az árnyékot, de nem fordult hátra, és tovább ment, mintha észre sem venné. Abban bízott, hogy ugyanez lesz a viszonzása, de ebben manapság egyre kevésbé bízhatott az ember. Fejét leszegve rendületlenül lépdelt tovább, és arra gondolt, hogy azért nem sok keménylegény támadna meg egy nőt hátulról az utcán. A vállán landoló kéz a feltevés ellenkezőjéről tanúskodott.
– Aggyál lóvét, szuka! – mondta a hang. Parancsa inkább lényegretörő, prózai volt, semmint dühös. Jól jelezte, mi lett az utca új törvénye.
– Amim van, azzal nem mész sokra, fiam! – mondta Virginia Charles. Elhúzta a vállát, és tovább ment. Nem nézett hátra, mozgásban nagyobb biztonságban érezte magát. Fémes kattanást hallott.
– Megváglak! – közölte a hang, továbbra is higgadtan, mintegy felvázolva az értetlen szuka előtt a nagy, rideg valóságot.
Ettől megijedt. Megállt, elrebegett magában egy imát, és elővette a tárcáját. Lassan megfordult. Inkább mérgesnek tűnt, semmint rémültnek. Akár sikíthatott is volna. Pár éve még érdemes lett volna. Valaki biztos meghallotta volna, és elkergette volna a támadót. Most már azt is látta, kivel áll szemben. Egy tinédzser volt, max. tizenhét-tizennyolc éves. Drogtól kitágult pupilláival élettelenül bámult, és érződött rajta az erőfölényből fakadó állatias arrogancia. Jó, rendben, odaadom neki a pénzt, és irány haza! A nő benyúlt a tárcájába, és előhúzott egy ötdolláros bankót.
– Szaros öt dolcsi? – nevetett fel gúnyosan a suhanc. – Ennyivel nem érem be, ribanc! Gyerünk, különben megváglak!
Igazából a tekintete volt rémisztő. Virginia most először érezte, hogy kezdi elveszteni a lélekjelenlétét. – Tényleg csak ennyi van nálam! – bizonygatta.
– Adjál még, vagy vér fog folyni!
Kelly befordult a sarkon. Alig félutcányira volt csak a kocsijától, és lassan kezdett megnyugodni. Mielőtt befordult volna, még nem hallott semmit, pedig hat-hét méterre a rozsdás Volkswagentől ott állt két ember. A megvillanó, éles fény jelezte, hogy az egyiknél kés van.
Az első gondolata ez volt: a francba! Pedig már előre eldöntötte magában: nem mentheti meg az egész világot, és meg se fogja próbálni. Egy utcai bűneset meghiúsítása egy tévéműsorban jó téma lenne, de ő most sokkal nagyobb vadakra vadászott. Ám arra nem számított, hogy pont a kocsija közelében alakul ki incidens.
Hirtelen ledermedt. Amint az újabb adrenalinlöket engedte, újra pörögni kezdett az agya. Ha itt most valami komoly történik, a rendőrség egyenesen idejön, és akár órákig is itt maradhatnak, miközben épp most hagyott maga mögött két holttestet pár száz méterre innen, sőt lehet, hogy közelebb, hiszen nem légvonalban mozgott. Ez nem sok jót szül. Túl sok ideje nem volt töprengeni. A Kellynek háttal álló suhanc megragadta a nő kezét, és a nála levő késsel fenyegetően hadonászott. Hat-hét méter sötétben sem túl nagy távolság egy jól irányzott lövéshez, de nem egy .22-essel, úgy, hogy egy másik, ártatlan, vagy legalábbis fenyegetést nem jelentő személy is tartózkodik a közelben. A nő valami uniformisszerűséget viselt. Idősebb, negyvenes lehet, vélte Kelly, és megindult feléjük. Ekkor hirtelen történt valami. A suhanc megvágta a nő felkarját. A pirosló vér megcsillant az utcalámpa fényében.
Virginia Charles feljajdult, és ösztönösen elrántotta, vagy legalábbis próbálta elrántani magát, és közben elejtette a bankót. A suhanc a nő torkához kapott, hogy kordában tartsa. A nő látta a srác szemében, hogy már azon tanakodik, hova vigye be a következő döfést. Ekkor mozgásra lett figyelmes. Kábé öt méterre tőle egy alak bukkant fel. Úgy látta, egy férfi. Pánikszerűen segítségért kiáltott. Nem jött ki túl nagy hang a torkán, de ez elég volt ahhoz, hogy a támadó észrevegye, hogy a nő figyel valamit. De mit?
A suhanc megfordult. Egy csöves állt ott, három méterre tőle. Hirtelen ijedtsége tunya mosollyá változott.
Basszus! Hát ez nem sült el valami jól. Kelly leszegett fejjel figyelte a srácot. Érezte, hogy nincs igazán a helyzet magaslatán.
– Nálad nincs egy kis zsozsó, apukám? – kérdezte a suhanc vélt erőfölényétől megrészegülten, és egy hirtelen jött ötlettől vezérelve megindult Kelly felé. Hátha vele nagyobb szerencsével jár, mint az ápolószukával, gondolta.
Kelly elszámította magát, erre nem volt felkészülve. Gyorsan a fegyveréért nyúlt, de a hangtompító beakadt a szíjába. A támadó megneszelte a fenyegető szándékot, és a kést maga elé tartva egy gyors lépést tett Kelly felé. Kellynek már nem maradt ideje előhúzni a stukkert. Inkább tett egy gyors lépést hátra, és felvette a védekező pózt.
A támadó – agresszivitása ellenére – nem volt valami ügyes. Elég esetlen mozdulattal szúrt Kelly felé, de meglepődött, hogy a csőlakó milyen könnyedén szereli le, és lendül ellentámadásba. Egy határozott, kemény jobbossal lepte meg a gyomorszáját, kipréselve az összes levegőt a tüdejéből. Összegörnyedt, de nem vált harcképtelenné. Ahogy próbált felegyenesedni, újra elővillant a kés. Kelly hirtelen megragadta a srác kezét, majd kicsavarta és megfeszítette a karját. A suhanc a járdára esett. Az ezt követő elnyújtott reccsenés/roppanás nem egyéb volt, mint a váll diszlokációjának előhírnöke. Kelly folytatta a mozdulatot, és harcképtelenné tette a srác karját.
– Nyugodtan menjen haza, hölgyem! – szólt oda Kelly az ápolónőnek, de hamar elkapta a fejét. Remélte, hogy a nő nem látta rendesen az arcát. Ennyi idő alatt nem valószínű, spekulált Kelly, hisz villámgyorsan elfordult.
A segédápoló lehajolt az ötdollárosért, és szó nélkül továbbállt. Kelly a szeme sarkából figyelte, ahogy a nő a megvágott karjához kap, és próbál magához térni a sokkból. Hálás volt, hogy a nő nem szorult további segítségre. Majd biztos szól valakinek, vagy mentőt hív. Igazán segíthetett volna ellátni a sebét, de hirtelen annyi új rizikó merült fel, amit nem lett volna ideje elhárítani. A késes támadó nyöszörögni kezdett. A harcképtelenné tett váll fájdalma eljutott narkótól ködös tudatáig. Viszont a fickó tutira látta az arcát. Mégpedig közelről.
A francba! — dühöngött magában Kelly. Ha azt veszi, a csávó megpróbált megsebesíteni egy nőt, és őrá is késsel támadt. Az kétségkívül két sikertelen gyilkossági kísérlet. És vélhetően nem ez volt az első. A fickó ezúttal rossz sportot és legfőképpen rossz játékteret választott, aminek megfizette az árát. Kelly kivette a kést a béna kezéből, és belevágta a fickó koponyaalapjába. Egy perccel később már félutcányira volt a Volkswagennel.
Hét, mondta magában, és keletnek fordult.
A francba!

19
Könyörület
Ez már unalmasabb, mint a reggeli kávé meg a dán vajas keksz, gondolta magában Ryan hadnagy. Két halott díler, két fejlövéssel, .22-es kaliber. Viszont most nem rabolták ki őket. Nincs lehullott töltényhüvely, nincs dulakodásra utaló nyom. Egyikük keze a pisztolyt markolja, bár a fegyver nem került elő a csípőzsebből. Ezzel együtt szokatlan eset. Ez legalább észlelte a veszélyt, és próbált reagálni rá, igaz, hiába. Ekkor jött az újabb hívás. Pár utcával arrébb is történt valami, állítólag érdekes eset. Ryan és Douglas autóba pattant, a többit az ifjú detektívkollégákra bízták.
– Váó! – nézett nagyot Douglas. Ő szállt ki elsőként. Az ember nem túl gyakran lát olyat, hogy kés áll ki valakinek a tarkójából, az égnek meredve, mint valami kerítéscölöp. – Ezek nem tréfáltak!
A városnak ezen a részén előforduló tipikus gyilkosság, sőt voltaképpen bármely város bármely részén előforduló tipikus gyilkosság közeli ismerősök közti perpatvar eredménye. Az emberek a legtriviálisabb dolgok miatt képesek megölni saját családtagjaikat és közeli ismerőseiket. Előző hálaadáskor például egy apa azért ölte meg a saját fiát, mert összevesztek egy pulykacombon. Ryan „kedvence” mégis az a gyilkosság, amit egy rákpogácsa miatt követtek el – nem is annyira az eset meghökkentő volta, hanem az extremitása miatt. A legtöbb ilyen esetben a kiváltó tényező az alkohol és az elkövető sivár élete, amely páros a legpitibb vitákat is képes elefántnyira felfújni. Nem akartam megölni. Ez volt a leggyakrabban elhangzott mondat az elkövető szájából. Vagy: ha engedett volna, nem ez lett volna belőle. Az ilyen esetek lassan ható sav módjára mardosták Ryan lelkét. A legrosszabb az egészben mégis a gyilkosságok egyformasága volt. Variációk egy témára. Egy emberi életnek nem így kéne véget érnie. Ahhoz túl értékes, ahogy azt a 101. légiszállítású hadosztály tagjaként Normandia és Bastogne erdeiben megtanulhatta. A tipikus elkövető váltig bizonygatta, hogy ő nem akarta megölni, és rendszerint rögtön beismerte tettét. Legtöbbször saját maga is összetört amiatt, amit a barátjával vagy szerettével tett, így a bűncselekmény az esetek többségében egyszerre két életet tett tönkre. Tipikusan az a bűncselekménytípus volt, amit az indulat és az ítélőképesség hiánya idézett elő. Ahogy a legtöbb gyilkosságnál. De nem ennél.
– Ezzel a karral meg mi történt? – fordult az orvos-szakértőhöz. A tűszúrásokon kívül úgy ki volt csavarodva, hogy csak ekkor vette észre, hogy a rossz felét nézi.
– A jelek szerint az áldozat válla kificamodott. Ez teljesen tropára ment! – tette hozzá az orvosszakértő némi vizsgálódás után. – Csuklótájon kézszorítástól származó zúzódások láthatók. Valaki két kézzel megfogta a karját, és valósággal kicsavarta tőből, mint valami faágat.
– Karatemozdulattal? – kérdezte Douglas.
– Valahogy úgy. Ez nyilván megbénította az áldozatot. A halál oka egyértelmű.
– Hadnagy úr, jöjjön csak ide! – szólt oda egy egyenruhás őrmester. – Ő Virginia Charles, egyutcányira lakik innen. Ő jelentette a bűnesetet.
– Minden rendben, Miss Charles? – kérdezte Ryan. Egy tűzoltó-mentőtiszt igazította meg épp a kötést, amit a nő saját maga tett a karjára. Mellette a fia, a Dunbar Gimnázium diákja, a legkisebb sajnálat nélkül nézett le az áldozatra. Négy perc múlva Ryan már sokkal okosabb volt.
– Azt mondja, egy hajléktalan?
– Egy csöves, ez az az üveg, amit elejtett – pontosított a nő. Douglas óvatosan felemelte az üveget.
– Le tudja írni az illetőt? – kérdezte a hadnagy.
A napi munkamenet annyira rutinszerű volt, hogy Lejeune-től Okinaváig bármelyik tengerészgyalogsági támaszponton lehettek volna. A szokásos napi tornagyakorlatokat futás követte. Mindenki egy ütemre, a vezénylő tiszthelyettes diktálta a tempót. Nyolc kilométer, el a négyszázötven méteres lőtér és a különböző gyakorlólétesítmények mellett, melyek mindegyike egy-egy elhunyt tengerészgyalogosról kapta a nevét, egészen az FBI Akadémiáig, majd vissza a főút mentén, a fák között, a gyakorlótérre. A szokásos reggeli rutin tudatosította bennük, hogy tengerészgyalogosok, a táv hossza pedig azt, hogy különleges mélységi felderítők, akik számára az olimpiai szintű állóképesség alap volt. Meglepve látták, hogy egy tábornok várja őket. A hintáról és a homokozóról nem is beszélve.
– Isten hozta önöket, Quanticóban, tengerészgyalogosok! – köszöntötte az embereket Marty Young, de persze előbb megvárta, hogy kicsit lehűljenek és pihenjt vezényeljenek nekik. A tábornok mellett két tengernagy állt, vakító hófehér szolgálati egyenruhában, továbbá két civil is velük volt. A tengerészgyalogosok egy emberként vonták fel a szemöldöküket. A misszó máris érdekes lett.
– Tisztára, mint a fényképeken! – jegyezte meg Podulski csendben, és körbenézett a gyakorlótéren; pontosan tudták, miről fog szólni a beszéd. – A játszótéri cucc minek?
– Az én ötletem volt – mondta Greer. – Ivánnak is vannak műholdjai. A következő hat hétre vonatkozó pályaadatok az „A” épületben vannak kifüggesztve. Mivel nem tudhatjuk, milyen jók a kameráik, feltételezzük, hogy legalább olyan jók, mint a mieink. Gondoltam, segíthetnénk nekik, pontosan mit is kell látniuk. Minden ártalmatlan helynek van parkolója. – A napi menetrendet előre megtervezték. Az újonnan érkezettek mindennap véletlenszerűen átrendezik a parkoló autókat. Délelőtt tízkor kiveszik a bennük levő bábukat, és elhelyezik őket a játszótéren. Majd kettő-három óra magasságában az autók és bábuk elrendezését ismét megvariálják. Előre sejtették, hogy a rituálén sokat fognak még humorizálni.
– És ha az egésznek vége lesz, rendes játszótér lesz? – kérdezte Ritter, majd megválaszolta saját kérdését. – Végül is miért ne? Szép munka, James!
– Köszönöm, Bob!
– Innen nézve kicsinek tűnik – jegyezte meg Maxwell admirális.
– A méretek tíz centiméterre stimmelnek! Puskáztunk – mondta Ritter. – Birtokunkban vannak a szovjet leírások, ami alapján ezeket építik. A maguk tábornoka remek munkát végzett.
– A „C” épület ablakaiban nincs üveg! – jegyezte meg Podulski.
– Nézze csak meg a fotókat, Cas! – javasolta Greer. – Azokban sincsenek üvegek. Az épületen csak spaletták vannak, itt és itt. A „B” épületen vannak a rácsok. Fából vannak, hogy később könnyen el lehessen távolítani őket. A belső elrendezés csak feltételezett, de eddig kevés emberünknek sikerült kiszabadulnia. Az ő beszámolóikra hagyatkoztunk, tehát nem csak a hasunkra csaptunk.
A tengerészgyalogosok kíváncsian néztek körbe. Mostanra már tudtak egyet és mást a küldetésről. A terv nagy részét már ismerték, és már azon törték a fejüket, hogyan alkalmazhatnák tényleges harci bevetésen szerzett tapasztalataikat ezen a bizarr játszótéren, ahol az egész kiképzést kíváncsi, kék babaszemek fogják végigkísérni. Először M–79-es gránátvetővel robbantják le a tornyokat, majd WP gránátok hullanak be a barakkok ablakain, végül harci helikopterek sorozzák meg, amit még kell... mindezt a „feleségek” és „gyerkőcök” szeme láttára, akik élő egyenesben nézik majd végig a főpróbát, és utána gondosan tartják a szájukat.
A helyet egy másik helyhez való kísérteties hasonlósága miatt választották ki. Ez mindenki előtt nyilvánvaló volt. Néhányan a bázistól pár száz méterre levő dombot figyelték. Onnan mindent látni lehet. Az üdvözlés után a tengerészgyalogosok az előre kijelölt alegységekbe rendeződtek, majd kiosztották a fegyvereket. Az M16A1-es gépkarabély helyett a rövidebb, kézreállóbb, közelharcra alkalmasabb CAR–15-ös gépkarabélyt kapták. A gránátosoknál szabványos M-79-es gránátvető volt, sötétben világító radioaktív trícium irányzékkal. Tölténytartóikban gyakorlólövedékek sorjáztak. Tudták, hogy hamarosan kezdetét veszi a lőgyakorlat. A könnyebbség és a terepismeret kedvéért nappal kezdenek, de amint lehet, átállnak éjszakai üzemmódra. Ezt a tábornok nem is említette, annyira nyilvánvaló volt. Ilyen jellegű akciókra kizárólag éjszaka kerül sor. Együtt átvonultak a közeli lőtérre, ahol hat ablakkeret volt felállítva. A gránátosok egymásra néztek, és kiröpítették a lövedékeiket. Egyikük szégyenszemre célt tévesztett, mire a többi öt cukkolni kezdte. Az ő gyakorlólövedékük fehér füstpamacsa rendben az ablakkeret mögül gomolygott elő.
– Oké, ez csak a bemelegítés volt! – védekezett a tizedes, és negyven másodperc alatt öt pontos lövést adott le a célpontra. Kicsit lassú volt még, nyilván nem aludt jól az éjszaka.
Kíváncsi lennék, milyen erősnek kell lenni ahhoz, hogy valaki ezt tegye? – tűnődött el Ryan.
– Hát az biztos, hogy nem egy Wally Cox volt – állapította meg az orvosszakértő. – A kés pontosan ott hatolt be, ahol a gerincvelő átmegy a nyúltvelőbe. A halál azonnal beállt.
– De előtte még nyomorékká tette a fickót. A válla tényleg olyan súlyos, amilyennek kinéz? – kérdezte Douglas, és félreállt, hogy a fényképész elvégezhesse a dolgát.
– Talán még rosszabb. Majd megnézzük alaposabban is, de lefogadom, hogy az egész tropára ment. Egy ilyen sérülést nem lehet rendbe hozni. Teljesen biztosan nem. A fickó baseballkarrierje már a döfés előtt véget ért.
Fehér férfi, negyvenéves vagy idősebb, hosszú, fekete haj, alacsony, ápolatlan. Ryan a jegyzeteire pillantott. „Menjen haza, hölgyem!” – mondta Virginia Charlesnak.
Hölgyem.
– Amikor a nő elment, az áldozat még életben volt – lépett oda Douglas a hadnagyhoz. – Valószínű, hogy a saját késével végzett vele. Emmet, az elmúlt héten négy profin kivitelezett gyilkosságot láttunk, hat nagyon gajra vágott áldozattal.
– Négy különböző elkövetési mód. Kettőt megkötöztek, kiraboltak és kivégeztek. .22-es kaliber, dulakodás nem volt. Egynek vadászpuskával lőtték szét a belső szerveit. Szintén kirabolták, védekezésre esélye sem volt. Múlt éjszaka két újabb holttest, valószínűleg megint .22-essel, de őket nem rabolták ki, és meg sem kötözték. Valószínűleg észlelhették a veszélyt. Mindannyian drogdílerek voltak. Ez a fickó viszont egyszerű huligán. Ez hogy jön össze, Tom? – törte a fejét a hadnagy. – Ezt már sikerült azonosítani?
– Priuszos narkós – felelte az egyenruhás őrmester. – Hatszor tartóztatták már le rablásért. És ki tudja, mi van még!
– Ez nem illik a képbe – mondta Ryan. – Ez semmibe nem illik. Ha valóban olyan okos a fickó, miért hagyta, hogy bárki meglássa? Miért hagyta a nőt elmenni, miért szólt hozzá? És mi a francért nyírta ki a fószert? Hol itt a szabályszerűség? – Nem volt semmiféle szabályszerűség. Tény, a négy dílert egyaránt .22-essel nyírták ki, de az utcán ez az egyik leggyakoribb fegyver, és míg az egyik párost kifosztották, a másikat nem; ahogy a második párost már nem ugyanazzal a precizitással végezték ki, noha mindegyik áldozat két-két fejlövést kapott. A másik meggyilkolt és kirabolt dílert viszont vadászpuskával nyírták ki. – Nézd, megvan a gyilkos fegyver, és itt van a borosüveg! Egyiken csak lesz valami lenyomat. Akárki tette, nem volt valami óvatos.
– Egy igazságosztó csöves – szurkálódott Douglas. – Akárki nyírta is ki ezt a mocskot...
– ...ja, tudom! Az nem egy Wally Cox volt. De akkor kifene, mifene?
Isteni találmány ez a kesztyű! – pillantott le Kelly a jobb kezén levő zúzódásokra. Hagyta, hogy a düh felülkerekedjen rajta, ami nem volt valami bölcs dolog! Visszatekintve és újragondolva az incidenst, úgy látta, kutyaszorítóba került. Először is, ha hagyja, hogy a nőt megöljék vagy megsebesítsék, ő meg egyszerűen bepattan a kocsijába, és elhajt, soha nem tudott volna megbocsátani magának. Másodszor, ha valaki meglátta volna az autóját, most gyilkosság gyanúsítottja lenne. De hisz most is gyilkosság gyanúsítottja, horkant fel, továbbgondolva a dolgot. Ha nem is pontosan ő, de valaki. Hazaérve odaállt a tükör elé. Látta a parókát meg mindent. Akárkit látott is a nő, az ápolatlan külsejű, hosszú hajú, szakállas pofa nem John Kelly volt. Görnyedt tartásának köszönhetően jó pár centivel alacsonyabbnak tűnhetett, mint valójában. A fényviszonyok se voltak túl jók, és a nőt leginkább csak az érdekelte, hogy mielőbb eltűnjön. De még így is. Valahogy ott maradt az üveg. Muszáj volt elejtenie, hogy kivédje a döfést, és a pillanat hevében elfelejtette felszedni. Idióta! – szidta magát.
Mit tudhatott meg a rendőrség? A személyleírás nem lehet valami pontos. Ráadásul gumikesztyűt viselt, ami ugyan nem akadályozta meg, hogy zúzódások legyenek a kezén, de legalább nem sebesült meg, és nem vérzett. És ami a legfontosabb, kesztyű nélkül egyszer se fogta meg az üveget. Ebben egész biztos volt, hiszen erre a legelejétől különösen ügyelt. A rendőrség most azt hiszi, hogy egy csöves ölte meg a huligánt, és Kellynek csupán még egy este kellett. Ami azt jelentette, hogy mindenképpen módosítania kell a műveleti sémáin, és hogy az éjjelre tervezett akció veszélyesebb lesz, mint arra számított. De a Billyről szerzett információ túl jó ahhoz, hogy elszalassza a lehetőséget, és a kis szemétláda is biztosan van olyan agyafúrt, hogy ő maga is változtasson a sémáin. Mi van, ha ő is több különböző helyen számolja a pénzt, és ugyanazt a házat csak pár napig használja? Ha ez így van, akkor ha tovább vár egy-két napnál, az egész felderítőakciót feleslegesen csinálta, és kénytelen lesz elölről kezdeni az egészet, teljesen új álidentitással. Ha talál még egy ilyen remek álcát, ami korántsem valószínű. Eddig hat embert ölt meg, összegezte. A hetedik tévedés volt, így az nem számít... kivéve talán az ismeretlen kis hölgynek. Nagyot sóhajtott. Ha hagyta volna, hogy megsérüljön vagy meghaljon, hogy lett volna képes a tükörbe nézni? Végső soron a legtöbbet hozta ki ebből a nehéz helyzetből. Szívás, de ez van! Nőtt ugyan a rizikó, de legfeljebb attól kellett tartania, hogy nem sikerül az akció, attól nem, hogy kelepcébe kerül. De most ideje félretenni az aggályait, gondolta. Volt még egy kötelezettsége. Felemelte a kagylót, és tárcsázta a számot.
– Greer.
– Clark – vágta rá Kelly. Még mindig élvezte a dolgot.
– Elkésett! – mondta az admirális. Úgy volt, hogy Kelly ebéd előtt fogja hívni. Kelly gyomra kissé összerándult. – Semmi vész, én is csak most értem vissza! Hamarosan szükségünk lesz magára! Elkezdődött!
Ez gyors volt, gondolta magában Kelly. A francba! – Rendben, uram!
– Remélem, jó formában van! Dutch szerint igen – mondta Greer most már barátságosabban.
– Azt hiszem, menni fog, uram!
– Járt már Quanticóban?
– Még nem, tengernagy úr!
– Hozza a hajóját! Van ott egy jajchtkikötő, ott nyugodtan beszélhetünk. Vasárnap délelőtt. Pontban tízkor. Számítunk magára, Mr. Clark!
– Értettem! – Kelly hallotta, ahogy a vonal szétkapcsol.
Vasárnap délelőtt. Erre nem számított. Ez túl gyors volt. Így még kevesebb ideje marad a másik akcióra. Mikor lépett utoljára a kormány bármiben is ilyen gyorsan? Akárhogy is, Kellyt ez most közvetlenül érintette.
Nekem se tetszik, de sajnos ez van! – mondta Griscsanov.
– Tényleg ennyire függtök a földi radaroktól?
– Robin, még az is szóba került, hogy a rakétaindítást az elfogásirányító hajtsa végre a földi posztjáról! – A Visszatetszés kézzel fogható volt a hangjában.
– Az ember akkor csak szimpla sofőr marad! – jegyezte meg Zacharias. – Jobban is bízhatnátok a pilótáitokban!
Be kéne mutatnom ezt az embert a vezérkarnak! – méltatlankodott magában Griscsanov. Rám úgyse hallgatnak. Rá talán hallgatnának. Honfitársai mindig is nagy tisztelettel tekintettek az amerikaiak gondolkodására és gyakorlati módszereire, még akkor is, ha épp az ő legyőzésükön mesterkedtek.
– Ez több mindentől függ. Tudod, az új vadászezredeinket a kínai határ mellé telepítjük...
– Ezt meg hogy értsem?
– Hát nem tudtad? Idén már háromszor is összetűzésbe keveredtünk a kínaiakkal. Az Amur folyónál és valamivel keletebbre.
– Ugyan, kérlek! – Ez túl hihetetlen volt az amerikai fülének. – Szövetségesek vagytok!
Griscsanov bosszúsan fújtatott. – Szövetségesek? Barátok? Kívülről, lehet, hogy úgy tűnik, hogy minden szocialista egyforma. Barátom, mi évszázadok óta harcban állunk a kínaiakkal. Nem ismered a történelmet? Sokáig Csangot támogattuk Mao ellenében. Mi képeztük ki a hadseregét. Mao utál minket. Mi meg voltunk olyan barmok, hogy atomreaktorokat adjunk nekik, és lám, most már atomfegyverük is van. Mit gondolsz, a rakétáik melyikünk országát képesek elérni? Tu–16-os bombázóik vannak. Badgerek, ahogy ti mondjátok. Vajon azok képesek elérni Amerikát?
Zacharias pontosan tudta a választ. – Nem, természetesen nem képesek.
– Moszkvát viszont képesek. Fél megatonnás nukleáris bombáik vannak. Na, ezért telepítünk MiG–25-ös ezredeket a kínai határ mellé. Ezen a tengelyen nem rendelkezünk kellő stratégiai mélységgel. Robin, valódi összetűzéseink voltak ezekkel a ferdeszeműekkel. Hadosztály szintű összetűzések! Tavaly télen meghiúsítottuk egy kísérletüket egy hozzánk tartozó sziget elfoglalására. Ők támadtak először, elpusztítottak egy határőrökből álló zászlóaljt, és megcsonkították a holttesteket... hogy miért, Robin? Talán a szeplőik miatt. Vagy mert vörös volt a hajuk – mondta keserűen Griscsanov, szó szerint idézve a Red Star felbőszült hangvételű cikkét. A szovjetek számára ez nagyon furcsa sorsfordulat volt. Griscsanov a színtiszta igazat mondta, mégis nehezebb volt meggyőznie erről Zachariast, mint beadni neki apró kis hazugságai bármelyikét. – Nem vagyunk szövetségesek. A vasúti fegyverszállításokat is leállítottuk Kínába... a kínaiak egyenesen a tehervagonokról lopták el a szállítmányainkat!
– Hogy ellenetek fordítsák?
– Nem, majd az indiaiak meg a tibetiek ellen! Robin, ezek az emberek mások, mint te meg én. Nem ugyanúgy látják a világot, mint mi. Olyanok, mint azok a hitleristák, akik ellen apám harcolt. Azt gondolják, különbek, mint a többi ember... hogy is mondják?
– Uralkodó, felsőbbrendű faj? – segítette ki készségesen az amerikai.
– Úgy van, erre gondoltam! Ők ezt hiszik magukról. Mi csak állatok vagyunk a szemükben. Hasznos állatok ugyan, ezzel együtt utálnak minket, és meg akarják kaparintani mindazt, amink van. Az olajunkat, az erdeinket, a földjeinket.
– Hogyhogy erről én sohase hallottam? – kérte számon Zacharias.
– Az ördögbe is! – fortyant fel az orosz. – Miért, Amerikában nem ugyanígy van? Amikor Franciaország kilépett a NATO-ból, és közölték veletek, hogy számoljátok fel a bázisaitokat, gondolod, hogy minket tájékoztattak erről? Akkoriban vezérkari tiszt voltam Németországban, de erről egy árva szót se hallottam. Robin, az, ahogy ti láttok minket, és az, ahogy mi látunk titeket – mint két nagyhatalom – nagyon hasonló, de a ti belpolitikátok legalább akkor rejtély számomra, mint a mienk számotokra. Az egész nagyon zavaros tud lenni, de én mondom neked, barátom, az új MiG ezredünket Kína és Moszkva közé fogjuk telepíteni. Ha akarod, megmutatom a térképen!
Zacharias a falnak dőlt. Összerándult a fájdalomtól. Ez túl sok volt, hogy elhiggye.
– Még mindig fáj, Robin?
– Aha.
– Nesze, barátom! – nyomta a kezébe Griscsanov a flaskát, amit az ezredes most ellenkezés nélkül elfogadott. Hosszan belekortyolt, csak azután adta vissza.
– Na, és milyen az új gép?
– A MiG–25? Egy rakéta – mondta Griscsanov fellelkesülve. – A fordulékonysága valószínűleg rosszabb, mint a Thudé, de egyenes vonalban nincs vadász, ami a nyomába érne. Négy rakétát vihet, gépágyúja nincs. A lokátora a legjobb, amit valaha vadászgépbe szereltek. Gyakorlatilag zavarhatatlan.
– Rövid hatótáv? – érdeklődött Zacharias.
– Nagyjából negyven kilométer – bólintott az orosz. – A hatótávot feláldoztuk a megbízhatóság oltárán. Próbáltuk összehozni mindkettőt, de nem sikerült.
– Nekünk se – ismerte be csalódottan az amerikai.
– Tudod, nem hiszem, hogy háború törne ki a te hazád és az én hazám között! Egyáltalán nem tartom valószínűnek. Kevés olyan dolgunk van, amit el akarhatnátok venni tőlünk. Amink van – természeti kincsek, terület, termőföld –, az nektek is van. Viszont a kínaiaknak – folytatta – szükségük van ezekre, és a határunk egy része közös velük. Ráadásul adtunk nekik egy csomó fegyvert, amit ellenünk fordíthatnak. És rengetegen vannak! Kicsi, gonosz emberek, olyanok, mint ezek itt, csak még többen vannak.
– És mit fogsz tudni kezdeni a helyzettel?
 Griscsanov vállat vont.
– Ezredparancsnokként feltett szándékom, hogy megvédjem a hazámat egy kínai nukleáris csapástól. Azt, hogy hogyan, még pontosan nem tudom.
– Nincs könnyű dolgod! Az sokat segít, ha van elég hely és idő gyakorolni. És ha megvannak a megfelelő emberek, akik ellen ezt megtehetitek.
– Vannak bombázóink, de nem olyanok, mint a tieitek. Nem hiszem, hogy húsznál több bombázót Amerika fölé tudnánk küldeni. Akkor se, ha nem ütköznénk semmilyen ellenállásba. Az említett gépek kétezer kilométerre vannak attól a helytől, ahol állomásozni fogok. Tudod, hogy ez mit jelent? Nincs ki ellen gyakorlatozni.
– Vörös agresszor század, úgy érted?
– Mi inkább „kék agresszor” századnak mondanánk, ha nem bánod! Remélem, megérted? – nevetett fel Griscsanov, majd ismét komolyra fordította a szót. – Amúgy igen. Vagy elméletben csináljuk, vagy vadászgépekkel szimuláljuk a bombázókat. Viszont a vadászok nem képesek elég időt eltölteni a levegőben egy megfelelő gyakorlathoz.
– Becsszó, hogy igaz, amit mondasz?
– Nézd, Robin, nem várom el, hogy megbízz bennem! Mindketten tudjuk, hogy ez irreális kérés lenne. De gondold csak végig! Valóban el tudod képzelni, hogy a hazád valaha is hadba keveredjen az enyémmel?
– Aligha – ismerte be Zacharias.
– Kérdeztelek egyszer is a haditerveitekről? Tény, hogy izgalmas elméleti problémákat fejtegethetnénk, és érdekes szimulált csatákon agyalhatnánk, de kérdeztelek egyszer is ezekről? – a hangja olyan volt, mint egy türelmes tanáré.
– Nem, Kolja, való igaz, soha nem kérdeztél ezekről!
– Robin, én nem aggódom a B–52-esek miatt. Sokkal inkább aggódom a kínai bombázók miatt. Ez az a háború, amire a hazám próbál fölkészülni – mondta Griscsanov a betonpadlóra pillantva, majd szippantott egy slukkot, és folytatta. – Emlékszem, tizenegy éves voltam. A németek alig száz kilométerre voltak Moszkvától. Apám visszatért a szállítóezredéhez, amit egyetemi tanárokból verbuváltak. Minden második közülük soha nem tért vissza. Anyámmal elmenekültünk a városból. Keletre mentünk, valamelyik kis faluba. A nevére már nem emlékszem. Annyira zavaros volt minden. Folyton sötét volt... aggódtam apám miatt. Történelemprofesszor volt, teherkocsit vezetett. Húszmillió embert vesztettünk a németek ellen, Robin. Húszmilliót. Sokakat ismertem is közülük. A barátaim apukáit... a feleségem apja is a háborúban halt meg. Meg két nagybátyám. Amikor anyámmal ott bandukoltunk a hóban, megfogadtam, hogy egy nap én is a hazámat fogom védeni. Így lettem vadászpilóta. Nem vagyok agresszor. Nem támadok. Csak védek. Ugye érted, miről beszélek, barátom? Az a munkám, hogy megvédjem a hazámat, hogy más kisfiúknak ne kelljen elmenekülniük otthonról a tél közepén. Néhány osztálytásam meghalt, olyan hideg volt. Ezért védem most a hazámat. A németeknek kellettek a javaink, és most a kínaiaknak is kellenek. – Griscsanov a cellaajtó felé mutatott. – Olyanok ők is, mint... ezek itt.
Mielőtt még Zacharias megszólalhatott volna, Griscsanov már tudta, hogy megfogta. Hónapok munkája érett be ebben a pillanatban, gondolta magában, mintha egy szűzlányt fűzögetett volna idáig, csak ez sokkal szomorúbb példa. Ez az ember valószínűleg soha nem jut haza. A vietnamiaknak feltett szándéka, hogy megöljék, ha már nem hasznos számukra. Micsoda őrületes pazarlása ez a tehetségnek! Állítólagos szövetségesei iránti ellenszenve lassan éppen olyan valós lett, mint amilyennek mutatta. Színlelnie sem kellett. Az első pillanattól, hogy Ha Nôiba érkezett, első kézből tapasztalta fölényeskedő arroganciájukat, döbbenetes kegyetlenségüket... és ostobaságukat. Többet ért el kedves szavakkal és alig egy liter vodkával, mint ezek a kínzásaikkal és az esztelen gyűlöletükkel hosszú évek alatt. Ahelyett, hogy fájdalmat okozott volna, inkább igyekezett osztozni benne. Ahelyett, hogy erőszakosan bánt volna a pilótával, inkább kedves volt vele. Tisztelte az erényeit, és amennyire tőle tellett, próbálta orvosolni a sérüléseit. Bár sajnálta, hogy azok egy részének szükségképpen ő maga volt a kiváltója.
Persze fonákja is volt a történetnek. Ehhez a nagy áttöréshez az kellett, hogy kitárulkozzon az amerikai előtt, igaz történeteket meséljen el, előássa gyerekkori rémálmait, és újra megvizsgálja magában, valójában miért is választotta ezt a hivatást. Mindez csakis azért volt lehetséges és kivitelezhető, mert tudta, hogy a mellette ülő pilótát arra kárhoztatták, hogy magányosan haljon meg, és gazdátlan sírba kerüljön, úgy, hogy senki se tudjon róla. Családja és hazája számára már most is halott volt. Pedig ez a férfi nem volt sem fasiszta, sem hitlerista. Ellenség volt, de egyenes és őszinte ellenség, aki minden bizonnyal ugyanúgy megtett minden tőle telhetőt azért, hogy megvédje a civil embereket, hiszen neki is volt családja. Benne nem volt a faji felsőbbrendűségnek semmilyen illúziója. Még az észak-vietnamiakat sem gyűlölte, és éppen ez volt a legmeglepőbb, hiszen Griscsanov maga egyre inkább gyűlölte őket. Zacharias nem érdemli meg, hogy meghaljon, gondolta magában Griscsanov, és éppen ez volt az egészben a legnagyobb irónia.
Kolja Griscsanov és Robin Zacharias most már barátok voltak.
Na, erre varrjál gombot! – mondta Douglas, és letette Ryan asztalára. A borosüveg egy átlátszó nejlonzacskóban volt, tiszta, sima felületét egyenletesen vonta be a finom, sárga por.
– Nincs rajta lenyomat? – hökkent meg Emmet Ryan.
– Még egy zsírfolt sincs, Em. Egy árva zsírfolt sincs. – A kés következett. Egyszerű rugós bicska, szintén bezacskózva, porral bevonva.
– Ezen van pár paca.
– Egy töredékes hüvelykujj-lenyomat, megegyezik az áldozatéval. Amúgy semmi használható. Az ujjlenyomatosok szerint csak elmosódott zsírfoltok. Most vagy saját magát döfte tarkón, vagy a tettes kesztyűt viselt.
Az évnek ebben a szakában túlságosan meleg volt ahhoz, hogy valaki kesztyűt hordjon. Emmet Ryan hátradőlt, és az asztalon levő bizonyítékokat nézegette. – Rendben, Tom, folytasd! – mondta mellette ülő kollégájának.
– Négy gyilkossági helyszín, összesen hat áldozat. Semmi hátramaradt bizonyíték. Öt áldozat – három incidensből – drogdíler, két teljesen különböző elkövetési mód. Viszont mindegyik incidens nagyjából ugyanabban a napszakban történt. Szemtanúk nélkül. Maximum ötutcányira egymástól.
– Mestermunka! – bólintott rá a hadnagy. Behunyta a szemét, és gondolatban újra végigjárta a helyszíneket. Próbálta összekötni az adatokat. Itt kirabolták, ott nem rabolták ki, a módszer is más. Viszont a legutóbbi esetnél volt. szemtanú. Menjen haza, hölgyem! Vajon miért volt udvarias? – csóválta a fejét Ryan. – Ez a való élet, Tom, nem egy Agatha Christie-regény!
– És a mai srác, Em? Mit gondolsz a módszerről, amivel másvilágra küldték?
– Bele a kést... Nagyon rég nem láttam hasonlót. Bivalyerős pacák lehetett. Egyszer volt egy hasonló esetem... még '58-ban vagy '59-ben. – Ryan pillanatra megállt, próbálta előszedni az emlékeit. – Asszem vízvezeték-szerelő volt, nagydarab, zömök pali. Rajtakapta a nejét valakivel. A fickót elengedte, aztán fogott egy vésőt, és megragadta a nő fejét...
– Nagyon ki kell kelni magából valakinek ahhoz, hogy ilyen módszerhez folyamodjon! Micsoda indulat! Vajon miért ezt a módot választotta? – tűnődött el Douglas. – Sokkal egyszerűbben is el lehet vágni egy torkot, és az áldozat éppen olyan halott lesz.
– Az sokkal macerásabb. És zajosabb is... – fejtegette Ryan. – Nem túl szerencsés, ha az elvágott torkú áldozat túl nagy zajt csap. Ha a tettes elvágja a légcsövet, az borzalmas bugyborékoló hangot tud kiadni, ha pedig nem, az áldozat addig üvölt, amíg meg nem hal. És akkor ott még van a vér, nem kevés vér, spriccel, mint víz a megrepedt slagból. Beterít ruhát, kezet, mindent.
– Másfelől viszont, ha seperc alatt végezni akarsz valakivel, elég erős vagy, és már amúgy is harcképtelenné tetted az áldozatot, a koponya töve, ahol a gerincagy és a nyúltagy találkozik, tökéletes pont: halálos, hangtalan és relatíve tiszta.
– A két díler csak pár utcányira volt, a halál időpontja szinte megegyezik. A barátunk likvidálja őket, eljön erre, befordul a sarkon, és meglátja, hogy Mrs. Charles-t épp atrocitás éri.
A hadnagy megrázta a fejét. – Miért nem ment egyszerűen tovább? Miért nem ment át az úton, nem az lett volna a legegyszerűbb? Miért avatkozott közbe? Ki a fene ez, valami jólelkű gyilkos, vagy mi az isten? – gondolkodott hangosan Ryan. A logika ezen a ponton csődöt mondott. – És ha ugyanez a fickó öldösi a dílereket, akkor mi volt az indítéka? A tegnapi kettőt kivéve rablásnak tűnik. Lehet, hogy legutóbb valami megzavarta, mielőtt összeszedhette volna a pénzt és a szajrét. Egy arra járó autó, vagy valami zaj? Ha rablóban gondolkodunk, akkor hogy jön a képbe Mrs. Charles és a barátunk? Tom, ez mind csak spekuláció!
– Négy különálló incidens, fizikai bizonyíték nélkül, meg egy kesztyűs pacák... egy hajléktalan, kesztyűs pacák!
– Ez így kevés, Tom!
– Figyelj, szólok a nyugatiaknak, hogy csináljanak pár razziát!
Ryan egyetértően bólintott. Ennyit mindenképpen megtehetnek
Éjfélkor hagyta el a lakást. Hétköznap, éjszakánként a környék kifejezetten csendes volt. A régi társasház lakói saját magukkal voltak elfoglalva, nem nagyon ütötték bele az orrukat mások dolgába. Amióta Kelly kezet rázott a tulajjal, legfeljebb pár fejbiccentésre volt szükség, semmi többre. Gyerekek nem laktak a házban, csak középkorúak, jobbára házaspárok és néhány özvegy. Főleg értelmiségiek, akik közül sokan meglepő módon busszal jártak dolgozni a belvárosba, majd este tévé elé ültek, és tízkor, legkésőbb tizenegykor aludni tértek. Kelly csendben leosont, bepattant a Bogárba, és kikanyarodott a Loch Raven Boulevardra. Templomok és társasházak jöttek sorra, majd a városi stadion. Ahogy haladt előre a szokásos útvonalán a belváros felé, úgy változott a táj: tipikus középosztálybeli környék, munkásnegyed, sötét belvárosi irodaházak, szegénynegyed. Ez az este azonban más volt, mint a többi.
Ma este lesz az első igazi leszámolás. Ez kockázatot rejt magában. Mint minden, gondolta magában Kelly a kormányt markolászva. Nem szerette a műtőskesztyűt. A gumitól bepállott a keze, és bár az izzadságtól nem volt nehezebb fogni, elég kényelmetlen volt. Szerette vagy nem, nem volt más alternatíva. Ha jobban belegondolt, Vietnamban sem szeretett sok mindent. A piócákat például, aminek a gondolatától is borsózott a háta. Rosszabbak voltak, mint a patkányok. Azok legalább nem szívják az ember vérét.
Nem kapkodott. Szép nyugodtan megkerülte az objektumot, és figyelt. Megérte az alaposság. Két járőrt vett észre, akik egy hajléktalannal beszélgettek. Az egyik közvetlen mellette állt, a másik pár lépéssel távolabb, látszólag egykedvűen, a két rendőr közti távolság azonban mindent elárult Kellynek. Az egyik fedezi a másikat. A csavargó potenciális fenyegetést jelentett.
Téged keresnek, Johnnie-fiú, mondta magában, és lefordult egy másik utcán.
A rendőrök csak nem fognak változtatni a bevett sémáikon! Talán a következő néhány este leállítanak egy-egy hajléktalant, de csomó minden van, ami ennél sokkal nagyobb prioritást élvez: fegyveres rablótámadások, családi perpatvarok, közlekedési kihágások. A csövesek abajgatása csak púp az amúgy is telepakolt hátukon, bár kicsit biztos feldobja a szokásos rutint, amit Kelly az elmúlt napokban nem kis fáradsággal kiismert. Ez a rizikófaktor relatíve kiismerhető volt, és Kelly úgy látta, már így is épp elég balszerencse kísérte az akcióját. Kis türelem, és változtat a sémán. Hogy mit, azt nem tudta, de ha jól alakulnak a dolgok, hamarosan birtokában lesz a szükséges információ.
Köszönöm! – hálálkodott a sorsnak, egyutcányira a sarki homokkő háztól. Ott állt előtte a Roadrunner. Jöttek összeszámolni a suskát; és most a lány sem lesz velük. Kelly elhajtott a kocsi mellett, elment a sarokig, majd jobbra fordult, egészen a következő sarokig, ahol megint jobbra fordult. Észrevett egy járőrkocsit. Az órájára pillantott. Öt perccel előbb jött, mint szokott, ráadásul szólóban. Jó két óráig nem jön több, jegyezte meg magában Kelly, majd megint jobbra fordult, és megcélozta a homokkő házat. Leparkolt, olyan közel, amilyen közel csak mert, majd kiszállt, és a célobjektumtól távolodva elindult a következő tömb irányába, hogy magára öltse az álruhát.
Ezen a szakaszon két díler ügyködött. Két magányos farkas. Feszültnek tűntek. Nyilván hozzájuk is elért a hír, somolygott Kelly a bajsza alatt. Társaik egy része már felszívódott, ami aggodalomra adott okot. Próbált tisztes távolban maradni tőlük, de magában jól szórakozott azon, hogy még csak nem is sejtik, milyen közel jár tőlük a halál. Cérnaszálon függ az életük, és még csak nem is tudnak róla. De most nem szabad, hogy elterelődjön a figyelme, figyelmeztette magát, és elindult az objektum felé. A saroknál megállt, és körülnézett. Már hajnali egy is elmúlt, és a dolgok kezdtek átállni a munkanap végi szokásos unalmas kerékvágásba, még ha illegális munkáról volt is szó. Az utcán egyre kevesebb lett a mozgás, ahogy arra Kelly a felderítőakció alapján számított. Nem volt mitől tartania, így a barna homokkő házak és a másik oldalon sorjázó tégla sorházak mellett bóklászva továbbment dél felé. Nagy összpontosítást igényelt, hogy hitelesen tudja adni a részegen támolygó, ártalmatlan csövest. Az egyik fickó, aki bántotta Pamet, száz méternél is közelebb volt. Sőt, lehet, hogy kettejük is. Kelly előtt megjelent a lány arca, hallotta a hangját, felidézte kecses vonalait. Arca megfeszült, keze ökölbe szorult, úgy botorkált tovább a járdán. De csak néhány másodpercig engedett utat az érzéseinek. Utána minden gondolatot kitörölt az agyából, és vett öt mély lélegzetet.
Harcra fel! – motyogta magában. Lassan, óvatosan közelített a sarki ház felé. Már csak huszonöt méterre lehetett. Megöblögette a szájában a bort, és hagyta, hogy a nedü az ingére csorogjon. Kobra Chicagónak, célpont látótávon belül. Megkezdem a megközelítést.
Az őrszem, ha egyáltalán az volt, hamar lebuktatta magát. Az utcalámpák fénye megvilágította az ajtórésen kiszűrődő füstöt, és pontosan elárulta Kellynek, hol van a célszemély. A borosüveget a jobb kezéből áttette a balba, és kicsit megmozgatta, kilazította a csuklóját. A széles lépcsőkhöz érve megbotlott, és köhécselni kezdett. Megindult a bejárat felé – tudta, hogy nyitva lesz –, és nekiesett az ajtónak. A következő pillanatban a földön találta magát, pontosan annak a fickónak a lábánál, akit Billyvel látott. Esés közben a borosüveg eltört. Kelly ügyet se vetett a fickóra, csak a padlón szétfolyó, olcsó, vörös kaliforniai nedű miatt sopánkodott.
– Ez pech, haver! – mondta egy hang. Meglepően szelíd volt. – Na, most már eredj innen!
Kelly csak nem hagyta abba a siránkozást. Négykézláb kepesztetett. Köhécselt még egy kicsit, és úgy fordult, hogy lássa az őrszem lábát és cipőjét. Valóban az volt, akire gondolt.
– Na, gyere, öreg! – nyúlt le érte két erős kéz, hogy felhúzza. Kelly hagyta, hogy felsegítsék. Miközben a pasas az ajtó felé tolta, Kelly a háta mögé nyúlt. Hiába tartotta az őrszem teljes erővel a dülöngélő testet, az félig kicsavarodott a kezéből. A több heti felkészülés, edzés és gondos felderítőakció egyetlen pillanat alatt összeállt.
Kelly bal kézzel pofon vágta a pasast, majd jobbal a bordái közé döfte a Ka-Bar kést. Olyan élénkek voltak az érzékei, hogy ujjaival szinte képes volt kitapintani a szívet, amely előbb verni próbált, de aztán kénytelen volt megadni magát a borotvaéles, dupla pengéjű harci késnek. Kelly megcsavarta a pengét, és bent tartotta a megvonagló testben. A sötét szemek tágra meredtek, a térd megbicsaklott. Kelly a kést tartva lassan, csendben engedte le. Hagyta, hogy elégedettség szállja meg. Túl keményen dolgozott ezért a pillanatért ahhoz, hogy az érzelmeit teljesen kikapcsolja.
– Emlékszel Pamre? – súgta a haldokló testnek. A reakció elégedettséggel töltötte el. A halálba forduló szemekben a kínok mögött meglátta a felismerést.
Kobra.
Kelly kivárt. Elszámolt hatvanig, csak utána húzta ki a kést, majd a pengét az áldozat ingébe törölte. Remek kis kés volt, jobbat érdemelt annál, hogy ilyen vér szennyezze.
Hogy lenyugodjon, mélyeket lélegzett. Az egyik célszemélyt – a szárnysegédet – már elkapta. Az első számú célpont még odafönt volt. Minden a terv szerint haladt. Pontosan egy perc kellett, hogy lenyugodjon és összeszedje magát.
A rozoga lépcső halkan megnyikordult. Kelly próbált minél jobban a falhoz simulni, hogy lehetőleg ne nagyon mozduljanak el a fokok. Nagyon lassan lépdelt, közben végig felfelé nézett. Lentről már nem fenyegette veszély. Visszacsúsztatta a kést a hüvelyébe. Jobb kezében már az átalakított .45/.22-es lapult, a rászerelt hangtompítóval. Bal kezével óvatosan tapogatta a repedezett vakolatot.
Félúton felfelé már nem csupán az ütőereiben lüktető vér sercenését hallotta, hanem más hangokat is. Egy csattanást, egy nyögést, egy jajgatást. Bár időközben elért a lépcsőfordulóig, és elindult a forrásuk irányába, a hangok alig hallhatóak voltak. Lihegést hallott. Gyors volt, ütemes, mély.
Ó... basszus! Innen már nem volt megállás.
– Kérlek... – A kétségbeesett suttogást hallva Kelly ujjai fehéredésig feszültek a pisztoly markolatán. Szorosan a falhoz simulva, lassan araszolt előre a folyosón. A nagyszobából fény szűrődött ki. Csak az utcalámpák fénye vetődött át a koszos ablakokon, de Kelly sötéthez szokott szeme meglátta az árnyakat a falon.
– Mi a baj, szivi? – kérdezte egy férfihang, éppen, amikor Kelly a festett ajtófélfához ért. Nagyon lassan bekukkantott.
Egy matracot látott. A matracon egy nő térdepelt, lehajtott fejjel, miközben egy kéz a melleit szorongatta, rángatta. A nő szája csendes beletörődéssel kinyílt. Kellynek eszébe jutottak a fotók, amiket a nyomozó mutatott neki. Pammel is ezt csináltad, te mocsadék?! A lány arcáról nedv csorgott le, a fölé magasodó arcra elégedett mosoly ült. Kelly belépett a szobába.
A hangja könnyed volt és higgadt, már-már komikusba hajló. – Ez jó mókának tűnik! Én is beszállhatok?
Billy a felbukkanó árnyék irányába pillantott. Egy automatát tartó, nyújtott kar látványa fogadta. Visszafordult a ruhakupac és valami táska felé. Meztelen volt, csupán a bal kezében szorongatott valami tárgyat, ami se nem kés volt, se nem fegyver. Azok távolabb voltak, jó három méterre tőle, tekintete pedig nem volt képes odavonzani őket.
– Meg se forduljon a fejedben, Billy! – folytatta Kelly a csevegést.
– Ki a fasz...
– Hasra, békapózban, vagy szétlövöm a löttyedt golyóidat! – Kelly célt váltott. Elképesztő, hogy a férfiak milyen fontosságot képesek tulajdonítani eme szervüknek! Milyen könnyen meg lehet őket félemlíteni ezzel! Pedig nem volt valami komoly a fenyegetés, legalábbis a célpont méretéből ítélve. Az agy sokkal nagyobb, azt sokkal könnyebb eltalálni. – Hasra, most!
Billy engedelmeskedett. Kelly visszalökte a lányt a matracra, és előhúzta az övéből a kábelt. A kezeit pillanatok alatt megkötözte, a kábel végét megcsomózta. A fickó bal kezében még mindig ott volt egy kombinált fogó. Kelly elvette, és rászorított vele a drótra. Billy fájdalmasan zihált.
Fogó?
Úristen!
A lány kikerekedett szemmel bámulta. Erősen lihegett. Mozdulatai lassúak voltak, fejét folyton leszegte. Be lehetett drogozva. De látta Kelly arcát, most is azt bámulta, és alighanem meg is jegyezte.
Muszáj neked is itt lenned? Ez nem volt betervezve! Csak összekuszálod a dolgokat! Le kéne... le kéne...
Ha megteszed, miféle szar alak lennél, John?
Ó, basszus!
Kelly keze remegni kezdett. Most igazi veszélyben volt. Ha életben hagyja a lányt, akkor tudni fogják, hogy kicsoda. Személyleírást adnak róla, ami elég ahhoz, hogy hajtóvadászatot indítsanak ellene. Ami elég lehet ahhoz, hogy dugába dőljön a terve. De a legnagyobb veszély a lelkét fenyegette. Ha megölné a lányt, végleg elveszne. Ebben biztos volt. Kelly behunyta a szemét, és megrázta a fejét. Pedig minden olyan simán indult.
A francba!
– Öltözzön fel! – mondta a lánynak, és odadobott neki pár göncöt. – Most rögtön! Maradjon csendben, és ne mozduljon!
– Ki vagy te? – kérdezte Billy, feldühítve Kellyt. A díler érezte, ahogy egy hideg, kerek tárgy nyomódik a tarkójához.
– Még egy mukk, és kiloccsantom az agyad a padlóra! Értve vagyok? – A fej megadóan biccentett.
Most mi a lószart csináljak? – agyalt Kelly. A lányra pillantott, aki épp a bugyijával bajlódott. A fény pont a mellére vetült. A rajta levő hegeket látva Kelly gyomra összerándult.
Gyerünk, mozgás! – sürgette.
Bassza meg, bassza meg, bassza meg! Kelly lecsekkolta a drótot Billy csuklóján, és úgy döntött, a könyökére is tesz még egy hurkot, ami piszkosul fájhatott. Jól megfeszítette a pasas vállát, de biztos akart lenni abban, hogy nem fejthet ki ellenállást. És hogy tetézze a dolgot, a karjánál fogva felállította Billyt. A pasas felüvöltött.
– Csak nem fájt? – kérdezte Kelly, majd betömte Billy száját, és az ajtó felé lökte. – Nyomás! – Majd a lánynak: – Maga is!
Kelly letuszkolta őket a földszintre. A lépcsőn volt némi üvegszilánk. Billy próbálta körbetáncolni őket, de óhatatlanul felsértették a lábát. Kellyt legjobban mégis a lány reakciója lepte meg, amikor az előtérbe értek.
– Rick! – hűlt el, és lekuporodott, hogy megérintse a testet.
Neve is van, konstatálta magában Kelly, és felemelte a lányt. – Kifelé, a hátsó kijáraton!
A konyharésznél megállította és egy pillanatra egyedül hagyta őket, és kikukkantott az utcára. Ott állt a kocsija, és a közelben egy lelket se látott. Veszélyes mutatvány következett, de elfogadta, hogy a veszély most útitársául szegődött. Kelly kivezette őket. A lány Billyre nézett, a pasas meg őrá, és intett a szemével. Kelly döbbenten látta, hogy a lány engedelmeskedik neki. Megfogta a lány karját, és félrehúzta.
– Miatta ne aggódjon, kisasszony! – mutatott az autó felé, és megragadta Billyt a felkarjánál.
Egy belső hang azt súgta, hogy ha megpróbál segíteni a fickón, lenne mentsége arra, hogy...
Nem, a fenébe is!
Kelly kinyitotta a kocsi ajtaját, és betuszkolta Billyt. Majd a lányt is beültette előre, ő maga pedig a vezető oldali ajtóhoz sietett. De mielőtt még elindult volna, hátrahajolt, és a fickó bokáját és térdét is összekötözte.
– Ki maga? – kérdezte a lány, alighogy a kocsi elindult.
– Egy barát! – felelte Kelly higgadtan. – Nem fogom bántani! Ha akartam volna, ott hagyhattam volna Rickkel, oké?
A lány lassan, vontatottan beszélt, ennek ellenére képes volt meglepni Kellyt. – Őt miért kellett megölnie? Rendes volt hozzám!
Mi a szar? – képedt el Kelly a lányra meredve. Az arca csupa horzsolás volt, a haja egy szénaboglya. Visszanézett az utcára. Az ellenkező irányban épp egy járőrkocsi haladt el. Kellyben pillanatra meghűlt a vér, de a járőr továbbment, majd kisvártatva lekanyarodott észak felé, és eltűnt a szeme elől.
Most légy okos!
Kelly több eshetőséget is számba vett, de ezek közül csak egy tűnt reálisnak. Reálisnak? – szegezte magának a kérdést. Ez azért enyhe túlzás!
Hajnali háromnegyed háromkor az ember nem számít arra, hogy becsöngetnek hozzá. Sandy először azt hitte, csak álmodta, de a szeme is kinyílt, és hirtelen úgy tűnt, mintha egy pillanattal előbb valóban felébredt volna a hangra. Ettől még lehet, hogy tényleg csak álmodta, gondolta magában a nővér a fejét csóválva. Épp hunyta volna le ismét a szemét, amikor a hang megismétlődött. Kikelt az ágyból, köntöst húzott, és lement a földszintre. Túlságosan meg volt keveredve ahhoz, hogy féljen. A tornácon egy alakot látott. Felkapcsolta a villanyt, és ajtót nyitott.
– Oltsa el azt a kurva lámpát! – szólt rá egy érdes, ismerős hang. Hanghordozása arra késztette, hogy gondolkodás nélkül eleget tegyen a felszólításnak.
– Maga meg mit keres itt? – A férfi mellett egy lány állt. Borzasztóan festett.
– Jelentsen beteget! Ma nem megy be dolgozni! Rá fog vigyázni! A neve Doris – közölte Kelly olyan tónusban, ahogy egy sebész utasítaná az asszisztenseit egy bonyolult műtét közben.
– Várjunk csak! – Sandy kihúzta magát, az agya pörögni kezdett. Kellyn női paróka volt, bár ahhoz elég koszos. Borostás volt, és valami rémes hacukát viselt, de a tekintete izzott. Tombolt benne a düh, erős keze reszketett maga mellett.
– Emlékszik arra, amit Pamről meséltem? – kérdezte sürgetően.
– Nos, igen, de...
– Ez a lány ugyanabban a cipőben jár. Én nem tudok neki segíteni. Most nem. Van egy kis elintéznivalóm.
– Mire készül, John? – próbálta kiszedni belőle a nővér. De minden világos lett előtte. A konyhai fekete-fehér tévében látott híradó; a férfi tekintete anno a kórházban; és az, ahogy most nézett. Nagyon hasonló, kicsit mégis más. Mint aki kétségbeesve kéri a másik részvétét és bizalmát.
– Agyba-főbe verték szegényt. Segítségre van szüksége.
– John – suttogta. – John... maga most a kezembe teszi az életét.
Kellyből furcsa, ironikus horkantás tört elő. – Hát, egyszer már a kezében volt, és akkor jól csinálta! – azzal benyomta Dorist az ajtón, és sarkon fordult. Rögtön a kocsija felé indult, vissza se nézett.
– Asszem, hányni fogok! – mondta a lány. Sandy kisietett vele a földszinti mosdóba, és még épp időben értek oda a toaletthez. A lány percekig térdelt, teljesen kiürítette a gyomrát a porceláncsészébe. Majd egy újabb perc után felállt. A fehér csempéről tükröződő vakító fényben Sandra O'Toole meglátta a pokol arcát.

20
Nyomáspróba
Kelly négy óra után ért a kikötőbe. A Scouttal a hajó farlapjához tolatott, majd kiszállt, hogy felnyissa a csomagtartót, de előtte körülnézett, nem láthatja-e meg valaki. Szerencsére senki se volt a közelben.
– Mozgás! – intett a fickónak. Billy engedelmeskedett. Kelly a fedélzetre lökte, majd levezette a szalonba, ahol kerített egy szorítóbilincset – alapfelszerelés volt a hajón –, és a fickó csuklóját egy fedélzeti illesztéshez kötötte. Tíz perccel később már kint hajózott az öböl vizein. Kelly engedett magának egy lélegzetnyi szusszanást. Miután robotpilótára kapcsolt, a fickó kezét és lábát szorító köteleken is lazíthatott egy kicsit.
Fáradt volt. Nem is volt olyan könnyű a Bogárból áttenni a pasast a Scoutba, mint gondolta volna. Nem sok kellett hozzá, hogy összefusson a lapterjesztő furgonnal, ami a kötegeket pakolta ki a sarkon, hogy az újságkihordók hat előtt kikézbesíthessék a lapot. Hátradőlt a vezetőülésben. Kávét iszogatott, és kinyújtóztatta elgémberedett tagjait.
Kelly teljesen lekapcsolta a világítást, hogy a szalon saját, belső fénye ne zavarja a navigációban. Bal kéz felől öt-hat teherhajó horgonyzott a dundalki teherhajó-kikötőben, amúgy nem volt számottevő hajóforgalom. A napnak ebben a szakában mindig volt valami megnyugtató a hajós számára. A szél csendes volt, a lágyan hullámzó víztükrön a part fényei játszadoztak. A világító bóják vörös és zöld fényei villództak, jelezve, merre vannak a veszélyes zátonyok. A Springer épp Fort Carroll mellett haladt el, ami egy hatszögletű, szürke kőépítmény volt. Anno Robert E. Lee, az amerikai hadsereg műszaki hadtestének alhadnagya építtette. Az erőd alig hatvan évvel korábban még 300 mm-es ágyúkat rejtett magában. Észak felől a Bethlehem Steel hajógyár Sparrow's Point-i üzemének narancsos fényei pislákoltak. A dokkból vontatóhajók álltak ki, készen arra, hogy egyes hajókat kimozgassanak horgonyzóhelyükről, míg másokat a révbe kalauzoljanak. Dízelmotorjuk barátságos, tompa moraja a sima víztükrön messzire elhallatszott. Hangjuk furcsamód még hangsúlyosabbá tette a pirkadat előtti csendet. Ez a csend hihetetlen megnyugtató érzést árasztott, ahogy annak egy új nap kezdetén lennie kellett.
– Ki a fasz vagy? – kérdezte Billy, miután megszabadult a szájába tömött rongytól. Nem bírta elviselni a csendet. A karja még mindig hátra volt kötözve, de a lába szabad volt. A szalon padlóján ücsörgött.
Kelly a kávéját szürcsölte, fáradt tagjait nyújtóztatta, cseppet sem törődött a mögötte zajongóval.
– Azt kérdeztem, ki a fasz vagy? – erősködött Billy egyre hangosabban.
Meleg napnak néztek elébe. Az ég tiszta volt. Rengeteg csillag ragyogott, gyülekező felhőknek semmi jele nem volt. A vörös égalja miatt Kellynek nem kellett aggódnia, viszont a kinti hőmérséklet csak huszonöt fokra esett vissza, ami a tűzforró augusztusi napot ismerve nem sok jót sejtetett.
– Hallod, seggfej? Hallani akarom, ki a fasz vagy!
Kelly fészkelődött kicsit a széles vezetőülésben, és tovább kortyolgatta a kávéját. Az iránytű szerinti útiránya százhuszonegy fok volt. Szokása szerint a hajózócsatorna déli pereméhez igazodott. Egy fényesen kivilágított vontatóhajó tűnt föl, valószínűleg Norfolkból hajózhatott ki. Egy uszályt mozgatott, de ahhoz túl sötét volt, hogy meg lehessen állapítani, milyen rakományt visz. Kelly szemügyre vette a fényeit, és megállapította, hogy szabályszerűen van kivilágítva. A parti őrség nagy örömére, akik nem mindig voltak elégedettek a vontatóhajók ténykedésével. Kelly eltöprengett, miféle élet lehet naphosszat uszályokat fel-alá mozgatni az öbölben. Szörnyen unalmas lehet minden áldott nap ugyanazt csinálni: fel-le, északról délre, egyenletes hat csomóval, mindig, mindenhol ugyanaz a látvány. Persze jól fizetett. Egy kapitány, egy másodkapitány, egy gépész és a szakács. Annak ugyebár lennie kellett. Meg egy vagy két fedélzeti munkás, ezt nem tudta pontosan. Mindegyiküknek a szakszervezet által kiharcolt bér ütötte a markát, ami csinos kis összeg volt.
– Na, ide hallgass! Nem tudom, mi a fasz bajod van, de felőlem beszélhetünk róla, oké?
Nem lehet könnyű ezekkel manővezerni. Különösen szélben. Az uszályok nem azok a kimondott kezesbárányok, nem lehet könnyű ilyen szűk helyen elterelgetni őket. De ma nem volt szél, csak pokoli meleg. A Bodkin Point után Kelly dél felé fordult. Megpillantotta az annapolisi Öböl-híd villogó vörös fényeit. A keleti horizonton lassan feltűntek a hajnal pírjai. Kár érte. A napfelkelte előtti utolsó két óra a nap legszebb szaka, de sajnos ezt csak kevesen értékelték. Ez is jó példa arra, hogy az emberek sokszor nem tudják, mi zajlik körülöttük. Kelly mintha látott volna valamit, de a szélvédő túlságosan tükröződött. Felállt az irányítópulttól, és felment a fedélzetre. Maga elé emelte a 7x50-es távcsövet, majd a rádió mikrofonját.
– Springer motorjacht hívja parti őrhajót, vége.
– Springer, itt parti őrhajó, Portagee. Kelly, te meg mit kukorékolsz itt hajnalok hajnalán? Vége.
– A szokásos biznisz, Oreza. És te mi jót csinálsz? Vége.
– A magadfajta szélhámos kalmárokat mentjük ki, ha kell. Meg gyakorolgatunk kicsit. Miért, mit gondoltál? Vége.
– Örömmel hallom, őrhajó! Az sose árt. Figyelj, ha azt a karmicsodát a hajó orra felé tolod – általában a hajó hegyesebbik fele az –, a hajó gyorsabban megy És a hegyesebbik fele általában ugyanarra megy, amerre a kereket forgatod. Ha balra, akkor balra megy, ha jobbra, akkor jobbra. Vége.
Kelly hallotta az éterben a parti őr hahotáját. – Vettem, értem, Springer. Majd a legénységgel is megosztom az infót. Kösz a hasznos tippet! Vége.
A tizenkét és fél méteres őrnaszád legénysége a nyolcórás őrjárat végén volt. Viszonylag kevés dolguk akadt. Oreza egy fiatalabb matrózra bízta a kormányt. Ő maga a kormányosfülke válaszfalán könykölt, és miközben a rádióval babrált, lazán szürcsölgette a kávéját.
– Tudod, Springer, nem sok mindenkitől tűröm el ezt a dumát! Vége.
– Egy jó tengerész tiszteli a nála jobbakat, parti őr. Amúgy igaz a pletyka, hogy a hajód fenekén kerekek vannak? Vége.
– Negatív, Springer. Általában rögtön leszereljük a pótkerekeket, amint a nyápic haditengerészek eltűztek a javítóból. Nem bírjuk nézni, ahogy szegények már attól tengeribetegek lesznek, ha hajót látnak. Vége.
Kelly jót nevetett, és hogy ne kerüljön túl közel a nála nagyobb őrhajóhoz, jobbra kormányozta a jachtot. – Jó érzés tudni, hogy hazánk vízi utjai ilyen értő kezekben vannak, parti őr, különösen a hétvége közeledtével!
– Vigyázz a szádra, Springer, vagy megkínállak egy rutinellenőrzéssel!
– Hogy ne vesszen kárba a befizetett adóm?
– Igazán kár lenne érte!
– Nos, parti őr, csak tudni akartam, hogy ébren vannak-e!
– Vettem, és köszönjük az érdeklődést, uram! Kicsit elszunyókáltunk. De jó tudni, hogy van néhány igazi profi is idekint, aki éberségre int!
– Jó szelet, Portagee!
– Neked is, Kelly! Vége, kiszáll. – A frekvencia visszakapcsolt alapállásra.
Ezzel meg is oldódott, gondolta magában Kelly. Nem lenne túl szerencsés, ha megint átugrana egy kis csevejre. Legalábbis most biztosan nem. Kelly helyére tette a rádiót, és lement. Keleten már pinkes narancsszínt öltött a látóhatár. Kábé tíz perc, és a nap is felbukkan.
– Mi ez az egész? – kérdezte Billy.
Kelly öntött magának még egy kávét, és rápillantott a robotpilótára. Már elég meleg volt, úgyhogy levette a pólóját. A hátán levő, sörétes puska okozta sebek a hajnali derengésben is jól láthatóan kirajzolódtak. Hosszú, döbbent csend következett, majd hirtelen kitört a pasasból:
– Te vagy a...
Kelly megfordult, és a fedélzethez béklyózott fickóra meredt. – Úgy van!
– De hisz megöltelek! – ágált Billy. Azóta se jutott vissza a fülébe a hír. Henry a maga részéről nem adta tovább, úgy gondolta, a biznisz szempontjából teljesen irreleváns.
– Gondolod? – kérdezett vissza Kelly, és előrefordult. Az egyik dízelmotor valamivel jobban melegedett, mint a másik. Emlékeztette magát, hogy ha majd letudta a fontosabb teendőket, nem árt ránézni a hűtőrendszerre. A hajó ezzel együtt ugyanolyan kezes volt, mint máskor, húsz csomós állandó sebességgel lágyan szelte a láthatatlan hullámokat, és optimális siklási szögbe állva tizenöt fokkal megemelte az orrát. Stabil utazósebességre állt, ahogy Kelly mondta volna. Ismét kinyújtóztatta megfáradt izmait, felfedve Billy előtt a sérüléseket, és mindazt, ami alatta rejlik.
– Szóval innen fúj a szél... sokat csicsergett rólad a kicsike, mielőtt kinyiffantottuk!
Kelly szeme végigfutott a műszereken, majd az Öböl-híd felé közeledve a navigációs térképre pillantott. Nemsokára átkel a csatorna keleti oldalán. Percenként legalább egyszer a hajóórára – vagy ahogy ő mondaná, a kronométerre – is ránézett.
– Pam basznivaló kis luvnya volt. Egészen az utolsó percig – provokálta Billy a fogvatartóját. Saját rosszmájú megjegyzéseivel igyekezett kitölteni a csendet, ebből próbált bátorságot meríteni. – Viszont nem volt egy lángész.
Az Öböl-hidat elhagyva Kelly kikapcsolta a robotpilótát, és tíz fokkal balra kormányozta a hajót. Reggeli hajóforgalomról úgyszólván nem beszélhettünk, de a manőver megkezdése előtt, biztos ami biztos, alaposan körülnézett. A távolban feltűnő helyzetfények egy teherhajó közeledtét jelezték, nagyjából tíz-tizenegy kilométerre. Kelly a radaron is ellenőrizhette volna, de ilyen időjárási viszonyok mellett energiapazarlás lett volna.
– Mesélt a mellén levő kéjjelekről is? – ingerkedett Billy. Nem láthatta, hogy Kelly keze a kormányra feszül.
Az emlők körül látható sérülésnyomok minden valószínűség szerint hagyományos kombinált fogától származnak, állt a patológiai jelentésben. Kelly a száraz orvosi nyelvezettel íródott szöveg minden szavára emlékezett. Úgy belérögzült, mintha gyémánttűvel vésték volna őket egy acéllemezre. Kíváncsi volt, vajon a vizsgálatot végző orvosok is ugyanúgy éreztek-e. Valószínűleg. A bennük lévő indulat legszembeötlőbb manifesztációja talán a lediktált szakvélemény stílusából kiérződő érzelmi leválasztódás volt. Tudatos érzelmi elhatárolódás, amit az orvosok gyakran alkalmaztak.
– Csicsergett a madárka, szinte mindent elmondott rólatok. Hogyan szedted föl, és milyen jó kis bulit csaptatok. Arra is mi tanítottuk, faszikám! Úgyhogy jössz egy szívességgel! Mielőtt megszökött, gondolom ezt nem mesélte, háromszor-négyszer jól megkeféltette magát mindenkivel. Azt hitte, okos húzás, he? Azzal nyilván nem számolt, hogy nem utoljára keféljük szét!
0+, 0-, AB-, töprengett el Kelly. A 0-ás vércsoport messze a leggyakoribb, ami azt jelenti, könnyen lehet, hogy akár háromnál is többen voltak. És neked mi a vércsoportod, Billy?
– Csak egy ribanc volt! Csini ugyan, de csak egy kefélnivaló, hülye kis ribanc. Még amikor meghalt, akkor is javában kefélték, tudtad? Fojtogattuk, közben a csini kis popója szaporán járt fel-alá, egészen addig, amíg a feje el nem lilult. Vicces látvány volt! – mesélte Billy tenyérbemászó, gúnyos mosollyal. – Jól elszórakoztunk vele! Én magam háromszor is megraktam! Durván megraktam, hallod, amit mondok, faszikám?
Kelly próbált lassan, egyenletesen, mélyeket lélegezni. Nem szabad hagynia, hogy az izmai megfeszüljenek. A reggeli szellő valamelyest rákapott, a függőlegeshez képest hol jobbra, hol balra öt fokkal kitérítette a hajót. Kelly átadta magát a hullámzásnak. A tenger ringása valahogy megnyugtatta.
– Nem értem, mi akkora szám?! Úgy értem, egy halott kurvában. Akár alkut is köthetnénk. Ha tudnád, mekkora balfácán vagy! Hetven lepedő volt abban a házban, te szerencsétlen! Hetven lepedő! – Billy egy pillanatra elhallgatott. Látta, hogy nem működik. Mindegy, egy dühös ember előbb ejt hibát, és valamennyire már az eddigiekkel is felcseszte a fickó agyát. Ebben biztos volt, így tovább folytatta Kelly hergelését.
– A legnagyobb gáz az egészben az, hogy veszettül kellett neki az anyag. Tudod, ha máshonnan is tudott volna cuccot szerválni, sose találtunk volna meg benneteket. Úgyhogy ezt jól elcsesztétek! Emlékszel?
Igen, emlékszem.
– Öregem, még egy ilyen agyatlant, mint te? Telefonról még nem hallottál? Jesszusom! Miután beragadtunk a dzsuvába, felhívtuk Burtöt, hogy jöjjön értünk. Aztán cirkáltunk egyet, hátha rád akadunk, és lám, ott voltál. Nem volt nehéz kiszúrni azt a dzsipet. Nagyon elvehette az eszedet a kicsike, öregem!
Telefon? Ilyen bagatell dolgon múlt volna Pam élete? Hogy lehettem ekkora idióta? – eszmélt rá Kelly, mennyire elbaltázta. Úgy érezte, az a rengeteg erőfeszítés, amit a bosszúra szánt, teljesen értelmetlen. Értelmetlen vagy sem, legalább ez ott van neki, gondolta, és előredőlt a vezetőülésben.
– Basszus, egy ilyen verdát kurva könnyű kiszúrni! Hogy lehet valaki ilyen kibaszott idióta? – folytatta Billy, látva, hogy a hatás nem marad el. Talán most lehet beszélni a fejével, gondolta. – Meglepett, hogy nem nyiffantál ki, öregem! Hé, nem volt benne semmi személyes! Nyilván nem tudtál róla, miben volt benne a csaj. Azok után, amiket tudott, nem hagyhattuk futni. De majd kitalálunk valamit. Alkut ajánlok!
Kelly ellenőrizte a robotpilótát és a vízfelszínt. A jacht biztonságos, egyenes vonalú pályán haladt, semmi nem keresztezte az útját. Kelly felállt, és átült egy másik, alacsonyabb székre, Billyhez közelebb.
– Azt mondta, azért jött be a városba, hogy anyagot szerváljunk neki? Ezt mondta neked? – kérdezte Kelly.
– Ja, ezt mondta. – Billy már kezdett volna megnyugodni, de döbbenten látta, hogy Kelly szemébe hirtelen könny szökik. Pedig itt lett volna az esély, hogy végre kiszabaduljon ebből a szorult helyzetből. – Sajnálom, öregem! – mondta Billy hamiskásan. – Egyszerűen peched volt!
Pechem volt? Kelly, a fickótól alig karnyújtásnyira, becsukta a szemét. Te jóságos Isten! Akkor is engem védett. Azok után, hogy így cserben hagytam. Azt se tudta, élek-e még, de hazudott, csak hogy engem védjen. Ez túl sok volt Kellynek. Pár percre elvesztette a kontrollt. De ez se volt hiábavaló. Könnyei egy idő után megszáradtak, és azzal a mozdulattal, ahogy megtörölte az arcát, minden emberi érzést kitörölt magából, ami esetleg még maradt benne a foglya iránt.
Kelly felállt, és visszaült a vezetőülésbe. Nem bírta tovább bámulni a fickó képét. A végén még tényleg elveszti az önuralmát, és ezt nem kockáztathatja meg.
Tom, asszem a végén mégiscsak igazad lesz! – mondta Ryan.
A vezetői engedély tanúsága szerint – a tulajdonos adatait időközben lekérték: még nem volt letartóztatva, viszont egy csomó közlekedési kihágás szerepel a kontóján – Richard Oliver Farmer huszonnégy éves volt. És most már annyi is marad. Életét egyetlen mellkasi késszúrás oltotta ki, amely a pericardiumon hatolt keresztül. Valósággal kettészelte az áldozat szívét. A szúrásnyom mérete – az ilyen traumás sérülések általában úgy össze szoktak húzódni, hogy a laikus szem számára észrevétlenek maradtak – arra engedett következtetni, hogy a támadó addig csavarta a pengét, amíg a bordák közti hely csak engedte. Hatalmas seb volt, durván öt centi széles pengére utalt. Mindezt a további vizsgálat is megerősítette.
– Nem volt valami okos! – jegyezte meg a halottkém. Ryan és Douglas egyetértően bólogattak. Mr. Farmer legombolt gallérú, fehér pamutinget viselt. Plusz az ajtófogantyún egy zakó lógott. Akárki ölte is meg, a kést lehúzta az ingen. A jelek szerint háromszor. Az egyik lehúzás ott hagyta a kés lenyomatát az áldozat vérén, akinél bár fegyver is volt, nem volt módja használni. Még egy szakszerű, meglepetésszerű gyilkosság, de ez esetben kevesebb körültekintéssel. A fiatalabb nyomozó az egyik vérfoltra mutatott.
– Tudod, mi ez? – kérdezte Douglas. Költői kérdés volt, maga is azonnal megfelelte. – Egy Ka-Bar. Szabványos tengerészgyalogos harci kés. Nekem is van ilyenem.
– Szép éle van – állapította meg a halottkém. – Rendkívül precíz vágás, szinte sebészi pontossággal szelte át a bőrt. Gyakorlatilag kettészelte a szívet. Roppant precíz vágás, uraim. A penge szinte tökéletesen vízszintesen hatolt be, így nem akadt meg a bordákban. Sokan azt hiszik, a szív bal oldalon van. Az emberünk jobban tudta. Csupán egyetlen szúrás. Pontosan tudta, mit csinál!
– Még egy fegyveres bűntett, Emmet. Az emberünk közvetlen közelről, villámgyorsan végzett vele...
– Úgy van, Tom. Most már hiszek neked! – bólintott Ryan, és a nyomozócsoport többi tagjával együtt felment az emeletre. A hálóban egy kupacban férfiruhák hevertek. Egy zsákban egy halom pénz, egy fegyver és egy kés. A matracon ondónyomok, némelyik még nedves. Egy női pénztárca. Rengeteg lefoglalandó bizonyíték a fiatal detektíveknek. Az ondónyomokból vérminta kell. Komplett vizsgálat mindhárom személyre. A jelek alapján azt feltételezték, hárman lehettek. A ház előtti kocsit lenyomoztatni. Minden olyan volt, mint egy normál bűnténynél. A hely tele volt latens lenyomattal. A fényképészek egy rakás filmet elkattogtattak. De Ryan és Douglas számára az eset különös módon tálalta magát.
– Ismered ezt a Farber ürgét a Hopkinsból?
– Aha. Frank Allennel dolgozott együtt a Gooding-ügyön. Én beszéltem le vele az időpontot. Eszes krapek – hagyta helyben Douglas. – Kicsit különc pofa, de eszes. Délután a bíróságra kell mennem, emlékszel?
– Rendben, Tom, megoldom! És jövök neked egy sörrel! Előbb rájöttél, mint én.
– Kösz! Talán belőlem is lehet még hadnagy! Egyszer. Ryan elnevette magát, elnyomta a cigarettáját, és leballagott a lépcsőn.
Szándékodban áll ellenkezni? – kérdezte Kelly mosolyogva. Épp most tért vissza a szalonba, miután kikötötte a hajót.
– Miért könnyítsem meg a dolgodat? – kérdezte Billy dacosan.
– Jó. – Kelly előkapta a Ka-Bart, és egy különösen érzékeny szerv mellé tartotta. – Ha akarod, máris kezdhetjük!
A fickó egész teste összezsugorodott, de egyik testrésze jobban, mint a többi. – Jól van, oké!
– Remek! Azt akarom, hogy tanulj ebből. És soha, de soha ne bántds többet a lányokat. – Kelly kioldotta a szo rítóbilincset, és felállította Billyt, de a pasas keze továbbra is szorosan össze volt kötözve.
– Bekaphatod, öreg! Kinyírhatsz, akkor se szedsz ki belőlem semmit!
Kelly megfordította a pasast, és mélyen a szemébe nézett. – Nem foglak kinyírni, Billy. Élve fogsz elmenni a szigetről. Ígérem!
Kelly furcsa mosolyát látva a pasas még jobban összezavarodott. Megrázta a fejét. Tudta, hogy egy nagyon keskeny és nagyon veszélyes mezsgyén halad két egyformán veszélyes lejtő között, és mindkettő alján valami észvesztő és hasonlóan destruktív dolog várja. Muszáj volt elválasztania magát a pillanat valóságától, de közben észnél is kellett maradnia. Kelly lesegítette a hajóról, és megindult vele a gépműhely felé.
– Innál?
– Hugyoznom is kéne.
Kelly a füves részre vitte. – Rajta! – Kelly türelmesen várt. Billy kellemetlenül érezte magát meztelenül, legalábbis egy másik férfi előtt, alárendelt helyzetben. Ostoba módon most nem próbált meg Kellyhez beszélni, legalábbis nem a megfelelő hangon. Gyáva módon eddig úgy próbálta feltupírozni a bátorságát és a férfiasságát, hogy folyton beszélt. Nem is igazán Kellyhez, csak úgy maga elé. Akkor, amikor felidézte, hogyan ölték meg Pamet, a hatalom illúzióját teremtette meg a maga számára. A hallgatással aligha – sőt szinte biztosan nem – lett volna előbbre. Ha ügyesebben csavarta volna a szót, legalább kétséget ébresztett volna fogvatartójában, de hát a gyávaság és az ostobaság ugyebár nem álltak olyan távol egymástól. Kelly hagyta, hogy nyugodtan végezze a dolgát. Ő addig beütötte a számkombinációt. Felkapcsolta a villanyt, és betaszigálta Billyt a bunkerbe.
Olyan volt, mint valami acélhenger. Tulajdonképpen az is volt, negyvenhárom centi átmérőjű, henger alakú doboz, ami a saját, görgős lábain állt, pontosan ott, ahol Kelly hagyta. A fedele nem volt lezárva, oldalt lógott, csuklópántokon.
– Ebbe most szépen bemászol! – mondta Kelly.
– A kis faszodat fogok! – dacoskodott Billy. Kelly a Ka-Bar kés tompa végével tarkón vágta. Billy térdre rogyott.
– Így vagy úgy, de bele fogsz mászni. Véresen vagy nem, nekem nyolc. – Ami hazugság volt, de hatásos. Kelly a nyakánál fogva megemelte a pasast, és a fejét a nyílásba tuszkolta. – Csak nyugi!
Könnyebben ment, mint várta. Kelly leakasztott a falról egy kulcsot, és eloldotta Billy szorítóbilincseit. Érezte, hogy a fogoly teste megfeszül. Nyilván megérezte az esélyt a szökésre, de Kelly gyors volt. Csak egy csavart kellett kivennie, hogy szabaddá tegye mindkét kezét, de egy jól irányzott döféssel sikerült elvennie Billy kedvét attól, hogy kifaroljon, ami elengedhetetlen lett volna ahhoz, hogy komolyabb ellenállást fejtsen ki. Egyszerűen túl gyáva volt, ahhoz, hogy a menekülés esélye érdekében elviselje a fájdalmat. Összerezzent, de nem ellenkezett, hiába kavarogtak a fejében a szökésről szőtt, kétségbeesett, kósza gondolatok.
– Befelé! – Egy jól irányzott lökéssel segített a dolgon. Amikor a pasas lába is bent volt a hengerben, Kelly felhajtotta és helyére rögzítette a fedelet. Majd kisétált, és leoltotta a villanyt. Muszáj volt egyet ennie és aludnia. A várakozás az ő malmára hajtotta a vizet.
Halló? – A nő hangja aggodalommal telt meg.
– Üdv, Sandy, itt John!
– John! Mi folyik itt?
– Hogy van?
– Úgy érti, Doris? Alszik – felelte Sandy. – John, ki... úgy értem, mi történt vele?
Kelly megszorította a kagylót. – Sandy, figyeljen rám, rendben? Ez most nagyon fontos!
– Rendben! Ki vele! – Sandy a konyhában volt, épp kávét főzött. Odakint a szomszédos téren gyerekek labdáztak. A látvány megnyugtató normalitása távolinak tűnt számára.
– Először is, ne szóljon róla senkinek, hogy a lány magánál van! Legkevésbé a rendőrségnek!
– John, a lány komolyan megsérült, súlyosan drogfüggő, és más egészségügyi próblémái is lehetnek. Muszáj...
– Akkor Sam és Sarah, senki más. Érti, Sandy, senki más! Sandy... – Kelly pillanatra elhallgatott. Nem volt könnyű kimondania, de muszáj volt tisztáznia a helyzetet. – Sandy, ezzel magát is veszélybe sodortam. Azok, akik Dorisszal elbántak, ugyanazok, mint...
– Tudom, John. Már rájöttem. – Bár a nővér maga is látta a Pamela Starr Madden holttestéről készült fotókat, a hangja neutrálisnak tűnt. – John, a lány azt mondta, hogy maga... megölt valakit.
– Igen, Sandy, ez így igaz!
Sandra O'Toole-t nem lepte meg a válasz. Pár órája maga is összerakta a képet, de a férfi szájából hallani... és a hangsúly, ahogy kimondta. Hűvös volt és tárgyszerű. Igen, Sandy. John, kivitted a szemetet? Igen, Sandy.
– Sandy, ezek nagyon veszélyes emberek! Otthagyhattam volna a lányt, de nem tudtam. Mit tehettem volna? Jesszusom, Sandy, látta, mit műveltek...
– Láttam. – Már elég rég volt, hogy átkerült a sürgősségiről, és már csaknem el is felejtette, milyen szörnyűségeket képesek művelni egymással emberek.
– Sandy, sajnálom, hogy...
– John, ami történt, megtörtént. Megoldom, oké?
Kelly egy pillanatra elhallgatott. Erőt merített a nő hangjából. Talán ez volt a legfőbb különbség kettejük között. Kelly ösztöne azt diktálta, hogy csapjon oda. Hogy kerítse kézre azokat, akik aljas dolgokat művelnek, és bánjon el velük. Felkutatni és elpusztítani. Sandy ösztöne is azt diktálta, hogy védelmezzen, de egészen máshogy. Az egykori SEAL kommandós döbbenten eszmélt rá, hogy lehet, hogy a nő ereje a nagyobb.
– Megfelelő szakorvosi ellátásra van szüksége – utalt Sandy az emeleti vendégszobában alvó lányra, akit mikor előzőleg lemosdatott, elborzadva látta rajta a fizikai bántalmazás nyomait. A legrosszabb mégis a lány tekintete volt. Üres volt és élettelen, nyomát se látta benne annak a dacos szikrának, ami még a csatát vesztett halálos betegek szemében is ott csillogott. Bár éveket töltött súlyos és halálos betegek gondozásával, sosem merült fel benne, hogy valakit szándékosan, aljas, szadisztikus kegyetlenséggel, szánt szándékkal is meg lehet nyomorítani. És nem kizárt, hogy most ő maga is ezeknek az embereknek a látókörébe kerül, eszmélt rá Sandy, de a félelemnél erősebb volt benne az irántuk érzett megvetés és az iszonyat.
Kellyben ezek az érzések épp fordítottan jelentkeztek. – Rendben, Sandy, de kérem, legyen nagyon óvatos! Ígérje meg!
– Ígérem! Fel fogom hívni doktor Rosent. – Pillanatra elhallgatott. – John?
– Igen, Sandy?
– John, amit most csinál... az nem helyes. – Utálta magát, amiért ezt mondta.
– Tudom – felelte Kelly.
Sandy behunyta a szemét, de még most is látta, ahogy odakint a gyerekek kergetik a labdát, és látta Johnt, bárhol is volt éppen, arcán azzal a bizonyos kifejezéssel. Tudta, hogy még valamit el kell mondania, így vett egy mély lélegzetet: – De nem érdekel. Többé már nem. Megértem magát!
– Köszönöm! – suttogta Kelly. – Amúgy jól van?
– Megvagyok.
– Amint tudok, visszamegyek! De nem tudom, mit kezdhetnénk vele...
– Emiatt hadd fájjon az én fejem. Vigyázunk rá. Majd kitalálunk valamit.
– Oké, Sandy... Sandy?
– Mi az, John?
– Köszönöm! – A vonal szétkapcsolt.
Szívesen! – mondta magában a nő, és visszahelyezte a kagylót. Furcsa egy ember. Embereket öl, más emberi lények életét oltja ki, méghozzá olyan könyörtelenül, amilyet még nem látott – nem is kívánta volna látni –, de amiről a férfi érzelemmentes hangja félreérthetetlenül árulkodott. Mégis vette a fáradságot, és saját életét kockáztatva megmentette Dorist. Még most sem értette, tűnődött el magában Sandy, és máris tárcsázta a számot.
Dr. Sidney Farber pontosan úgy nézett ki, ahogy Emmet Ryan elképzelte: negyven körüli, alacsony, szakállas, pipázó, zsidó ember volt. Amikor a nyomozó belépett hozzá, nem állt fel, csak intett, hogy foglaljon helyet. Ebéd előtt Ryan átküldette a pszichiáternek az ügy aktáinak egy részét, amit a doktor a jelek szerint meg is kapott. A dosszié tartalma, két oszlopba rendezve, ott volt kiterítve az asztalán.
– A társát, Tom Douglast, ismerem – mondta Farber, és pipára gyújtott.
– Tudom, uram. Említette, hogy a Gooding-ügyben is segített nekünk.
– Beteg egy elme ez a Mr. Gooding. Remélem, megkapta, ami jár neki!
– És ez a mostani mennyire beteg? – kérdezte a hadnagy.
Farber felnézett. – Ő egészséges, mint mi magunk. Talán még egészségesebb is, fizikai értelemben. De nem ez az érdekes. Mit is mondott? „Ez a mostani:” Mintha azt feltételezné, hogy az összes incidens egy elkövetőhöz köthető. Árulja el, miért! – dőlt hátra kíváncsian a pszichiáter.
– Először nem így gondoltam. Tom jött rá előbb. A spéci elkövetés, ez a kulcs.
– Helyes!
– Pszichopatával van dolgunk?
Farber megrázta a fejét. – Nem. Az igazi pszichopata nem tud megbirkózni a valós világ dolgaival. Sajátos, excentrikus módon látja a világot, teljesen máshogy, mint a többi ember. A személyiségzavar nála csaknem minden esetben felismerhető formában manifesztálódik.
– De Gooding...
– Mr. Goodingot én úgy definiálnám... van rá egy új terminus: „tervszerűen cselekvő” pszichopata.
– Ez így mind szép és jó, de gondolom a szomszédainak ez nem volt ilyen egyértelmű.
– Ez igaz. Mr. Gooding személyiségzavara azokban a hátborzongató módszerekben nyilvánult meg, ahogy az áldozataival végzett. Ezeknek a gyilkosságoknak viszont nem volt semmilyen rituális sajátossága. Csonkítás, vagy szexuális indíttatás... tudja, ezt általában a nyakon látható vágások jelzik. De semmi ilyesmi. – Farber ismét megrázta a fejét. – Ez a fickó célirányos. Semmilyen érzelmet nem enged szabadjára. Csak végez az áldozatával. Valószínűleg racionális indítéka van, legalábbis számára.
– Akkor mi lehet ez?
– Nyilvánvalóan nem rablás. Valami más. Felbőszített ember. Volt már szerencsém pár ilyenhez.
– Hol? – kérdezte Ryan. Farber a szemközti falra mutatott. Egy tölgyfa képkeretben, vörös bársonyalapra tűzve egy harci gyalogsági jelvény, egy ejtőernyős kitűző és egy RANGER felvarró volt látható. A hadnagy nagyot nézett.
– Butaság, tudom! – magyarázta Farber rosszalló mosollyal. – Zsidó kisfiú meg akarja mutatni, milyen kemény. Hát – tette hozzá magától eltelve –, azt hiszem, sikerült neki!
– Én magam nem rajongtam kimondottan Európáért. Igaz, nem a legszebb részeit láttam.
– Melyik alakulat?
– 2. zászlóalj, E század, 506. ejtőernyős gyalogezred.
– 101. légiszállítású hadosztály, igaz?
– Úgy van, doki! – bólintott a hadnagy, jelezve, hogy egykor ő is volt fiatal és bolond, és eszébe jutott, amikor még csontos, szikár kölyökként ugrált ki a C-47-esek teherrámpáján. – Normandia és Eindhoven fölött ugrottunk.
– És Bastogne?
Ryan bólintott. – Az nem volt valami mókás, de oda legalább teherautó vitt minket.
– Látja, hadnagy, pontosan ez az!
– Ezt hogy érti?
– Ez itt a kulcs! – emelte fel Farber a Mrs. Charlesszal készített interjú másolatát. – Az álcázás. Kell valamilyen álcázás. Ahhoz, hogy valaki be tudjon döfni egy kést a koponya tövébe, erős kar kell. Ez nem egy alkoholistára vall. Azoknak mindenféle egyensúlyi és fizikai problémáik vannak.
– De ez az eset nem illik a sormintába – vetette közbe Ryan.
– Szerintem meg igen, még ha nem is annyira nyilvánvaló. Pörgessük csak vissza az idő kerekét! Képzelje el, hogy a seregben van, és egy elit alakulat elit tagja. A célpont felderítésére az ember mindig elég időt szán, igaz?
– Feltétlenül! – hagyta helyben a hadnagy.
– Na most ültesse át ezt a városra! Hogy fogna hozzá? Valahogy álcázná magát. A barátunk úgy döntött, hogy csövesnek álcázza magát. Hány ilyen hajléktalant lát az utcán? Koszosak, büdösek, de alapvetően ártalmatlanok. És gyakorlatilag láthatatlanok, a legtöbb ember észre sem veszi őket. A legtöbb ember!
– De még mindig nem...
– És mit gondol, hogy jut be a városba, és hogy jön ki onnan? Busszal, esetleg taxival?
– Autóval.
– Az álca olyasvalami, amit az ember felvesz és levesz. – Farber kézbe vette a Charles-féle gyilkosság helyszínén készült fotót. – Két saroknyira innen elköveti a kettős gyilkosságot, majd elpucol, és idejön. Mit gondol, miért? – És lám, ott volt, jól látszott a képen! A foghíj két parkoló autó között.
A szentségit! – Ryan megalázónak érezte a helyzetet. – Mit nem vettünk még észre, doktor?
– Szólítson nyugodtan Sidnek! Nagyjából ennyi. Ez az illető nagyon okos, váltogatja a módszereit, és ez az egyetlen eset, ahol jelét adta a haragjának. Hát ez az, érti már? Ez az egyetlen olyan bűntény, amiben szerepet játszott az indulat, kivéve talán a ma reggelit, de azt most egyelőre hagyjuk. Szóval itt megjelenik az indulat. Először harcképtelenné teszi az áldozatot, majd egy rendkívül bonyolult módszerrel végez vele. Miért? – Farber szippantott párat a pipából, és eltöprengett. – Dühös volt, de miért? Mert nem tervezte meg előre! Ezt az incidenst Mrs. Charlesszal nem kalkulálhatta bele. Tehát olyasmit kellett tennie, amire nem volt felkészülve, és ettől ideges lett. Ráadásul a nőt is hagyta elmenni, pedig tudta, hogy meglátta.
– Még mindig nem árulta el...
– Ez egy veterán katona. Perfekt erőállapotban. Vagyis fiatalabb, mint mi, és igen jól képzett. Ranger, zöldsapkás, vagy ilyesmi.
– És mi lehet a célja?
– Azt nem tudom. Tőle kéne megkérdezni. De az biztos, hogy az emberünk igen körültekintő. Megfigyeli az áldozatait. Kiválasztja a legmegfelelőbb napszakot, amikor az áldozat fáradt, amikor gyér a forgalom, így kisebb a rizikó, hogy észrevegyék. És nem rabolja ki őket. Lehet, hogy olykor elveszi a pénzüket, de az nem ugyanaz. És most térjünk rá a ma reggeli gyilkosságra! – forszírozta Farber tapintatosan, de határozottan.
– Látta a fotókat! Az emeleti zsákban egy rakás pénz volt. Nem számoltuk meg pontosan, de legalább ötezer dollár.
– Drogpénz?
– Szerintünk az.
– Voltak ott mások is rajtuk kívül? Elrabolta őket?
– Szerintünk ketten. Egy férfi, ez egész biztos, és valószínűleg egy nő is.
Farber bólintott, és töprengve tovább pöfékelt. – Akkor két dologra tudok gondolni. Vagy ő az, akit végig keresett, vagy ő is csak egy újabb lépcső valami máshoz.
– Vagyis az összes díler, akit megölt, csak álca.
– Az első kettő, akiket összekötözött... Kihallgatta őket – grimaszolt Ryan. – Rájöhettünk volna. Ók voltak az egyetlenek, akiket nem a nyílt utcán ölt meg. Azért csinálta így, hogy több ideje legyen.
– Utólag könnyű okosnak lenni! – mondta Farber. – Ne érezze magát kellemetlenül! Az az eset valóban rablásnak tűnt, és akkor még nem volt semmi más fogódzójuk. Amikor felkerestek, addigra elég sok minden hozzájött. – A pszichiáter hátradőlt, és sejtelmes mosollyal a plafonra bámult. Imádott detektívesdit játszani. – Eddig az esetig – kocogtatta meg a pipavéggel az utolsó helyszínen készült fotókat – nem igazán volt érdemi fogódzójuk. Ez az, ami mindent világossá tett. A gyanúsítottjuk ért a fegyverekhez. A harcászati eljárásokhoz. És roppant türelmes. Úgy cserkészi be az áldozatát, mint vadász a szarvast. A megtévesztés kedvéért váltogatja a módszereit, de ma hibát ejtett. Azzal, hogy szándékosan kést használt, jelét adta a benne levő indulatnak, és azzal, hogy rögtön utána letörölte róla a vért, elárulta, hogy különlegesen képzett.
– Mégis azt állítja, hogy nem őrült!
– Nem az. Kétlem, hogy klinikai értelemben az volna, de az biztos, hogy valami erősen motiválta. Az ilyen emberek roppant fegyelmezettek. Amilyenek mi magunk is voltunk. A fegyelem jól kitűnik a módszereiből, az indulat pedig mögöttes motivációra utal. Valami arra késztette ezt az embert, hogy ilyeneket tegyen.
– „Hölgyem.”
Farbernek ez föl se tűnt. – Pontosan! Jó megfigyelés! Vajon miért nem végzett a nővel? Tudtommal ő az egyetlen szemtanú. És udvarias volt vele. Hagyta elmenni... érdekes... de túl sokra ezzel se megyünk.
– Legfeljebb annyira, hogy megállapítsuk, nem élvezetből öl.
– Úgy van! – bólintott Farber. – Mindazzal, amit tesz, célja van. És rengeteg különleges képességgel bír, amit a küldetése teljesítéséhez latba vethet. Mert ez egy küldetés. Egy rendkívül veszélyes nagymacska portyázik odakint.
– És dílerekre vadászik, ez egészen világos – tette hozzá Ryan. – Akit, vagy akiket elrabolt...
– Ha az egyikük nő, őt életben hagyja. A férfit nem fogja. A holttest állapotából meg fogjuk tudni mondani, valóban ő volt-e a célpont.
– Düh?
– Nyilvánvalóan. Még valami... ha rendőrökkel kerestetik a fickót, tartsák észben, hogy jobban bánik a fegyverekkel, mint bárki más. Ártalmatlannak fog tűnni. Kerülni fogja a konfrontációt. Nem akar mást is megölni, különben Mrs. Charlesszal is végzett volna.
– És ha sarokba szorítjuk...
– Nem fogom irigyelni magukat!
Na, jó helyed van? – kérdezte Kelly.
A dekompressziós kamra egyike volt annak a több száz berendezésnek, amit a haditengerészet megrendelésére a houstoni Dykstra Foundry and Tool Company gyártott le, ahogy azt a névtáblán is feltüntették. A kiváló minőségű acélból készült berendezés a légzőkészülékes merülésekkor fellépő nyomásváltozást hivatott szimulálni. Egyik végén egy tízszer-tíz centis, triplaüveges plexiablak kapott helyett. Sőt még egy apró zsilipkamra is tartozott hozzá, ami azt a célt szolgálta, hogy különböző tárgyakat, például ételt vagy italt lehessen beadni rajta. A kamra belsejében egy speciális védőburkolattal ellátott, húszwattos olvasólámpa is helyet kapott. Közvetlenül a kamra alatt egy benzinmotoros kompresszor helyezkedett el, amit a lenyitható ülőkéről tudtak szabályozni. Két nyomásmérő műszer is tartozott hozzá. Az egyik a kamrában levő nyomást mutatta higanymilliméterben, higanyhüvelykben, font per négyzethüvelykben, kilogram per négyzetcentiméterben, valamint barban. Ez utóbbi a normál légköri nyomáshoz viszonyított értéket jelezte. A másik műszer az ekvivalens vízmélységet mutatta lábban, illetve méterben. A kamrában a szimulált mélység szerint tízméterenként egy barral, azaz 14,7 PSI-vel nőtt az atmoszferikus nyomás.
– Figyelj, akármit tudni akarsz, oké... – hallotta Kelly a fejhallgatóján.
– Arra gondoltam, nézd a dolgokat az én szememmel. – Fogta a kötelet és berántotta a motort. A kompresszor bekapcsolt. Kelly még egyszer ellenőrizte, hogy a nyomásszelep melletti elzárószelep megfelelően zár-e, majd a nyomásnövelő szelep megnyitásával levegőt áramoltatott a kamrába. Figyelte, ahogy a műszer mutatója az óramutató járásával egyező irányban lassan elfordul.
– Tudsz úszni? – kérdezte Kelly, közben a pasas arcát figyelte.
Billy riadtan felkapta a fejét. – Mi... figyelj, ne fullasszál meg, oké?
– Erre nem fog sor kerülni. Szóval, tudsz úszni?
– Aha, persze!
– És búvárkodtál is már? – kérdezte ezután Kelly.
– Nem, még nem – felelte zavarodottan a pácba került díler.
– Oké, akkor most megtanulhatod, milyen. Ásítozz és mozgasd a füled szaporán, úgy könnyebben hozzászoksz a nyomáshoz! – mondta Kelly, és figyelte, ahogy a „mélységmérő” mutatója szép lassan kilenc méter fölé kúszik.
– Figyelj, miért nem teszed inkább föl a kibaszott kérdéseidet, he?
Kelly kikapcsolta a mikrofont. Túl sok félelem volt a fickó hangjában. Kelly nem igazán szeretett másokat bántani, és attól tartott, a végén még megsajnálja Billyt. Amikor stabilan harminc méterre beállt a nyomás, elzárta a nyomásfokozó szelepet, de nem állította le a motort. Amíg Billy szokta a nyomást, Kelly kerített egy csövet, amit a motor kipufogócsövéhez illesztett. Erre azért volt szükség, hogy a keletkező szén-monoxidot a szabadba vezesse. Időigényes mutatvány lesz, türelmesen meg kell várnia, hogy megtörténjen, aminek meg kell történnie. Kelly emlékezetből csinálta, ami kicsit aggasztó volt. A túlnyomásos kamra oldalfalán volt ugyan egy általános dekompressziós táblázat, ami egy olyan búvár kézikönyvre hivatkozott, ami Kellynek nem volt meg. Az utóbbi időben nem nagyon hajtott végre mélymerülést, az az egy pedig, amiben részt vett – a fúrótornyos
robbantás az öbölben – igazából csapatmunka volt. Kelly jó egy órát rendezkedett a gépműhelyben, közben próbálta előhívni az emlékeit és szabadjára engedni a haragját. Végül visszaballagott a lenyitható ülőkéhez.
– Na, hogy érzed magad?
– Figyelj, oké, rendben van! – Jött a felettébb ideges válasz.
– Hajlandó vagy felelni pár kérdésre?
– Bármire! Csak eressz. ki ebből a szarból!
– Oké, remek! – Kelly az ölébe vette az írótáblát. – voltál már letartóztatva, Billy?
– Nem. – Kelly némi büszkeséget vélt felfedezni a hangjában. Remek.
– Voltál katona?
– Nem. – Ez hülye kéndél volt.
– Szóval nem ültél még sitten, és soha nem vettek tőled ujjlenyomatot?
– Soha! – Rázta hevesen a fejét a kukucskálón át.
– Honnan tudjam, hogy nem kamuzol?
– Nem kamuzok, ember, hidd már el!
– Lehet, de muszáj megbizonyosodnom róla. – Kelly bal kézzel előrenyúlt, és elfordította az elzárószelepet. Sziszegő hang kíséretében levegő szökött ki a kamrából. Kelly a műszert figyelte.
Mivel Billy nem tudta, mire számítson, kellemetlen meglepetés érte. Az ezt megelőző órában a normál levegőmennyiség négyszerese vette körül az adott térben, amihez a teste alkalmazkodott. A levegő a tüdején keresztül a testébe áramlott, túlnyomást hozott létre, és bekerült a véráramba. Pillanatnyilag az egész teste mintegy 58,8 PSI környező nyomásnak volt kitéve. Különböző gázbuborékok, többnyire nitrogén oldódtak a vérébe, és mikor Kelly kieresztette a kamrából a levegőt, a buborékok tágulni kezdtek. A buborékokat körülvevő szövetek úgy ahogy ellenálltak az erőhatásnak, majd a sejtek fala szinte egyik pillanatról a másikra megfeszült, némelyik szét is szakadt. A fájdalom először a végtagokban jelentkezett, eleinte csak tompa, de átható fájdalom formájában, amely pillanatok alatt a legintenzívebb, legkellemetlenebb érzéssé erősödött, amit Billy valaha tapasztalt. Hullámokban érkezett, egyidejűleg az egyre erősödő szívverésével. Kelly hallgatta a pasas nyöszörgését, amely lassan üvöltéssé változott, pedig a légnyomás alig húszméteres mélységnek felelt meg. Ekkor elzárta a nyomáscsökkentő szelepet, és megnyitotta a nyomásfokozót. Két perc elteltével a nyomás visszaállt négy barra. A visszaállt nyomás szinte teljesen megszüntette Billy fájdalmait, és olyan érzetet keltett benne, mintha kemény testedzést végzett volna. Ehhez persze Billy nem volt hozzászokva, így számára ez a fajta fájdalom nem ugyanaz a jóleső fáradtság volt, mint amit a sportolók jól ismernek. De ami az egészben a legfontosabb: a páciens kimeredt szemében megjelenő rémület jelezte Kellynek, hogy a megfélemlített pasast sikerült megadásra késztetnie.
Kelly újra bekapcsolta a mikrofont. – Ez a büntetés jár a hazugságért. Gondoltam, szólok. Szóval voltál már valaha letartóztatva?
– Jesszusom, ember, nem!
– Soha nem ültél sitten, nem vettek tőled ujjlenyomatot.. .
– Mondom, hogy nem, max. megvágtak gyorshajtásért, de sose voltam letartóztatva.
– Katona voltál?
– Mondtam már, hogy nem!
– Remek, köszönöm! – Kelly kipipálta az első kérdéscsoportot. – Akkor most beszélgessünk kicsit Henryről és a droghálózatáról. – Volt még valami, amire Billy nem számított. Nagyjából három bar környékén a normál levegő nagyrészét alkotó nitrogén narkózist okoz, ami nagyon hasonlatos az alkohol vagy a narkotikumok okozta hatáshoz. A félelem mellé így jó adag eufória társult, ami csökkentette a páciens ítélőképességét. És ez csak egyike volt annak a néhány bónusz élménynek, ami Kelly fájdalmas és rendkívül roncsoló vallatási módszerével együtt járt.
Otthagyta a pénzt? – kérdezte Tucker.
– Több mint ötvenezret. Amikor eljöttem, még mindig számolták – mondta Mark Charon. Újra a színházban voltak, csak ők ketten, fent a karzaton. A nyomozónak feltűnt, hogy Tucker most nem rágcsálja a popcornt. Ritkán látta a pasast ilyen zaklatottnak.
– Tudni akarom, mi folyik itt. Mondja el, mit tud!
– Az elmúlt hét-tíz napban kinyírtak pár dílert...
– Ju-Jut, Bandannát és két másikat, akit nem ismerek. Ja, ezt tudom. Gondolja, hogy összefüggnek?
– Csak ennyit tudunk, Henry. Billy az, aki eltűnt, ugye?
– Aha. Rick meg halott. Késsel?
– Valaki szó szerint kimetszette a szívét – túlozta el Charon. – A maga egyik spinéje is vele volt.
– Doris – bólintott rá Henry. – Otthagyta a pénzt... miért?
– Lehet, hogy rablásnak indult, de valamiért fuccsba ment. Nem tudom, mi húzhatta keresztbe. Ju-Jut és Bandannát egyaránt kirabolták... bár lehet, hogy a két eset teljesen független egymástól. Lehet, hogy a tegnap esti incidens... egész más volt.
– Mint például?
– Például egy direkt támadás a maga hálózata ellen – felelte higgadtan Charon. – Mit gondol, kinek állhatott érdekében? Nem kell zsarunak lennie ahhoz, hogy kitalálja az indítékot. – Charon valahol élvezte, hogy ő volt fölül Tuckerrel szemben, bár nem vitte túlzásba a dolgot. – Billy mennyit tud?
– Sokat... basszus, pont most akartam... – Tucker leállította magát.
– Jól van, oké. Nem kell tudnom, és nem is akarom tudni. Viszont valaki annál inkább. Próbálja törni a fejét! – Mark Charon kezdett ráeszmélni, mennyire függ Tuckertől.
– Legalább miért nem próbálta meg rablásnak álcázni? – értetlenkedett Tucker a vászonra bámulva.
– Valaki üzenni akart magának, Henry. Az, hogy nem vitte el a pénzt, a megvetés jele. Ismer olyat, akinek nem számít a pénz?
Az üvöltés egyre hangosabb lett. Pár perc erejéig Billy újabb kirándulást tett húsz méter mélyen. Érdemes volt nézni az arcát. Kelly figyelte, hogy kapaszkodik a fülébe, miközben dobhártyái, másodperc eltéréssel, egymás után szakadtak fel. Ezután a szemei és a koponyaüregei érezték meg. Ha van lyukas foga – valószínűleg van, gondolta Kelly –, a fogai sem ússzák meg, de egyelőre nem akarta nagyon megtépázni.
– Billy – mondta Kelly, miután visszaállította a nyomást, megszüntetve ezzel a pasas kínjait –, nem tudom, higyjek-e neked!
– Bazd meg a kurva anyád! – üvöltött a mikrofonba a hiperbar kamra lakója. – Kifingattam a kicsikét, te szemét! Végignéztem, ahogy Henry farka pumpálja a kis puncimókuskádat, meg azt is, ahogy bőgtél miatta, te kibaszott rinyagép!
Kelly megint megnyitotta a kieresztőszelepet, és a plexiablakhoz lépett. Most huszonöt méterre utaztatta Billyt, csak hogy a pasas jól érezze magát. Az ízületekben összegyűlő nitrogénbuborékok ízületi vérzést idéztek elő nála, és beindították a keszonbetegségre jellemző ösztönös reakciót, az önkéntelen összegörnyedést. De Billy a szűk kamrában hiába próbált, nem tudott összegömbölyödni. Most a központi idegrendszerét tette próbára a kamra, különös tekintettel az idegrostok szövevényes, finom hálózatára, amely egyre nagyobb préshatás alá került. A fajdalom többféle arcot öltött. Az ízületekben és a végtagokban préselő fájdalmat érzett, míg a testén perzselésszerű, égető hullámok futottak végig. Ahogy az apró ingerületvezető rostok próbáltak ellenállni az őket ért hatásnak, idegrendszeri görcsök léptek fel. Teste rendszertelenül rángott, mintha gyors egymásutánban megannyi elektromos sokk érte volna. Az idegrendszeri tünetek túl korai jelentkezése kicsit aggasztotta Kellyt. Egyelőre ennyi elég lesz, gondolta. Visszaállította a nyomást, és figyelte, ahogy a görcsös rángások lassanként abbamaradnak.
– Na, Billy, most már sejted, mit érezhetett Pam? – kérdezte Kelly, csak úgy emlékeztető gyanánt.
Fájt neki! – Billy most már hangosan üvöltött. Az arca elé emelte a kezét, de így sem tudta elrejteni az agóniáját.
– Billy – mondta türelmesen Kelly. – Érted már a lényeget? Ha úgy érzem, hazudsz, fájni fog. Ha nem tetszik a válasz, fájni fog. Akarod, hogy fájjon még?
– Jesszusom... ne, kérlek! – A kéz eltűnt az arca elől, és kettejük tekintetét alig fél méter választotta el egymástól.
– Kicsit udvariasabb is lehetnél!
– ...bocs...
– Sajnálom, Billy, de azt kell tenned, amit mondok, oké? – A pasas biccentett. Kelly hozott egy pohár vizet, ellenőrizte a zsilipkamra reteszelését, majd behelyezte a poharat. – Oké, ha kinyitod azt a kis ajtót a fejed mellett, ihatsz egyet!
Billy úgy tett, ahogy mondták, és pár pillanat múlva már a szájában volt a szívószál.
– Na, akkor most térjünk vissza az eredeti napirendre! Mesélj nekem erről a Henryről! Például, hogy hol lakik.
– Nem tudom – kapkodta a levegőt.
– Rossz válasz! – csattant fel Kelly.
– Lécci, ne! Nem tudom, a 40-es főút mellett szoktunk találkozni, senkinek se árulta el, hol...
– Jobban is megerőltethetnéd magad! Vagy visszaliftezzünk a hatodikra? Kész vagy?
– NEEEEEE! – Akkorát üvöltött, hogy a több centi vastag acélfalon is simán áthallatszott. – Lécci, ne! Nem tudom... tényleg nem!
– Billy, nincs túl sok okom arra, hogy szépen bánjak veled! – emlékeztette Kelly. – Megölted Pamet, emlékszel? Halálra kínoztad. Élvezkedtél rajta, kombinált fogóval szadiztad. Meddig tartott, Billy? Hány óráig kínoztátok a haverjaiddal? Tíz? Tizenkettő? Ugyan, Billy, mi még csak hét órája cseverészünk! Azt mondod, hogy két éve ismered a tagot, és még csak azt se tudod, hol lakik? Ezt elég nehéz elhinnem. Jó, akkor feljebb megyünk! – közölte Kelly gépiesen, és már nyúlt is a szelepért. Csak egy apró mozdulatába telt. A kiáramló nagy nyomású levegő sziszegése olyan rémületet keltett Billyben, hogy már az előtt sakál módjára üvöltött, hogy ténylegesen fájdalmat érzett volna.
– BAZDMEG, TÉNYLEG NEM TUDOOOOOOOM!
A francba! Mi van, ha tényleg nem tudja?
Nos, gondolta Kelly, fájni nem fog, ha biztosra megy. Kicsit feljebb hozta, úgy huszonhat méterre. Az pont elég lesz ahhoz, hogy előhozza a korábbi fájdalmait, anélkül, hogy felerősítené a káros hatásokat. A fájdalomtól való félelem most már éppen olyan rossz, mint maga a fájdalom, gondolta Kelly, és ha túl messzire megy, a fájdalom önmaga narkotikuma lesz. Nem, ez az ember egy gyáva alak, aki gyakran lelte örömét abban, ha másokat kínozhat és terrorizálhat, és ha rájön, hogy a fájdalmat, legyen az akármilyen rettenetes is, ki lehet bírni, még túlságosan felbátorodik. Ezt a kockázatot, bármi kicsi esélye volt is, Kelly semmiképp nem vállalhatta fel. Fogta, és ismét elzárta a kieresztőszelepet, majd növelni kezdte a kabinnyomást. Ezúttal harmincnégy méterre vitte. Jobb lesz, ha kicsit enyhíti a fájdalmát és növeli a narkózist.
Jóságos isten! – hűlt el Sarah. Annak idején ő nem látta a halottszemlekor Pamről készült képeket, és akkor egyszer, amikor kérte, hogy hadd nézze meg őket, a férje lebeszélte róla. Sarah pedig hallgatott rá.
Doris meztelen volt, és zavarba ejtően passzív. Az már nagy szónak számított, hogy Sandynek sikerült lemosdatnia. Sam táskája nyitva volt, a fonendoszkópot kereste. A lány pulzusa kilencven fölött volt, ami nem rossz, de túl sok a korához képest. A vérnyomása szintén magas volt. Testhőmérséklet rendben. Közben Sandy jött be négy darab, öt köbcentis kémcsővel. A vérmintákhoz kellett, amiket vitt a laborba.
– Ki képes ilyet tenni? – suttogta maga elé Sarah. A lány mellén számtalan sérülésnyom volt látható, az arca jobb oldalán fakuló zúzódás, és több, nemrég keletkezett ödéma hastájékon és a lábakon. Sam ellenőrizte a pupillareflexet. Pozitív volt, ettől függetlenül semmi érdemi reakció.
– Ezek ölték meg Pamet! – magyarázta a sebész csendben.
– Pamet? – kérdezte Doris.
– Maguk ismerték? Honnan?
– A férfi, aki behozta magát – felelte Sandy –, ő az, aki…
– Akit Billy megölt?
– Igen – mondta Rosen, majd ráeszmélt, milyen hülyén hangzana mindez egy külső fül számára.
Csak a telefonszámát tudom – felelte Billy a nitrogéngáz megemelkedett parciális nyomása miatt kissé bódultan. Azzal, hogy valamelyest mentesült a fájdalomtól, máris sokkal együttműködőbb lett.
– Mondhatod! – jelezte Kelly. Billy engedelmeskedett. Kelly lejegyezte a számot. Mostanra két teljes lapot telejegyzetelt. Neveket, címeket, telefonszámokat. Látszólag kevés infó volt, de annál lényegesen több, mint ami alig huszonnégy órája a rendelkezésére állt.
– Honnan szerzitek be a drogot?
Billy elfordította a fejét az ablaktól. – Azt nem tu...
– Szóval nem jött meg az eszed! – Pssssssssssssssz ...
Billy ismét felüvöltött. Kelly most szabad folyást engedett a dolgoknak. A mélységmérő mutatója huszonhárom métert jelzett. Billy fuldokolni kezdett. Tüdőfunkciója jelentősen romlott, a fuldoklásszerű köhögések pedig csak fokozták a mostanra a teste minden négyzetcentiméterére kiterjedő kínokat. Úgy érezte, mintha az egész teste egy nagy légbuborék volna, vagy inkább sok apróbb-nagyobb buborék, melyek úgy nyomták, feszítették egymást, mintha menten szét akartak volna pattanni. Voltak, amelyek erősebbek voltak, míg másokat gyengébbnek érzett. Ez utóbbiak a legfontosabb belső szerveiben jelentkeztek. A szemei mostanára már kegyetlenül fájtak, mintha ki akartak volna ugrani a szemgödreiből, amit az orrmelléküregi fájdalom csak súlyosbított. Úgy érezte, mintha az arca le akarna szakadni a koponyájáról; odanyúlt, kétségbeesetten próbálta a helyén tartani. A fájdalom messze túlnőtt azon, amit valaha is átélt, vagy másnak okozott. Lábai, amennyire csak a fémhenger engedte, begörbültek, térdkalácsa szinte árkot vájt a kamra belső acélfalába. A kezeit tudta ugyan mozgatni, de a hadonászással, ahogy a fájdalmat csillapítandó próbálta helyén tartani kiugrani készülő szemeit, csak rontott a helyzeten. Most már üvölteni se volt képes. Az idő megállt számára. A pillanat örökkévalósággá lett. Nem volt számára se fény, se sötétség, se hang, se csend. Minden valóságot a fájdalom jelentett.
– ...nee... lécci... – hallatszott a suttogás Kelly fülhallgatójában. Lassan megint felvitte a nyomást, ezúttal harminchárom és fél méterre.
Billy arca foltos lett, mintha pörsenések tarkítanák valami szörnyű allergia következtében. Bőrfelszíne alatt egymás után pattantak el a vérerek. Egy nagy ér épp a bal szeme felszínén adta meg magát. A „fehér” rész pillanatok alatt vörössé, sőt sokkal inkább lilává változott, amitől Billy sokkal jobban hasonlított arra a rémült vadállatra, ami valójában volt.
– Azt kérdeztem, honnan jön be a drog!
– Nem tudom! – nyüszített.
Kelly higgadtan magyarázott a mikrofonba. – Billy, valamit muszáj megértened. Ami eddig történt veled, nos, az lehet, hogy marhára fájt, de igazából még meg sem kínoztalak. Felfogtad? Igazából még nem is bántottalak.
Billy arca eltorzult. Ha képes lett volna tárgyilagosan, érzelemmentesen mérlegelni a helyzetet, emlékeztette volna magát, hogy ennek a borzalomnak valahol vége kell, hogy legyen. Ami akár igaz is lehetett volna.
– Ami eddig történt, azt orvosilag mind rendbe lehet hozni, oké? – Kelly nem hazudott nagyot, és amit ezután mondott, az pláne nem volt hazugság. – Viszont ha legközelebb kieresztem a levegőt, Billy, akkor már olyan dolgok fognak történni, amit senki se képes rendbe hozni. A szemgolyóidban levő erek szét fognak pattanni, és megvakulsz. Az agyadban levő véredények szintén szét fognak szakadni, oké? Ezt se lehet később rendbe hozni. Vak leszel és bolond. A fajdalom viszont megmarad. Életed végéig vak maradsz, bolond és kínozni fog a fájdalom. Mennyi is vagy? Huszonöt? Akkor még rengeteg időd van. Negyven év mondjuk. Vakon, megbolondulva, nyomorékon. Szóval nagyon ajánlom, hogy ne hazudj, oké? Szóval... honnan jön be drog?
Nincs kegyelem, gondolta magában Kelly. Ennyitől egy kutya, macska vagy őz már biztosan elhullott volna. De Billy nem volt se kutya, se macska, se őz. Emberi lény volt, bizonyos fokig. Rosszabb, mint a stricik, rosszabb, mint a dílerek. Fordított helyzetben Billy nem érezte volna ugyanazt, amit ő. Billy olyan ember volt, akinek az univerzuma igen szűk teret ölelt fel, melyben csupán egyetlen személy, saját maga létezett, csupa olyan dolgokkal körülvéve, melyek egyedüli funkciója az volt, hogy saját kedvére és javára használja őket. Olyan ember volt, aki élvezte, ha másnak fájdalmat okozhat, aki élvezte, hogy uralkodhat az őt körülvevők felett, akiknek az érzései semmit se számítottak, ha voltak egyáltalán. Valahogy soha nem eszmélt rá, hogy más emberi lények is léteznek az univerzumában, olyan emberek, akiknek éppen ugyanannyi joga van az élethez és a boldogsághoz, mint neki; emiatt fölvállalta azt az általa fel nem ismert kockázatot, hogy más embereket bántson, olyanokat, akiknek emberként való létezését igazából soha nem ismerte el. Most valószínűleg tanult belőle, bár egy kicsit későn. Most megtanulta, hogy a jövője egy roppant magányos univerzum lesz, melyben emberek helyett legfeljebb a fájdalom szegődik majd társául. Billy, látva a rá váró említett jövőt, végül megtört. Ez jól leolvasható volt az arcáról. Végül csak megeredt a nyelve. Fuldokló, elcsukló hangon, de az igazat mondta. Kábé tíz évvel késett el, gondolta magában Kelly a jegyzeteiből felpillantva. Kár érte! És kár mindazokért is, akik részesei voltak Billy sajátságos univerzumának. Valószínűleg soha nem gondolt arra, tűnődött el Kelly, hogy valaki egyszer majd ővele fog úgy bánni, ahogy ő bánt másokkal. Nála kisebbekkel és gyengébbekkel. De most már túl késő volt ehhez. Túl késő Billynek, túl késő Pamnek, és túl késő Kellynek. A világ tele van méltánytalansággal, és nem nagyon bővelkedik igazságban. Ez ilyen egyszerű, nem? Billy nem tudta, hogy az igazság valahol ott leselkedik rá. Egyszerűen nem volt belőle annyi, hogy figyelmeztethette volna. Ezért kockáztatott. És végül veszített. Így Kelly másokra tartogathatta a könyörületét.
– Nem tudom... tényleg nem...
– Én figyelmeztettelek, nem igaz? – Kelly megnyitotta a szelepet, meg se állt tizenöt méterig. A retina erei valószínűleg már az elején elpattanhattak. Billy kitágult pupilláján Kelly apró vörös foltot vélt felfedezni. Tulajdonosa még akkor is javában üvöltött, amikor a levegő már rég elfogyott a tüdejéből. Térde és könyöke vadul dobolt a keszonkamra acélfalán. Kelly nem avatkozott közbe. Várt egy darabig, majd újra növelte a légnyomást.
– Mondd el, amit tudsz, különben csak rosszabb lesz! Gyerünk, beszélj!
Úgy beszélt, mintha vallana. Furcsa dolgokat mondott, de igaznak kellett lenniük. Ilyen állapotban az embernek nincs akkora képzelőereje, hogy ilyesmiket kitaláljon. A kihallgatás utolsó etapja három órán át tartott, ami alatt Kellynek csak egyszer kellett a kieresztőszelephez nyúlnia, akkor is csak néhány másodpercre. Kelly újra átfutotta a válaszokat. Azt nézte, ugyanazok maradtak-e. Nem volt változás, sőt, az újbóli kérdezéssel olyan részleteket csalogatott elő, amiket a korábbiakhoz kapcsolva még jobban átlátta a képet. Éjfélre Kelly biztos volt benne, hogy minden használható infót kiszedett Billyből.
Amikor letette a ceruzát, Kellyt majdnem elfogta a szánakozás. Ha Billy tanúsított volna némi könyörületet Pam iránt, talán ő is másképp cselekedett volna. Végső soron az ő vállsérülése se volt több, mint puszta üzleti ügy, ahogy Billy fogalmazott. Jobban mondva saját butaságának köszönhette, és jó lelkiismerettel nem lett volna képes ártani valakinek, csak mert az illető kihasználta a hibáját. Csakhogy Billy nem állt meg ezen a ponton. Halálra kínzott egy fiatal lányt, akit Kelly szeretett, és emiatt Billy nem volt többé ember, nem volt érdemes Kelly könyörületére.
De végül is már mindegy volt. A roncsolódás már bekövetkezett, és haladt tovább a maga útján. A fellépő nyomásváltozás okozta trauma miatt a szövetek szétszakadtak, az erek szép sorban elpattantak – a legdurvább hatást Billy agyára fejtette ki. Látását vesztett szemein lassan az őrület jelei tűntek föl, és bár a végső dekompresszió lassú átmenetben folyt, azt, ami kijött a kamrából, nem lehetett embernek nevezni.
Kelly meglazította a kamrafedél rögzítőcsavarjait. Rettenetes szag fogadta. Számíthatott volna rá. A pasas bélrendszerében és húgyhólyagjában fellépő nyomásingadozás kiszámítható események bekövetkeztét jövendölte. Ezt később majd ki kell valahogy tisztítani, gondolta Kelly. Kihúzta Billyt a kamrából, és a betonpadlóra fektette. Gondolkodott, odakötözze-e valamihez, de a lábánál heverő test saját tulajdonosa számára is használhatatlan volt. Az ízületei csaknem teljesen tropára mentek, központi idegrendszere pedig csak arra volt jó, hogy a fájdalmat továbbítsa. Viszont még mindig lélegzett, ami teljesen rendben volt, gondolta magában Kelly, és elment lefeküdni. Örült, hogy túl volt rajta. Ha szerencséje van, nem kell egyhamar megismételnie a műveletet. Kis szerencsével és orvosi segédlettel Billy akár még hetekig is elélhet. Ha ezt életnek lehet nevezni egyáltalán.

21
Kilátások
Kellyt aggasztotta, hogy ilyen jól aludt. Nem normális, gondolta, hogy azok után, amit Billyvel tett, képes tíz órát egyhuzamban aludni. Bár most nem ez a legalkalmasabb pillanat a lelkiismeret-vizsgálatra, mondta Kelly a tükörből visszanéző arcnak borotválkozás közben. Meg egy kicsit el is késett a dologgal. Ha valaki aljas módon bánik a nőkkel, és kábítószerrel üzletel, annak számolnia kéne a lehetséges következményekkel. Kelly megtörölte az arcát. A fájdalom, amit Billyre mért, nem töltötte el kéjes örömmel. Ebben biztos volt. Az egész az információgyűjtésről szólt – és egyúttal igazságot is osztott, méghozzá illő módon. Tetteinek ez a gyakorlatias értelmezése sokat segített abban, hogy a lelkiismeretét vesztegzár alá vonja.
Most másvalamire kellett koncentrálnia. Miután felöltözött, kerített egy nagy nejlontakarót. Ez a jacht alsó fedélzetére kell majd. Mostanra már össze volt csomagolva, a terv szerint a holmijait majd a szalonban pakolja ki.
Többórás út állt előtte, ami jobbára unalmas lesz, és több mint a felét sötétben kell megtennie. Ahogy dél felé hajózott, Point Lookout irányába, szemügyre vette a Bloodsworth Island környékén hányódó, elhagyott, első világháborús „hajókat”. Rendkívül vegyes kis kollekció volt. Volt, amit fából építettek, és volt, amit furcsamód betonból. Noha valamennyi sikerrel átvészelte a történelem első, szervezett tengeralattjáró-hadjáratát, ezeknek a hajóknak az üzemeltetése már az 1920-as években sem volt gazdaságos, pedig a kereskedelmi hajókon szolgálatot teljesítő tengerészek akkoriban jóval kevesebbet kerestek, mint a Chesapeake-öblöt napi szinten bejáró révkalauzok. Kelly felment a hídra, és amíg a robotpilóta tartotta a déli útirányt, távcsövével szemügyre vette a „flottát”. Egyikük valószínűleg még érdekes lesz számára. De semmi mozgást nem észlelt, semmi szokatlant nem tapasztalt a veterán hajók végső nyughelyévé lett posványos területen. Ami cseppet sem meglepő, gondolta magában Kelly. Nyilván nem nagyüzemi jelleggel csinálják. Bár kétségkívül rafinált kis rejtekhely volt azokhoz az üzelmekhez, amikben nem is olyan rég még Billy is aktívan részt vett. Kelly nyugat felé kormányozta a jachtot. Ez az ügy egyelőre várhatott. Igyekezett tudatosan átállítania a figyelmét. Hamarosan újra csapatjátékos lesz, szövetkezve néhány hozzá hasonló emberkével. Jót tesz majd a változás, gondolta, és közben lesz ideje kidolgozni az akció második fázisára vonatkozó harci stratégiát.
Bár a rendőröket a Mrs. Charlesszal történt incidensről csak felületesen tájékoztatták, amikor utólag megtudták, hogy érte utol a végzet a nő támadóját, maguktól is elővigyázatosak lettek. Külön figyelmeztetésre nem volt szükségük. Többnyire párban járőröztek, bár néha egy-egy tapasztaltabb – vagy inkább túlságosan magabiztos – kolléga egyedül hajtotta végre a feladatot, jobbára olyan módszerrel, ami biztosan felborzolta volna Ryan és Douglas idegeit. Általában az egyik járőr ment oda a gyanús hajléktalanhoz, míg a másik, kezét végig a szolgálati fegyverén tartva, kissé távolabb állt. A rangidős állította fel és motozta meg a delikvenst. Fegyvert keresett nála, de legtöbbször csak kést talált, nem lőfegyvert. Akinek ilyenje lett volna, már rég pénzre váltotta volna, hogy alkoholt, esetleg drogot vegyen belőle. Első este tizenegy hajléktalant érintett a razzia, akik közül hatósági személlyel szembeni viselkedéséért kettőt le is tartóztattak. De a műszak végére semmi értékelhetőt nem sikerült prezentálni.
Nos, megtudtam valamit! – mondta Charon. Kocsijával egy szupermarket parkolójában állt, egy Cadillac mellett.
– Mit?
– Egy hajléktalannak álcázott fickót keresnek.
– Most szívat? – húzta fel magát Tucker.
– Ezt hallani, Henry! – erősítette meg a nyomozó. – Mindenkit óvatosságra intettek.
– A francba! – horkant fel a drogterjesztő.
– Fehér bőrű, nem túl magas, negyvenes illető. Jó fizikumú, fürge pasas. Elég fukarok az infókkal, de nagyjából azzal egy időben, hogy beleavatkozott abba az incidensbe, két újabb díler holttestét találták meg. Lefogadom, hogy ugyanaz a fickó, aki a dílereket eltette láb alól.
Tucker megrázta a fejét. – Rick és Billy?! Nem, ennek semmi értelme!
– Nézze, Henry, akár van értelme, akár nincs, ez a hír járja! Úgyhogy jobb, ha komolyan veszi! Akárki is a fickó, profi. Érti? Egy profi.
– Tony és Eddie – suttogta maga elé Tucker.
– Erős a gyanúm, Henry, de ez csak megérzés. – Charon kijárt a parkolóból.
De egyiknek sincs semmi értelme, töprengett tovább Tucker, ahogy kikanyarodott az Edmondson Avenue-ra. Miért akarna Tony és Eddie ilyet tenni? Mi a fene folyik itt? Hisz nem sokat tudnak az ő különbejáratú bizniszéről, csak annyit, hogy létezik, és hogy elvárja, hogy a territóriumát ne háborgassa senki. Ezzel együtt ő a két pasas legfőbb beszállítója. Az ő oldalukról nézve nem logikus, miért akarnának beleártakozni az üzletébe, anélkül, hogy előtte kicsikarnák belőle a beszerzési módszerét. Kicsikarni... lehet, nem a legjobb szó... viszont...
Mi van, ha Billy még mindig él? Mi van, ha Billy kötött valami alkut, de Rick nem akart együttműködni... ez is egy eshetőség; Rick mindig is gyengébb volt, de megbízhatóbb, mint Billy.
Billy megöli Ricket, és magával viszi Dorist, hogy megszabaduljon tőle... Ha valaki, akkor Billy tudja, hogy kell ezt csinálni, nem igaz? De miért? Billy összejátszik valakivel. De kivel? Törtető kis szarházi! – agyalt Tucker. Nem túl okos, de ha arról van szó, törtető és kíméletlen.
Lássuk, mik az eshetőségek! Billy alkut köt valakivel. Mit is tud Billy? Tudja, hol dolgozzák fel a cuccot, de azt nem, honnan jön be az anyag... esetleg a szaga, a nejlontasakok formaldehidszaga. Tucker korábban kínosan ügyelt erre; amikor az első időkben Tonyval és Eddie-vel együtt csomagolták át az árut. Biztos, ami biztos alapon vette a fáradságot, és előzőleg mindet újracsomagolta. A két utolsó szállítmánynál viszont ezt nem tette meg... a francba! Hiba volt! Billy nagyjából tudta, hol folyik a feldolgozás, de vajon egyedül képes lenne megtalálni? Tucker ebben erősen kételkedett. Billy nem sokat értett a hajókhoz, és nem is igazán
szerette őket, márpedig a navigáció nem az a kimondott gyerekjáték.
Eddie és Tony viszont értenek a hajókhoz, te barom! – emlékeztette magát Tucker.
De miért akarnának neki keresztbe tenni, most, hogy virágzik az üzlet?
Vagy kinek sértette még az érdekeit? Nos, ott volt a New York-i team, de velük soha nem állt közvetlen kapcsolatban. Az tény, hogy betört a piacukra, kihasználva az időleges visszaesést a kínálatban. Lehet, hogy berágtak rá?
Mi a helyzet philadelphiaiakkal? A New York-iak és közte ők a közvetítők, talán elkapta őket a mohóság. Lehet, hogy Billyvel valahogy egymásra találtak?
Vagy Eddie kezdett el ügyködni Tony és Henry háta mögött.
Rengeteg eshetőség szóba jöhet. Akármi is az igazság, jelen állás szerint még mindig Tucker kezében volt a behozatal. Muszáj felvennie a kesztyűt, és megvédenie, ami az övé. A territóriumát és a kapcsolatait. A biznisz most kezdett el igazán felfutni. Hosszú évek kitartó munkája kellett ahhoz, hogy idáig eljusson, töprengett magában Tucker hazafelé tartva. Egy esetleges újrakezdés a nulláról számos veszélyt hordozna magában, és nem lenne könnyű újra megismételni. Új városban, új hálózat kiépítésével. Ráadásul Vietnam is lecsengőben van. Egyre kevesebb hulla jön haza, ami számára az egész ügylet kulcsa. Ez hazavághatja az egészet. Ha tovább tudja folytatni a jelenlegi ügymenettel, a legrosszabb forgatókönyv szerint legkevesebb tízmillió dollárt zsebelhet be – vagy akár tizenkettőt, ha ügyesen forgatja a lapokat –, mielőtt végleg kiszállna. Ez se olyan rossz opció. De ehhez két évig csúcsra kell járatni a bizniszt. A semmiből aligha tudná már újrakezdeni. Muszáj hát felvennie a kesztyűt.
Gyerünk, pajtás, vedd fel a kesztyűt! Lassan megfogant a terve. Először elhíreszteli, hogy Billyt akarja, mégpedig élve. Majd Tonynak bizalmasan megsúgja, hogy azt sejti, Eddie sumákban mesterkedik valamiben, és hogy összeszűrte a levet az északi konkurenciával. Ez lesz a kiindulópont, hogy megpróbáljon több infóhoz jutni. Aztán majd meglátja, mit tesz.
Az ott jónak tűnik, gondolta magában Kelly. A Springer szép csendben, lassan siklott előre. Kelly látszólag kihalt, de mindenképpen lakott helyet keresett. Ismerős szitu, mosolygott magában. És lám, a kanyarulat után ott is volt! Alaposan felmérte a partszakaszt. Iskolának tűnt, bentlakásos iskolának. Villany mindenütt leoltva. Mögötte kicsi, álmos kisváros, alig néhány fény, pár percenként egy-egy autó, de azok is mind a főúton haladtak, így senki nem vehette észre. Behajózta az ívet. Bő ötszáz méterre egy ültetvényt látott, kinézete alapján dohányültetvény lehetett, nagy házzal. Lakói odabent élvezték a hűvös légkondit, a kislámpa és a tévé fényétől nem láthattak ki a szabadba. Itt megkockáztatja, döntötte el.
Leállította a motort, előrement, és leengedte a folyami horgony, ami egy kisebb, könnyű horgony volt. Gyorsan, csendben tette a dolgát. Vízre eresztette a gumicsónakot, majd a hajó végéhez húzta. Billyt nem volt nehéz átemelni a korláton, de a csónakba nem sikerült beletennie. Leszaladt a vendégkabinba mentőmellényért. Ráadta Billyre, és oldalról a vízbe lökte a testet. Így sokkal egyszerűbb lesz, gondolta. A mellényt a csónak farához kötötte, majd amilyen gyorsan csak tudott, partra evezett. Három-négy perc alatt a csónak orra elérte az iszapos partot. Valóban iskola volt, konstatálta. Valami nyári tanfolyam lehet, reggel biztos megjelennek a karbantartók. Kilépett a csónakból, és partra húzta a testet, majd levette róla a mentőmellényt.
– Te most szépen itt maradsz!
– ...marad...
– Úgy van! – Kelly vízre tette a csónakot, hogy visszaevezzen. Mivel háttal ült, látta a parton fekvő testet. Úgy, ahogy hagyta, meztelenül. Semmi igazolvány, semmi különös ismertetőjegy. Billy többször is elmondta, hogy soha nem vettek tőle ujjlenyomatot. Ha ez igaz, a rendőrök nem egykönnyen fogják tudni azonosítani. És ilyen állapotban nem húzza sokáig. Az agykárosodása nagyobb volt, mint Kelly gondolta. Ebből következően a belső szervei is súlyosan károsodhattak. Kelly végül mégis tanúsított némi könyörületet. A varjaknak valószínűleg nem lesz módja kikezdeni. Előbb kerül orvosi kézbe. Röviddel ezután a Springer tovább szelte a Potomac habjait.
Két órával később Kelly megpillantotta a Quantico Tengerészgyalogsági Támaszpont kikötőjét. Óvatosan közelített a dokkhoz, végül az egyik móló végében szemek ki magának egy vendéghelyet.
– Kihez van szerencsém? – kérdezte egy hang a sötétben.
– A nevem Clark – válaszolt Kelly. – Ha jól sejtem, már várt.
– Úgy van! Szép a hajója! – mondta a pasas, és visszament a dokkházba. Néhány perc múlva egy autó jött le a dombon levő tiszti körletből.
– De korán érkezett! – mondta Marty Young.
– Részemről indulhatunk, uram! Vagy feljön körülnézni?
– Köszönöm, Mr. Clark! – Young körbenézett a szalonban. – Hol szerválta a kicsikét? Én elbújhatok a kis vitorlásommal.
– Jobb, ha nem árulom el, uram! – felelte Kelly.
– Dutch mondja, hogy maga is részt vesz az akcióban.
– Igen, uram!
– Meg tudják csinálni? – Young kiszúrta a tetoválást Kelly karján. Kíváncsi volt, mit ábrázol.
– A PHOENIX hadműveletben voltam egy évig, uram. Kikből áll a csapat?
– Force Recon felderítők egytől egyig. Kemény kiképzést kapnak.
– Fél hatkor sorakozó? – kérdezte Kelly.
– Úgy van! Magát is ráncba szedjük! – mosolygott Young. – Ugyanolyan fittnek kell lennie, mint a többieknek!
Kelly elmosolyodott. – Tiszta sor, tábornok!
Mi olyan átkozott fontos? – kérdezte Piaggi. Mérges volt, hogy hétvégén, késő este, előzetes bejelentés nélkül zaklatják.
– Azt hiszem, valaki rám mozdult. Tudni akarom, ki az!
– Ó? – Szóval ezért akart mindenáron találkozni ebben a lehetetlen időpontban, gondolta magában Piaggi. – Mondd el, mi történt!
– Valaki a nyugati körzetben dílerekre vadászik – mondta Tucker.
– Olvastam az újságban – felelte Piaggi, és töltött egy kis száraz vörösbort a vendégnek. Nagyon fontos volt, hogy mindenkor fenntartsa a normalitás látszatát. Tucker soha nem lesz tagja annak a családnak, amihez Piaggi tartozott, de attól még értékes partner volt. – Miért érdekes ez, Henry?
– Nekem is kinyírta két emberemet. Ricket és Billyt.
– Azokat, akik...?
– Aha! És az egyik spiné is eltűnt – mondta Tucker. Szájához emelte a poharat, és figyelte Piaggi reakcióját.
– Kifosztották őket?
– Billynél hét lepedő volt, kápéban. A zsaruk mind megtalálták, hiánytalanul. – Tucker elmondott még pár részletet. – Szerintük profi munka volt.
– Vannak más ellenségeid is odakint? – kérdezte Tony. Nem volt valami briliáns kérdés – ebben a szakmában kinek nem voltak ellenségei. A hangsúly itt a képességbeli különbségeken volt.
– Eddig kezeskedtem róla, hogy a zsaruk megismerjék a konkurenciámat.
Piaggi bólintott. Ez a normál üzletmenet része, bár kicsit kockázatos, intézte el magában. Ha kell, Henry képes gátlástalan maffiózó lenni, ami alkalmasint Tonyra és a kollégáira is veszélyt jelenthet. A pasas ugyanakkor roppant óvatos, és a jelek szerint jól kombinálja a két sajátosságot.
– Valaki ki akarta egyenlíteni a számlát?
– Egyik se hagyott volna ott ennyi lét.
– Jogos – ismerte el Piaggi. – Jó hírem van, Henry! Én nem hagynék szanaszét ennyi suskát.
Csakugyan? Tucker igyekezett közömbös képet vágni. – Tony, a fickó vagy ennyire zokni, vagy üzenni akart ezzel valamit. Hét-nyolc embert kifektetett, szakszerű módon. Ricket késsel intézte el. Nem hinném, hogy ekkora sültbolond lenne. Vágod? – A legfurcsább az volt, hogy mindketten úgy gondolták, a késelés a másik módszere. Tuckerben valahogy az a képzet alakult ki, hogy a kés a macskaevők fegyvere, Piaggi pedig azt hitte, hogy a késelés a feketék védjegye.
– Úgy hallom, valaki stukkerral vadászik.
– Egyiket sörétessel kapták telibe, közvetlen gyomorszájon. A zsaruk a csöveseket cseszegetik. Roppant óvatosak.
– Erről nem hallottam – ismerte be Piaggi. Úgy látszik, az ürgének remek forrásai vannak. Mondjuk közelebb is lakik ahhoz a körzethez. Nem csoda, ha a hírszerző hálózata gyorsabb, mint az övé.
– Úgy tűnik, profival van dolgunk – vonta le a következtetést Tucker. – Vérprofi a csóka.
Piaggi bólintott, hogy érti, de közben nem tudott mit kezdeni a dilemmával. A különlegesen képzett maffiabérgyilkosok létezése jobbára kitaláció, a tévéműsorok és a mozifilmek szüleménye. A szervezett bűnözés világában a tipikus gyilkos nem különlegesen képzett fegyverforgató, hanem ugyanaz, aki a többi pénzcsináló tevékenységet is végzi. Nem léteznek különlegesen képzett bérgyilkosok, akik türelmesen várnak a telefonhívásra, elvégzik a piszkos munkát, majd visszatérnek flancos otthonukba, várva a következő megbizatást. Voltak ugyan olyan beavatott tagok, akiknek kivételesen jól ment a gyilkolás, de az nem ugyanaz. Náluk egyszerűen csak híre ment, milyen hidegvérrel képesek intézni a dolgot. Vagyis a likvidálásokat rendszerint minimális felhajtással intézték, és nem törekedtek magasfokú művészi precizitásra. Az igazi szociopaták ritkák voltak, még a maffia köreiben is. A kontár, hentesmunkaszerű kivégzés inkább szabály volt, semmint kivétel. Szóval a Henry képzetében megjelenő „profi” maffiabérgyilkos a mozifilmek szüleménye, aki csak képzeletben létezik. Mégis hogy a francba magyarázza meg ezt neki?
– Nem az én emberem, Henry – bökte ki némi töprengés után. Az, hogy egyáltalán nincsenek is emberei, már más lapra tartozik, gondolta magában Piaggi, miközben figyelte, hogy a szavai milyen hatást váltanak ki partneréből. Tucker mindig is azt hitte, Piaggi nagyobb tapasztalattal bír a gyilkolásban. Piaggi viszont tudta, hogy a szakma ezen szegmensében Tucker jóval tapasztaltabb nála. Még valami, amit meg kéne értetni vele, de nyilvánvaló, hogy ennek nem most jött el az ideje. A maga részéről megelégedett annyival, hogy figyelte Tucker arcát, ahogy a chiantit szopogatja, és próbálta kiolvasni a gondolatait.
Honnan tudhatom, hogy az igazat mondja?
– Szükséged van segítségre, Henry? – kérdezte Piaggi, mintegy megtörve a kínos csöndet.
– Nem hiszem, hogy te állsz mögötte. Annál intelligensebb vagy – bökte ki Tucker, és kiürítette a poharát.
– Ezt örömmel hallom! – mosolyodott el Piaggi, és újratöltötte mindkét poharat.
– Mi a helyzet Eddie-vel?
– Ezt hogy érted?
– Hogy lehet-e egyszer belőle is „beavatott”? – forgatta meg a poharában a bort Tucker. Piaggi becsületére legyen mondva, mindig is értett hozzá, hogy kell megteremteni a megfelelő atmoszférát egy üzleti tárgyaláshoz. Ez volt az egyik oka, ami összehozta őket. Tony meggondolt, körültekintő ember volt, aki akkor is udvarias maradt, ha kényes kérdéseket tettek fel neki.
– Ez elég kényes téma, Henry. Attól tartok, ezt nem veled fogom megvitatni. Soha nem lesz beavatott. Ezt te is tudod.
– Ez nem az egyenlő esélyek klubja, mi? Nos, hát rendben! Értem. Szóval soha nem lehetek beavatott. Csak hogy tudjam, hányadán állunk, Anthony! – vigyorodott el Tucker, valamelyest oldva a feszültséget. Abban bízott, hogy Piagginak így könnyebb lesz válaszolnia. Kívánsága teljesült.
– Nem – mondta Piaggi némi tűnődés után. – Eddie-ből senki se néz ki többet.
– Talán pont azon van, hogy bebizonyítsa az ellenkezőjét. Piaggi megrázta a fejét. – Nem hiszem. Eddie-nek igen jól termel ez a biznisz. Ezzel ő is tisztában van.
– Kicsoda lehet akkor? – kérdezte Tucker. – Ki tud még eleget? Ki vállalna be ennyi gyilkosságot, hogy a valódi célját leplezze? Ki akarná azt a látszatot kelteni, hogy egy profi tette?
Eddie nem elég rafkós ehhez. Ezt Piaggi nagyon jól tudta. Legalábbis azt gondolta, hogy tudja.
– Nézd, Henry, ha Eddie-t kivennénk a kalapból, az komoly zűrt okozna! – Pillanatra megállt. – Mindenesetre a körmére nézek!
– Kösz! – mondta Tucker, azzal felállt, és magára hagyta Piaggit a borával.
Piaggi ott maradt az asztalnál. Miért kell ilyen bonyolultnak lennie a dolgoknak? Vajon Henry szavahihető? Valószínűleg. Piaggi volt Tucker egyeden közvetítő kapcsa a szervezettel, és ezt a kapcsot elvágni mindenki számára hátrányos lett volna. Tucker roppant fontos partnerré nőheti ki magát, de beavatott soha nem lesz belőle. Ugyanakkor vág az esze, és mindig teljesíti, amiben megállapodtak. A szervezet sok ilyen emberrel áll kapcsolatban – beavatatlan külsőssel, társult taggal, vagy hívjuk, aminek akarjuk –, akiknek a fontossága és státusza egyenes arányban áll a hasznosságukkal. Sokuk valójában nagyobb befolyással bírt, mint egynémely „beavatott”, persze a különbség mindig megvolt. Egy éles vitában a beavatottság sokat nyomott a latban. Leginkább mindent. Ez sok mindent megmagyarázhat. Vajon Eddie tényleg féltékeny Henry státuszára? Tényleg annyira fontos neki az igazi tagság, hogy a jelenlegi felállás előnyeit is hajlandó kockára tenni érte? Ennek nem lenne túl sok értelme, tűnődött magában Piaggi. Akkor mi folyik itt?
Ahoy, Springer! – köszöntötte egy hang. A tengerészgyalogos tizedes meglepődött, hogy a kabin ajtaja azonnal kinyílt. Arra számított, hogy úgy kell majd kiráznia ezt a... civilt... a puha ágyából. Ehelyett egy dzsungelbakancsos, foltos gyakorlóruhát viselő pasas fogadta. Öltözéke nem volt kimondott tengerészgyalogos szabványfelszerelés, de ahhoz elég jó volt, hogy komolyan vetesse benne magát. Még látszott a lefejtett felvarrók helye, amitől Mr. Clark csak még komolyabbnak tűnt.
– Erre, uram! – intett a tizedes. Kelly szó nélkül követte.
Kelly tudta, hogy az uram megszólítás semmit nem jelent. Egy tengerészgyalogos, ha nem biztos a dolgában, egy villanypóznát is simán „leuramoz”. Kelly követte a kocsihoz az ifjú tengerészgyalogost. Elindultak, keresztül a vágányokon, majd fel a dombra. Kelly úgy érezte, bírna még pár órát szunyókálni.
– Maga a tábornok sofőrje?
– Igen, uram! – Társalgásuk ebben ki is merült.
Nagyjából huszonöten voltak. Tagjaikat nyújtóztatták, cseverésztek egymással a reggeli párában, miközben a szakaszt vezénylő tiszt fel-alá járt a soron, és fürkésző tekintettel nézte az esetleges álmos, kialvatlan szemeket. Amikor a tábornok autója megérkezett, és kiszállt belőle valaki, mindenki odafordult. Mindenkinek rögtön feltűnt a fals egyenruha. Kíváncsiak voltak, ki lehet ez az alak, különös tekintettel arra, hogy a gyakorlóján egyáltalán nem volt rangjelzés. A pasas a vezénylő tiszthez lépett.
– Maga Gunny Irvin? – kérdezte Kelly.
Paul Irvin tüzérőrmester tiszteletteljesen bólintott, közben tekintetével végigmérte az érkezőt. – Úgy van, uram! Maga Mr. Clark?
Kelly bólintott. – Legalábbis próbálok az lenni ezen a hajnali órán.
A két férfi végigmérte egymást. Paul Irvin sötét bőrű, szigorú tekintetű ember volt. Nem az a nyíltan fenyegető tekintetű, amire Kelly számított. Inkább meggondolt, alapos embernek tűnt, olyannak, amilyenre a kora és tapasztalata alapján számítana az ember.
– Milyen formában van? – kérdezte Irvin.
– Csak egy módon tudjuk kideríteni! – felelte Clark.
Az őrmester szélesen elvigyorodott. – Remek! Akkor ma maga vezeti a futást, uram! A szakaszparancsnokunk úgy sincs itt, épp hereverél valahol.
Te jó ég!
– Na, mozgassuk meg a tagjainkat! – Irvin az alakulat elé lépett, és vigyázzt vezényelt. Kelly a második sor jobb szélén foglalt helyet.
– Jó reggelt, tengerészgyalogosok! Marines!
– Recon! – harsogták egyszerre válaszul.
A rendszeres napi edzésprogram nem tűnt sétagaloppnak, de Kellynek nem is kellett fitogtatnia semmit. Irvint figyelte, aki egyre komolyabb arcot vágott, és úgy végezte a gyakorlatokat, mint valami robot. Fél óra múlva kétségkívül mind bemelegedtek. Irvin ismét vigyázzt vezényelt.
– Uraim, hadd mutassam be a csapat új tagját, Mr. Clarkot! Ma ő fut velem az élen, ő diktálja maguknak a tempót!
Kelly odalépett az őrmesterhez. – Dunsztom sincs, merre kell menni! – súgta a fülébe.
– Semmi gond, uram! – felelte Irvin hamiskás mosollyal. – Csak jöjjön utánunk, ha kidőlt a sorból!
– Utánam, bőrnyakúak, indulj! – ismételte Kelly az őrmester szavait.
Negyven perccel később Kelly még mindig az élen haladt. Az, hogy ő diktálhatta a tempót, nem jött rosszul. Legfőbb gondja az volt, hogy stabilan tartsa magát, márpedig ha fárad a test, a finomhangolás megy el először.
– Balra! – jelezte Irvin, és a kezével mutatta is az irányt. Kelly nem tudhatta, hogy tíz másodperc kellett neki ahhoz, hogy összegyűjtse a beszédhez szükséges plusz levegőt. Persze cseppet sem könnyítette meg az őrmester dolgát, hogy a ritmusra éneklés terhét is ő cipelte pluszban. Az új ösvény, egy egyszerű földút, fenyőfák között vezetett.
Épületek, hála az égnek, remélem, ez a végállomás! Kellynek szinte már a gondolatai is ziháltak. A földút kissé elkanyarodott. Kelly szeme előtt feltűnt néhány autó. Biztos ez lesz a... Ez meg mi?! Kis híján megállt meglepetésében. Futólépést vezényelt, hogy lelassítsa a formációt.
Próbababák?!
– Szakasz – vezényelte Irvin –, állj! Pihenj! – tette hozzá.
Kelly köhögött párat, és a térdére támaszkodott. Áldotta a parki kocogásokat és a szigeten rótt köröket. Ezeknek köszönhette, hogy túlélte a reggelt.
– Lassú! – Irvinnek csak ennyi mondanivalója volt.
– Jó reggelt, Mr. Clark! – Kelly észrevette, hogy az egyik autó igazi. James Greer és Marty Young intett feléje.
– Jó reggelt! Remélem, jól aludtak! – üdvözölte őket Kelly.
– Maga vállalta, most ne panaszkodjon! – mondta Greer.
– Négy perccel lassabbak voltak a szokásosnál – jegyezte meg Young. – Azért nem olyan rossz egy hírszerzőtől!
Kelly kissé bosszúsan elfordította a fejét. Jó egy percbe telt, míg rájött, mi ez a hely.
– Bakker!
– Ott van a dombja! – mutatta Young.
– Itt magasabbak a fák! – mondta Kelly. Igyekezett felmérni a terepet.
– A domb is. Ez egy csapadékos vidék.
– Ma este? – kérdezte Kelly. Nem volt nehéz leszűrni a tábornok szavaiból.
– Meg tudja csinálni?
– Muszáj lesz kideríteni. Mikor indul a misszió?
– Ezt most még nem kell tudnia – válaszolt Greer a tábornok helyett.
– És mikor fogom megtudni?
A CIA-s tisztviselő kivárt a válasszal. – Három nappal azelőtt, hogy elhagyjuk a bázist. Néhány óra múlva átvesszük a misszió paramétereit. Egyelőre figyelje a felkészülést! – Greer és Young visszament a kocsihoz.
– Értettem! – mondta Kelly a hátuknak. A tengerészgyalogosok kávészünetet kaptak. Kelly is fogott egy poharat, és elvegyült a rohamosztag tagjai között.
– Nem rossz! – bólintott Irvin.
– Köszönjük! Mindig tudtam, hogy a maguk szakmájában ez a legeslegfontosabb dolog.
– Micsoda? – kérdezte az őrmester.
– Hogy hogyan tudnak minél előbb, minél gyorsabban elfutni!
Irvin jóízűt nevetett. Jöhetett a nap első konkrét feladata, ami lehetőséget adott az embereknek, hogy kicsit lehűljenek, és ők is kinevessék magukat. Elkezdődött a próbababák átrendezése. A művelet valóságos rituálévá vált. Kialakult, melyik gyerekhez melyik nőfigurák tartozzanak. Felfedezték, hogy a bábuk végtagjai mozgathatók. Az alakulat tagjai roppant jól szórakoztak. Két tengerészgyalogos kerített két feszes, szűk szabású bikinit, amit hivalkodóan két lustán elnyúló nőalakra adtak. Kelly elképedve figyelte őket, sőt észrevette, hogy a két fürdőruhamodell testét az élethűség kedvéért külön kipingálták. Jesszusom, gondolta magában, és még azt mondják, a matrózoknak nincs ki mind a négy kerekük!
A USS Ogden új hajó volt, illetve csaknem új. 1964-ben jött ki a Haditengerészet New York-i hajógyárából. Százhetvennégy méter hosszú, szokatlan kinézetű hajó volt. Elülső része teljesen szokványos felépítményt kapott, mintegy nyolc gépágyúval az ellenséges gépmadarak elhessegetésére. Szokatlan kinézetét a hátsó részének köszönhette, amely felül lapos volt, alul viszont tágas hajóteret rejtett. Míg a lapos rész helikopterek fogadására szolgált, addig közvetlenül alatta, a hajótest belsejében elárasztható dokkot alakítottak ki, innen úsztak ki a partraszállítást végző kisebb járművek. Az Ogdent és tizenegy hasonló testvérét partraszállító hadműveletek lebonyolítására tervezték. A kétéltű, partraszálló hadműveleteket a tengerészgyalogság dolgozta ki az 1920-as, majd fejlesztette tökélyre az 1940-es években. A csendes-óceáni flotta partraszállást támogató hajói azonban mostanra küldetés nélkül maradtak. A tengerészgyalogosokat rendszerint különböző charter légitársaságok járatai szállították a partra hagyományos repülőterek segítségével. A partraszállító hajók egy részét így más jellegű missziókra alakították át. Ahogy az az Ogdennel is történt.
Hatalmas daruk egy sor pótkocsit emeltek a hajó repülőfedélzetére, majd amikor ezeket rögzítették, a legénység különböző antennákat helyezett el a fedélzeten. Ugyanilyen eszközök kerültek a felépítményre is. A műveletet teljesen nyíltan végezték – egy 17 ezer tonnás hadihajót nem lehetett csak úgy elrejteni –, és hamar világossá vált, hogy az Ogdent, csakúgy mint két másik testvérét, elektronikai felderítő platformmá alakítják át. A hajó nem sokkal napnyugta előtt futott ki a San Diego-i Haditengerészeti Támaszpontról, kísérőhajók és a szokásos tengerészgyalogos-zászlóalj nélkül. Legénységét harminc tiszt és négyszázkilencven legénységi állományú haditengerész alkotta, akik azonnal nekiláttak szolgálati feladataik ellátásának. Mire a nap teljesen lement, már jócskán kint voltak a tengeren. Új küldetésük sokak előtt nyilvánvalóvá vált, így azok előtt is, akik nem baráti nemzet zászlaja alatt hajóztak. A hajó a fedélzetére emelt utánfutókkal és a csonkig égett fákra hajazó antennaerdővel – tengerészgyalogosok nélkül – közvetlenül senkinek sem árthatott. Ez alighanem mindenki számára nyilvánvaló volt.
Két órával később, mintegy kétszáz tengeri mérföld megtétele után a fedélzetmesterek kijelölték a fedélzeti személyzet tagjait a soron következő feladatra, majd közölték a felettébb értetlennek tűnő ifjú tengerészekkel: egy kivételével el kell oldaniuk az üres pótkocsikat, és fel kell számolniuk a fedélzeten levő antennaerdőt. A felépítményen levő antennákat a helyükön kellett hagyniuk. Először az antennákat vitték le a tágas hajótérbe, majd az üres pótkocsik következtek, míg az egész repülőfedélzet teljesen fel nem szabadult.
A Subic Bay Haditengerészeti Támaszponton a USS Newport News hadtestparancsnoka a másodtiszt és a tüzértiszt társaságában tekintette át a következő hónapra kijelölt harci feladatokat. Az ő parancsnokságuk alá tartozott a világ egyik utolsó, vérbeli nehézcirkálója, melynek 200 mm-es ágyúival kevesen vetekedhettek. Ezek az ágyúk félautomata üzemmódban működtek. Lőportöltetüket réz töltényhüvelyek fogadták be, melyek épp csak méretükben különböztek azoktól a társaiktól, amiket a vadászok applikáltak 30-30-as Winchesterükbe. Harminckét kilométeres hatótávjával a Newport News elképesztő tűzerőt képviselt, ahogy azt két héttel korábban az észak-vietnami hadsereg egyik zászlóalja is megtapasztalta, balszerencséjére. Percenként ötven lövés per ágyúcső. Mivel a kettes számú lövegtorony megsérült, a cirkáló átmenetileg csak négyszáz lövést tudott percenként leadni a  célpontra, ami így is mintegy ötven tonna bomba erejének felelt meg. Mint azt a hajóparancsnok megtudta, a cirkáló következő feladata a vietnami partok mentén telepített légvédelmi ütegállások felszámolása lesz. Részéről ez rendjén is volt, bár istenigazából arra vágyott, hogy egyszer, egyik éjszaka beszabadulhasson a Hai Phong-i kikötőbe.
Az emberük, úgy látom, érti a dörgést! Legalábbis eddig jól muzsikál! – állapította meg Martin Young háromnegyed kettőkor.
– Marty, azért szerintem túlzás ilyesmit várni tőle már első este! – tiltakozott Dutch Maxwell.
– Hát, Dutch, ha együtt akar dolgozni a tengerészgyalogosaimmal... – Young már csak ilyen volt. Folyton a tengerészgyalogosaival jött. Guadalcanalnál anno együtt repült Joe Foss-szal, Koreában Chesty Puller tengerészgyalogos-ezredének nyújtott légi fedezetet, és egyike volt azoknak a pilótáknak, akik a közvetlen légitámogatás műfaját szinte művészi tökélyre fejlesztették.
A domb tetején álltak, amely a tábornok által nemrég kialakított létesítményre nézett. A lejtőn a Recon Marines tizenöt felderítője rejtőzött. Az volt a feladatuk, hogy a domb tetején kijelölt pozícióhoz igyekvő Clarkot felkutassák és kiiktassák. Még maga Young is elismerte, hogy mindjárt az ismerkedés első napján túl kemény feladatot róttak Clarkra, de Jim Greer akkora nagy dérrel-dúrral harangozta be, milyen lenyűgöző a pasas, hogy úgy gondolta, muszáj helyre tenni a „kémeket”. Ebben Dutch Maxwell is egyetértett vele.
– Micsoda vacak egy foglakozás! – jegyezte meg a tengernagy a maga ezerhétszáz repült órájával.
– Oroszlán, tigris és medve! Ó, jaj! – kuncogott Young. – Nem nagyon hiszem, hogy elsőre megcsinálja! Ahhoz túl jók az embereink. Nem igaz, Irvin?
– Ahogy mondja, uram! – vágta rá a tüzérőrmester.
– Maga mit gondol Clarkról? – kérdezte tőle Young.
– Úgy látom, tud egyet és mást! – ismerte el Irvin. – Civil létére egész jó kondiban van. És tetszik, amit a szemében láttam!
– Nocsak?
– Ön is észrevette, uram, milyen hűvös és metsző a tekintete? Tapasztalt csóka lehet. – Jobbára csak suttogtak. Kellynek elvileg hozzájuk kellett volna eljutnia, és nem akarták ezzel is megkönnyíteni a dolgát. Emellett nem akarták oda nem illő hangokkal megzavarni az erdő neszeit. – De ezt ma bebukja! Megmondtam az embereimnek, mi lesz, ha a pasas elsőre átjut rajtuk!
– Tengerészgyalogoséknál nem ismerik a fair playt? – kifogásolta Maxwell a bajsza alatt mosolyogva. Az őrmester nem hagyta annyiban.
– Uram, a fair play számomra annyit jelent, hogy az összes felderítőm jusson haza élve. A többiek, már megbocsásson, uram, de rohadjanak meg!
– Vicces, őrmester, magam is így értelmezem a fair play fogalmát! – Ebből a fazonból remek vezénylő élenjáró főaltiszt lehetne! – gondolta magában Maxwell.
– A baseballt követed, Marty? – lazítottak kicsit. Clarknak úgysincs esélye feljutni, gondolták.
– Az Orioles most erősnek tűnik.
– Uraim, összpontosítsunk a tárgyra! – javasolta Irvin diplomatikusan.
– Jogos a két pont! Nézze el nekünk! – felelte Young. Az admirális és a tábornok elhallgattak. Óráik kivilágított mutatóját figyelték, amely lassan a gyakorlat végét jelentő három órához közeledett. Ez idő alatt nemhogy szavát nem hallották Irvinnek, de még a lélegzetét se. A tengerészgyalogos tábornoknak nem okozott gondot a tipródás, viszont az admirális nem érezte jól magát az erdőben a sok vérszívó rovar, kígyó és egyéb olyan kellemetlen élőlény között, mellyel a vadászgépek pilótafülkéjében nem sűrűn találkozott. Hallgatták a fenyves susogását, a denevérek, baglyok és más repülő állatok szárnysuhogását. 2 óra 55 perc volt. Marty Young felállt, kinyújtózkodott, majd a zsebébe nyúlt cigarettáért.
– Kaphatok egy szálat? Az enyém sajnos elfogyott, pedig jólesne egy slukk! – suttogta egy hang.
– Parancsoljon, felderítő! – mondta Young előzékenyen. Odanyújtotta a karját az árnyékba, és megfricskázta megbízható Zippóját. Hirtelen hátrahőkölt. – A szentségit!
– Ha engem kérdez, tábornok, szerintem a Pittsburgh erősebbnek tűnik. Az Orioles dobóit idén gyengébbnek érzem – harapott egy slukkot Kelly, de nem szívta le, rögtön eldobta a szálat.
– Mióta van itt? – tudakolta Maxwell.
– Oroszlán, tigris és medve! Ó, jaj! – utánozta Kelly. – Egy harminckor már mind halottak voltak, uram!
– Maga istencsapása! – dühöngött Irvin. – Velem is végzett?
– Milyen udvarias volt, hogy végig csendben maradt!
Maxwell előkapta a zseblámpáját. Mr. Clark – az admirális magában is szándékosan hívta így a pasast – ott állt előttük, gumikéssel a kezében, zöld-feketére pingált arccal és a midwayi csata óta most először borzongott meg újra a félelemtől. A fiatal arcra kéjes vigyor ült. Clark eltette a „kést”.
– Ezt meg hogy az ördögbe csinálta? – kérdezte Dutch Maxwell.
– Ügyesen, admirális! – nevetett Kelly, és lenyúlt a tábornok kulacsáért. – Uram, ha elárulnám, bárki képes lenne rá, nem igaz?
Irvin is felállt a helyéről, és a civilhez lépett.
– Mr. Clark, uram, részemről megfelelt!

22
Semper Fidelis
Griscsanov a követségre tartott. Ha Nôi furcsa város volt, a francia gyarmati építészet mintapéldánya: kis, sárga emberkék és bombatölcsérek különös keveréke jellemezte. Egy háború sújtotta országban közlekedni eleve szokatlan vállalkozás volt, pláne egy katonai álcázófestéssel ellátott járműben. Bármikor előfordulhatott volna, hogy egy bevetésről visszatérő, éppen arra haladó amerikai vadászbombázó úgy dönt, hogy megmaradt bombáit vagy 20 mm-es gépágyúlövedékeit beveti egy kis gyakorlatozásra, bár ez nem volt jellemző rájuk. A jószerencse mindenesetre úgy hozta, hogy éppen felhős, borús volt az ég, gyenge légi tevékenységgel, így ha Griscsanov nem is élvezte az utazást, valamelyest nyugodtabban dőlhetett hátra. Rengeteg lerombolt hidat látott, az utakon bombatölcséreket. Az út háromszor annyi ideig tartott, mint normál körülmények között. Helikopterrel nyilván gyorsabb lett volna, de egyben őrültség is. Az amerikaiak a jelek szerint abban a tévhitben éltek, hogy a személyautók civilekhez tartoznak – mindez egy olyan országban, ahol a bicikli státuszszimbólumnak számít, képedt el Griscsanov –, a helikopter viszont harci eszköz, melynek lelövése győztes találatnak számít. Most Ha Nôi-ban egy olyan betonépületbe tartott, ahol a villanyáram a múlté volt, a légkondicionáló pedig abszurd fantáziaszülemény. A nyitott ablakoknak és a rosszul illesztett szúnyoghálóknak köszönhetően a bogarak otthonosabban és háborítatlanabbul érezhették magukat, mint az itt izzadó dolgozók. Ezzel együtt megérte az út hazája követségére, ahol végre anyanyelvén beszélhetett és pár felbecsülhetetlen órára megszűnt féldiplomatának lenni.
– Nos, hogy halad? – kérdezte a tábornok.
– Jól, de kellene még pár ember. Túl sok ez egy főnek.
– Nem megoldható! – A tábornok öntött a vendégnek egy pohár ásványvizet. A fő ásványt itt a só jelentette. Az oroszok rengeteget ittak itt belőle. – Nézze Nyikolaj Jevgenyijevics, elég bajos az ügy! Nem könnyű velük dűlőre jutni!
– Tábornok elvtárs! Tudom, hogy csak egy vadászpilóta vagyok és nem kenyerem a politikaelmélet; tudom, hogy testvéri szocialista szövetségeseink a marxizmus-leninizmus és a reakciós kapitalista nyugat konfliktusának frontvonalába kerültek, és hogy ez a nemzeti felszabadítási háború fontos eleme azon törekvésünknek, hogy megszabadítsuk a világot az elnyomástól...
– Igen, Kolja... – mosolygott ravaszul a tábornok. Hagyta, hogy ez az ember, aki amúgy nem egy politikaelméleti szaktekintély, előhozakodjon mindenféle ideológiai varázsszózatokkal... –, tudjuk, hogy ez így van. De térjen a lényegre! Ma még sok a teendőm.
Az ezredes megértően bólintott. – Ezek az arrogáns seggfejek nem segítenek nekünk. Csak kihasználnak minket, kihasználnak engem, arra használják a foglyaimat, hogy minket zsaroljanak velük. Ha ez a marxizmus-leninizmus, akkor én trockista vagyok. – Egy ilyen viccet csak kevesen mertek volna a tábornok előtt elsütni, de Griscsanov apja a központi bizottsági tagja volt, kifogástalan politikai előélettel.
– Mit tudott meg, ezredes elvtárs? – terelte vissza a szót a lényegre a tábornok.
– Zacharias ezredes pontosan az, akire számítottunk, talán még több is annál. Most épp azt fejtegetjük, hogy védhetjük meg szovjet hazánkat a kínaiaktól. Ő a kék agresszorok századparancsnoka.
– Mi? – pislogott a tábornok. – Fejtse ki érthetően!
– Ez az ember vadászpilóta, de egyben a légvédelmi rendszerek elleni harc avatott szakértője. Gondolta volna? Bár eddig csak utasként repült bombázón, hadászati műveleteket tervez a légi parancsnokság részére, valamint az ellenséges légvédelem elnyomása, semlegesítése tárgykörben részt vett a stratégiai doktrína megalkotásában. Most pedig nekem segít mindebben!
– A jegyzetei?
Griscsanov zavarba jött. – A táborban vannak. Testvéri szocialista elvtársaink „tanulmányozzák” őket. Tábornok elvtárs, van fogalma, milyen fontos információkról van szó?
Bár hivatására nézve a tábornok harckocsiparancsnok volt, nem repülőtiszt, ő volt a szovjet égbolt egyik legényesebb csillaga, akinek Vietnamban az volt a feladata, hogy az amerikaiak tevékenységét tanulmányozza. Hazája egyenruhás szolgálatát tekintve ez volt az egyik legnagyobb jelentőségű feladatkör.
– Feltételezem, páratlan jelentőségű.
Griscsanov előrehajolt. – Még két hónap, esetleg hat hét, és képes leszek visszafejteni a légi stratégiájukat. Képes leszek úgy gondolkodni, mint ők. Nemcsak az aktuális terveiket fogom ismerni, de a jövőre nézve is kamatoztatni fogom tudni a gondolkodásukat. Megbocsásson, nem a saját fontosságomat akarom ezzel felpuffasztani – tette hozzá őszintén. – Ez az ember egyetemi szinten avat be az amerikai doktrína és filozófia rejtelmeibe. Láttam a KGB és a GRU hírszerzőinek előzetes szakvéleményét. Ennek legalább a fele téves. És ez csak egy ember. Van egy másik, aki a hordozó-doktrínába avat be, egy másik pedig a NATO háborús terveibe. És sorolhatnám, tábornok elvtárs.
– És mégis hogy csinálja, Nyikolaj Jevgenyijevics? – A tábornok új volt a posztján, és Griscsanovval korábban csak egyszer találkozott, de az eddigi szolgálati érdemei több mint kiválóak voltak.
Az ezredes hátradőlt a székben. – Kedvességgel és együttérzéssel.
– Az ellenségeinkkel? – meredt rá a tábornok szúrós tekintettel.
– Vajon az a fő célunk, hogy fizikailag meggyötörjük ezeket az embereket? – gesztikulált. – Nekik ez a módszerük, és mire mennek vele? Mit kapnak érte? Jól hangzó hazugságokat. A moszkvai csoportunk szinte semmit nem tudott hasznosítani abból, amit ezek a mitugrászok küldtek neki. Ekkor rendeltek ide engem, hogy érdemi információkat gyűjtsek. És pontosan ezt teszem. Tábornok elvtárs, ha meg tudom szerezni a kívánt információkat, állok elébe a kritikáknak!
A tábornok bólintott. – Akkor miért van most itt?
– Több emberre van szükségem! Túl sok ez egy embernek! Mi van, ha megölnek? Ha maláriát kapok, vagy ételmérgezést? Ki fogja akkor elvégezni a munkámat? Egyedül nem tudom kihallgatni az összes foglyot. Különösen nem úgy, hogy kezd megeredni a nyelvük. Egyre többet kell beszélnem hozzájuk, ez rengeteg energiámat emészti fel, és a folytonosság rovására megy Egyszerűen nincs elég óra egy napban.
A tábornok nagyot sóhajtott. – Én mindent megtettem. Felajánlották a legjobb...
– A legjobb mijüket? Legbarbárabb embereiket? – mordult fel bosszúsan Griscsanov. – Csak tönkreteszik a munkámat. Oroszokra van szükségem. Emberekre, kultúremberekre! Pilótákra, tapasztalt tisztekre. Nem holmi közlegényeket hallgatok ki. Ezek harcedzett, tapasztalt katonák.
Pont amiatt értékesek számunkra, amit tudnak. És azért tudnak olyan sok mindent, mert intelligensek. Mivel intelligensek, nem reagálnak jól a durva bánásmódra. Tudja, mire lenne igazán szükségem? Egy jó pszichiáterre. És még valamire – tette hozzá, maga is megijedve a bátorságán.
– Pszichiáterre? Nem mondja komolyan. És kétlem, hogy be tudnék küldetni még több embert a táborba. Moszkva „műszaki okokra” hivatkozva késlelteti a légvédelmi rakéták szállítását. Mint mondtam, nehéz dűlőre jutni a szövetségeseinkkel, egyre több a nézeteltérés. – A tábornok hátradőlt, és letörölte az izzadságot a homlokáról. – Mi lenne ez a másik valami?
– Remény, tábornok elvtárs! Remény! – szedte össze a bátorságát Nyikolaj Jevgenyijevics Griscsanov ezredes.
– Ezt fejtse ki!
– Ezek az emberek tisztában vannak a helyzetükkel. Alapos eligazítást kaptak, mi történik itt a hadifoglyokkal. Tudják, hogy különleges státuszban vannak. Tábornok elvtárs, ezeknek az embereknek a tudása enciklopedikus. Több évre való információs kincsesbánya.
– Hova akar kilyukadni?
– Nem hagyhatjuk őket meghalni! – bökte ki Griscsanov, rögtön moderálni próbálva iménti kijelentését. – Úgy értem, nem mindet. Néhányan nagy hasznunkra lennének, de valamit muszáj felajánlanom nekik cserébe.
– Hogy kihozzuk onnan őket?
– Az után a pokol után, amiben itt részük volt...
– Ezek az ellenségeink, ezredes! Arra képezték ki őket, hogy minket elpusztítsanak. Tartogassa az együttérzését a honfitársaira! – dörmögte a tábornok, aki annak idején hóban-fagyban harcolt Moszkva külvárosában.
Griscsanov nem tágított, ahogy anno a tábornok sem. – Ők is emberek, ugyanolyanok, mint mi, tábornok elvtárs! És számunkra roppant hasznos tudással rendelkeznek, feltéve, ha ki tudjuk szedni belőlük ezeket az információkat. Ez ilyen egyszerű! Túl sok azt kérni, hogy bánjunk velük rendesen, hogy adjunk nekik cserébe valamit azért, hogy segítenek megvédeni a hazánkat az esetleges pusztulástól? Persze meg is kínozhatjuk őket, ahogy „testvéri szocialista szövetségeseink” tették, teljesen hiába! Valóban ez szolgálja legjobban a hazánkat? – A lényeg végső soron ez volt, ezt a tábornok is jól tudta. Az ezredesre nézett, és az első gondolat, amit kimondott, logikusan adta magát.
– Kockára akarja tenni a karrieremet a sajátjával együtt? Az én apám nem központi bizottsági tag. – Jó hasznát vettem volna ennek az embernek a zászlóajamban....
– Az ön apja katona volt. Kiváló katona, ahogy ön is! – méltatta felettesét Griscsanov. Ügyesen játszottak mindketten, és ezt mindketten tudták. De az igazi lényeg Griscsanov felvetésének ésszerűsége és jelentősége volt. Egyfajta hírszerzési puccsnak is felfogható volt, ami megingatta volna a KGB és a GRU hivatásos kémjeit. Egy hivatástudattól vezérelt igazi katona erre csak egyféleképpen reagálhatott.
Jurij Konsztantyinovics Rokosszovszkij altábornagy előhúzott a fiókjából egy üveg vodkát. Starka márkájú volt, barna vodka, a legjobb, legdrágább fajta. Töltött két kupicával.
– Több embert nem adhatok, Kolja. Pszichiátert pláne nem, még egyenruhásat se. De ami a reményt illeti, mindent megpróbálok!
A harmadik görcsroham már gyengébb volt, de még mindig aggasztó. Sarah Rosennek sikerült lenyugtatnia Dorist egy nagyon enyhe dózisú barbituráttal. Időközben a vérteszt eredménye is megjött. Doris valóságos gyűjteményt szedett össze különféle kórokból. Kétféle nemi baja volt, egy másik, a szervezet egészét érintő fertőzése, és valószínűleg kialakuló diabétesze is. Az első hármat erős dózisú antibiotikummal kezelték, míg az utóbbira speciális diétával próbálkoztak, mondván, majd később meglátják, milyen eredményre vezet. Sarah számára a fizikai bántalmazások nyomai olyanok voltak, mintha egy másik földrészen, egy másik korban zajló rémálomból léptek volna elő. A legaggasztóbb azonban az volt, milyen pszichés utóhatásai lesznek a múltbéli dolgoknak. Doris Brown lassan lehunyta a szemét, és álomba merült.
– Doktornő, én...
– Sandy, megtennéd azt a szívességet, hogy Sarah-nak szólítasz? Pláne itt, a te házadban!
A nővér zavartan elmosolyodott. – Rendben, Sarah. Nagyon aggódom.
– Én is. A fizikai és a pszichés állapota miatt is. És a „barátai” miatt is...
– Én John miatt is aggódom – kanyarodott el Sandy. Doris már jó kezekben volt. Sarah Rosen kiváló szakorvos volt, bár a legtöbb kiváló orvoshoz hasonlóan aggódó típus.
Sarah kiment a szobából. Lentről kávéillatot érzett. Sandy is vele tartott. – Igen, még ott van ez is! Furcsa egy pasas.
– Soha nem dobom el az újságot. Minden héten, ugyanabban az időben összekötözöm őket, és megnézem, minden régebbi szám megvan-e.
Sarah kitöltötte a kávét. Finom, kecses mozdulatai vannak, jegyezte meg magában Sandy. – Én tudom, mit gondolok róla. Kíváncsi lennék, hogy te mit mondasz! – hozta fel a farmakológus.
– Szerintem embereket öl – szinte fizikai fájdalmat okozott neki, hogy kimondja.
– Azt hiszem, igazad van. – Sarah Rosen leült, és megdörzsölte a szemét. – Te ugyebár nem találkoztál Pammel? Ő még Dorisnál is csinosabb volt. És karcsúbb, talán az elégtelen táplálkozástól. Őt sokkal könnyebb volt lehozni a szerről. Talán nem bántalmazták olyan durván, legalábbis fizikailag nem. Érzelmileg ugyanolyan sérült volt. Bár a teljes történetet nem ismerjük. Sam szerint John sokat tud. De nem is ez a lényeg! – Sarah felnézett. Mély fájdalom jelent meg az arcán. – Őt sikerült megmentenünk, Sandy! Aztán valami történt. Aztán valami... valami megváltozott Johnban.
Sandy kinézett az ablakon. Reggel háromnegyed hét volt. Az emberek sorban jöttek ki pizsamában, köntösben a reggeli újságért és a kanna tejért. A korán munkába járók autóba pattantak, és elsiettek. A reggeli nyüzsgés nagyjából fél kilencig szokott tartani. Sandy visszafordult az ablaktól. – Nem, semmi sem változott meg. Mindig is ott volt. Valami... nem tudom, felszínre hozta, szabadjára engedte úgymond. Mintha kinyitották volna egy ketrec ajtaját. Milyen ember... egyik fele olyan, mint Tim, de a másik fele... azt egyszerűen nem értem.
– Mi a helyzet a családjával?
– Nincs neki. A szülei meghaltak, testvére nincs. Nős volt...
– Igen, tudok róla. Aztán meg Pam – csóválta a fejét Sarah. – Magányos.
– Egyik felem azt mondja, jó ember, a másik felem viszont... – Sandy hangja hirtelen elhalt.
– Az én nevem eredetileg Rabinowicz – kezdett bele Sarah, és kortyolt egyet. – A családom Lengyelországból jött át. Az apámra nem is emlékszem, túl kicsi voltam, mikor elment; anyám kilencéves koromban halt meg, hashártyagyulladásban. Tizennyolc voltam, amikor kitört a háború – folytatta. Az ő generációja számára „a háború” csak egyvalamit jelenthetett. – Rengeteg rokonunk volt Lengyelországban. Emlékszem, sokat leveleztem velük. Aztán egyszer csak mind eltűntek. Mindannyian... még ma is nehéz elhinni, hogy tényleg megtörtént.
– Sajnálom, Sarah, nem tudtam!
– Ezekről nem nagyon beszél az ember – vont vállat a doktornő. – Reva unokatestvéremmel sokat leveleztünk. Feltételezem, így vagy úgy őt is megölték, bár soha nem tudtam meg, hol és hogyan. Akkor még túl kicsi voltam, hogy felfogjam. Értetlenül álltam a dolog előtt. Később dühöt éreztem... bár nem tudtam, kivel szemben. Nem tettem semmit. Nem tehettem. Ma is itt van ez a hatalmas űr, amit Reva hagyott. Ma is megvan a fényképe. Fekete-fehér kép. Copfos kislány volt. Tizenkét éves, azt hiszem. Balett-táncos akart lenni. – Sarah felpillantott. – Kellyben ugyanezt az űrt érzem.
– De a bosszú...
– Igen, a bosszú – bámult maga elé Sarah üres tekintettel. – Tudom. Most azt kéne gondolnunk róla, hogy rossz ember? Akkor hívjuk a rendőrséget, és adjuk fel!
– Nem tudnám... úgy értem, úgy van, ahogy mondja, de nem fo...
– Én se. Nézd, Sandy, ha rossz ember lenne, miért hozta volna ide Dorist? Kétszeresen kockáztatta vele az életét.
– De van benne valami ijesztő.
– Akár ott is hagyhatta volna – ment tovább Sarah, mintha meg se hallotta volna. – Talán az a fajta ember, aki azt hiszi, mindent neki kell megoldania. Most viszont rajtunk a sor, hogy segítsünk.
Ez átbillentette Sandyt, és pár pillanatra megszabadult valódi aggályaitól. – Mit fogunk csinálni a lánnyal?
– Rendbe hozzuk, amennyire tudjuk. Utána már rajta múlik. Mi mást csinálhatnánk? – kérdezett vissza Sarah. Látta, hogy Sandy arca ismét megváltozik, ahogy előtör belőle valódi dilemmája.
– És John?
Sarah a nővérre nézett. – Én még nem láttam semmi törvénytelent csinálni. Te?
Lőgyakorlatot tartottak. Masszív felhőtakaró gondoskodott arról, hogy semmilyen felderítő műhold – se amerikai, se szovjet – ne láthassa, mi folyik odalent. A létesítmény területén karton célpontokat állítottak fel, a homokozó és hinta mellett álló bábuk pedig „végignézték”, ahogy a kis energiájú lőszereket használó tengerészgyalogos-különítmény előbukkan a fák közül, majd betör az imitált kapun. A felállított célpontokat pillanatok alatt szétszedték. Két M-60-as géppuskából tűzzápor zúdult a „barakkok” nyitott ajtajára – melyeket a Huey Cobra harci helikopterek addigra porrá zúztak –, miközben a kiemelőosztag tagjai a „börtönblokk” felé nyomultak. Az épület helyiségeiben huszonöt további bábut helyeztek el. Ezek súlya egyenként nagyjából hetvenöt kilogramm lehetett – nem tartották valószínűnek, hogy a SENDER GREEN-ben fogva tartott amerikaiak ennél többet nyomtak volna –, végül a tűztámogató alegység fedezete mellett végrehajtották az evakuációt.
Kelly Pete Albie százados mellett állt, akit a gyakorlat kedvéért halottnak szimuláltak. Ő volt az egyetlen tiszt a csapatban, tiszthelyettes viszont akadt bőséggel. Kelly a századossal együtt figyelte, ahogy a kihozott bábukat az egység tagjai a mentőhelikopterek szimulált törzsébe viszik. Ezeket a hajnalban ideszállított nyerges pótkocsikkal szimulálták. Amikor az utolsó ember is bent volt a helikopterben, Kelly lenyomta a stoppert.
– Öt másodperccel szintidőn belül vagyunk, százados! – mutatta Kelly az órát. – Ezek a srácok átkozott jók!
– Leszámítva, hogy nem nappal fogjuk csinálni, ha jól sejtem! – fordult oda a százados Kellyhez, akihez hasonlóan ő is tudott az akció jellegéről. A felderítők egyelőre nem, bár mostanra alighanem ők is kapiskálták a dolgot. – Harmadik nekifutásra azért nem rossz!
Elindultak, hogy szemügyre vegyék az objektum belsejét. A szimulált célpontok miszlikre voltak szaggatva, pedig pontosan kétszer annyi volt belőlük, mint ahány őrrel a legpesszimistább becslés szerint számoltak. Fejben ismét lejátszották a támadást, megvizsgálták a tüzelési szögeket. A tábor elrendezéséből egyaránt származtak előnyök és hátrányok. A keleti blokkban érvényes szabványelőírásokhoz igazodva például az objektum nem illeszkedett a helyi terepviszonyokhoz. A legjobb megközelítési irány egybeesett a főkapuval. Mivel a szabványelőírások szerint egy esetleges szökési kísérlet esetén a maximális biztonság volt a fő szempont, az elrendezés kiválóan alkalmas volt egy kívülről jövő támadásra... amire ugyebár nem számítottak.
Kelly újra lefuttatta magában a támadási tervet. Kirakás után a Recon Marines felderítői egygerincnyire lesznek a tábortól. Az objektum megközelítése harminc percet vesz igénybe. Az őrtornyok ledöntésére M–79-es gránátokat fognak bevetni. Ezt követően két Bell AH–1 helikopter – amiket nemes egyszerűséggel csak Kobrának becéztek, mosolyodott el magában Kelly – hathatós tűztámogatást biztosítva tűz alá veszi a barakkokat, bár Kelly szerint az egység gránátosai szükség esetén akár a Kobrák segítsége nélkül is képesek lennének arra, hogy öt másodperc alatt lerobbantsák a tornyokat, majd fehér foszforos ködfejlesztő gránátokkal kifüstöljék az őröket. Az akció volumenéből és az objektum méretéből adódóan, illetve a bevetendő alakulat képességeinek köszönhetően az akcióterv további, nem tervezett biztonsági faktorokkal egészült ki. Kellynek a túlzott erőfölény kifejezés jutott eszébe, ami nem kizárólag a nukleáris fegyverek bevetése esetén volt alkalmazható. A katonai műveletek során a biztonság záloga az volt, hogy a másik félnek ne adjanak semmilyen esélyt, hogy a lehető legrövidebb idő alatt sokszorosan mód nyíljon az ellenség megsemmisítésére. Harci bevetésben nincs sportszerűség. Kelly jónak ítélte az akció kilátásait.
– Mi van, ha aláaknázták a területet? vetette fel Albie.
– Saját földjükön? – kérdezett vissza Kelly. – A légi-fotókon semmi nyoma aknának. A talaj nincs feltúrva. A saját embereik számára nincsenek figyelmeztető táblák.
– A saját embereik tudnának róla, nem?
– Az egyik fotón kecskék bóklásznak a drótkerítés mellett, nem emlékszik?
– De, igaza van – bólintott Albie zavartan –, emlékszem!
– Ne fesse az ördögöt a falra! – mondta Kelly. Egy pillanatra elhallgatott. Ráeszmélt, hogy ő csak egy E-7 fokozatú főtörzsőrmester volt, mégis egyenrangúként – sőt majdhogynem feljebbvalóként – szólt egy O-3 századosi rangban levő tapasztalt tengerészgyalogos felderítőtiszthez. Ez elvileg nem volt rendjén. De akkor miért viselkedett ösztönösen így, és a százados miért fogadta el a szavait? És miért szólította folyton Mr. Clarknak? – Meg fogjuk tudni csinálni!
– Azt hiszem, igaza van, Mr. Clark. És hogy fog kijönni?
– Amint megérkeznek a helikopterek, megdöntöm a dombról lefutás olimpiai rekordját. Uszkve két perc a leszállási zónáig.
– Sötétben? – kérdezte Albie.
Kelly felnevetett. – Sötétben különösen gyors vagyok, százados!
Tudod te hány ilyen Ka-Bar kés lehet odakint?
Douglas hangsúlyából Ryan tudta, hogy rossz hírt fog hallani. – Nem, de gondolom, mindjárt megtudom.
– A Sunny's Surplus egy hónapja kábé ezret kapott a nyomorult késből. A tengerészgyalogság sincs híján belőle, és ma már bármelyik cserkész is nyugodtan vehet magának négy kilencvenötért. Hogy csak néhányat említsek. Fogalmam sincs, hány lehet ilyenből odakint.
– Akkor már ketten vagyunk – mondta hadnagy. A Ka-Bar vaskos, jókora fegyver volt. A gengszterek, utcai rablók jellemzően kisebb, rugós késeket használtak, bár a különböző fegyverek is kezdtek egyre jobban elterjedni az utcán.
Egyikük sem akarta nyíltan beismerni, hogy megint megrekedtek, hiába találtak látszólag sok fizikai bizonyítékot a barna homokkő épületben. Ryan a nyitott aktát és a halottszemlekor készült fényképeket nézegette. Szinte biztos, hogy egy nő is volt ott. A gyilkosság áldozatát – aki valószínűleg maga is gengszter volt, bár hivatalosan egyelőre áldozatnak minősült – a tárcájában talált iratok alapján sikerült rögtön azonosítani, igaz, a jogosítványán szereplő lakcímről kiderült, hogy egy üresen álló épület. A különböző közlekedési kihágásaiért kirótt büntetéseit mindig azonnal befizette, minden esetben készpénzben. Bár Richard Farmer többször surlódásba került a rendőrséggel, semmi olyan komoly vétséget nem követett el, ami alaposabb vizsgálódást kívánt volna. A családi hátterét lekövetve semmi érdemit nem találtak. Az apja már régen meghalt, az anya úgy tudta, a fia valami kereskedő. Ezzel együtt valaki gyakorlatilag kimetszette a szívét egy harci késsel, méghozzá olyan gyorsan és végzetesen, hogy az áldozat a fegyveréért se tudott nyúlni. Farmer komplett ujjlenyomata csak arra volt jó, hogy új ujjnyomlapot nyissanak. Sem az FBI központi nyilvántartásában, sem a helyi rendőrkapitányságon nem találtak egyezést, és bár szép számú ismeretlen személyazonosságú személy lenyomatával is összevetették, Ryan és Douglas nem sokban bízhatott. A szobában Farmer három komplett ujjnyomatát megtalálták, valamennyit az ablaküvegen, a matracon talált ondónyomok pedig egyeztek a férfi 0-ás vércsoportjával. A másik minta AB típusú volt, ami (nagy valószínűséggel, de koránstem bizonyosan) vagy az elkövetőé, vagy a Roadrunner eltűnt tulajdonosáé lehetett. A jelekből ítélve nem kizárt, hogy a gyilkos egy gyors numerát is lenyomott a feltételezés szerint szintén jelen levő nővel, hacsak nem homoszexuális aktusról volt szó, amely esetben az állítólagos hölgy nem is létezett.
Ezenkívül számos nyomtöredék volt, egyik (feltevés, a méretéből ítélve) egy nőé, és egy másik egy férfié, de ezek annyira töredékesek voltak, hogy ezek alapján túl sok mindenre nem lehetett számítani. Ami a legrosszabb volt: mire a latens lenyomatokat vizsgáló csapat oda került, hogy a kint parkoló autót is szemügyre vegye, a tűző augusztusi nap úgy felmelegítette az autót, hogy az esetleges nyomokból, amik alapján a jármű iratok szerinti gazdáját, bizonyos William Peter Graysont, be lehetett volna azonosítani, csupán szétolvadt pacák maradtak. Nyomtöredékeknél tíz azonosítási pontnál kevesebbel amúgy sem lehetett sokra menni.
Az FBI Nemzeti Bűnügyi Információs Számítógépe semmi érdemit nem talált Graysonnal, illetve Farmerrel kapcsolatban, és Mark Charon kábítószer-ellenes csoportja is lyukra futott a két névvel. Nem arról volt szó, hogy visszakerültek volna az első rajtkockára, hanem hogy a tizenhetes kockánál sem tartottak előbbre. De hát gyilkossági nyomozásoknál gyakran volt ez a helyzet. A nyomozati munkát a szokványos és a szokatlan mozzanatok keveréke alkotta, melyben általában az előbbiek voltak túlsúlyban. A bűnügyi tudományok sokat segíthettek. A barna homokkő házban talált nyomokból sikerült beazonosítani egy közkedvelt, márkás edzőcipő talpát. A cipő vadonatúj volt, ez sokat segített. Tudták a gyilkos hozzávetőleges lépéshosszát is, amely alapján százhetvennyolc és százkilencvenkét centi közé lőtték be a magasságát, ami sajnálatos módon több volt, mint ahogy Virginia Charles becsülte, bár ennek nem tulajdonítottak akkora jelentőséget. Tudták, hogy fehér bőrű férfi, és hogy rendkívül erős. Tudták, hogy vagy nagyon nagy mázlista, vagy roppantul ért a különböző fegyverekhez. Tudták, hogy a közelharcban legalább alapszintű jártassággal rendelkezik, vagy megint csak szerencséje volt, sóhajtott fel Ryan. Végül is csak egyetlen ilyen összetűzésre került sor, az is egy drogfüggővel, akinek a vérében heroint találtak. Továbbá tudták, hogy az illető hajléktalannak álcázza magát.
Ami nem volt túl sok. A férfiak több mint fele a becsült magassági tartományba esik. A Baltimore vonzáskörzetében élő férfiak messze több mint fele fehér bőrű. Amerika-szerte háborús veteránok milliói élnek, sokan közülük elit alakulatok tagjai voltak. Bár ami azt illeti, az alapszintű katonai készségek elsajátításához nem kellett háborús veteránnak lenni, és Amerikában már több mint harminc éve működik a besorozás, töprengett el Ryan. Harminc kilométer sugarú körben mintegy harmincezer emberre illhet az ismeretlen gyanúsított leírása. Vajon ő maga is kábítószer-kereskedő? Vagy rabló? Vagy, ahogy Farber felvetette, valami különleges küldetéstudattól hajtott ember? Ryan erősen utóbbi felé hajlott, bár a másik két eshetőséget sem zárhatta ki teljesen. Volt már rá példa, hogy egy pszichiáter vagy egy nyomozó tévedjen. A legelegánsabb elméletek is megbukhatnak egyetlen apró, oda nem illő momentumon. Basszuskulcs! Nem, amondó volt, hogy Farber sejtése lesz a helytálló. Ez a pasas nem bűnöző. Hanem gyilkos, de valami egészen különleges fajta.
– Csak az az egy dolog kéne! – mondta Douglas, leolvasva társa arcáról a gondolatot.
– Az az egy dolog – bólogatott Ryan. Ez egyfajta kód volt kettejük között. Az a bizonyos egy nyom, ami áttörést hozhatott egy adott ügyben. Lehetett egy név, egy cím, egy autó leírása, egy rendszám, vagy egy személy, aki tud valamit. Mint mindig. És mindig valami más. A nyomozó számára ez volt az a bizonyos kritikus hiányzó darab a kirakóban, amitől a kép hamarabb összeáll, az elkövető számára pedig az a tégla, amely ha kiesik a falból, az egész fal romba dől. Valahol pedig ott volt, ebben Ryan biztos volt. Muszáj volt ott lennie, hiszen a gyilkosunk intelligens pasas, túlságosan is intelligens. Az az elkövető, aki egyetlen áldozattal végez, könnyen felderítetlen maradhat, de ez az ember nem elégedett meg eggyel. Nem a szenvedély hajtja, nem is a nyereségvágy, hanem valami komplex küldetés, amely út minden állomása komplex veszélyekkel van kikövezve. Ez okozza majd a vesztét, a hadnagy ebben biztos volt. Akármilyen okos is, ezek a bonyolító tényezők addig rakódnak szép sorban egymásra, míg valahol meg nem lazul az építmény. Talán már be is következett, gondolta magában Ryan, helyesen.
Két hét – mondta Maxwell.
– Ilyen hamar? – dőlt előre James Greer, és a térdére könyökölt. – Dutch, ez nagyon gyors!
– Szerinted még meddig kéne szarakodnunk? – kérdezte Podulski.
– Basszus, Cas, csak annyit mondtam, hogy gyors! Nem azt, hogy nem jó. Szóval még két hét trenírozás, majd egy hét utazás és felkészülés? – kérdezett rá Greer, amire jött a bólintás. – Mi a helyzet az időjárással?
– Ez az egyetlen, amit nem tudunk befolyásolni – ismerte el Maxwell. – Viszont két irányban dolgozik. Nehezíti a repülést, de zavarja a radarokat és a tüzérségi eszközöket.
– Hogy az ördögbe tudtátok ilyen gyorsan mozgásba hozni a dolgokat? – kérdezte Greer részben hitetlenkedve, részben elámulva.
– Megvan a módja, James. Végül is admirálisok vagyunk, vagy nem? Elég egy parancs. A hajók pedig nem egy helyben állnak a tengeren.
– Vagyis huszonegy nap?
– Úgy van! Cas holnap átruccan a Constellationre, és eligazítást tart a légi támogató srácoknak. A Newport Newst már beavattuk. Legalábbis részben. Úgy tudják, a partvonal légvédelmi ütegeit kell kisöpörniük. A parancsnoki hajónk már a nagy tavon pöfög. Ők nem tudnak semmit, csak annyit, hogy a 77. Haditengerészeti Csapásmérő Kötelékkel lesz randevújuk.
– Rengeteg eligazítást kell tartanom – erősítette meg Podulski kaján vigyorral.
– A helikopterszemélyzet?
– Őket Coronadóban trenírozzuk. Ma este ruccannak át Quanticóba. Szokásos harceljárás, semmi rendkívüli. Az embere, Clark, mit mondott?
– Most már az én emberem? – kérdezte Greer. – Azt mondja, szerinte jól haladnak a dolgok. Amúgy milyen volt kinyiffanni?
– Ő mesélte? – nevetett fel Maxwell. – James, abból, ahogy Sonnyt kihozta, tudtam, hogy tud valamit a srác, de más testközelből látni. Jobban mondva nem látni és nem hallani. Még Martyt is elhallgattatta, ami nem kis tett. A tengerészgyalogosokat is zavarba ejtette.
– Vagyis már csak a hozzájárulás hiányzik a misszióhoz – kanyarodott a lényegre Greer. Most már komoly volt a helyzet. Greer mindig is úgy gondolta, hogy az akció érdemes arra, hogy zöld utat kapjon, és most már azt is látta, milyen jól haladnak az előkészületek. A CIA oldaláról ez kulcsfontosságú volt. Most már hitt benne, hogy sikerülhet. A BOXWOOD GREEN jó eséllyel sikerülhet. Feltéve, ha odafent rábólintanak.
– Biztos benne, hogy Mr. Ritter nem gondolja meg magát?
– Nem hiszem. Velünk van, teljes mellszélességgel.
– Nem, amíg minden részlet a helyére nem kerül – mondta Podulski.
– De majd akar látni egy próbát – jelezte Greer. – Mielőtt arra kérnénk, hogy végleg elköteleződjön, hinnie kell a munkában.
– Tiszta sor! Akkor holnap este éles főpróba.
– Ott leszek, Dutch! – ígérte meg Greer.
A csapat egy minimum hatvan főre tervezett régi laktanyában lett elszállásolva, így bőven jutott hely mindenkinek, olyannyira, hogy senkinek nem kellett felső priccsen aludnia. Kelly külön szobát kapott, amit általában a rajparancsnokoknak szoktak fenntartani. Úgy döntött, nem a jachton fog lakni. Mégse járja, hogy valaki a csapat tagja, mégis teljesen elkülönül tőle.
Quanticóba érkezésük óta először kaptak kimenőt estére, és valaki jótét lélek belement, hogy három doboz sör mindenkinek beleférjen. Ami pontosan három doboz sört jelentett, mivel egyikük csak Dr Peppert ivott, és Irvin tüzérőrmester gondoskodott róla, hogy senki ne léphesse túl az adagját.
– Mr. Clark – kérdezte az egyik gránátos –, mire megy ki a játék?
Kelly szerint se volt tisztességes, hogy úgy trenírozták őket, hogy közben nem mondtak nekik semmit. Úgy készültek fel a veszélyre, hogy nem tudhatták, miért. Nem tudhatták, mi végre kockáztatják az életüket, jövőjüket, de ez nem volt ritka eset. Kelly a gránátos szemébe nézett.
– Nem árulhatom el, tizedes! Csak annyit mondhatok, hogy nagyon büszke lesz arra, hogy részt vett az akcióban. Szavamat adom, tizedes!
A tizedes, huszonegy évével az egyik legfiatalabb és legalacsonyabb rangú a csoportban, nem számított rá, hogy magyarázatot kap, de meg kellett kérdeznie. A sörösdobozzal tisztelegve köszönte meg Kelly válaszát.
– Én ismerem azt a tetkót! – szólalt meg egy magasabb rangú társa.
Kelly mosolyra húzta a száját, és kivégezte a második sörét. – Ja, egyik este berúgtunk, és összetévesztettek valakivel!
– A fókák arról híresek, hogy bármilyen kis golyót ügyesen elegyensúlyoznak az orruk hegyén! – mondta a szakaszvezető, majd jókorát böffentett.
– Remélem, nem kívánja, hogy az ön orrán demonstráljam? – kérdezett közbe Kelly.
– Ez jó volt! – nevetett a szakaszvezető, és odadobott Kellynek még egy sört.
– Mr. Clark? – Irvin bizalmasan az ajtó felé mutatott. Kint épp oly dunsztos meleg volt, mint odabent, csupán egy lágy szellő lengette a hosszú tűlevelű fenyőket, melyek körül láthatatlanul keringőztek a rovarokra vadászó denevérek.
– Tessék? – fordult oda Kelly, és meghúzta az italt.
– Kérdezni akarok valamit, Mr. Clark, uram! – kezdett hozzá Irvin. Aztán megváltozott a hangja. – Én ismerem magát!
– Honnan?
– 3. Különleges Műveleti Csoport. ERMINE COAT. Az én egységem biztosította magukat. E-6 létére elég sokra vitte – jegyezte meg Irvin.
– Ne kürtölje szét, de törzs lettem, mielőtt kiléptem! Tudja még valaki?
Irvin elnevette magát. – Nem, de szerintem Albie százados zokon venné, ha megtudná. Young tábornok meg minimum kikelne magából. Köztünk marad, Mr. Clark! – jelezte Irvin sejtelmesen.
– Nem az én ötletem volt... mármint idejönni. Egy tengernagyot könnyű lenyűgözni, azt hiszem.
– Engem nem, Mr. Clark. De majd a frászt hozta rám azzal a fránya gumikéssel. Nem emlékszem a nevére, a rendes nevére, de a többiek csak Kobrának hívták. Maga az a pasas, aki elintézte a PLASTIC FLOWER-t.
– Nem az volt életem legbölcsebb húzása – felelte Kelly.
– Mi adtuk maguknak a biztosítást. Az a nyomorult helikopter bekrepált... rögtön felszállás után leállt a motor. Paff! Ezért nem értünk oda. A legközelebbi alternatíva az első lovashadosztály volt. Ezért tartott ilyen soká!
Kelly megfordult. Irvin arca fekete volt, mint az éjszaka. – Ezt nem tudtam.
Az őrmester megvonta a vállát. – Láttam a képeket, mi történt. A parancsnok szerint őrültség volt így áthágnia a szabályokat. De ez a mi hibánk. Húsz perccel a hívása után ott kellett volna lennünk. Ha időben érünk, talán egyik-másik kislány életben maradt volna. Amúgy egy rossz tömítés volt az oka. Egy szaros kis gumidarab, ami megrepedt.
Kelly dühösen felmordult. Az ilyen történéseken országok sorsa múlhat. – Rosszabb is lehetett volna... ha a levegőben reped el, akkor lettek volna igazán szarban.
– Igaz. Kibaszott szerencsétlen ok arra, hogy egy gyerek meghaljon! – mondta Irvin, majd egy pillanatra elhallgatott. A sötét fenyőket bámulta, ahogy az egyenruhások szokták. Mindig nyitva tartották a szemüket, mindig nyitva tartották a fülüket. – Én megértem, miért tette. Lehet, hogy a helyében én is ezt tettem volna. Talán nem olyan jól, mint maga, de bakker, legalább megpróbáltam volna. Parancs ide, parancs oda, nem hagytam volna, hogy az a mocskos szemét életben maradjon.
– Köszönöm, Guns! – bólintott Kelly.
– So'n Tây lesz, igaz? – kérdezett rá Irvin. Tudta, hogy most választ fog kapni.
– Valami olyasmi, igen. Hamarosan megtudja.
– Többet is elárulhatna, Mr. Clark. Aggódom a felderítőimért.
– A komplexum tökéletes másolata az eredetinek. Ne feledje, én is magukkal tartok!
– Folytassa! – ösztökélte finoman Irvin.
– Magam is részt vettem a kirakás megtervezésében. A megfelelő csapattal meg tudjuk csinálni. A maga emberei kiválóak. Nem állítom, hogy könnyű lesz, meg ilyen marhaságokat, de nem olyan vészes. Csináltam már meredekebbet is. Ahogy maga is. A kiképzés rendben halad. Szerintem jól állunk, tényleg!
– Biztos benne, hogy megéri?
A kérdés olyan mélységig hatolt, amit kevesen értettek volna meg. Irvin már túl volt két komplett harci bevetésen, és bár Kelly nem látta a „plecsnijeit”, világos volt, hogy a pasas párszor már megjárta a dzsungel poklát. És most újra szembe kell néznie azzal, hogy esetleg elveszti a tengerészgyalogosait. A katonák sokszor olyan domb miatt halnak meg, melyet rögtön azután, hogy elfoglaltak és a sebesülteket elszállították, már vissza is vesznek tőlük, majd fél év múlva visszatérnek, hogy újra megismételjék. A hivatásos katonában volt valami, ami ki nem állhatta az ismétlődést. Bár a kiképzés maga is ilyen volt – egymás után többször is „rajtaütöttek” a táboron –, egy tényleges háborúban egy helyért elvileg csak egyszer kell megküzdeni. Ilyen módon az ember fel tudta mérni, milyen eredményt ért el. Mielőtt kiszemelte volna a következő célpontot, vissza tudott nézni, meddig jutott, és a korábbi tapasztalatok alapján fel tudta mérni, mekkora esélye van a sikerre. Ám ha az ember már harmadjára látja meghalni az embereit ugyanazért a földdarabért, akkor már nagyon jól tudja. Tudja, milyen eredményre számíthat. Hazája azóta is bőszen küldi katonáit arra a bizonyos helyre, és azt kéri tőlük, hogy áldozzák életüket azért a földért, amit az amerikai katonák vére már korábban is öntözött. Az igazság az, hogy Irvin önként nem ment volna vissza egy harmadik ilyen misszióra. És ez nem bátorság, elkötelezettség vagy hazaszeretet kérdése. Egyszerűen arról van szó, hogy tudta, az élete értékesebb annál, hogy a semmiért kockáztassa. Mint aki felesküdött hazája védelmére, joga volt ahhoz, hogy valamit kérjen cserébe... egy igazi missziót, amiért harcolhat, nem egy absztrakt, megfoghatatlan dolgot, hanem valami igazit, valami megragadhatót. Mégis bűntudatot érzett. Úgy érezte, megszegte esküjét, elárulta a tengerészgyalogság mottóját: Semper Fidelis – hűséges örökké. A bűntudat sarkallta arra, hogy önként jelentkezzen még egy utolsó misszióra, bár tele volt kétségekkel és kérdésekkel. Mint az a férfi, akihez hűtlen volt imádott felesége, az őrmester imádata, odaadása se szűnt meg, és kész volt magára vállalni azt a bűntudatot, amit az igazi bűnösök restek voltak magukra vállalni.
– Guns, nem mondhatnám el, de elmondom. A hely, amin rajtaütünk, egy fogolytábor. Jól gondolta.
Irvin bólintott. – Tovább! Folytassa!
– Ez nem egy szokványos fogolytábor. A foglyok, akik ott vannak, hivatalosan halottak, Guns! – Kelly összegyűrte a sörösdobozt. – Láttam a fotókat. Az egyik ember, akit sikerült beazonosítanunk, a légierő ezredese. Az ÉNH azt állította, hogy meghalt, vagyis az a helyzet, hogy ezek az emberek soha nem jönnek vissza... hacsak mi haza nem hozzuk őket. Nézze, én se szívesen megyek oda vissza! Ugyanúgy félek. Pedig jó vagyok, veszettül jó. Értem a dörgést. Van tapasztalatom, és van bennem rafkó – vonta meg a vállát Kelly, mint aki nem szeretné tovább mondani.
– Ja, csak ennyi elég volt belőle! – Irvin a kezébe nyomott még egy sört.
– Azt hittem, három a max.
– Metodista vagyok, nem iszom alkoholt – nevetett fel Irvin. – Ilyen a mi fajtánk, Mr. Clark!
– Fene a pofánkat! A táborban szovjetek is vannak. Valószínűleg azért, hogy kihallgassák az embereinket, akik mind magas rangú tisztek. Hivatalosan halottak. Nyilván jól megnyuvasztják őket, hogy kiszedjék belőlük, amit tudnak. Mi tudjuk, hogy ott vannak, és ha semmit nem tennénk... Miféle emberek lennénk? – Kelly leállította magát, pedig erős késztetést érzett, hogy továbbmenjen, hogy elmondja, mire készül. Végre talált valakit, aki igazán megérti. A rögeszme, hogy Pamet megbosszulja, egyre jobban nyomasztotta legbelül.
– Köszönöm, Mr. Clark. Ez tényleg egy kibaszott igazi misszió! – tudatta Paul Irvin tüzérőrmester a fenyőfákkal és denevérekkel. – Szóval maga megy be elsőként, és jön ki utolsóként?
– Volt, hogy egyedül is elboldogultam.

23
Önzetlenség
Hol vagyok? – kérdezte Doris Brown alig hallható hangon.
– Nos, a házamban – felelte Sandy. A vendégszoba sarkában ült. Eloltotta az olvasólámpát, és félretette a regényt, amit az elmúlt pár órában olvasott.
– Hogy kerültem ide?
– Egy barát hozta ide. Én ápolónő vagyok. A doktornő lent van, reggelit csinál. Hogy érzi magát?
– Szörnyen. – A szeme lecsukódott. – A fejem...
– Ez normális, de tudom, milyen rossz. – Sandy felállt, és az ágyhoz lépett. A kezét a lány homlokára tette. Nem volt láza, ami jó hír. Ezután megnézte a pulzusát. Stabil, egyenletes, bár kicsit még mindig gyors. Abból, ahogy Doris szeme lecsukódott, Sandy gyanította, hogy szörnyű lehetett az altató okozta elnyújtott másnaposság, de ez végül is normális volt. A lány izzadság- és hányásszagú volt. Igyekeztek tisztán tartani, de az egész veszett fejsze nyele volt, még ha nem is ez volt a legnagyobb probléma momentán. A bőre színehagyott volt és ernyedt, mintha belül összement volna. Mióta idekerült, legalább öt kilót fogyott, és bár az egyáltalán nem lett volna baj, szegény olyan gyenge volt, hogy észre se vette a kezét, lábát és csípőjét rögzítő szíjakat.
– Mióta?
– Lassan egy hete. – Sandy fogott egy szivacsot, és megtörölte a lány arcát. – A frászt hozta ránk! – Ami enyhe kifejezés volt. Nem kevesebb mint hét görcsrohamon voltak túl. A másodiknál a nővér és a doktor is majdnem bepánikolt, a hetedik, gyengébb lefolyású, viszont már bő tizennyolc órája történt, és azóta a beteg főbb életfunkciói helyreálltak. Kis szerencsével hamarosan túl lehetnek ezen a fázison. Sandy adott Dorisnak egy kis vizet.
– Köszönöm! – mondta Doris erőtlen hangon. – Hol van Billy és Rick?
– Nem tudom, kik ők – felelte Sandy. Technikai értelemben igazat mondott. Olvasta ugyan a helyi lapokat, de mindig megállt a nevek előtt. Úgy állt hozzá, hogy igazából semmit sem tud. Hasznos belső, védelmi mechanizmus volt ez az érzései ellen, melyek olyan vegyesek voltak, hogy ha vette volna is a fáradságot, hogy megpróbálja kibogozni őket, tudta, csak még jobban összezavarodna. Sarah meggyőzte, hogy most ne a csupasz tényekkel törődjön, inkább üljön fel az események hullámára, ne gyötörje magát a lényeggel. – Ők bántották magát?
Doris meztelen volt, leszámítva a szíjakat és a testi funkcióik szabályozására képtelen betegeknél használt túlméretes pelenkát. Így egyszerűbb volt ápolni. A mellén és a testén levő szörnyű nyomok kezdtek halványulni. Ahogy a testében beindultak az öngyógyító folyamatok, a korábban rajta éktelenkedő, feltűnő kékes, lilás, feketés, vöröses foltok lassan alig kivehető barnás-sárgás foltokká szelídültek. Fiatal még, gondolta magában Sandy, és bár nem teljesen egészséges, még lehet az. Még meggyógyulhat. Kívül és belül is. A. szervezete egészét érintő fertőzéseket kezdte legyűrni az erős antibiotikum, és ahogy a láza is elmúlt, lassan beindultak benne a normális önhelyreállító folyamatok.
Doris oldalra fordult, és kinyitotta a szemét. – Miért teszi ezt értem?
A válasz egyszerű volt: – Mert ápolónő vagyok, Miss Brown. Az a dolgom, hogy segítsek a beteg embereknek.
– Billy, Rick – mondta megint, ahogy visszatértek az emlékei. Jobbára a fájdalmas élmények emlékei, melyek kuszán, homályosan kavarogtak benne.
– Nincsenek itt – biztosította Ő'Toole. Mielőtt folytatta volna, egy pillanatra megállt. Meglepve látta, hogy a szavai megnyugvással töltik el a lányt. – Nem fogják bántani többet. – Betege szemében már-már a megértés szikrája tükröződött, vélte Sandy. A kezdeti szikrája. Egyelőre ez is biztató volt.
– Muszáj kimennem, jó? – ahogy megmozdult, észrevette a szíjakat.
– Egy pillanat! – Sandy eloldotta a rögzítéseket. – Gondolja, hogy ma már fel tud kelni?
– ...megpróbálok – nyögte a lány. Nagyjából harminc fokig sikerült felemelkednie, de a teste cserbenhagyta. Sandy segített neki felülni, de a lánynak az is nehézséget okozott, hogy a fejét egyenesen tudja tartani. Felállítani még nehezebb feladat volt. A vécé végül is nem volt olyan messze, és a méltósága megőrzése megérte az erőfeszítést. Sandy leültette, és fogta a kezét, majd egy nedves kendővel megtörölgette az arcát.
– Már ez is nagy előrelépés – konstatálta Sarah Rosen az ajtóból. Sandy hátrafordult, és mosollyal nyugtázta a beteg állapotában bekövetkező javulást. Köntöst adtak rá, és visszakísérték a hálószobába. Sandy gyorsan ágyneműt cserélt, majd Sarah megitatott a lánnyal egy kevés teát.
– Ma már sokkal jobban fest, kedvesem! – mondta a doktornő, és nézte, ahogy iszik.
– Iszonyúan érzem magam.
– Nem csoda, kedvesem! Mielőtt kezdene jobban lenni, át kell esnie ezen a szakaszon. Tegnap elég pocsékul volt. Mit gondol, lemegy egy kis pirítós?
– Le, éhes vagyok.
– Ez igazán jó jel! – jegyezte meg Sandy. Ahogy Doris szemébe néztek, szinte érezték a koponyaszaggató fejfájást, amit jelen stádiumban jobbnak láttak jeges borogatással tompítani. Egy hete küzdenek azért, hogy kihajtsák a szereket a lány szervezetéből, nem lenne okos újakkal megterhelni. – Hajtsa hátra a fejét!
Doris hátrahajtotta, és elnyúlt a puha fotelben, amit Sandy még egy kiárusításon vett. A szeme csukva volt, végtagjai olyan gyengék voltak, hogy szinte csak a karfa tartotta őket. Sarah falatonként adagolta a pirítósszeleteket. A nővér kerített egy hajkefét, hogy rendbe tegye a beteg haját. Ráfért volna egy mosás, de egyelőre egy kis fésülés is megteszi, gondolta. A betegek a kórházban, bármilyen furcsának vagy logikátlannak tűnt is, hihetetlen nagy gondot fordítottak a külsejük ápolására, ezért Sandy fontosnak tartotta, hogy most is figyeljen erre. De alighogy nekikezdett, meglepetésére Doris riadtan megborzongott.
– Élek? – A hangjában levő riadalom kísérteties volt.
– Nagyon is! – felelte Sarah, és maga is elmosolyodott a költői túlzáson. Megmérte a lány vérnyomását. – Százhuszonegy per hetvennyolc.
– Az remek! – jegyezte meg Sandy. Ez volt a legjobb olvasmány egész héten.
– Pam...
– Mi az? – kérdezte Sarah.
Beletelt pár másodpercbe, míg Doris továbbmondta. Még mindig azon töprengett, él-e vagy hal-e, és ha az utóbbi, miféle örökkévalóságba csöppent. – A haját... kifésültem... mikor meghalt.
Te jóságos ég! – hűlt el Sarah. A boncolási jegyzőkönyvnek ezt a részletét Sam neki is említette, miközben Green Spring völgyi házukban mogorván kortyolta a whiskyszódát. De ennél tovább nem ment. Nem volt értelme. Az újság címlapján megjelent fotó untig elég volt. Dr. Rosen megsimította a beteg arcát.
– Doris, ki ölte meg Pamet? – Remélte, hogy sikerül úgy feltennie a kérdést, hogy azzal ne okozzon még nagyobb fájdalmat szegénynek. Tévedett.
– Rick, Billy, Burt meg Henry.. tették... mi meg vé... – Előtörtek belőle a könnyek. A keserves zokogás csak felerősítette a lüktető fejfájást. Sarah elvette a szájától a pirítóst. Ebből hányinger lesz, tartott tőle.
– Végig kellett nézniük?
– Igen... – A hangja mintha a síron túlról jött volna.
– Ne gondoljunk most erre! – Ahogy végigsimította a lány arcát, Sarah szinte maga is érezte a halál hűvös borzongását.
– Jól van! – nyugtatgatta Sandy, próbálva elterelni a gondolatait. – Máris jobban van!
– Fáradt vagyok.
– Rendben, visszakísérjük az ágyba, kedvesem! – Közös erővel felsegítették, és lefektették. A köntöst rajta hagyták, a homlokára jeges pakolást tettek. Doris szinte azonnal elaludt.
– Kész a reggeli – mondta Sarah. – Egyelőre ne kössük le.
– Kifésülte a haját? Mi van? – kérdezte Sandy lefelé menet.
– Nem olvastam a jelentést...
– Láttam a fotót, Sarah... hogy mit tettek vele... Pammel, ugye így hívták? – Sandy már maga is olyan fáradt volt, hogy nem emlékezett pontosan semmire.
– Igen. Őt is kezeltük – mondta dr. Rosen. – Miután meghalt, furcsamód valaki kifésülte a haját. Ezt Samtől tudom. Szerintem Doris lehetett.
– Ó! - Sandy elővette a hűtőből a kávéba szánt tejet. – Így már értem.
– Én nem – mondta dühösen dr. Rosen. – Nem értem, hogy tehetnek ilyet emberek. Néhány hónap, és Doris is meghalt volna. Ahogy kinézett...
– Hogyhogy nem vetted fel az osztályra álnéven? – kérdezte Sandy.
– Azok után, ami Pammel történt, nem mertem volna megkockáztatni... és egyben azt is jelentette volna...
O'Toole biccentett. – Igen, azt, hogy veszélybe sodorjuk Johnt. Így már értem.
– Hm?
– Megölték a barátját, és kényszerítették, hogy végignézze... amiket műveltek vele... ezeknek ő csak egy tárgy volt! Billy és Rick – mondta ki hangosan a két nevet Sandy szinte öntudatlanul.
Burt és Henry – javította ki Sarah. – Amondó vagyok, hogy a másik kettő se fog bántani senkit többet. – Tekintetük összetalálkozott a reggelizőasztal felett, és ugyanaz a gondolat futott végig mindkettő agyán, bár valahol mindkettőt sokkolta a gondolat, még ha nem is fogták fel teljesen.
– Jól van.
Nos, elővettük az összes hajléktalant a Charles Streettől nyugatra – jelentette Douglas a hadnagynak. – Az egyik rendőrt megvágták... nem komolyan, de az alkesznek bőven lesz ideje kiszáradni a Jessupban. A pasas szétrókázta az agyát! – tette hozzá önelégült vigyorral. – Viszont lószart se tudtunk meg. Nincs odakint, Em. Egy hete semmi új.
Valóban. Egy hete nem történt semmilyen incidens. Lassan, de a hír óhatatlanul mindenki fülébe eljutott. Az utcai kábszerárusok óvatossága már-már a paranoia határát súrolta. Ez megmagyarázhatja, miért nem volt egyetlen árva haláleset sem az elmúlt héten.
– Szerintem még odakint van, Tom.
– Lehet, de inaktiválta magát.
– Ez esetben Farmerre és Graysonra utazott – nézett kérdően Ryan az. őrmesterre.
– Ezt te magad sem hiszed.
– Nem, tényleg nem. Ne kérdezd, miért, mert nem tudom.
– Jó lenne, ha Charon előrukkolna valamivel! Eddig mindig jó érzékkel csapott le. Ott volt például az a razziája a parti őrséggel.
Ryan egyetértően bólintott. – Az nagy fogás volt, de azóta ő is megtorpant.
– Ahogy mi is, Em! – szembesült a tényekkel Douglas. – Az egyetlen, amit biztosan tudunk a pasasról, hogy erős, új edzőcipőt visel, és fehér bőrű. Nem tudjuk se a korát, se a testsúlyát, se a magasságát, se az indítékát, se azt, hogy milyen kocsija van.
– Apropó indíték. Azt tudjuk, hogy valami felcseszte az agyát. Tudjuk, hogy ért a gyilkoláshoz. Tudjuk, hogy elég könyörtelen ahhoz, hogy képes legyen valakit kinyírni, csak azért, hogy álcázza a valós szándékát... és roppant türelmes. – Ryan hátradőlt. – Annyira, hogy ekkora szünetet tartson?
Tom Douglasnek még aggasztóbb dolog jutott eszébe. – Vagy elég okos ahhoz, hogy taktikát változtasson!
Valóban aggasztó felvetés, gondolta magában Ryan. Mi van, ha látta az utcai razziát? Mi van, ha úgy döntött, csak ideig-óráig csinálhatja így, utána mást kell kitalálnia? Mi van, ha William Grayson révén új információkra tett szert, és más irányba mozdult el? Akár a városon kívül? Mi van, ha sohasem jönnek rá? Mi van, ha nem lesznek képesek felgöngyölíteni az ügyet? Ez szakmai sértés volt rá nézve, aki gyűlölte a lezáratlan aktákat, mégse zárhatta ki a lehetőséget. Több tucat ember kifaggatása után egy szem árva szemtanújuk volt, Virginia Charles, aki nehezen fogadta el, hogy a vallomása alig hihető... ráadásul ellentmond a rendelkezésükre álló egyetlen érdemi bizonyítéknak. Az elkövetőnek magasabbnak kell lennie, mint ahogy azt a nő elmondta, és fiatalabbnak is. Nem igazi csöves, csak annak álcázta magát. De miről lehet felismerni az ilyet? Hogy írnál le például egy kóbor kutyát?
– A Láthatatlan Ember – mondta halkan Ryan, mintegy nevet adva az ügynek. – Mrs. Charlest is meg kellett volna ölnie. Szerinted mi ez?
Douglas bosszúsan fújt egyet. – Nem tudom ki ez, de azt tudom, hogy nem szeretnék összefutni vele egy sarkon.
Három raj Moszkva ellen?
– Persze, miért ne? – felelte Zacharias. – Ott van a politikai vezetésetek, nem? Meg a hírközlési központ. Még ha a Politbürót ki is menekítitek, a katonai és politikai parancsnoklási és irányítási rendszernek lényegében lőttek...
– Megvannak a módszereink, hogy menekítsük ki a fontos embereinket! – vetette ellen Griscsanov szakmai és nemzeti büszkeségből.
– Nyilván! – vágta rá Zacharias szinte nevetve. Griscsanov ezt eléggé zokon vette, de miután jobban belegondolt, még örült is neki, hogy az amerikai így ellazult. – Kolja, nekünk is vannak ilyen megoldásaink. Van egy flancos óvóhelyünk Nyugat-Virginiában a kongresszus tagjainak és más fontos személyeknek. Az 1. helikopterszázad ott van az Andrews támaszponton, az a feladatuk, hogy a VIP személyeket kimenekítsék a francba... de tudod, mi van? A helikopterek utántöltés nélkül nem képesek eljutni az óvóhelyre és vissza. Az óvóhely kiválasztásakor erre senki sem gondolt, mert ez politikai döntés volt. És tudod még, mi van? Az, hogy soha nem teszteltük az evakuálási protokollt. Ti tesztelték a tieteket?
Griscsanov leült a földre Zacharias mellé, és nekidőlt a koszos falnak. A földet bámulva a fejét rázta. Megint megtudott valamit az amerikaitól. – Látod? Érted már, miért mondom azt, hogy mi ketten soha nem fogunk háborúzni egymással? Mi ketten ugyanolyanok vagyunk! Nem, Robin, mi se teszteltük soha. Amióta kisgyerekként a hóban bandukoltam, soha nem gyakoroltuk Moszkva evakuálását. A mi óvóhelyünk a Zsiguli-hegységben van. Egy nagy tömb... nem hegy, inkább mint egy nagy... buborék? Nem tudom a pontos szót, egy hatalmas, földből kiálló tömb.
– Sziklatömb? Olyan, mint a georgiai gránitszikla, a Stone Mountain?
Griscsanov bólintott. Abból ugyebár semmi baj nem lehet, ha elmondja ennek az embernek ezeket a titkokat? – A geológusok szerint elképesztően masszív. Az ötvenes évek végén alagutakat vájtunk bele. Kétszer is voltam ott. Amikor épült, én vezettem a légvédelmi parancsnokságot. Az a helyzet, Robin, és ez igaz, a terv szerint vonattal vinnénk oda az embereket.
– Tök mindegy. Tudunk róla. Ha valamiről tudod, hol van, el lehet pusztítani, a kérdés csak az, mennyi bomba kell hozzá. – Az amerikaiban már egy deci vodka benne volt. – Valószínűleg a kínaiak is tudnak róla. De ők akkor is Moszkvát vennék célba egy meglepetésszerű támadással.
– Három raj?
– Legalábbis én így csinálnám. – Zacharias lábai között a Szovjetunió délkeleti részét ábrázoló légi navigációs térkép hevert. – Három irányból, erről a három támaszpontról, három-három géppel. Két-két bombázó és egy-egy radarzavaró. A zavaró menne elöl. Egyidejűleg repülnének be, kábé ilyen szélességben – mutatta Zacharias a lehetséges útvonalakat. – Itt megkezdik az ereszkedést, le, egészen a völgyekbe, és mire elérik a síkságot...
– Sztyeppét – javította ki Griscsanov.
– ...már át is jutottak az első védelmi sávon. Alacsonyan, úgy száz méteren repülnének. Ekkor még nem is muszáj megkezdeniük a zavarást. Nektek is nyilván van ilyen különleges köteléketek. Akiket a legjobbakból verbuváltok.
– Mire gondolsz, Robin?
– Nálatok is mennek éjszakai járatok Moszkvába, nem igaz? Mármint utasszállítók, úgy értem.
– Persze.
– Na, vegyünk mondjuk egy Tu-16-ost, amin bekapcsolva hagyod a szárnyvégi villanófényeket, meg ha vannak villogó helyzetfények a törzs alatt, azokat is ki-be lehet kapcsolgatni, jelezve, hogy „hahó, utasszállító vagyok”!
– Ez mire jó?
– Mi már kipróbáltuk. Most is van egy ilyen speciális helyzetfényekkel felszerelt századunk... asszem a Pease Légi Támaszponton. Korábban az Angliába telepített B-47-esek látták el a feladatot, ha úgy látnánk, mondjuk a hírszerzésnek köszönhetően, hogy készültök valamire. Minden eshetőségre fel kell készülni. Nekünk ez volt a tervünk. Úgy hívtuk, JUMPSHOT hadművelet. Gondolom, ma már döglött akta. Még LeMay tábornok ötlete volt anno. Moszkva, Leningrád, Kijev... és a Zsiguli-hegy. Három-három madár, két-két bombázó, és lefejeztük a szovjet politikai és katonai struktúrát. Hahó, ide süss, én utasszállító vagyok!
Működne, futkosott a hideg Griscsanov hátán. Az év megfelelő szakában, a megfelelő napszakban... berepül a bombázó egy menetrend szerinti járat útvonalán. A normalitás illúziója még válsághelyzetben is biztos fogódzót ad, amikor az ember a szokatlant keresi. Max. felküldenének egy vadászt... felriasztanának valami fiatal pilótát... a rutinos öreg rókák hadd aludjanak. Közel repülne, mondjuk ezer méterre... de éjszaka az ember azt látja, amit az agya mond neki. Fények a törzs alatt, nyilván egy utasszállító. Egy bombázó miért lenne kivilágítva? Egy újabb stratégiai terv, amiről a KGB sohasem szerzett tudomást. Hány ilyen ajándékot pottyant még Zacharias az ölébe?
– Legalábbis a kínaiak helyében én ezt tenném, ez is egy opció. Ha nincs ennyi képzelőerejük, akár direkt támadással is próbálkozhatnak. Ilyen terepviszonyok mellett sikerülhet nekik. Egyik raj lehetne figyelemelterelő. Nekik is lenne valós célpontjuk, Moszkván kívül persze. Berepülnek nagy magasságban, eltérve az iránytól. Nagyjából ennyivel – mutatta a térképen –, majd hirtelen vesznek egy fordulót, és rajtaütnek valamin. Attól függ, mit tartanak fontosnak. Valamit biztosan találnak, rengeteg a jó célpont. Ám nem kizárt, hogy rájuk küldik a vadászokat, igaz?
– Da. Azt hinnék, hogy a befelé tartó bombázók letérnek, hogy másodlagos célpontot keressenek maguknak.
használnak, hogy előcsalogassanak benneteket. Mi például rengeteg radarcsapdát használunk. Ezzel számolnotok kell. Ti irányítjátok az embereket. Maradjanak a szektorukban, amíg jó okotok nincs kimozdítani őket...
Griscsanov ezredes már több mint húsz éve volt a szakmában, és a Luftwaffe anyagaiból nemcsak kihallgatási technikákat merített, de igyekezett például minél többet megtudni a Kammhuberről elnevezett német éjszakai légvédelmi vonal felállításáról: korai észlelőradarok és statikus légvédelmi ütegek telepítése, légvédelmi ágyúk erejének növelése. Most ismét elképesztő dolgokat tudott meg. Kis híján neki is kedve támadt inni egyet, de moderálta magát. Nem holmi eligazító dokumentum volt itt készülőben, nem egy betanult Fehér Könyv, amiből előadást tarthatna a Vorosilov Akadémián, hanem egy szigorúan titkos új könyv volt születőben: Az amerikai bombázó doktrína alapjai és fejlődése. Egy ilyen könyvvel akár a marsalli rangig is eljuthatna. Mindezt amerikai barátjának köszönhetően.
Mindenki húzódjon hátra! – mondta Marty Young. – Ez már élesben megy!
– Részemről jobb a békesség! – bólintott Maxwell. – Én ahhoz vagyok szokva, hogy a hátam mögött robbogatnak.
– Meg a négyszáz csomós Delta V-hez – tette hozzá Greer.
– Én mondom, James, az sokkal biztonságosabb! – bizonygatta Maxwell.
Egy földpad mögött álltak, száznyolcvan méterre az objektumtól. Innen nehéz volt mindent látni, de ötükből kettőnek pilótaszeme volt, így pontosan tudta hova kell nézni.
– Mikor indultak?
– Egy órája, Bármelyik pillanatban itt lehetnek – felelte Young.
– Én még nem hallok semmit – suttogta Maxwell.
Nem volt könnyű észrevenni az objektumot. Az épületcsoport kizárólag az egyenes vonalai miatt volt kivehető, amely formát a természet valami oknál fogva nem kedveli. Ha erősen koncentráltak, az ablakok sötét téglalapjai is kirajzolódtak. Az aznap emelt őrtornyokat szintén nem volt könnyű felfedezni.
– Bevetettünk pár trükköt is – jegyezte meg Young. – Mindenki kapott egy kis A-vitamin-pótlást a jobb éjjeli látásért. Ha csak pár százalékot javít a látáson, már megérte. Minden fortélyt be kell vetni, nem igaz?
Egyelőre csak az erdő susogását hallották. Volt valami szürreális abban, ahogy ott álltak a fák között. Maxwell és Young a lágy lebegéshez voltak szokva, ahhoz, hogy a háttérben állandóan zümmög a motor, halványan világítanak a műszerek, és közben ellenséges gépek után kutatva automatikusan pásztázzák az éjszakai égboltot. Ehhez képest most földbe gyökerezett lábbal álltak, várva, hogy olyasmit lássanak, amit eddig még soha.
– Itt vannak!
– Az nem jó, ha már látja őket! – jegyezte meg Maxwell.
– Uram, SENDER GREEN-nek nincs parkolója, tele fehér autókkal! – magyarázta a hang. A hirtelen elsuhanó árnyék egy pillanatra az autókra vetült, amit egyedül Kelly vett észre.
– Ebben igaza van, Mr. Clark!
A földpadon fekvő rádióból statikus zaj hallatszott, majd hirtelen átváltott, és négy hosszú vonást adott le, amire megfelelő időközönként egy, kettő, három és négy Pont jött válaszd.
– Csapatok a helyükön! – suttogta Kelly. – Füleket befogni! A gránátostiszté az első dobás, és kezdődhet a muri!
– Fittyfenét! – mosolygott gúnyosan Greer. De hamar megbánta.
Az első, amit meghallottak, a dupla rotorlapátok távoli moraja volt. Az volt a cél, hogy a figyelmet magukra vonzzák, és bár a földpad mögött állók a legapróbb részletig ismerték a tervet, a csel így is bevált. Kelly nem kis megelégedésére. Végül is nagyrészt ő maga eszelte ki. Mindenki odafordult, csak Kelly nem.
Kelly egy pillanatra azt hitte, egy M–79 gránátvető trícium irányzékát látja, de lehet, hogy csak egy kósza szentjánosbogár volt. Látott egy tompa villanást, majd egy másodperccel később egy vakító, fehér-vörös-fekete villanást, ahogy a repeszgránát a toronyba csapódott. A hirtelen, éles puffanástól mindenki megugrott, de Kelly ügyet sem vetett rá. A toronyban minden élőerő és fegyver megsemmisült. Mire a visszhang eljutott a fenyvesig, már a másik három torony is romba dőlt. Öt másodperccel később harci helikopterek úsztak át a fák koronája fölött – rotorvégeik alig tizenöt méterre lehettek egymástól – majd gépágyúikból tüzet nyitottak a barakkokra. A gránátosok közben fehér foszforos lövedékeket hajítottak az ablakokba, ezzel az éjjellátás képessége mint olyan szemvillanás alatt meg is szűnt.
– Jesszusom! – Attól, ahogy az égő foszforfelhő láthatatlanul szétterjedt az épületben, még rémisztőbb lett a látvány. A gépágyúk közben a kijáratokra ügyeltek.
– Ez az! – kiáltott fel Kelly, hogy a többiek is hallják. – Aki bent van, ropogósra sül! Az okosabbak meg, ha megpróbálnak kifutni, egyenesen a gépágyútűzbe rohannak. Ügyes!
Míg a tengerészgyalogos rohamosztag tűzcsoportja állandó tűz alatt tartotta a barakkokat és az adminisztrációs tömböt, a kiemelőosztag a börtönblokkhoz nyomult. Ekkor az AH–1 Huey Cobrák fedezékében megjelentek a mentőhelikopterek, és nagy robajjal a főkapu elé ereszkedtek. A tűzcsoport kettévált. Egyik fele felfejlődött a helikopterek körül, míg a másik fele tovább lőtte a kaszárnyát, majd az egyik harci helikopter, mint valami farkasokra leső izgága juhászkutya, körözni kezdett a terület fölött.
Megjelentek az első tengerészgyalogosok, hozták kifelé a szimulált foglyokat. Kelly a távolból figyelte, ahogy Irvin a kapuban várja és számolja őket. Kiáltások hallatszottak, számok és nevek hangzottak el, míg a hatalmas Sikorsky helikopterek zaja el nem nyomott mindent. Utolsónak a tűztámogató csoport maradt. A mentőhelikopterek végül gázt adtak, és a sötétség leple alatt a magasba emelkedtek.
– Ez gyors volt! – suttogta Ritter, ahogy a zaj elült. A következő pillanatban két tűzoltóautó jelent meg, hogy eloltsa a különböző robbanószerek okozta lángokat.
– Tizenöt másodperccel szintidőn belül – mutatta Kelly a stoppert.
– Mondja, Mr. Clark, mi van, ha valami rosszul sül el? – kérdezte Ritter.
Kelly komiszul vigyorgott. – Most is volt, ami rosszul sült el, uram! Négy emberünk „meghalt" behatolás közben. És akadt egy-két törött láb is...
– Várjunk csak! Úgy érti, előfordulhat, hogy...
– Hadd magyarázzam meg, uram! A kémfotók alapján nincs okunk feltételezni, hogy a leszállóhely és a célpont között fogunk valakivel találkozni. A domboldalon nincs földművelés. A mai gyakorlat kedvéért találomra kivettem négy embert. Mondjuk úgy, eltört a lábuk. Őket úgy kellett kihozni, ha nem vette volna észre. Minden kétszeresen túl van biztosítva. Uram, a magam részéről tiszta bevetésre számítok, de ma próbaképpen összekuszáltam a dolgokat! Ritter elismerően bólintott. – Én arra számítottam, hogy a ma esti főpróbán minden a terv szerint megy majd.
– Éles helyzetben valami krach mindig beüt, uram! Számoltam ezzel. Minden emberünket egy alternatív feladatra is kiképeztünk. – Kelly megvakarta az orrát. Ő is feszült volt. – Amit az imént látott, az egy sikeresen végrehajtott, szimulált akció volt, a vártnál nagyobb komplikáció mellett. Menni fog, uram!
– Engem meggyőzött, Mr. Clark! – A CIA operatív hírszerzője a többiekhez fordult. – Mi a helyzet az egészségügyi támogatással, ilyesmivel?
– Amint az Ogden csatlakozott a 77. csapásmérő kötelékhez, áttelepítjük rá az egészségügyi személyzetet – magyarázta Maxwell. – Cas épp oda tart, hogy eligazítsa az embereket. A kötelék parancsnoka az én emberem, együtt fog működni. Az Ogden elég nagy hajó. Minden meg lesz rajta, ami kell. Orvosi team, hírszerző személyzet, géppark. Rögtön megy velük Subic Bay-be, és amint lehet, elhozzuk őket a Clark légibázisról. Attól számítva, hogy a mentőhelikopterek felszálltak, négy és fél nap, S Kaliforniában lesznek.
– Oké, a küldetésnek ez a része rendben van. Mi a helyzet a többivel?
Maxwell vette magához a szót. – A Constellation teljes harci köteléke rendelkezésünkre áll. Az Enterprise valamivel északabbra lesz, Hai Phong térségében. Ez elvonja a légelhárítók és a hadvezetés figyelmét. A Newport News a part mentén fog cirkálni, és több héten át lövi a légvédelmi állásokat. Tizenhat kilométerre lesz a parttól, onnan fog tüzelni. A légvédelmi zóna az ágyúi hatótávján belül van. A cirkáló és a csapásmérő kötelék között vágunk egy folyosót, hogy a helikopterek szabadon tudjanak ki-be közlekedni. Épp csak annyit, hogy mire bárki észbe kap, már le is tudtuk az akciót. Ritter bólintott. Bár olvasta a tervet, szerette volna Maxwell szájából hallani... nem a konkrét tényeket, hanem ahogy a tengernagy előadja. Maxwell sokkal higgadtabbnak és magabiztosabbnak tűnt, mint Ritter várta volna.
– Ezzel együtt megvan benne a kockázat! – tette hozzá némi töprengés után.
– Kétségtelen! – értett egyet Marty Young.
– Mi a nemzetvédelmi kockázata, ha a hadifoglyok, teszem azt, mindent elmondanak, amit tudnak? – kérdezte Maxwell.
Ebből a társalgásból Kelly szeretett volna kimaradni. A nemzetvédelmi kockázat szintű kérdések a látó- és hatókörén kívül estek. Ő a kisebb alegységek szintjén mozgott otthonosan, és bár hazája állapota és jóléte volt a közös nevező, az ilyen fajsúlyú kérdések olyan rálátást követeltek, amivel nem rendelkezett. De mivel udvarias módon nem tudott kihátrálni, úgy döntött, inkább marad és figyel.
– Őszinte választ vár? – kérdezett vissza Ritter. – Akkor megmondom: semmi!
Maxwell meglepően higgadtan leplezte felháborodását. – Fiam, úgy vélem, ez némi magyarázatra szorul!
– Nézőpont kérdése, tengernagy! A szovjetek sok mindent tudni akarnak rólunk, ahogy mi is sok mindenre kíváncsiak vagyunk velük kapcsolatban. Oké, tegyük fel, hogy ez a Zacharias kikotyogja a stratégiai légiparancsnokság hadműveleti terveit, más szakértők meg más fontos dolgokat. És akkor mi van? Átírjuk a terveket! Ön a stratégiai infók miatt aggódik, ha nem tévedek. Először is azok a tervek hónapról hónapra változnak. Másodszor, komolyan azt gondolja, hogy valaha is megvalósulnak?
– Eljöhet az a nap.
Ritter előkotort egy cigarettát. – Mondja, tengernagy, ön szeretné, ha megvalósítanánk azokat a terveket?
Maxwell kihúzta magát. – Mr. Ritter, a háború után pár nappal elrepültem az F6F-fel Nagasaki felett. Láttam, mire képes, pedig az csak egy kisebb fajta volt. – Ezzel alighanem mindent elmondott.
– Nos, ők ugyanígy vannak ezzel. Gondolom, nem lepi meg, tengernagy! – csóválta a fejét Ritter. – Ők sem őrültek meg! Sőt, talán még jobban is tartanak tőlünk, mint mi tartunk tőlük. Az, amit a foglyainktól esetleg megtudnak, inkább megijeszti őket, amitől csak kijózanodnak. Hiszi vagy sem, ez így működik!
– Akkor miért támogat minket... támogat egyáltalán?
– Természetesen! – Micsoda hülye kérdés! – sejtette Ritter hangsúlya, ami feldühítette Youngot.
– Akkor miért? – kérdezte Maxwell.
– Azok ott a mi embereink. Mi küldtük oda őket. Vissza kell őket hoznunk. Ez nem elég ok? Ne jöjjenek nekem nemzetbiztonsági szempontokkal, meg ilyenekkel! Ezzel próbálják beetetni a Fehér Házat meg a Kongresszust, ne engem! Az ember vagy lojális az embereivel, vagy nem! – fakadt ki a hírszerző, aki korábban a karrierjét is kockára tette, hogy mentse egy nem honfi embere bőrét, akit ráadásul nem is nagyon kedvelt. – Ha nem ezt tesszük, ha így állunk hozzá, akkor nem vagyunk méltók az oltalmazó-, védelmezőmunkára, és az emberek se fognak segíteni, és akkor leszünk igazán bajban!
– Ebben nem feltétlen értek önnel egyet, Mr. Ritter! – jegyezte meg a tábornok.
– Egy ilyen akció kihat arra, hogyan oltalmazzuk az embereinket. A szovjetek ezt tisztelni fogják. Azt mutatja nekik, hogy komolyan vesszük a feladatunkat. És ez az én munkámat is megkönnyíti majd, könnyebben vethetek be ügynököket a függöny mögött. Ami azt is jelenti, hogy több ügynököt verbuválhatunk, és több információt szerezhetünk önöknek. Mindezt addig, amíg egy nap más szabályok szerint nem kezdünk játszani. – Ritter részéről ennyi elég is volt. A hírszerző Greerhez fordult. – Mikor akarja, hogy beszámoljak a Fehér Háznak?
– Időben szólni fogok, Bob! Ez most fontos, számíthatunk magára?
– Igen, uram! – felelte a texasi. Indokait, bár nem értették és nem feltétlen osztották, muszáj volt elfogadniuk.
Na? Mi az ábra?
– Figyelj, Eddie! – mondta türelmesen Tony. – A barátunknak van egy kis problémája. Valaki kinyírta két emberét.
– Ki? – kérdezte Morello. Nem volt túl jó kedvében. Épp most tudta meg, hogy nem fogják bevenni a klubba teljes jogú tagként. Azok után, hogy mi mindent tett. Becsapva érezte magát. Tony érthetetlen módon egy feketét pártfogolt helyette – hiába, a vér szerinti kötelék... végül is távoli kuzinok voltak. Most persze hozzá fut segítségért a szemét.
– Passz. Az ő partnerei, a mi partnereink, nem tudjuk.
– Szerintem kurvára nincs ez így rendjén! – fújta tovább Morello a maga nótáját. – keresett meg engem, Tony.
– Nem emlékszel? Angelón keresztül. Aztán Angelo rá akart szedni minket, de elintéztük. Nem emlékszel? Nélkülem nem tudtad volna összehozni. Erre mit látok? Engem kizársz, őt meg egyre beljebb engeded... hát mi a fene folyik itt? És te őt akarod beavatni?
– Vegyél vissza, Eddie!
– Nem értem, miért nem állsz ki jobban mellettem! – kérte számon Morello.
– Nem tehetem, Eddie. Sajnálom, de nem! – Piaggi számított rá, hogy nem lesz egyszerű beszélgetés, de arra sem számított, hogy ennyire nehezen megy majd. Eddie csalódott volt, nem kérdés. Arra számított, hogy beveszik a klubba. A nyomorult így is szépen megél belőle. Végül is mi a lényeg? Hogy beavatott legyen, vagy hogy dőljön a suska? Henrynek ez nem volt kérdés. Eddie miért nem fogta fel? Aztán Eddie egy lépéssel tovább ment.
– Én hoztam neked ezt a bizniszt. Most meg van egy kis gebasz, és kihez jössz? Hozzám, persze! Tartozol nekem, Tony! – Piaggi számára világos volt a képlet. Mármint Eddie oldaláról. Tony klánon belüli pozíciója egyre erősödött. Henryvel mint potenciális fő beszállítóval a háta mögött pedig egyre nagyobb befolyásra is szert tett. Nyilván fejet kellett hajtania a felette állóknak, de a klán vezetői struktúrája bámulatosan rugalmas volt, Henry kettősvak-módszere pedig azt jelentette, hogy bárki is a fő beszállító a klán felé, stabil a pozíciója. A biztos pozíció ritka kincs volt a szervezeten belül. Piaggi ott hibázott, hogy nem gondolta tovább. Befelé figyelt, ahelyett, hogy kifelé tekintett volna. Csak azt látta, hogy Eddie átveheti a helyét, ő lehet a közvetítő, majd később beavatott, így jó megélhetése mellé státuszt is szerezhet magának. Ehhez mindössze az kellett, hogy Piaggi a megfelelő pillanatban, előzékenyen feldobja a talpát. Henry üzletember volt. Ő alkalmazkodna a helyzethez. Ezzel Piaggi tisztában volt. Ahogy Morello is.
– Nem látod, mit csinál? Kihasznál, ember! – Az egészben az volt a legfurcsább, hogy amíg Morello kezdte kapiskálni, hogy Tucker mindkettőjüket manipulálja, Piaggi, a manipuláció célpontja, ezt nem vette észre. Így aztán Morello helyes felismerése furcsa mód rosszkor fogalmazódott meg.
– Erre én is gondoltam – hazudott Piaggi. – Mi haszna származna belőle? Egy piladelphiai vagy New York-i kontakt?
– Lehet. Talán azt hiszi, meg tudja csinálni. Az ilyenek túl sokat képzelnek magukról.
– Nem hiszem. Egyelőre várjunk. Először is azt kéne megtudni, ki nyírta ki az embereit. Nem hallottál valamit fél füllel? – Kicsit szorongasd meg a tökeit! – gondolta magában Piaggi. Hátha elszólja magát. Piaggi metsző tekintete Morellóra szegeződött, de az túl pipa volt ahhoz, hogy észrevegye, min töpreng a másik.
– Lószart se hallottam.
– Puhatolózz! – utasította Piaggi. Mivel parancsnak szánta, Morellónak muszáj volt ehhez tartania magát. Kénytelen lesz tapogatózni.
– Mi van, ha maga nyíratta ki őket? Mert nem bízott bennük? Gondolod, hogy lojális bárkihez is?
– Nem. De azt se hiszem, hogy saját embereit teszi el láb alól. – Piaggi felállt, és még egyszer utasításba adta: – Szaglássz körbe!
– Oké! – mormogta Morello.

24
Árulók kapuja
Emberek, ez remekül ment! – jelentette ki Albie százados a gyakorlat kiértékelése után. Az objektum megközelítése során fedezett fel ugyan apróbb hiányosságokat, de a szimulált támadásban még az ő éles szeme se talált semmi érdemi hibát. A lövészet része különösen precízre sikerült. Emberei mostanra már annyira megbíztak egymásban, hogy kijelölt pozíciójukba igyekezve sokszor centikre voltak társaik tűzzáporától. A Cobrák személyzete a terem végében ült, ők külön is kiértékelték saját teljesítményüket. A pilótákat, lövészeket és a haditengerészeti mentőhelikopterek legénységét egyaránt nagy tisztelettel kezelték a légitámogatásban részesülők. A gyakorlat során az emberek annyira egymásra voltak utalva, hogy a szokásos ők-mi antipátia, ha maradt még egyáltalán, maximum könnyed ugratásokban merült ki.
– Uraim – zárta a kiértékelést Albie –, most pedig megtudhatják, miről is szól ez a kis kiruccanás!
– VI-GYÁZZ! – adta ki a vezényszót Irvin.
Winslow Holland Maxwell altengernagy Martin Young vezérőrnagy társaságában középre sétált. Mindkét főparancsnok a legszebb szolgálati egyenruháját viselte. Maxwell hófehér uniformisa a terem neonfényében vakítóan ragyogott, Young khakiszínű tengerészgyalogos-egyenruháját pedig úgy kikeményítették, mintha farostlemezből lett volna. Egy tengerészgyalogos-hadnagy hozta az eligazító táblát, amely szinte a földet súrolta. Miután a tábla az állványra került, Maxwell elfoglalta a helyét a pulpituson. Irvin tüzérőrmester az emelvény sarkából figyelte a jelenlévőket, nem győzve emlékeztetni magát, hogy a bejelentés hallatán meglepődést kell színlelnie.
– Foglaljanak helyet, uraim! – kezdett neki Maxwell szívélyes hangon. – Mindenekelőtt szeretném elmondani, büszke vagyok, hogy magukkal dolgozhatom. Szorosan figyelemmel kísértük a kiképzésüket. Úgy jöttek ide, hogy nem tudták, mi lesz a feladat, ennek ellenére a lehető legkeményebben dolgoztak. Nos, eljött az ideje, hogy megtudják, miért vannak itt. – A hadnagy leleplezte az eligazító táblát, melyen egy kinagyított légifelvétel volt látható.
– Uraim, a küldetés fedőneve BOXWOOD GREEN. Célja húsz amerikai honfitársunk kimentése az ellenség kezei közül.
John Kelly az őrmester mellett állt. Az altengernagy helyett ő is az arcokat figyelte. Többségük, ha nem is sokkal, de még nála is fiatalabb volt. Tekintetük a Buffalo Hunter által készített fényképre szegeződött; egy sztriptíztáncos se tudta volna jobban magára vonni a figyelmüket. Tekintetük először semmilyen érzelmet nem árult el. Mintha fiatal, életerős, jóképű szobrok lennének, levegőt is alig vettek, feszülten hallgatták az admirális szavait.
– Ez az ember itt Robin Zacharias, a Légierő ezredese – folytatta Maxwell, és méteres mutatópálcájával a felvételre bökött. – Láthatják, hogy a vietnamiak mit művelnek vele, csak mert felpillantott a gépre, ami ezt a felvételt készítette! – mutatott a pilótát hátulról megtaszító őrre. – Csak mert felpillantott az égre!
Kelly csupa rosszalló, zord tekintetet látott, amely mögött csöndes, elszánt düh lapult. Fegyelmezett, de mind közül a leghalálosabb, konstatálta Kelly elfojtott mosollyal, amit csak ő maga értett. Valahogy így lehettek ezek a tengerészgyalogosok is. Ez most nem a megfelelő pillanat volt a mosolygásra. A teremben levők egytől egyig tisztában voltak a veszélyekkel. Mindegyikük már legalább egyszer részt vett egy tizenhárom hónapig tartó katonai műveletben. Mindegyikük átélt már borzalmakat, közelről látta bajtársai halálát, átélt olyan pillanatokat, melyek az ember legsötétebb rémálmaiban bukkanak elő. Az élet azonban többről szól, mint a félelemről. Valódi misszió volt ez. Küldetéstudat, amit bár mindannyian éreztek, nehezen tudtak volna szavakba önteni. Egy vízió, amely mindannyiuk előtt egyszerre jelent meg. A jelenlevők közül mindenki látta már a halál szörnyű pompáját, és tudta, hogy egyszer minden élet véget ér. De azt is tudták, hogy az élet többről szól, mint hogy elkerüljük a halált. Az életnek értelme, célja kell, hogy legyen, és mások szolgálata egy a lehetséges célok közül. Bár a jelenlevők közül senki se adta volna oda készséggel az életét, ki Istenben, ki a jószerencsében bízva, de mindenki vállalta a kockázatot, és tudta, hogy a többiek is ugyanígy tesznek. A fotókon látható embereket ugyan nem ismerték, de ők ugyanúgy a bajtársaik voltak, akiknek lojalitással tartoztak. Így készek voltak kockára tenni értük az életüket.
– Felesleges mondanom, milyen veszélyes ez a küldetés – zárta mondandóját az admirális. – Az igazság az, hogy maguk sokkal jobban ismerik ezeket a veszélyeket, mint én. De az itt látott emberek ugyanúgy amerikaiak, és joggal számítanak arra, hogy értük megyünk.
– Durvára jól mondja, uram! – hallatszott egy hang a sorok közül, a többi tengerészgyalogos nagy meglepetésére.
Maxwell majdnem elvesztette a fonalat. Bizony így van, mondta magában. Igenis számít. Hibáinkkal együtt is azok vagyok, akik vagyunk.
– Köszönöm, Dutch! – vette át a szót Marty Young. – Rendben, felderítők, most már tudják! Mindannyian önként vannak itt. Ha részt akarnak venni, most ismét jelentkezniük kell. Tudom, hogy sokuknak családja, barátnője van. Senkit nem kényszerítünk. Most még meggondolhatják magukat! – tette hozzá. Végignézett az arcokon. Látta, hogy akaratán kívül, de megsértette őket. – Gondolják át! Nap végéig dönteniük kell! Végeztem! Oszolj!
A tengerészgyalogosok egyetemes fülhasogató székcsikorgás közepette felálltak, és amikor mindenki vigyázzban állt, egy emberként harsantak fel:
– RECON!
Azok számára, akik végignéztek az arcokon, egyértelmű volt: ezek az emberek előbb tagadnák meg a férfiasságukat, mint hogy visszarettenjenek a küldetéstől. Most már néhány mosolyt is látott. Legtöbben a mellettük állóhoz fordultak, hogy kommentálják a hírt. Most nem a dicsőséget látták maguk előtt, hanem a célt. A pillantást, amit azoktól a bajtársaiktól kapnak majd, akiknek megmentik az életét. Amerikaiak vagyunk, és azért vagyunk itt, hogy hazavigyünk benneteket!
– Nos, Mr. Clark, az admirális nagyon szépen beszélt! Kár, hogy nem vettük fel!
– Ugyan, őrmester, maga is tudja, hogy rázós lesz!
– Igen, tudom! – mondta Irvin pajkos mosollyal. – De ha maga is azt gondolja, hogy kár a gőzért, mi az ördögnek állt kötélnek?
– Mert valaki megkért rá! – rázta meg a fejét Kelly, és csatlakozott a tengernagyhoz.
A lány lebotorkált a lépcsőn, a korlátba kapaszkodva. Még sajgott a feje, de már nem annyira. A kávé illata csalta le.
Sandy mosolyra derült. – Na, jó reggelt!
– Jó reggelt! – mondta Doris. Még gyenge volt és kába. Visszamosolygott, és megállt az ajtóban. – Úgy ennék valamit!
– Remélem, szereti a tojást? – Sandy leültette, és hozott neki egy pohár narancslevet.
– A héját is megenném! – felelte Doris. Most először mutatta jelét humorérzéknek.
– Kezdje itt ezzel, a héja miatt ne fájjon a feje! – mondta Sarah Rosen, és a serpenyőből a tányérjára ejtette a finom reggeli falatokat.
Doris mozdulatai lassúak, nehézkesek voltak, koordinációja mint valami kisgyereké, de a különbség az előző napihoz képest így is csodaszámba ment. Az előző napi vérvétel eredménye ugyancsak javulást mutatott. Az antibiotikum-kúra kisöpörte a fertőzést, és az altatószerek nyoma – dr. Rosen egyszeri, enyhe dózisú fájdalomcsillapítót adott neki – is szinte teljesen kiürült a szervezetéből. A legbiztatóbb jel azonban az volt, ahogy evett. Ügyetlenség ide vagy oda, kiterítette a szalvétáját, és a frottírköntös ölébe tette. Nem habzsolta az ételt, méltóságteljesen költötte el, már amennyire állapota és éhsége engedte. Kezdte visszanyerni emberi méltóságát.
De a nevén kívül – Doris Brown – még mindig semmit nem tudtak róla. Sandy töltött magának is egy kis kávét, és asztalhoz ült.
– Hova valósi? – kérdezte olyan ártatlan hangon, ahogy csak tudta.
– Pittsburghi vagyok. – Pittsburgh olyan távoli volt a házigazda számára, mint ide a Hold túloldala.
– Családja?
– Csak apám él. Anyám '65-ben meghalt, emlőrákban – mondta lassan. Ösztönösen a köntös alá nyúlt. Amióta csak emlékszik, most először nem fájt a melle környéke, amit Billy megtépázott. Sandy észrevette a mozdulatot, azonnal levette, miről szól.
– Senki más? – kérdezte finoman a nővér.
– A bátyám... Vietnam.
– Sajnálom, Doris!
– Semmi vész...
– Én Sandy vagyok, ugye emlékszik?
– Én meg Sarah – csatlakozott be dr. Rosen, és az üres tálat megtöltötte egy újabb adaggal.
– Köszönöm, Sarah! – Mosolya még halovány volt, de már egyre határozottabban reagált a külvilágra, ami sokkal nagyobb eredmény volt, mint azt a külső szemlélő gondolná. Apró, pici lépések, gondolta magában a doktornő. Nem kellenek nagyok. Elég, ha a jó irányba haladnak. A doktornő és a nővér összenézett.
Semmilyen más érzés nem volt ehhez fogható. Túl nehéz lett volna megmagyarázni bárki olyannak, aki nem volt ott, és nem élte meg. Sarah és Sandy a sírba nyúlt be, és a föld fogságából hozta vissza ezt a lányt. Sarah becslése szerint három hónap, talán annyi se kellett volna, és a lány annyira legyengült volna, hogy a legkisebb külső behatás pár óra alatt elvitte volna. De most más volt a helyzet. Ez a lány élni fog. A két nő szavak nélkül is érezte, amit a Teremtő érezhetett, amikor Ádámba életet lehelt. Legyőzték a halált, amely adomány kizárólag Istentől való volt. Ezért választották mindketten ezt a hivatást. Ezek a pillanatok voltak azok, amelyek feledtették azt a dühöt, fájdalmat és szomorúságot, amit akkor éreztek, amikor valakin nem tudtak segíteni.
– Ne olyan mohón, Doris! Ha az ember egy ideig nem eszik rendesen, a gyomra összeszűkül – magyarázta Sarah, akiből ismét előbújt orvos énje. Persze nem sok értelme volt figyelmeztetni a bélrendszerét fenyegető problémákra és fájdalomra. Ezeket semmi sem gátolhatta meg, és a tápláló ételhez jutás vágya momentán minden egyéb szempontot felülírt benne.
– Oké. Kicsit teleettem magam!
– Akkor szusszanjon egy kicsit! Meséljen az apjáról!
– Elszöktem otthonról – vágta rá Doris. – Rögtön, hogy David... hogy megjött a távirat, apa meg... nem tetszett neki, engem okolt.
Raymond Brown a Jones&Laughlin Acélgyár hármas számú kokszolóüzemének művezetője volt, és az is maradt mind a mai napig. A Dunleavy Streeten lakott, a város egyik dombján, egy századforduló idején épült könnyűszerkezetes faházban, melynek deszkázatát a Monongahela-völgyben telente végigsöprő szelek zordságától függően két-három évente újra kellett mázolnia. Nem hallhatta többé a felesége hangját, nem vihette többé a fiát baseballmeccsre és nem gyakorolhatta vele az elkapást kint az udvaron, és nem kellett többé aggódnia a lánya udvarlói miatt.
Mindent megpróbált. Mindent megtett, amit ember megtehetett, de már túl késő volt. Ahogy az sokszor lenni szokott. Egyszerűen túl sok volt. Feleségénél, aki harminchét évesen még mindig szép asszony volt, daganatot találtak. Ő volt a legjobb, legközelibb barátja. A műtét után mellette volt, támogatta, ahogy tudta, de aztán újabb daganat lett, újabb műtét, újabb kezelés, aztán a lejtmenet. Próbált erős maradni, egészen az utolsó percig. Ez már önmagában bárkit összeroppantott volna, de jött az újabb csapás. Egyetlen fiát, Davidet behívták, és Vietnamba küldték. Két hétre rá meghalt egy nevenincs völgyben. Kollégái támogatása – mindannyian elmentek a srác temetésre – sem akadályozhatta meg, hogy az italba meneküljön. Kétségbeesve próbált kapaszkodni mindabba, ami marad neki. Ám Doris magába fordult a gyásszal, amit Raymond nem igazán értett meg, és nem volt képes elfogadni, és amikor egy nap későn jött haza – és nem a megfelelő öltözékben –, kegyetlen, gyűlöletes szavak hagyták el a száját. Minden egyes szóra élénken emlékszik, majd a tompa puffanásra, ahogy az ajtó bevágódott.
Csak másnap tért észhez. Könnyeivel küszködve szaladt a rendőrségre, megalázkodott a rendőrök előtt, akik együttérzését és részvétét talán fel sem fogta. Kétségbeesve próbálta visszakapni lányát, és esedezni a bocsánatáért, mert önmagának nem volt képes megbocsátani. De Doris eltűnt. A rendőrök mindent megtettek, amit tudtak, ami nem volt túl sok. Így Raymond két éve az ital rabja volt, míg két kollégája félre nem hívta, és barátilag el nem beszélgetett vele, miután összegyűjtötték a bátorságot, hogy beavatkozzanak egy másik ember életébe. A helyi lelkész rendszeres vendég lett magányos házában. Kezdett leszokni az italról. Még mindig ivott ugyan, de már nem vitte túlzásba, és megpróbálta nullára redukálni. Így próbált meg szembenézni a magánnyal. Tudta, hogy a magányosság méltósága nem sokat ér. tires valami volt, amibe kapaszkodott, de nem volt más. Olykor az ima is segített. Ahogy az imát mormolta, gyakran álomba merült, bár nem abba a családi álomba, amiben egykor része volt. Forgolódott, hánykolódott az ágyban, verte a víz, amikor egyszer csak megcsörrent a telefon.
– Halló?
– Halló, Raymond Brownnal beszélek?
– Igen, ki az? – kérdezte csukott szemmel.
– Dr. Sarah Rosen vagyok. Baltimore-ból hívom, a Johns Hopkins Kórházból.
– Tessék! – A nő hangsúlya felnyitotta a szemét. A plafonra bámult. Az üres fehérség jól illusztrálta megüresedett életét. Hirtelen rátört a félelem. Mit akarhat egy doktor Baltimore-ból? Kezdett volna úrrá lenni rajta a rettegés, de a női hang tovább folytatta.
– Mr. Brown, van itt valaki, aki beszélni szeretne magával.
– Mi? – Fojtott hangokat hallott, mintha a vonal sistergett volna, de nem az volt.
Nem megy!
– Nincs vesztenivalód, kedvesem! – noszogatta Sarah, és kezébe nyomta a kagylót. – Ő az apád, bízz benne!
Doris két kézzel az arcához szorította a kagylót, és alig hallhatóan beleszólt.
– Apa?
A suttogás több száz kilométer távolságból is harangzúgás tisztasággal jött át az éteren. Brown háromszor is nekikezdett, mire hang jött ki a torkán.
– Dor? – zokogta?
– Igen... sajnálom, apa!
– Jól vagy, kicsikém?
– Igen, apa, jól vagyok! – Bármi sután hangzott is a kijelentés, nem volt hazugság.
– Hol vagy?
– Várj egy picit! – Másik hang szólt bele. – Mr. Brown, ismét dr. Rosen vagyok.
– Ott van még?
– Igen, Mr. Brown, itt van. Egy hete' kezeljük. Még nincs teljesen jól, de rendbe fog jönni. Érti? Rendbe fog jönni!
A férfi a mellkasához kapott. Szíve acélököllé változott, és olyan fájdalmasan kezdte kapkodni a levegőt, hogy egy orvos már arra gyanakodott volna, amiről pedig nem volt szó.
– Jól van? – kérdezte idegesen a férfi.
– Rendbe fog jönni! – nyugtatta meg Sarah. – Efelől semmi kétség, Mr. Brown. Higgyen nekem, jó?
– Ó, te jóságos teremtőm! És hol, hol vannak?
– Mr. Brown, egyelőre nem láthatja. Amint felépült, elvisszük magához. Először nem akartuk addig hívni, amíg nem tud vele találkozni, de nem tudtuk nem felhívni. Remélem, megérti!
Sarah két percig várt türelmesen, míg a férfi képes volt újra megszólalni, de amit akkor hallott, megérintette a lelkét. Amikor anno lenyúltak abba a sírba, két életet húztak ki onnan.
– Biztos jól van?
– Nehéz időszakon van túl, uram, de ígérem, hogy teljesen felépül. Jó kezekben van! Nem mondanám, ha nem így lenne!
– Kérem, hadd beszéljek vele újra! Kérem!
Sarah átadta a kagylót a lánynak. Nemsokára négyen pityeregtek. Legszerencsésebbek a nővér és a doktornő voltak, akik összeölelkezve ünnepelték a világ könyörtelensége felett aratott győzelmüket.
Bob Ritter a West Executive Drive-on parkolt le, abban a ma már lezárt utcában, amely a Fehér Ház és az Elnöki Hivatal épülete között húzódott. Az utóbbi felé irányította a lépteit, amely Washington talán legrútabb épülete volt – ami nem kis teljesítménynek számít. Itt egykor a kormányzati végrehajtó szervek nagy része, a külügy-, hadügy- és a haditengerészeti minisztérium kapott helyet. Szintén itt volt a diplomáciai fogadásokra fenntartott Indian Treaty elnevezésű helység, melyet arra szántak, hogy a viktoriánus építészet túláradó pompájával és a gigantikus tipit megépítő kormányzat fenségességének látszatával lenyűgözze és egyben megfélemlítse primitív látogatóit. A széles folyosók márványkövein visszhangot vertek Ritter léptei. A megfelelő irodát kereste. Végül a második emeleten talált rá Roger MacKenzie, az elnök különleges nemzetbiztonsági tanácsadójának hivatalára. A „különleges” jelző faramuci módon MacKenzie másodvonalbeli szerepét jelentette. Az elnök nemzetbiztonsági főtanácsadója a Fehér Ház nyugati szárnyában levő, sarki elhelyezkedésű irodában kapott helyet. Az alá beosztott hivatalnokok irodája máshol volt, és bár a hatalom székhelyétől való távolság egyértelmű fontossági rangsort jelölt, a pozícióból fakadó kivagyiságnak ez nem feltétlenül volt fokmérője. MacKenzie, hogy saját vélt vagy valós fontosságát hangsúlyozza, saját személyzet tartott fenn. Alapjában nem volt rossz ember, sőt kifejezetten éles eszű, gondolta magában Ritter. Ezzel együtt MacKenzie roppant féltékeny volt a posztjára. Ebben a hivatalában, ha egy másik korban élt volna, ő lett volna a királyi főkancellár tanácsadója. Azzal a plusz csavarral, hogy most neki magának is volt külön ügyvezető titkára.
– Üdv, Bob! Mi újság Langley-ben? – kérdezte MacKenzie a titkársági személyzet füle hallatára, csak hogy mindenki tudja, lássa, hogy épp egy tekintélyes CIA-tisztviselővel készül tárgyalni, jelezvén, milyen fontos ember, hogy ilyen illusztris vendégek keresik fel hivatalában.
– A szokásos – mosolygott Ritter. Térjünk inkább a tárgyra!
– Dugóba került? – kérdezte a tanácsadó, célozva arra, hogy vendége kis híján elkésett a találkozóról.
– A GWU-nál volt egy kis fennakadás. – Ritter a fejével MacKenzie privát irodája felé biccentett. A vendéglátó vette a lapot.
– Wally, maga is jöjjön, kell valaki, aki jegyzetel!
– Máris megyek, uram! – pattant fel a helyéről MacKenzie ügyvezető asszisztense.
– Bob Ritter, ő Wally Hicks. Szerintem még nem találkoztak.
– Üdvözlöm, uram! – nyújtotta a kezét Hicks. Ritter kezet rázott vele. Még egy buzgó fehér házi ifjonc, állapította meg magában Ritter. New England-i akcentus, intelligens tekintet, udvarias modor. Minden, ami elvárható egy ilyen fehér házi segédtől. Egy perccel később már MacKenzie irodájában ültek. A becsukott belső és külső ajtók szépen besimultak az öntöttvas ajtótokokba, melyek az Elnöki Hivatal épületét olyan masszívvá tették szerkezetileg, akár egy hadihajót. Hicks, mint valami középkori udvari szolga, kávéért sietett. Így ment ez a világ legerősebb demokráciájában.
– Nos, mi szél hozta, Bob? – kérdezte MacKenzie az íróasztala mögül. Hicks felcsapta a noteszát, és igyekezett minden szót papírra vetni.
– Roger, egyedülálló lehetőség kínálkozik számunkra odaát, Vietnamban! – MacKenzie tágra nyílt szemmel, kíváncsian várta a folytatást.
– Mi lenne az?
– Hai Phongtól délnyugatra felfedeztünk egy különleges fogolytábort – kezdte Ritter, és rögtön fölvázolta a lényeget, hogy mit tudnak, és mi a gyanújuk.
MacKenzie éberen figyelt. A nemrég kinevezett fellengzős befektetési bankár korábban maga is aviátor volt. A második világháborúban B–24-essel repült. Részt vett például a Ploiesti elleni drámai, kudarccal végződött küldetésben. Hazafi, némi defektussal, gondolta magában Ritter. Az előbbit ki tudja használni, az utóbbit megpróbálja figyelmen kívül hagyni.
– Mutassa a képanyagot! – mondta pár perccel később, ezt a kifejezést használva a mezei „képek” helyet.
Ritter előhúzta az aktatáskájából a fotókat tartalmazó mappát, és az asztalra tett. MacKenzie fogta a mappát, és a fiókjából nagyítót vett elő.
– Tudjuk, ki ez az ember?
– Hátrébb lesz egy jobb felvétel – felelte Ritter segítőkészen.
MacKenzie összevetette a hivatalos családi fotót a táborban készült képpel, majd a feljavított nagyítással.
– Nagyon hasonlít. Nem vennék mérget, de nagyon hasonlít. Ki ez?
– Robin Zacharias. A légierő ezredese. Jó ideje az Offutt Légi Támaszponton szolgál. A SAC hadászati tervezője. Mindent tud, Roger.
MacKenzie felpillantott, és füttyentett egyet. Úgy vélte, adott körülmények között ez a legmegfelelőbb reakció. – Ez a pasas itt nem vietnami...
– Ő a Szovjet Légierő ezredese. A nevét nem tudjuk, de nem nehéz kitalálni, miért van ott. Ebből egyértelmű lesz. – Ritter átnyújtotta a Zacharias haláláról szóló hivatalos közleményt.
– Az istenit!
– Ugye most már minden világos?
– Ez alááshatja a béketárgyalásokat! – gondolkodott hangosan MacKenzie.
Walter Hicks nem tehette meg, hogy közbeszóljon. Adott körülmények között nem volt ildomos. Olyan volt, mint egy szükséges kellék, egy élő magnetofonfelvevő, és az egyetlen ok, amiért egyáltalán jelen lehetett, az volt, hogy főnöke szerette volna, ha a beszélgetést rögzítik. Alááshatja a béketárgyalásokat, körmölte Hicks, és gondosan aláhúzta a mondatot. Bár senki nem láthatta, úgy megnyomta a ceruzát, hogy ujjai szinte belefehéredtek.
– Roger, azok, akiket ebben a táborban őriznek, túl sokat tudnak. Annyira sokat, hogy ezzel komolyan veszélyeztetik a nemzetbiztonságot – jegyezte meg higgadtan Ritter. – Zacharias ismeri a nukleáris hadműveleti terveinket, részt vett a SIOP kidolgozásában. Ez nem tréfadolog. – A SIOP, vagyis a Nemzeti Hadviselési Terv említésével Ritter szánt szándékkal emelte a beszélgetés tétjét. A CIA-ügynök maga is meglepődött, milyen ügyesen tálalta a hazugságot. A fehér házi faszkalapok agyáig úgyse jutna el az, hogy azért kell kimenteni azokat az embereket, mert emberek. Ők a fontos stratégiai kérdéseikben gondolkodnak, és a nukleáris hadászati tervek kiszivárgása az egyik legszentségtelenebb dolog volt a kormányzati hatalom templomcsarnokában.
– Hallgatom, Bob!
– Mr. Hicks, ugye jól mondom? – kérdezte Ritter hátrapillantva.
– Igen, uram!
– Megbocsátana pár percre?
Az ifjú segéd a főnökére pillantott, és közömbösnek tűnő arccal próbálta rábírni MacKenzie-t, hogy mégis maradhasson. Hiába.
– Wally, innentől zárt ajtók mögött folytatjuk – mondta az elnök különleges tanácsadója, és miközben az ajtó felé intett, nemleges válasza élét barátságos mosollyal igyekezett tompítani.
– Máris, uram! – Hicks felállt, kisétált, és halkan behúzta maga mögött az ajtót.
A francba! – dühöngött magában, és visszaült a saját íróasztalához. Mégis, hogy segítse a főnökét, ha nem hallhatja, miről beszélnek? Persze, Robert Ritter, gondolta magában Hicks. Ez az a pasas, aki a tiltó parancs ellenére kihozta azt az istenverte kémet Budapestről, amivel a legkényesebb pillanatban majdnem taccsra vágta a béketárgyalásokat. Viszont az infó, amit a spionja megszerzett, megváltoztatta az USA tárgyalási pozícióját, ami három hónappal elodázta a megállapodást. Amerika ugyanis úgy döntött, hogy valami mást csikar ki a szovjetektől, akik készséggel engedtek a korábbi megállapodásból. Ez mentette meg Ritter karrierjét, és a pasas nyilván még jobban beleringatta magát abba a romantikus baromságba, hogy az egyén élete fontosabb, mint a világbéke. Amikor egyedül csak a világbéke számít.
Ez a Ritter tudja, hogyan tévessze meg Rogert, töprengett el. Ez az egész nukleárisstratégia-téma egy nagy rakás lószar. Roger irodája fala a régi nagy idők fotóival volt kitapétázva, amikor azt az istenverte bombázót vezette, úgy téve, mintha személyesen ő győzte volna le Hitlert. Beleártották magukat egy újabb rohadt háborúba, amit jó diplomáciával el lehetett volna kerülni, feltéve, ha azok odafent a valódi kérdésekkel foglalkoztak volna, amit ő és Peter barátja szeretett volna egyszer megérni. Ez az ügy nem a hadműveleti tervekről, a SIOP-ról és más hasonló egyenruhás baromságról szól, amely témákkal a fehér házi személyzet tagjai minden rohadt nap eljátszadoznak. Ez az emberekről szól, az Isten verje meg! Egyenruhás emberekről. Széles vállú, borsóagyú, seggfej katonákról, akik a gyilkolásnál semmi hasznosabbat nem csinálnak, mintha azzal bármit is jobbá tennének a világban. Ráadásul, füstölgött tovább Hicks, ők maguk vállalták a kockázatot, nem igaz? Amikor úgy döntöttek, hogy bombát szórnak egy békés, barátságos nép fejére, mint amilyen a vietnami, akkor az is eszükbe juthatott volna előtte, hogy ez nem nagyon fog tetszeni nekik. Amikor ostoba módon kockára tették az életüket, kimondva-kimondatlan elfogadták, hogy akár el is veszthetik azt. Ha pedig ez a helyzet, akkor Wally Hickset és a hozzá hasonlóan gondolkodókat miért kéne, hogy érdekelje, hogy az a bizonyos kocka a rossz oldalán ért földet? Nyilván élvezték a harcot. És nyilván mágnesként vonzották azokat a nőket, akik úgy hitték, hogy a nagy farok és a borsóagy együtt jár, azokat a nőket, akik odavoltak azokért a „férfiakért”, akik jól öltözött majomember módjára viselkedtek.
Ez alááshatja a béketárgyalásokat. Még MacKenzie-nek is ez ugrott be elsőre.
Generációja megannyi tagja veszett már oda. És ezek most tizenöt-húsz, a munkájukat nagy valószínűséggel élvező hivatásos gyilkos miatt azt kockáztatják, hogy mégse legye vége a háborúnak. Ennek egyszerűen nincs értelme. Mi lenne, ha egyszer tartanának egy háborút, de senki nem menne el? Ez volt generációja egyik kedvelt szállóigéje, bár tudta, hogy csupán illúzió. Ezek a Zacharias-félék mindig rá fogják tudni venni az embereket, hogy velük tartsanak, mivel ezek a kisemberek, akik nem rendelkeznek olyan értelmi képességgel és belátással, mint Hicks, képtelenek lesznek meglátni, hogy az egész puszta energiapazarlás. Ez a legelképesztőbb az egészben. Hogyhogy nem világos mindenki számára, hogy a háború borzalom? Vajon mennyi ész kell ahhoz, hogy valaki belássa?
Hicks látta, hogy nyílik az ajtó. MacKenzie és Ritter lépett ki rajta.
– Wally, kiugrunk pár percre. Szólna a tizenegy órás vendégemnek, hogy sietek vissza?
– Hogyne, uram!
Jellemző, gondolta magában Hicks. Ritter megtévesztése bevált. Sikerült rábeszélnie Rogert, aki máris szalad a nemzetbiztonsági főtanácsadóhoz. Alighanem keményen az asztalra csapnak majd a béketárgyalásokon, amivel újabb hónapokra visszavetik a folyamatot. Hacsak valaki át nem lát a szitán. Hicks felemelte a kagylót, és tárcsázott.
– Donaldson szenátor irodája.
– Jó napot, Peter Hendersont keresem!
– Sajnos nem tudom adni. A szenátor úrral Európába utaztak. Csak jövő héten jönnek vissza.
– Ó, tényleg! Köszönöm! – tette le Hicks. A francba! Mérges volt, hogy elfelejtette.
Bizonyos helyzetekben nagyon körültekintően kellett eljárni. Peter Henderson nem tudott arról, hogy CASSIUS volt a kódneve, melyet a moszkvai USA és Kanada Intézet egyik elemzője aggatott rá, akinek Shakespeare iránti rajongása legalább olyan valódi volt, mint bármely oxfordi el adóé. A fájlban szereplő fotó és az egyoldalas ügynökprof láttán rögtön a Julius Caesar haszonleső „hazafija” ugrott be neki. A Brutus nem lett volna jó. Ahhoz Hendersonnak nem volt meg a kellő jellemszilárdsága, vélte az elemző.
A szenátorral éppen „információszerző” körúton jártak Európában. Alapvetően a NATO érdekelte őket, de azt tervezték, hogy a béketárgyalások kapcsán Párizsba is ellátogatnak majd, hogy szerezzenek egy felvételt, amit ősszel adott esetben leadhatnak majd a connecticuti televízióadók. A „körút” valójában egy bevásárlókörút volt, amit egy-egy beszámoló kedvéért időnként megszakítottak. Hendersonnak, aki a szenátor nemzetbiztonsági tanácsadójaként először vett részt ilyen körúton, kötelezően jelen kellett lennie ezeken az eseményeken, ezenfelül maga rendelkezhetett az idejével, amit ki is használt arra, hogy az egyéb ügyeit leszervezze. Momentán épp őfelsége híres londoni Fehér Tornyát járta be, amely lassan kilencszázadik éve őrködik a Temze folyó felett.
– Szokatlan meleg van ma itt, Londonban! – jegyezte meg egy turista.
– Kíváncsi lennék, itt is olyan hevesek-e a zivatarok – vetette oda mintegy mellékesen az amerikai, és tovább csodálta VIII. Henrik díszes páncéljait.
– Azok – vágta rá az előző –, de nem annyira, mint Washingtonban.
Henderson célba vette a legközelebbi kijáratot. A következő percben újdonsült társával együtt már a Tower parkjában barangolt.
– Remekül beszéli az angolt!
– Köszönöm, Peter! Én George vagyok.
– Üdv, George! – mosolygott Henderson, anélkül, hogy ránézett volna új barátjára. Az egész olyan volt, mint egy James Bond-filmben. Különleges és felemelő. Ráadásul egy ilyen helyen. Nem csak hogy Londonban, de egyenesen a brit királyi család történelmi székhelyén.
A férfit valóban George-nak hívták, egész pontosan Georgijnak, ami a George orosz megfelelője. Mostanság ritkán vett részt operatív munkákban. Bár azelőtt a KGB tisztjeként roppant hatékony munkát végzett, kivételes elemzőképességének köszönhetően öt évvel korábban visszarendelték Moszkvába, alezredessé léptették elő, és rábízták egy egész ügyosztály vezetését. Azóta, immár ezredesi rangban a tábornoki csillagot is célba vette. Georgij Helsinki és Brüsszel érintésével azért jött Londonba, hogy személyesen is találkozzon CASSIUS-szal, no meg hogy bevásároljon a családjának. A KGB berkein belül rajta kívül csak három hozzá hasonló korú ügynök büszkélkedhetett ilyen ranggal – csinos, fiatal felesége pedig imádta a nyugati ruhákat. Hol máshol szerezhetné be őket, mint Londonban? Franciául és olaszul amúgy sem tudott.
– Most találkozunk először és utoljára.
– Érezzem magam megtisztelve?
– Ha akarja. – Orosz létére George szokatlanul barátságos természetű volt. Igaz, ez is részét képezte az álcázásnak. – Az ön szenátora sok helyre bejáratos.
– Így igaz! - helyeselt Henderson az udvari szertartást figyelve. Azt felesleges is volt hozzátennie, hogy ahogy én magam is.
– Az ilyen információk roppant hasznosak számunkra. Az önök kormánya, különösen az új elnökkel az élen... őszintén szólva megijeszt bennünket.
– Ahogy engem is – vallotta be Henderson.
– Ezzel együtt van remény – ment tovább George. Megfontoltan, logikusan érvelt. – De egyúttal realista is. Az enyhülés érdekében tett javaslata kormányunk szerint annak jele, hogy van esély a széles körű nemzetközi konszenzusra. Mindazonáltal meg kívánunk bizonyosodni arról, hogy tárgyalási javaslata valóban őszinte-e. Sajnos nekünk is megvannak a magunk problémái.
– Mint például?
– Meglehet, hogy az önök elnökét valóban a jó szándék vezérli. Ezt őszintén mondom, Peter – tette hozzá George. – Ezzel együtt túl... harciasnak tűnik. Ha túl sokat tud rólunk, túl nagy nyomást gyakorolhat ránk bizonyos területeken, ami könnyen akadályt gördíthet a hőn áhított meg- állapodás elé. A maguk kormányában ugyanúgy vannak szembenálló politikai erők. Ahogy nálunk is... itt ragadtak a sztálini érából. A hamarosan kezdődő tárgyalások kulcsa, hogy mindkét fél ésszerű és belátó legyen. A maguk oldalán felbukkanó, kevésbé belátó elemek kordában tartása érdekében számítanánk az ön segítségére.
Henderson igencsak meglepődött. Az oroszok is tudnak olyan nyitottak lenni, mint az amerikaiak. – Pontosan miben?
– Bizonyos információkat nem hagyhatunk, hogy kiszivárogjanak. Ha mégis kiszivárognának, az csökkentené az esélyt az enyhülésre. Ha túl sok mindent tudnánk meg magukról, vagy ha maguk túl sok mindent tudnának meg rólunk, a pálya lejtene valamelyik irányba. Egyik vagy másik fél túl nagy előnyre tenne szert, ezért nem jutnánk dűlőre. Ez nem megegyezést szülne, hanem egyoldalú dominanciát, amit egyik fél sem fogadna el. Ezt nyilván ön is belátja!
– Igen, teljesen logikus!
– Én annyit kérnék magától, Peter, hogy időről időre osszon meg velünk bizonyos különleges információkat, amik a tudomására jutottak. Arra nem térnék ki, mire gondolok pontosan. Van olyan intelligens, hogy magától is rájön. Magára bízzuk. A háború ideje lassan lejár. A közelgő béke, ha valóban elérkezik, az olyan embereken fog múlni, mint maga meg én. Országainknak bízniuk kell egymásban. Ez a bizalom két ember szintjén kezdődik. Más út nincsen. Bárcsak volna. A béke egyedül innen indulhat el.
– Béke... de szép is volna! – értett egyet Henderson. – De először is véget kell vetnünk ennek az istenverte háborúnak!
– Mi ezen dolgozunk, ezt maga is tudja. A magunk részéről mi arra ösztökéljük barátainkat, nyomásgyakorlás nélkül, hogy mérsékeltebb vonalat üssenek meg. Épp elég bátor fiatal halt már meg. Ideje ennek véget vetni. Pontot kell tenni az ügy végére, mégpedig olyan pontot, ami mindkét fél számára elfogadható.
– Jó hallani, amit mond, George!
– Szóval tud nekünk segíteni?
Miközben együtt körbejárták a Tower parkját, a kápolnához értek. Egy nyakazóeszközt pillantottak meg. Henderson nem tudta, valóban használták-e. A vesztőhelyet alacsony drótkerítés vette körbe. Épp egy holló ült rajta. Félig hagyománytiszteletből, félig babonából szándékosan tartották őket a Towerben. Tőlük jobbra a Tower egyik őre, egy Yeoman Warder turistacsoportot kalauzolt körbe.
– Eddig is segítettem, George. – Ami igaz is volt. Henderson már csaknem két éve harapdálta óvatosan a csalétket. A KGB ezredesének most már nem maradt más dolga, mint hogy megédesítse a csalit, hogy Henderson végérvényesen ráharapjon a horogra.
– Igen, Peter, tudom, de most kicsivel többet kérnénk. Valami rendkívül bizalmas, kényes információt. A döntés a maga kezében van, barátom. Háborút könnyű szítani. Békét csinálni néha sokkal veszélyesebb. Senki sem szerez tudomást a részvételéről. A fontos miniszterek majd szépen megállapodnak és kezet ráznak a tárgyalóasztalnál. Kamerák rögzítik az eseményt, megörökítve azt a történelem számára. Az olyanok, mint mi... a mi nevünk sose kerül be a történelemkönyvekbe. Mégis sokat számít, barátom! Mi készítjük elő a terepet a minisztereknek. Semmire nem kényszeríthetem, Peter. Magának kell eldöntenie, hogy segít-e nekünk. Önszántából. Azt is magának kell eldöntenie, mit oszt meg velünk. Maga jó eszű fiatalember, és a maga generációja Amerikában már megtanulta a leckét, amit megtanulhatott. Ha kell, hagyok elég időt, hogy eldöntse...
Henderson megfordult. Már döntött. Nem kell. Igaza van. Valakinek segítenie kell, hogy mielőbb béke legyen. A hezitálás nem vezet eredményre. Kész vagyok segíteni, George!
– A feladat nem veszélytelen. Gondolom, tudja! – figyelmeztette az orosz. Nem volt könnyű megállnia, hogy ne reagáljon, de most, hogy Henderson végre bekapta a horgot, ügyelnie kellett rá, hogy a horog jól beakadjon.
– Vállalom a kockázatot. Úgy vélem, megéri!
Ahhh.
Az olyanokat, mint maga, meg kell védeni. Ha hazaér, felvesszük önnel a kapcsolatot. – Az orosz egy pillanatra elhallgatott. – Peter, én apa vagyok. Van egy hatéves lányom és egy kétéves fiam. Az ön munkája és az én munkám eredményeképpen ők már egy jobb világban nőhetnek fel... egy békés világban. A nevükben is köszönöm önnek, Peter! Most mennem kell.
– Viszlát, George! – mondta Henderson. George elfordult és elmosolyodott.
– Nem, Peter, nem fog viszontlátni! – mondta az orosz, és elindult lefelé az Árulók kapujához vezető kőlépcsőn. Nagy önfegyelemre és önkontrollra volt szüksége, hogy el ne nevesse magát. Egyrészt amiatt, amit elért, másrészt a szeme elé táruló rácsos, íves kőkapu dörgedelmes iróniája miatt. Öt perccel később már egy fekete londoni taxiban ült, a sofőr pedig a knightsbridge-i Harrods áruház felé vette az irányt.
Cassius, töprengett el. Nem, a Caesar-gyilkos Casca neve még jobb lenne! De most már túl késő volt megváltoztatni. Amúgy se értené senki a poént. Glazov a zsebébe nyúlt, és előhalászta a bevásárlólistát.

25
Útra készen
Egyetlen sikeres főpróba, bármilyen jól is ment, természetesen nem volt elég. A következő négy éjszaka újra megismételték, majd kétszer nappal is, csak hogy a különböző pozíciók mindenki számára teljesen világosak legyenek. A börtönblokkhoz rohanó kiemelőosztag tagjai alig három méterre haladnak majd el a gépágyútűztől, amit a tábor fizikai elrendezése tett szükségessé. Ez volt a támadás egyik legveszélyesebb technikai aspektusa. A hét végére azonban a csapat tökéletesen begyakorolta a mozgásokat. Ezzel a csapat tagjai és pranacsnokaik is tisztában voltak. A kiképzés ettől fogva bár nem lanyhult, inkább a szintentartásra összpontosult, nehogy a túlzott rutin tompává tegye az embereket. Már csak az előkészület utolsó fázisa volt hátra. Akinek volt valamilyen új ötlete, gyakorlat közben megállíthatta az akciót, és előrukkolhatott a felvetésével. Ötleteiket valamelyik altisztnek vagy magának a századosnak tolmácsolták, és többnyire be is építették a tervbe. Ez volt a gyakorlat elméleti része. Fontosnak tartották, hogy a csapat minden egyes tagja azt érezze, hogy valamilyen mértékben beleszólása van a dolgok alakítására. Ez mindenkinek magabiztosságot kölcsönzött. Nem az elit alakulatokra sokak szerint jellemző hősködésről volt szó, hanem valós szakmai magabiztosságról és megalapozottságról, melynek lényege az volt, hogy az akció elemeinek ismételt újragondolásával és tovább finomításával minden részlet tökéletesen a helyére kerüljön.
Most, hogy mindenki ismerte a küldetés célját, a szolgálaton kívüli időben is sokkal oldottabban voltak. A korábbi durva tréfákat hanyagolták, inkább tévéztek, olvasgattak és várták a parancsot. Szemük előtt ott lebegett, hogy valakik a világ túlsó felén ugyanúgy várnak, és csendes magányukban ugyanúgy felteszik a maguk kérdéseit. Vajon jól vagy rosszul sülnek majd el a dolgok? Ha az előbbi, milyen eufória lesz úrrá rajtuk? Ha az utóbbi... nos, azt már mindannyian rég eldöntötték, hogy akármi legyen is a végkimenetel, most már nem hátrálnak meg. Feleségek várják vissza a férjüket, gyermekek az apjukat, a haza az embereit. Mindannyian úgy voltak vele, hogy ha már az életüket kell kockáztatniuk, akkor ez az a valami, amiért érdemes.
Irvin őrmester lelkészeket hívatott a csapathoz. Ki-ki rendbe tehette a lelkiismeretét. Néhányan végrendeletet fogalmaztak... ha ne adj' isten nem úgy alakulna, mondták zavartan. Mindenki egyre jobban a feladatra összpontosított, és félretette minden egyéb gondját, aggodalmát. Kizárólag egyvalamire koncentráltak, egy kódnévre, amit egy listából véletlenszerűen kiválasztott szócsoport jelölt. Legtöbben még egyszer kimentek a gyakorlótérre, hogy még egyszer szemügyre vegyék az elrendezést, a szögeket, a megközelítési irányokat, a mozgási sávokat. A tűzzáporban erre nagy szükség lesz. A szokásos reggeli és délutáni edzés mellé amolyan feszültséglevezetésnek ki-ki beiktatott még egy rövid, pár kilométeres futást. Még biztosabbak akartak lenni abban, hogy valóban felkészültek. Az alapos megfigyelő jól láthatta a különbséget: komolyak voltak, nem feszültek; összeszedettek voltak, nem megszállottak; magabiztosak voltak, és nem elbizakodottak. A Quantico támaszpont többi tengerészgyalogosa tisztes távolságtartással figyelte őket, eltöprengve, miért ez a különleges helyszín, ez a különleges napirend, mire várnak a Cobrák a kifutón, és miért állnak a haditengerészet mentőhelikopterei a tiszti körlet előterében. De amint a csapatra néztek, minden kérdésük eloszlott. Tudták, hogy itt valami nagyon különleges akció van készülőben.
Kösz, Roger! – mondta langley-i irodájának bizalmas csendjében Bob Ritter. A telefonért nyúlt, és tárcsázta a szükséges házon belüli számot. – James? Itt Bob. Indulhat! Zöld utat kaptunk.
Köszönöm, James! – fordult oldalra Dutch Maxwell a forgószékkel, és a falon levő F6F Hellcat kékre festett alumíniumpaneljére pillantott. A panelen harci képességeinek tanújeleiként vízszintes sorokban piros-fehér zászlócskák sorakoztak. Az ő hivatásában ez volt a vitézség fokmérője. – Grafton altiszt!
– Igen, uram? – jelent meg az ajtóban egy tengerészaltiszt.
– Sürgönyözzön Podulski tengernagynak a USS Constellationre: „Zöld jelzés”!
– Értettem, uram!
– Készítsék elő az autómat, és szóljon oda Anacostiába! Tizenöt perc múlva szükségem lesz egy helikopterre.
– 
572

Igenis, admirális!
Winslow Holland Maxwell, az Egyesült Államok Haditengerészetének altengernagya felállt az asztalától, és az oldalsó ajtón át kisétált az „E” gyűrű folyosójára, és meg sem állt az épület azon részéig, ahol a légierő irodái voltak.
– Gary, kéne az a fuvar, amiről beszéltünk!
– Meglesz, Dutch! – felelte a tábornok kérdés nélkül.
– Tájékoztassa az irodámat a részletekről! Nekem most el kell mennem, de óránként telefonálok!
– Igen, uram!
Maxwell autója a folyó felőli bejáratnál időközben előállt, a volánnál egy fedélzeti tisztje ült. – Hova megyünk, uram?
– Anacostiába, főtörzs! A helikopter-leszállóhelyhez!
– Értettem. – A sofőr sebességbe kapcsolt, és elindult a folyó irányába. Fogalma sem volt, miről lehet szó, de tudta, hogy fontos a dolog. Az öreg úgy kapkodta a lábát, mint a saját lánya, mikor randizni megy.
Kelly ismét a vadásztudományát élesítette, ahogy azt nemrég heteken keresztül tette. Abban a reményben vette magához a fegyvereket, hogy végül egyetlen lövést sem kell leadnia. Fő fegyvere egy CAR–15-ös gépkarabély volt, ami az M16-os speciális osztagok számára áttervezett egyik változata. Hónaljtokjába egy hangtompítóval felszerelt 9 mm-es automata került, leghatásosabb fegyvere azonban a rádió volt, melyből a biztonság kedvéért kettőt is magához vett, tartalék elemekkel, élelemmel, vízzel és egy térképpel egyetemben. Ezek súlya összesen tíz kilót tett ki, nem számítva a beszivárgáshoz szükséges különleges felszerelést, melynek összsúlya nem volt vészes. Kelly úgy látta, akár a fák között, hegymenetben is gond nélkül fog tudni közlekedni bennük. Termetéhez képest fürgén, nesztelenül tudott mozogni. Ez utóbbi elsősorban azon múlt, hová teszi le a lábát, milyen testhelyzetben surran át a fák, bokrok között, miközben mind az ösvényt, mind a környezetét egyforma éberséggel kell pásztáznia.
Ne eddzd túl magad! – intette óvatosságra magát. Most már lazíthatsz egy csöppet! Kihúzta magát, és ösztöneire hallgatva elindult lefelé a dombon. Odalent a tengerészgyalogosok kisebb csoportokban gyülekeztek, fegyvereik használatát gyakorolták. Albie százados a négy helikopter személyzetével beszélgetett. Kelly épp az objektum leszállóhelye felé igyekezett, amikor egy kék haditengerészeti helikopter bukkant fel, és ereszkedett a földre Maxwell admirálissal a fedélzetén. Véletlenül pont Kelly volt hozzá a legközelebb. Kelly pontosan tudta a látogatás célját és üzenetét.
– Indulunk?
– Ma este – erősítette meg Maxwell egy fejbólintással.
A várakozás izgalma ellenére Kelly nyugodt volt, mint általában. Ez most már nem gyakorlat. Ismét kockára kell tennie az életét. Mások élete múlhat rajta. Meg kell oldania a feladatot. Nos, mondta magában, meg fogom tudni oldani! Míg Maxwell a századossal beszélt, Kelly a gépnél várt. Közben Young tábornok szolgálati kocsija is félreállt. Ő is hírt hozott. Kelly figyelte, ahogy kölcsönösen tisztelegnek egymásnak. Amikor Albie megkapta az üzenetet, kissé kihúzta magát. A mélységi felderítők köréje gyűltek, reakciójuk meglepő higgadtságról, tényszerűségről tanúskodott. Eleinte bizonytalan tekintetük határozott, kurta biccentésbe fordult át. A küldetés zöld utat kapott. Miután az üzenetet átadták, Maxwell visszament a helikopterhez.
– Gondolom, most kéne az a gyors kimenő?
– Azt mondta, megoldható, uram!
Az admirális vállon csapta Kellyt, és a helikopterre mutatott. A gépben felvették a fülvédőket. A pilóta felpörgette a motort.
– Mennyi időm van, uram?
– Éjfélre legyen itt! – A pilóta hátranézett. Maxwell jelezte,hogy még ne szálljon fel.
– Értettem, uram! – Kelly levette a fülvédőt, kipattant a helikopterből, és a tábornokhoz lépett.
– Dutch szólt róla – Young rosszallóan csóválta a fejét. Mégis hogy gondolja? – Mi a szándéka?
–Vissza kéne vinni a hajómhoz átvedleni, utána el kéne dobni Baltimore-ba. Visszafelé megoldom.
– Nézze, Clark...
– Tábornok, segítettem maguknak megtervezni az akciót. Én leszek az első, aki bemegy, és az utolsó, aki kijön. – Young legszívesebben elkáromkodta volna magát, de nem tette. Intett a sofőrnek, azután Kellynek.
Negyedóra múlva Kelly mintha egy másik életbe csöppent volna. Amióta otthagyta a Springert a vendégkikötőben, mintha megállt volna az idő, most meg hirtelen visszaugrott a múltba. De most rövid ideig előremenetbe kell kapcsolnia. Látta, hogy a dokkmester mindenre ügyelt. Gyorsan lezuhanyozott, átvedlett civilbe, és visszament a tábornok szolgálati kocsijához.
– Baltimore-ba, tizedes! Egyszerű a menet. Csak rakjon ki a reptéren! Ott majd fogok egy taxit.
– Meglesz, uram! – felelte a sofőr, de Kelly addigra már álomba merült.
Mire  jutottak, uram? – kérdezte Hicks.
– Jóváhagyták – felelte MacKenzie, miközben aláírt néhány papírt, másokat pedig láttamozott, hogy mehetnek archiválásra a levéltárba, ahol a jövő történészei úgy fogják elkönyvelni a nevét, mint csekély fontosságú mellékszereplőt, aki részt vett kora meghatározó eseményeinek alakításában.
– Megtudhatom, mit?
Végül is miért ne? – gondolta magában MacKenzie. Hicks átesett a szükséges nemzetbiztonsági átvilágításon, és itt volt a kiváló alkalom, hogy ismét prezentálja a srácnak önnön fontosságát. Két percben röviden felvázolta a BOXWOOD GREEN lényegét.
– Uram, ez invázió! – jegyezte meg Hicks nem kis önuralommal, leplezni próbálva elképedését. Hirtelen gombóc lett a gyomrában.
– Gondolom szerintük is, szerintem meg nem. Ha jól emlékszem, ők három szuverén államot szálltak meg katonailag.
– De a béketárgyalások... – nyomatékosította Hicks. – Ön mondta, hogy...
A fenébe a béketárgyalásokkal! Wally, embereink vannak odaát, akik olyasmiket tudnak, ami veszélyeztetheti a nemzetbiztonságunkat. Arról nem beszélve – mosolygott a bajsza alatt –, hogy már Henryt is meggyőztem. Ha ez sikerül...
– De...
MacKenzie felpillantott. Hát nem értette meg? – De mi, Wally?
– Ez veszélyes!
– A háború már csak ilyen, ha még nem mondták volna.
– Uram, ugyebár azért vagyok itt, hogy elmondjam a véleményemet! – jegyezte meg Hicks nyomatékkal.
– Persze, hogy azért van itt. Hát mondja el!
– A béketárgyalások most igen kényes stádiumban vannak...
– A béketárgyalások mindig kényes stádiumban vannak. Folytassa! – utasította MacKenzie. Élvezte a pedagógiai diskurzust. Talán a kölyök megint tanul valamit.
– Uram, már eddig is túl sok embert vesztettünk. Ők közel egymilliót. Mindezt miért? Mit nyertünk belőle? Nyert-e bárki is bármit? – érvelt Hicks.
Ezzel semmi újat nem mondott. MacKenzie-nek nehezére esett reagálni rá. – Wally, ha azt kéri tőlem, hogy védjem meg, miért ragadtunk ebbe a kátyúba, csak az idejét vesztegeti. Az egész az elejétől egy nagy katyvasz, de ez ugyebár nem a jelenlegi adminisztráció műve. Mi éppen arra kaptunk felhatalmazást, hogy kivonjuk onnan az erőinket a francba.
– Úgy van, uram! – értett egyet Hicks hivatalból. – Pontosan ezt mondom én is. Ez az akció rontja az esélyét, hogy véget vessünk az egésznek. Véleményem szerint hiba lenne, uram!
– Jól van! – higgadt le MacKenzie. Igyekezett türelmes hangot megütni tanácsadójával. – Innen is meg lehet közelíteni. És mi a helyzet az emberekkel, Wally?
– Ők vállalták a veszélyt. Kockáztattak, vesztettek! – felelte hűvösen Hicks.
– Tudja, ez a fajta elhatárolódás akár hasznos is lehetne, de kettőnk közt még az a különbség, hogy én ott voltam, maga nem. Wally, maga nem volt katona. Pedig sokat tanulhatott volna belőle.
Hicks őszintén megdöbbent, mennyire nincs ennek jelentősége. – Nem tudom uram, mit tanulhattam volna. Csak akadályozta volna a tanulmányaimat.
– Az élet nem tankönyv, fiam! – magyarázta MacKenzie. Próbált szívélyes lenni az asszisztensével, szavai mégis inkább lekezelőnek hatottak. – A valódi emberek véreznek. A valódi embereknek vannak érzéseik. Vannak álmaik, családjuk. Valódi életük. Ha mást nem, annyit mindenképpen megtanult volna, hogy nem mindenki olyan, mint maga. De ők is valódi emberek, és ha ennek a kormánynak akar dolgozni, akkor ezt tartsa észben!
– Igen, uram! – Mi mást mondhatott volna? Úgyse nyerhette meg ezt a vitát. Az ördögbe is, kell valaki, akivel beszélhet a dologról!
John! – Két hete nem hallott felőle. Már azt hitte, történt vele valami, ám most azzal kellett szembesülnie, hogy nagyon is él, és alighanem valami kétes dologban mesterkedik.
– Üdv, Sandy! – mosolyodott el Kelly. Ismét ki volt öltözve, kék zakót és nyakkendőt viselt. Nyilvánvalóan ez is álca volt, annyira más volt, mint ahogy azelőtt látta. Már a puszta megjelenése is zavarba ejtő volt.
– Hol volt eddig? – kérdezte Sandy, és intett, hogy bújjon be, nehogy a szomszédok meglássák.
– Akadt egy kis dolgom – tért ki Kelly a válasz elől.
– Miféle dolga? – a nő hangsúlyából érezte, hogy egy fokkal bővebb választ várt.
– Semmi törvénytelen, becsszó! – Kellytől ennél többre most sem futotta.
– Biztos? – Kínos csend telepedett közéjük. Kelly zavartan állt az ajtóban, a bosszúság és a bűntudat érzése váltva kavargott benne. Azon töprengett, miért jött ide, miért kért az admirálistól szívességet, de nem igazán tudta a választ.
John! – kiabált le Sarah az emeletről, mintegy kimentve őket a kínos helyzetből.
– Üdv, doki! – mondta Kelly. Mindketten megkönnyebbültek.
– Van egy kis meglepetésünk a számára!
– Mi?
Dr. Rosen lejött a földszintre. Széles mosolya ellenére slamposabb volt, mint valaha. – Valahogy más, mint volt!
– Rendszeresen edzettem – magyarázta Kelly.
– Mi járatban? – kérdezte Sarah.
– Készülök valahova, és gondoltam, beugrok előtte.
– Hova készül?
– Nem mondhatom meg. – Dermedt csend következett.
– John – mondta Sandy. – Tudjuk!
– Oké! – biccentett Kelly. – Sejtettem, hogy rájönnek. Hogy van a lány?
– Már egész jól. Hála magának! – felelte Sarah.
– John, beszélnünk kéne! – mondta Sandy sürgető hangon. Dr. Rosen vette a lapot, és visszament az emeletre, magára hagyva a konyhában a nővért és egykori betegét.
– John, mégis mit csinált?
– Azóta? Nem mondhatom el. Sajnálom, de nem lehet!
– Tudni akarom, miben mesterkedett!
– Jobb ha nem tudja, Sandy!
– Billy és Rick? – kérdezett rá O'Toole kerek-perec.
Kelly a fejével az emeletre bökött. – Látta, mit műveltek vele! Többé nem bánthatják!
– John, nem csinálhat ilyet! A rendőrség...
– ...oda is beépültek – mondta Kelly. – Valakit lefizettek. Magasabb szinten. Ezért nem bízom a rendőrségben, és maga se tegye, Sandy! – érvek Kelly, amilyen logikusan csak tudott.
– De vannak mások is, akik... – ekkor jutott el a nő tudatáig. – Honnan tudja?
– Billy barátunktól. – Kelly egy pillanatra elhallgatott. Tekintete bűntudatról árulkodott. – Sandy, komolyan azt hiszi, hogy ezek tényleg összetörik magukat egy prosti halála miatt? Mert nekik csak ennyit jelent. Gondolja, hogy bárki is törődik velük? Erről már beszéltünk egyszer, emlékszik? Maga mondta, hogy rájuk nem terjed ki semmilyen program. Senki se törődik velük. Csak maga. Ezért hoztam ide magához. Majd a rendőrök? Ááh! Talán én össze tudok kaparni annyi infót, amivel megtorpedózhatjuk a droghálózatot. Nem tudom, nem erre képeztek ki, de ezen dolgozom. Ha fel akar adni, tegye, nem tartóztatom fel! És bántani se fogom!
– Tudom! – fakadt ki Sandy. – John, ezt nem csinálhatja! – tette hozzá immár higgadtabban.
– Miért nem? – kérdezte Kelly. – Ezek embereket ölnek. Borzalmas dolgokat művelnek, és senki nem tesz semmit ellenük. Mi lesz az áldozatokkal? Értük ki lép fel?
– A törvény!
– És ha a törvény is befuccsol, akkor mi van? Hagyjuk őket meghalni? Így, ilyen módon? Emlékszik Pam fényképére?
– Igen – felelte Sandy. Elfogytak az érvei, és ezt ő is tudta. Azt kívánta, bárcsak ne így lenne.
– Órákig kínozták, Sandy. Ez a szerencsétlen lány meg... végignézte. Kényszerítették, hogy végignézze.
– Mesélte. Mindent elmesélt. Pammel barátnők voltak, John. Mikor... mikor Pam meghalt, ő volt az, aki kifésülte a haját.
Kelly reakciója meglepte a nőt. Azonnal világos lett előtte, hogy Kelly fájdalma egy ajtó mögé van elzárva, de bizonyos szavak képesek azt úgy előcsalni, hogy az komoly lelki kínokat okozzon a férfinak. Kelly egy pillanatra elfordult, hogy egy mély levegőt vegyen. – A lány jól van? – fordult vissza aztán.
– Pár nap múlva hazavisszük Sarah-val.
– Köszönöm, hogy elmondta! Köszönöm, hogy gondját viselték!
Sandyt legjobban az egész kettőssége nyugtalanította. A férfi ugyanazzal a higgadt tárgyilagossággal beszélt emberek szándékos megöléséről, mint mondjuk Sam Rosen egy komplikált sebészi beavatkozásról. A sebészhez hasonlóan Kelly is szívén viselte azoknak az embereknek a sorsát, akiket... megmentett? Megbosszult? Vagy a kettő ugyanaz? Kelly szerint az volt.
– Sandy, a következő a helyzet: megölték Pamet. Megerőszakolták, megkínozták és megölték. Példát statuáltak, hogy a többi lányt a markukban tarthassák. Én meg eltökéltem, hogy elkapom őket. Az utolsó szálig. És ha ez az életembe kerül, vállalom a kockázatot. Sajnálom, ha ezt kiábrándítónak találja.
A nő mélyet sóhajtott. Nem tudott mit mondani.
– Azt mondta, készül valahova.
– Igen. Ha minden jól megy, kábé két hét, és visszajövők.
– Veszélyes lesz?
– Nem, ha jól csináljuk – Kelly érezte, hogy a nőt nem fogja kielégíteni a válasz.
– Micsodát?
– Fogolymentő akció. De ennél többet tényleg nem mondhatok, és kérem, ne mondja tovább senkinek. Ma este indulok. Az elmúlt napokban erre treníroztunk egy katonai bázison.
Most Sandy nézett ölre, a konyhaajtó felé. Kelly nem sok mozgásteret hagyott neki. Túl sok volt az ellentmondás. Megmentett egy lányt, aki minden bizonnyal meghalt volna, de hogy ezt megtehesse, ő maga is embert ölt. Beleszeretett egy lányba, aki meghalt. És most kész volt arra, hogy a szerelme miatt ó is öljön, és hogy mindent kockára tegyen. Ugyanakkor megbízott benne, Sarah-ban és Samben. Akkor most rossz ember vagy jó ember? Képtelen volt rendet vágni a tények és gondolatok katyvaszában. Látva, mi történt Dorisszal, és hogy fáradságos munkával sikerült javítaniuk az állapotán, hallva a hangját, és az apjáét, akkor és ott úgy tűnt, minden értelmet nyert számára. Ha a problémák bizonyos távolságban vannak az embertől, általában könnyű objektíven, higgadtan szemlélni a dolgokat. De nem akkor, amikor a férfi, aki ezt az egészet okozta, nyíltan kiáll elé, és nyíltan, őszintén elmondja az igazat, a színtiszta igazat, és megértést várva érezteti, hogy megbízik benne.
– Vietnam? – kérdezett rá Sandy némi habozás után, hogy némi időt nyerjen, hátha megtud még valamit, ami segít ráncba szedni kavargó gondolatait.
– Igen. – Kelly egy pillanatra elhallgatott. Muszáj volt megmagyaráznia, legalább részben, hogy megérthesse. – Van odaát pár ember, akik soha nem jutnának haza, ha mi nem teszünk valamit. Én is részt veszek az akcióban.
– De miért pont magának kell menni?
– Miért pont nekem? Valakinek mennie kell, és engem kértek fel. Miért, maga miért csinálja azt, amit csinál? Ezt már kérdeztem egyszer, emlékszik?
– Az ördögbe is, John! Aggódom magáért! – fakadt ki a nő.
Kelly arcára ismét kiült a fájdalom. – Ne tegye! Csak fájdalmat okozna magának, amit nem akarok. – Ez volt a legrosszabb, amit mondhatott. – Annak, aki közel kerül hozzám, csak baja származik!
Sarah ebben a pillanatban lépett be. Dorist kísérte át a konyhába, amivel ismét megmentett egy kínos pillanatot. A lány bámulatosan változáson ment keresztül. A szemébe ismét élet költözött. Megcsinálták a frizuráját, és rendes ruhát kapott. Bár még mindig gyenge volt, de már önerőből is boldogult. Szelíd, barna szemeivel Kellyre nézett.
– Maga az, ugye? – kérdezte halkan.
– Igen. Hogy van?
A lány elmosolyodott. – Nemsokára hazamegyek. Apámhoz... apa már nagyon vár vissza.
– Azt meghiszem! – mondta Kelly. Doris már nyomában sem emlékeztett arra az áldozatra, aki hetekkel korábban volt. Talán ezért mégiscsak megérte.
Sandy pontosan ugyanerre gondolt. Ebben a történetben Doris volt az ártatlan szereplő, az elszenvedője mindennek, és Kelly nélkül már halott lenne. Semmi nem menthette volna meg. Ehhez több haláleset is kellett, de... de mi?
Lehet, hogy tényleg Eddie volt – mondta Piaggi. – Mondtam neki, hogy szaglásszon körbe, de azt mondja, semmi.
– És amióta beszéltél vele, nem történt semmi. Minden úgy megy, mint régen – jegyezte meg Tucker, megállapítva, amit Piaggi maga is tudott. Mindketten ugyanarra a konklúzióra jutottak. – Mi van, ha csak meg akarta bolygatni a dolgokat? Hogy a saját fontosságát hangsúlyozza?
– Lehet.
Ebből szükségszerűen következett az alábbi kérdés: – Miben fogadunk, hogy ha Eddie-t kivesszük egy kis időre, semmi se fog történni?
– Gondolod, hogy sántikál valamiben?
– Van jobb ötleted?
– Ha valami történik Eddie-vel, abból baj lehet. Nem hiszem, hogy meg tudnám...
– Bízd csak rám! Van egy jó módszerem.
– Hallgatlak! – felelte Piaggi. Két perccel később rábólintott az ötletre.
Miért jött ide? — kérdezte Sandy, miközben leszedték az asztalt. Sarah fogta és felkísérte Dorist az emeletre.
– Látni akartam, hogy van a lány — füllentett Kelly, nem éppen a legügyesebben.
– Magányos, igaz? — Nem jött könnyen a válasz.
– Igaz. — Sandy rávette, hogy a férfi szembenézzen a ténnyel. Az egyedüllét nem az az élet volt, amire vágyott. A sors és saját természete kényszerítette bele ebbe a helyzetbe. Valahányszor közel került valakihez, valami szörnyűség történt. Azért, hogy bosszút álljon azokon, akik az életét ilyenné tették, kétségkívül új célt emelt maga elé, de ez ahhoz nem volt elég, hogy kitöltse benne a keletkezett űrt. Mostanra világossá vált, hogy mindaz, amit tesz, csak arra jó, hogy távol tartsa magát az új lehetőségektől. Hogy kuszálódhattak össze így a dolgok?
– Nem tudom azt mondani, hogy rendben van, John. Bárcsak tudnám! Az, hogy megmentette Dorist, nagyszerű, de nem olyan áron, hogy öljön miatta. Muszáj, hogy legyen valami más út...
– ...és ha nincs, akkor mi van?
– Hadd fejezzem be! — mondta a nő csendesen.
– Bocsánat!
Megfogta a férfi kezét. — Legyen óvatos!
– Mindig az vagyok, Sandy. Becsszó!
– Amit csinál, amire készül, az nem...
Kelly elmosolyodott. — Nem, ez most rendes munka. Hivatalos, meg minden.
– Két hét?
– Ha a tervek szerint megy, akkor igen.
– És úgy fog?
– Jó eséllyel igen.
A nő megszorította Kelly kezét. – John, arra kérem, gondolja ezt át! Kérem! Keressen más megoldást! Hagyja ezt abba! Álljon le vele! Dorist megmentette, ez nagyszerű. Talán az, amiket megtudott, elég lesz ahhoz, hogy a többieket is megmentse, anélkül, hogy... hogy még több embert megölne!
– Megpróbálom! – Képtelen volt nemet mondani, pláne úgy, hogy érezte a kezén a nő keze melegét, és tudta, hogy amire egyszer a szavát adja, ahhoz tartani is fogja magát. – De most amúgy is más feladatom van. – Ami igaz is volt.
– Honnan fogom tudni, hogy... úgy értem...
– Hogy mi van velem? – Kellyt meglepte a nő aggodalma.
– John, nem hagyhat így itt, tudatlanul!
Kelly egy pillanatra elgondolkodott, majd a zakójából előhúzott egy tollat, és lekörmölt egy telefonszámot. – Ez egy tengernagy száma. A neve James Greer. Ő tudni fogja!
– Kérem, vigyázzon magára' – szorította meg a kezét a nő kétségbeesett tekintettel.
– Vigyázni fogok! Ígérem! Értem a dolgom, oké?
Tim is értette. Ki se kellett mondania. A szemei elárulták. Kelly pontosan tudta, milyen kegyetlen, amikor az ember elveszíti a társát.
– Most mennem kell, Sandy!
– Ígérje meg, hogy visszajön!
– Ígérem! – A szavai üresen kongtak. Még saját maga számára is. Legszívesebben megcsókolta volna a nőt, de nem tudta. Felállt az asztaltól. Még érezte a kezén Sandy kezének melegét. Magas, erős, bátor nő volt, de a múltban őt is komoly csapások érték, és Kelly attól felt, csak még több fájdalmat hozna a nő életébe. – Akkor pár hét, és látjuk egymást! Köszönjön el tőlük is a nevemben, oké?
– Oké. – A nő az ajtóhoz kísérte Kellyt. – John, ha visszajött, álljon le!
– Gondolkodom rajta! – mondta háttal a nőnek. Félt ismét a szemébe nézni. – Ígérem!
Kelly kilépett az ajtón. Kint már sötét volt, és sietnie kellett, hogy időben visszaérjen a támaszpontra. De még hallotta maga mögött a nő sóhajtását. Két fontos nő volt az életében, az egyiket baleset vette el tőle, a másikat gyilkosság, és most itt lenne egy harmadik, akit saját maga tart távol magától.
– John? – A nő nem eresztette a kezét, így félelme ellenére kénytelen volt megfordulni.
– Igen, Sandy?
– Jöjjön vissza!
Kelly megérintette a nő arcát, megcsókolta a kezét, és búcsút vett. Sandy a távolból figyelte, ahogy a férfi a Volkswagenhez siet, és elhajt.
Még most is, töprengett el O'Toole. Még most is engem próbál védeni.
Elég volt? Le tudok állni? De mennyi az „elég”?
– Gondold végig! – mondta hangosan. – Mit tudok, ami használható lenne számukra?
Voltaképpen elég sok mindent. Billy elég sokat csicsergett. Remélhetően eleget. Tudja, hogy a cuccot egy hajóroncson szortírozzák. Tudja Henry és Burt nevét. És azt is, hogy egy főrendőr is benne van a kábítószer-ellenes ügyosztályról, akit Henry megkent. Vajon ez elég lenne ahhoz, hogy rács mögé juttassák őket drogkereskedelem és emberölés vádjával? Vajon Henry halálbüntetést kapna? És ha a válasz igen volna minden kérdésre, az már elég jó volna?
Sandy fenntartásait hallva a tengerészgyalogosokkal való együttműködése kapcsán is felmerültek benne a kérdések. Mit gondolnának, ha tudnák, hogy egy gyilkossal szövetkeznek? Ők is ugyanígy látnák? Vajon megértenék az álláspontját?
– A zsákoknak szaguk van – mondta Billy. – Mint a hulláknak. Mint annak a cuccnak, amit használnak.
Ez meg mi a fenét jelent? – tűnődött el Kelly, miközben áthaladt a városon. Itt-ott feltűnt egy-egy rendőrautó. Csak nem korrupt az összes?
– Basszus! – morgott magában. – Tiszta fej, tengerész! Vár rád egy komoly feladat!
Ebben benne is volt a lényeg. BOXWOOD GREEN igazi munka volt. A felismerés olyan éles volt, mint a szembejövő lámpák reflektorfénye. Ha olyasvalaki, mint Sandy se érti meg... egy dolog egyedül csinálni, saját gondolataiddal, saját dühöddel, saját magányoddal, de amikor más is látja és tudja, ráadásul olyasvalaki, aki kedvel és pontosan tudja, mire megy ki a játék... és még meg is kér, hogy hagyd abba...
Hol a helyes határa? Hol a helytelen határa? Hol van vége az egyiknek és hol kezdődik a másik? Az autópályán egyszerű a helyzet. Felfestik a vonalakat, neked csak annyi a dolgod, hogy a megfelelő sávban maradj. De az életben ez nem ilyen egyértelmű.
Negyven perccel később már az I-495-ös autópálya washingtoni elkerülőjén járt. Mi fontosabb, hogy Henryt megölje, vagy hogy megmentse a többi lányt?
Újabb negyven perc elteltével, miután átkelt a folyón, már Virginiában volt. Amikor először meglátta Dorist – micsoda hülye egy név –, azok után, amilyen élőhalott volt... Minél többet gondolt erre, annál jobban megvilágosodott előtte.
BOXWOOD GREEN nem az ellenség elpusztításáról szólt. Hanem emberek megmentéséről.
Dél felé fordult az I-95-ös autópályán. Még háromnegyed óra, és visszaér Quanticóba. Fél tizenkettő volt, amikor beért a támaszpontra.
– Na végre itt van! – jegyezte meg Young savanyú képpel. Most az egyszer nem a szokásos khaki ingben, hanem gyakorlóban volt.
Kelly a tábornok szemébe nézett. – Kemény estém volt, uram! Kérem, ne kérdezzen semmit!
Young a maga módján felelt. – Mr. Clark, ha jól értem, indulásra kész!
– Reméljük, a foglyok is kész vannak a szabadulásra!
– Úgy legyen, fiam!
– Itthagyhatom az autómat?
– A többi roncs között?
Kelly eltöprengett, de gyorsan megszülte a döntést. – Már így is bőven kiszolgált. Mehet ez is ócskavasnak!
– Jöjjön, a busz már lent vár a domb alján!
Kelly összeszedte a cókmókját, és bedobta a szolgálati autóba. Most is ugyanaz a tizedes ült a volánnál, mint legutóbb. Bepattant hátra a tábornok mellé, aki egyelőre a bázison marad.
– Mit gondol, Clark?
– Uram, szerintem jók az esélyeink!
– Tudja, jó lenne azt hinni, csak most az egyszer ebben a rohadt életben, hogy igen, sikerülni fog!
Na, milyen volt Angliában?
– Egész jó! Bár Párizsban esett. Brüsszel is tetszett, ott most voltam először – újságolta Henderson.
Csupán kétsaroknyira laktak egymástól Georgetown-ban. Az állami hivatalnokok számának megugrása miatt a harmincas években rengeteg jó lakóház épült a környéken. Masszív salakbetonból épültek, sokkal masszívabbak voltak, mint sok mai épület. Hicksnek egy kétszobás lakás jutott, ami kárpótolta a viszonylag kis nappali-étkezőért.
– Mi történt, miről akartál beszélni? – kérdezte a szenátor jobbkeze. Érződött rajta, hogy még nem heverte ki az időeltolódást.
– Újabb invázió lesz északon – felelte a fehér házi tanácsadó.
– Mi van? Most jövök a béketárgyalásokról! Saját fülemmel hallottam, mi folyik. Kezd sínre kerülni az ügy. Úgy fest, a másik fél is hajlandó engedni.
– Nos, egy időre ennek búcsút mondhatunk! – jegyezte meg Hicks morózusan, és az asztalon levő marihuánás zacskóból nekiállt cigarettát sodorni.
– Hagyd már azt a szart!
– Ettől nem leszek másnapos, úgy mint a sörtől. Nem mindegy, csezdmeg?
– Kurvára nem! Minősített státuszod van, csezdmeg! – próbálta észhez téríteni Henderson.
– Mintha az számítana valamit! Peter, ezek rám se bagóznak! Hiába tépem a számat, mintha a falnak beszélnék. – Hicks rágyújtott, és szívott egy mély slukkot. – Mindegy, nemsokára úgyis kilépek. Apám örülne, ha beszállnék a családi bizniszbe. Talán, ha összeszedek pár millát, valaki végre odafigyelne rám!
– Ne húzd fel magad, pajtás! Ehhez idő kell. Mindehez idő kell. Vagy gondolod, hogy mindent meg lehet oldani egy nap alatt?
– Nem, azt gondolom, hogy ezt sehány nap alatt nem tudjuk megoldani! Tudod, mi az érzésem? Ez olyan, mint Szophoklész deus ex machinája. Mi is végérvényesen elbasztuk, ők is végérvényesen elbaszták, és mire fölbukkanna az Isten a kibaszott machinájával, már őt is rég betakarta az atomrakéták porfelhője. Mint ahogy New Hampshire-ben beszéltük pár éve. – Henderson gyanította, hogy Hicksnek nem ez volt aznap az első füves cigije. Ha a barátja szívott, olyankor mindig sötéten látta a dolgokat.
– Wally, bökd már ki, mi a probléma!
– Állítólag létezik egy tábor... – kezdett neki Hicks lehajtott fejjel.
– Ez nem túl jó hír.
– Állítólag jópáran vannak ott, de ez csak feltételezés. Mi csak egy emberről tudunk. Basszus, Peter, mi van, ha egyszem ember miatt szarjuk el a béketárgyalást?!
– Nyomd már el azt a szart! – morgott Henderson, és tovább itta a sörét. A szagát se bírta a cuccnak.
– Nem nyomom! – szippantott egy újabbat Hicks.
– Mikorra tervezik?
– Nem tudni biztosan. Roger nem mondta.
– Ki kell tartanod, cimbora! A rendszernek szüksége van az olyan emberekre, mint te. Egyszer hátha odafigyelnek rád!
Hicks felpillantott. – És mégis, mikor?
– Ma van, ha kudarcba fullad az akció? Mi van, ha kiderül, hogy igazad volt? Akkor Roger hallgatni fog rád, Henry pedig hallgat Rogerre, nem?
– Megesik néha.
Itt a soha vissza nem térő alkalom, gondolta magában Henderson.
A bérelt busz az Andrews Légi Támaszpont felé tartott. A rámpán egy felül fehérre, alul szürkére festett C–141 várakozott. A buszból kiszálló tengerészgyalogosokat Maxwell és Greer fogadta.
– Sok szerencsét! – köszönt el Greer az emberektől.
– Jó vadászatot! – kívánt szerencsét Dutch Maxwell is.
A kétszer ennyi ember befogadására is alkalmas Lockheed Starliftert felkészítették a hordágyon szállított sebesültek fogadására. A szállítógép belsejébe nyolcvan ágyat szereltek, ügyelve arra, hogy a húszfős kiszolgáló személyzetnek is elegendő mozgástér maradjon. Így minden egyes tengerészgyalogosnak és a kiszabadítandó foglyoknak is bőven jutott fekvőhely. Az esti időpont miatt senkinek sem okozott gondot, hogy ledőljön és aludjon egyet. Amint a tehertérajtó becsukódott, a Starlifter hajtóművei feldübörögtek.
– Jesszusom, remélem, sikerrel járnak! – mondta Maxwell, és figyelte, ahogy a hatalmas gép kigurul a sötétben.
– Remekül felkészítette őket, tengernagy! – jegyezte meg Bob Ritter. – Mi mikor megyünk?
– Három nap múlva, Bob! – felelte James Greer. – Úgyhogy semmi mást ne tervezzen be aznapra!
– Viccel, uram?

26
Tranzit
Az új repülőgép, a Starlifter, szintén kiábrándítóan lassú volt; utazósebessége nem haladta meg az óránkénti 770 kilométert. Először nyolc órával később és 5400 kilométer repülés után Alaszkában, az elmendorfi légi támaszponton szálltak le. Kelly soha nem szűnő bámulattal vette tudomásul, hogy a világ bármely pontjára vezető, legrövidebb út mindig görbe, de hát ő lapos térképekhez volt szokva, a Föld pedig gömbölyű. A Washington és Ða Nǎng közötti, a főkör mentén vezető útvonal Szibéria fölé esik, de az a navigációs tiszt szerint nem megfelelő. Mire megérkeztek Elmendorfba, a tengerészgyalogosok is kipihenték magukat. Kiszálláskor havat láttak a nem is oly távoli hegyeken, holott pár órája még olyan helyen jártak, ahol a hőség és a páratartalom naponta rekordokat döntögetett. Legtöbbjük kihasználta az alkalmat, és lefutott néhány kilométert, amin a légi támaszpont legénysége – akik általában ritkán érintkeznek tengerészgyalogosokkal – igen jól elszórakozott. A C–141-es szervizelése a betervezett két és egynegyed órán át tartott. Az üzemanyag-felvétel és egy kisebb műszer kicserélése után a tengerészgyalogosok ismét boldogan soroltak vissza a gépre, az út második szakaszára Yokotába, Japánba. Három órával később Kelly megunta a zajt és a bezártságot, és bement a pilótafülkébe.
– Az ott mi? – kérdezte. A távoli ködben egy barnás, zöld csík partszakaszt jelzett.
– Oroszország. Már rajta vagyunk a radarjukon.
– Remek – jegyezte meg Kelly.
– Kicsi a világ, uram, ők meg jó nagyot kanyarítottak ki belőle.
– Kapcsolatban van velük, mármint a légi irányítással?
– Á, dehogy – nevetett a navigációs tiszt. – Nem ápolják a jó szomszédságot. Ezen a szakaszon Tokióval tartjuk a kapcsolatot nagyfrekvencián, Yokota után pedig Manila irányít. Elég sima az út?
– Eddig sima ügy. Csak hosszú.
– Az biztos – erősítette meg a navigációs tiszt, és visszafordult a műszereihez.
Kelly visszament a poggyásztérbe. A C–141 zajos volt a hajtóművekből és az átszelt levegőből beszűrődő, jajveszékelő hang miatt. Az amerikai légierő nem pazarolt pénzt hangszigetelésre a légitársaságokkal ellentétben. A tengerészgyalogosok mind füldugót használtak, ami megnehezítette a társalgást, és egy idő után pedig nem is zárta ki a zajt igazán. A legrosszabb az unalom, gondolta Kelly, amit csak fokoz a zaj okozta elszigeteltség. Ettől függ, mennyit tud aludni az ember. Egyesek késeket fentek, amelyeket valójában nem is használtak, de legalább volt mit tenniük, és egy katonának ugyebár, ki tudja, miért, szüksége van késre. Mások fekvőtámaszokat csináltak a poggyásztér fémpadlóján. A légierő legénysége közömbösen figyelt. Nem akarták kinevetni őket, mert nem tudták, mire készül ez a nyilvánvalóan kiválasztott csoport, de megkérdezni sem lehetett tőlük. Eggyel több rejtély, gondolták, míg a gép a szibériai partok vonalában haladt. Már hozzászoktak, és valamennyien a lehető legjobbakat kívánták a tengerészgyalogosoknak, akármire készülődnek is.
Alighogy kinyitotta a szemét, eszébe jutott a probléma. Hogyan oldom meg? – kérdezte magától Henderson bosszúsan.
Nem az a gond, hogy mit akar csinálni, hanem az, hogy meddig megy el. Korábban is adott már át információt. Először nem tudatosan. A békemozgalomban voltak kapcsolatai, akiknek... nos, nem is annyira információt adott át, inkább zavaros vitákban vett részt, melyek egyre élesedtek, és végül egyik barátnője olyan célzatosan kérdezett valamit, ami nem lehetett véletlenszerű érdeklődés. Föltett egy kérdést barátilag, egy nagyon barátságos pillanatban, ám a pillantása elárulta, hogy a válasz nagyon is érdekli, a válaszadó viszont kevésbé, de ez a felállás azonnal megfordult, amint megkapta a választ. Jól becsomagolta, mondta magában később Henderson, és bosszankodott magán, hogy ilyen nyilvánvaló, szakállas fogás – még csak nem is igazi hiba – áldozata lett. Tetszett neki a lány, egyet gondoltak a világról is, és ha valami, hát az bosszantotta, hogy a lány szükségesnek tartotta a testét manipulálni olyasmiért, amit ésszel és értelemmel is könnyen kicsalhatott volna belőle... legalábbis valószínűleg.
A lány már eltűnt, elköltözött valahová. Henderson nem tudta, hová, de biztosra vette, hogy soha nem látja többé. Ez valóban szomorú, mert a lány jó volt az ágyban. Aztán egyik lépés a másikat követte látszólag természetes egymásutánban, ami végül Londonban a Tower-beli rövid beszélgetéshez vezetett, és most... most tud valamit, amire a másik oldalnak valóban szüksége van. Csak nincs kinek elmondania. Vajon igazán tudták az oroszok, mi van a birtokukban ott, abban az istenverte táborban Hai Phongtól délnyugatra? Ez olyan információ, ami megfelelően felhasználva sokkal kényelmesebbé tette volna nekik a békülést; valamennyit hátrább tudtak volna lépni, és ezzel Amerikának is lehetővé tették volna, hogy kicsit visszakozzon. Így kellett volna kezdődnie. Szégyen, hogy Wally nem ismerte fel: a kis dolgokkal kell kezdeni, a világot nem lehet egyszerre megváltani. Peter tudta, hogy ezt a tanulságot kell megértetnie vele. Nem engedheti, hogy Wally most otthagyja a kormányzati munkát és egy legyen a sok rohadt pénzügyes közt, akikkel már úgyis tele van a világ. Ott van értéke, ahol most van. Csak szeret kicsit sokat beszélni. Ez érzelmi bizonytalanságának velejárója. Meg a drogozásnak, gondolta Henderson, miközben borotválkozás közben a tükörbe nézett.
A reggelihez újság is járt. Ott volt megint a címlapon, mint majdnem mindennap. Közepes erősségű összecsapás ilyen vagy olyan dombért, ami már tucatszorra cserél gazdát, az amerikaiak vesztesége X, a vietnamiaké Y. Ilyen vagy olyan légitámadás jelentősége a béketárgyalások szempontjából – újabb unalmas vezércikk, amit előre meg tudott volna írni. Tervezett tüntetések. Le a kibaszott háborútokkal! Mintha lenne értelme az ilyen idétlenségnek. Persze tudta, hogy bizonyos értelemben van. Nyomást gyakorol a politikusokra, felfigyel rá a sajtó. Rengeteg politikus szeretné, ha véget érne a háború. Henderson is, de még nem érték el a kritikus tömeget. Saját szenátora, Robert Donaldson pedig habozik. Azt mondják róla, értelmes, meggondolt ember, Henderson viszont egyszerűen döntésképtelennek tartotta. Mindig körüljár minden problémát, aztán többnyire a többség után megy, mintha a saját fejében egyetlen gondolat sem fordulna meg. Kell, hogy legyen jobb megoldás, és Henderson ezen munkálkodott. Ezért adott óvatos tanácsokat a szenátornak, ezért festett kicsit árnyaltabb képet, és nem siettette, hogy a bizalmába férkőzzön, és olyasmiket tudjon meg tőle, amiket Donaldsonnak nem szabadna elmondania senkinek – de hát ez a gond minden titokkal. Muszáj elmondani másoknak, gondolta, amikor kilépett az utcára.
Henderson busszal járt munkába. A Capitolium környékén csak üggyel-bajjal lehet parkolni, a busz viszont majdnem háztól házig viszi. Leült egy hátsó ülésre, hogy kiolvassa az újságot. Két sarokkal később érzékelte, hogy megáll a busz, és rögtön utána leül melléje egy férfi.
– Milyen volt London? – kérdezte az útitárs a motorzajnál alig hangosabban, mintha társalogni akarna. Henderson gyors pillantást vetett rá. Még sosem látta. Ilyen hatékonyak ezek?
– Találkoztam valakivel – mondta Peter óvatosan.
– Van ott egy barátom. George-nak hívják. – Akcentusnak semmi nyoma, és most, hogy megtörtént a kapcsolatfelvétel, a férfi a Washington Post sportrovatát böngészte. – Nem hiszem, hogy a Senators fölkerül az idén. Maga szerint?
– George is mondta, hogy van itt egy... barátja.
Útitársa a bokszeredményekre mosolygott. – Marvin a nevem. Hívjon Marvinnak.
– Hogyan leszünk... leszek...?
– Mit csinál ma este? – kérdezte Marvin.
– Semmi különöset. Ha át akar jönni...
– Nem, Peter, az nem lenne okos dolog. Ismeri az Albertót?
– A Wisconsin Avenue-n? Igen, ismerem.
– Fél nyolckor legyen ott – mondta Marvin. Fölállt, és leszállt a következő megállónál.
Az út utolsó szakasza a yokotai légi támaszpontról indult. Újabb betervezett, két és egynegyed órás szervizelés után a Starlifter felemelkedett a kifutóról, és visszakapaszkodott az égbe. Ekkor kezdett valóságosra fordulni a dolog mindenki számára. A tengerészgyalogosok közös erőfeszítéssel aludni igyekeztek. Csak így lehetett kezelni a feszültséget, ami úti céljuk távolságával fordított arányban fokozódott. Minden megváltozott. Ez már nem kiképzés, és viselkedésük lassan az új valósághoz alkalmazkodott. Más repülőúton, egy civil légi járaton például, lehet társalogni, vicceket mesélnének, szerelmi hódításokról, az otthonról és a családról, jövőbeli terveikről beszélgetnének. A C‑141 zaja azonban ellehetetlenítette a társalgást, így hát egyszer-egyszer visszafogottan, bátorítóan egymásra mosolyogtak. Egyedül maradtak gondolataikkal és félelmeikkel, pedig szerették volna megosztani és elterelni őket, csakhogy a Starlifter zajos rakterében nem volt rá módjuk. Sokan ezért tornáztak, így akartak megszabadulni a stressztől, és kifárasztani magukat, hogy minél hamarabb a mindent feledtető álomba zuhanjanak. Kelly nézte őket. Ő maga is látott és csinált már ilyet, amikor magára maradt saját, az övéknél bonyolultabb gondolataival.
Életmentésről van szó, mondta magában Kelly. Az egész vakmerő vállalkozás azzal indult, hogy meg akarta menteni Pamet, de a lány meghalt az ő hibájából. Utána bosszúból gyilkolt, és bemesélte magának, hogy Pam emlékéért, az iránta való érzett szerelem hajtotta, de vajon tényleg így volt-e? Mi jó származik a halálból? Megkínzott egy embert, és be kell ismernie, elégtételt érzett Billy kínjai láttán. Mi történne, ha Sandy megtudná? Mit gondolna róla? Hirtelen fontosnak érezte, hogy végiggondolja, mit tart róla Sandy. Az a Sandy, aki oly sokat tett Pam megmentéséért, aki táplálta és védte, és követte őt magát is a mostaninál egyszerűbb mentőakcióban – mit gondolna vajon arról az emberről, aki sejtekre tépte szét Billy testét? Végül is nem tud meg álljt parancsolni a világ minden gonoszságának. Nem tudja megnyerni a háborút, melybe most visszatér, és csapata sem nyeri meg, akármilyen jól képzett felderítőkből áll. Nem ezért mennek oda. A céljuk emberek megmentése, mert életek kioltása nem ad valódi elégtételt – az életmentés viszont olyasmi, amire mindig a legnagyobb büszkeséggel lehet visszaemlékezni. Ez most a küldetése, és visszatérésekor is ez kell hogy maradjon a küldetése. A banda még négy lányt tart fogva. Ki fogja szabadítani őket valahogyan... valamiképp a rendőrség tudomására hozza, mit művel Henry, és akkor elbánnak vele. Valamiképp. Hogy pontosan hogyan, azt nem tudta. De legalább olyasmit tesz, amire később is emlékeznek majd. És nincs más dolga, mint túlélni ezt a küldetést. Nem nagy ügy, dörmögte magában Kelly.
Kemény fickó vagy, mondta magának olyan harciasan, ami még neki is hamisan csengett. Meg tudom csinálni. Korábban is megcsináltam. Furcsa, gondolta, az ember nem mindig emlékszik a félelmetes részekre, csak amikor már túl késő. Talán a közelség miatt. Lehet, hogy könnyebb felismerni a veszélyeket a világ másik felén, aztán amikor az ember közeledik hozzájuk, a dolgok megváltoznak...
– Ilyenkor a legnehezebb, Mr. Clark – mondta Irvin hangosan, és leült mellé száz fekvőtámasz után.
– Így igaz – válaszolta Kelly félig kiabálva.
– Valamit ne felejtsen el, tengerész: azon az éjszakán bejutottak és kihoztak engem – Irvin elvigyorodott. – Én pedig rohadt jó vagyok.
– Nem valószínű, hogy elővigyázatosak lesznek, hazai pályán érzik magukat – jegyezte meg Kelly egy pillanattal később.
– Talán nem, mindenesetre nem lesznek olyan éberek mint amilyenek mi voltunk akkor. A fenébe is, mi tudtuk hogy értünk jönnek. Az ember számít a bajtársaira, mint ahogy esténként, amikor hazamegy az asszonyhoz, számít rá, hogy vacsora után lenyom egyet. De ők nem olyanok, mint mi.
– Kevés az olyan, mint mi – hagyta jóvá Kelly. Elvigyorodott. – Kevés az olyan hülye, mint mi.
Irvin a vállára csapott. – Jól mondja, Clark! – A tüzérőrmester tovább indult másokba önteni a lelket: ő így dolgozta föl a helyzetet.
Köszönöm, katona! – gondolta Kelly. Hátradőlt, és újra álomba kényszerítette magát.
Az Alberto olyan hely volt, amelyet még nem sokan fedeztek fel. Kicsi, jellegzetes olasz családi vendéglő, ahol különösen finom a borjú. Valójában minden étel ízletes volt, és a tulajdonos házaspár türelmesen várta, mikor sétál be a Post étteremkritikusa, és hozza el számukra a fellendülést. Addig is a közeli Georgetown egyetemi népségéből és a környékbeli kifőzdékkel folytatott, egészséges helyi kereskedelemből éltek, ami nélkül valójában egyetlen étterem sem tud boldogulni. Csak a zene volt kiábrándító, a gyenge minőségű hangszórókból giccses, olasz operák folytak, felvételről. Ezen még dolgoznia kell a tulaj házaspárnak, gondolta Henderson.
Hátul talált egy bokszot. A pincér – valószínűleg illegális mexikói, aki a nevetségességig próbálta olaszosra venni az akcentusát – meggyújtotta a gyertyát az asztalon, és elment a gin-tonikért, amit az új vendég rendelt.
Marvin pár perccel később érkezett lezser öltözetben, az esti újsággal a kezében, melyet letett az asztalra. Egyidős lehetett Hendersonnal, és külsőre teljesen jellegtelen figura volt. Nem volt magas, se alacsony, de kövér, és túl sovány sem. A haja barnás színű volt, félhosszúra növesztett, és szemüvegéről nem lehetett tudni, hogy csináltatott-e vagy áruházi darab. Kék, rövid ujjú ing volt rajta nyakkendő nélkül, és úgy nézett ki, mint bármelyik helybéli, akinek aznap nincs kedve vacsorát csinálni magának.
– Megint kikapott a Senators – mondta Marvin, amikor a pincér megjelent Henderson italával. – A házi vörösből – szólt oda a mexikóinak.
– Si – mondta a pincér, és elment.
Nyilván illegálisan tevékenykedik, gondolta Peter, felmérve Marvint. Minthogy főnöke a képviselőház nemzetbiztonsági állandó bizottságának tagja volt, Henderson az FBI hírszerzési osztályának magas rangú munkatársaitól kapott felkészítést. A „legális” KGB-tisztek diplomáciai fedőtevékenységet végeznek. Ha lebuknak, mindössze nemkívánatos személyeknek nyilvánítják és hazaküldik őket. Tehát nem vár rájuk komoly büntetés amerikai részről, ami jó hír. A rossz hír az, hogy könnyebb nyomon követni őket, mert a rezidenciák és a kocsik ismertek. Az illegálisak olyan szovjet hírszerző tisztek, akik hamis papírokkal érkeznek az országba, és ha elkapják őket, szövetségi börtönben kötnek ki a következő fogolycseréig, ami évekbe telhet. Ez magyarázza Marvin remek angolságát. Minden hiba komoly következményekkel járhat számára. Így még meglepőbb a lezsersége.
– Szereti a baseballt?
– Régen tanultam játszani. Egészen jól ment a 2-3. alap-pont között, de nem sikerült megtanulnom, hogyan kell megütni a görbe labdát. – Elvigyorodott. Henderson visszamosolygott rá. Műholdas felvételekről ismerte a helyet, egy érdekes kisvárost Moszkvától északnyugatra, ahol Marvin kitanulta a szakmát.
– Szóval, hogy lesz ez az egész?
– Ezt szeretem. Jó, térjünk a tárgyra. Nem fogjuk gyakran csinálni. Maga is tudja, miért.
Újabb mosoly. – Igen. Azt mondják, Leavenworth télen nagyon durva.
– Ez nem vicc, Peter – mondta a KGB-tiszt. – Nagyon komoly az ügy. – Nehogy egy újabb nyavalyás cowboyt fogjak ki, gondolta magában Marvin.
– Tudom. Elnézést – mentegetőzött Henderson. – Kezdő vagyok.
– Először is meg kell beszélnünk, hogyan veszi fel velem a kapcsolatot. A lakásának utcai ablakain függönyök vannak. Ha teljesen szét vagy teljesen össze vannak húzva, akkor nincs semmi dolgunk egymással. Ha van, akkor csak félig húzza össze őket. Hetente kétszer, kedd és péntek reggel, kilenc körül ellenőrzöm az ablakokat. Jó lesz így?
– Igen, Marvin.
– Kezdőkkel egyszerű transzfermódszert használunk, Peter. Leparkolok a lakása közelében egy utcában. Sötétkék Plymouth Satellite, a rendszám HVR-309. Ismételje meg.
– HVR-309.
– Az üzeneteket ebbe tegye. – Henderson kezébe csúsztatott valamit az asztal alatt. Kicsi fémtárgyat. – Tartsa távol az órájától. Erős mágnes van benne. Amikor elmegy a kocsi mellett, hajoljon le, vegyen föl valami szemetet vagy tegye föl a lábát a lökhárítóra, és kösse meg a cipőfűzőjét. A dobozt helyezze a lökhárító belső oldalára. A mágnes megtartja.
Bár a hallottak nem haladták meg a kémtudomány óvodás szintjét, Henderson nagyon bonyolultnak érezte. Nyáron beválik. Télidőben másra lesz szükség. Megérkezett az étlap, mindketten borjút rendeltek.
– Van most is valamim, ha érdekli – mondta Henderson a KGB-tisztnek. Hadd tudják meg, milyen fontos vagyok.
Marvinnak, igazi nevén Iván Alekszejevics Jegorovnak volt rendes állása és mindene, ami ezzel együtt járt Az Aetna Casualty&Surety Companynál dolgozott veszteségkezelési tanácsadóként. Miután vállalati tréningen vett részt Hartfordban a Farmington Avenue-n, Connecticutban, visszament a washingtoni területi irodába. Az ő dolga volt a cég népes ügyfélköréből kiszűrni azokat, akik biztonsági kockázatot jelentettek, ezeket a szakmában „rizikónak” nevezték. A posztra főleg mozgékonysága miatt választották ki, és céges autó is járt vele. Munkája során többször váratlan szerencse érte; különféle kormányzati beruházások során olyan hivatalokban járt, ahol az alkalmazottak nem mindig takarták le a papírokat az íróasztalokon oly gondosan, ahogy kellett volna. Közvetlen főnöke el volt ragadtatva Marvin teljesítményétől. Az új beosztott rendkívül jó megfigyelő volt, és kiválóan tudta dokumentálni az üzleti ügyeket. Egyszer már visszautasította az előléptetést és áthelyezését Detroitba – bocsánat, főnök, túlságosan is szeretem a washingtoni térséget –, de ez a főnökét egyáltalán nem izgatta. Egy ilyen képességű fickó, aki viszonylag alacsony fizetéssel járó munkát végez, annál jobban mutat az ő osztályán. Ami Marvint illeti, munkája azzal járt, hogy a hét öt napjából négyet irodán kívül töltött, tehát akkor S ott találkozott emberekkel, amikor S ahol akart, és az ingyen autóval – az Aetna még a benzint S a karbantartást is fizette – meg a biztos megélhetéssel együtt akár a mennyországban is érezhette volna magát, ha hisz Istenben. A baseball iránti valódi rajongása folytán az RFK stadionba járt, ahol az arctalan tömegben tökéletes alkalom nyílt más ügynökökkel való gyors találkozásokra és minden más kapcsolati munkára, amit a KGB műveleti kézikönyve előírt. Mindent összevetve Jegorov kapitány a jövő embere volt, jól érezte magát fedőtevékenységében, és szolgálta hazáját. Ráadásul sikerült időben úgy érkeznie Amerikába, hogy elkapja a szexuális forradalmat. Nem is hiányzott neki más, csak a vodka – abban az amerikaiak nagyon gyengék.
Hát nem érdekes? – kérdezte magától Marvin otthon, Chevy Chase-ben. Eléggé vicces, hogy egy amerikaitól értesül a magas szintű orosz hírszerzőműveletről, és – ha időben be tudják indítani a dolgot – kárt okozhat hazája első számú ellenségének. Valószínűleg megpróbálják majd átvenni tőlük a műveletet. Pilótákra nem lehet rábízni olyan fontos ügyet, mint a nemzetvédelem – biztosra vette, hogy a kihallgatást az orosz légvédelem egyik tisztjének kell elvégeznie. Elkészítette a jegyzeteket, lefényképezte őket, és visszatekerte a filmet a picike kazettában. Másnap, korán reggel egy helyi építési vállalkozóval kell találkoznia. Onnét jövet megáll reggelizni egy Howard Johnsonban, és elvégzi a transzfert. Két, esetleg három nap múlva a kazetta egy diplomáciai futárcsomaggal Moszkvában lesz.
Jegorov kapitány épp időben fejezte be az esti munkát, hogy elkapja a Senators-meccs végét – Frank Howard kilencedik menetbeli hazafutása ellenére ismét alulmaradtak, a Cleveland győzött 5-3-ra. Ez már valami, gondolta sörét kortyolgatva. Henderson egymagában is nagy fogás, és senki sem vette a Aradságot, hogy felvilágosítsa – mert valószínűleg nem tudják –, hogy neki megvan a saját forrása a Nemzetbiztonsági Hivatal fehér házi irodájában.
A küldetés és a stressz ellenére mindenki megkönnyebbült, amikor a C–141-es leszállt Ða Nǎngban. Összesen huszonhárom zajos, agyzsibbasztó órát utaztak, ami elég hosszú volt, gondolták valamennyien, míg a valóság gyorsan és keményen fejbe nem kólintotta őket. Alighogy kinyílt a raktér ajtaja, megütötte az orrukat a szag. Az a szag, melyet az itt szolgált veteránok Vietnam szagának neveztek el. A különféle latrinák tartalmát hordókba öntik, és dízelüzemanyaggal elégetik.
– Az otthon illata! – eresztett meg egy rossz viccet az egyik tengerészgyalogos, itt-ott szórakozott horkantást váltva ki a megjegyzésével.
– Nyeregre fel! – kiáltotta Irvin, amikor elült a motorzaj. A fáradtság és lemerevedés megnyújtotta a reakcióidőket. Többen rázogatták a fejüket, hogy megszűnjön a füldugó okozta szédülés, ásítottak, nyújtózkodtak, amit a pszichológusok a rossz közérzet tipikus, nonverbális kifejezésének tartottak volna.
Amint a tengerészgyalogosok kiszálltak, a repülőgép legénysége is hátrament. Albie kapitány odalépett hozzájuk, és megköszönte az utazást, ami hosszú volt ugyan, de problémamentes. A légierő személyzete a marathoni hossz után többnapos kötelező pihenőre számított, de még nem tudták, hogy mindaddig a térségben kell maradniuk, míg a csapat készen nem áll a visszaútra, legföljebb egyszer-kétszer rakományt kell vinniük Clarknak. Aztán Albie levezette embereit a repülőgépről. Két teherautó várta őket, és a légi támaszpont egy másik részére vitték őket, ahol két repülőgép állt, a haditengerészet két C–2A Greyhoundja. A tengerészgyalogosok itt-ott morgolódva elfoglalták helyüket az utazás következő, egyórás szakaszára, a haditengerészet Constellation nevű repülőgép-anyahajójára. Odaérve átszálltak két CH–46 Sea Knight helikopterre, ami átszállította őket az Ogden nevű, kétéltű katonai szállítóhajóra. Ott a tájékozódóképességüket vesztett, kimerült embereket tágas szálláshelyre vezették, melyben emeletes ágyak voltak. Kelly nézte őket, ahogy egyesével elsorjáznak, és azon tűnődött, vajon mi vár őrá.
– Milyen volt az út? – Megfordult, és Podulski tengernagyot pillantotta meg gyűrött egyenruhában és az alkalomhoz illőnél sokkal vidámabban.
– A repülősök mind őrültek – morgott Kelly.
– Hát, hosszúnak érzi az ember az utat. Jöjjön utánam rendelkezett az admirális, és a parancsnoki szekcióhoz vezette. Kelly először körülnézett. A keleti láthatáron meglátta a Constellationt, melynek egyik végéből repülőgépek szálltak föl, a másik fölött pedig a visszaérkezők köröztek, majd leszálltak. Két cirkáló kísérte szorosan, és az alakzatot torpedórombolók fogták körbe. Kelly ritkán látta a haditengerészetnek ezt az arcát, az óceánt uraló „nagy, kék csapatot” működésben.
– Orosz halászhajó, AGI – mondta Podulski és intett neki, hogy lépjen be a vízhatlan ajtón.
– Már csak ez hiányzott.
– Ne aggódjon, el tudunk bánni vele – bíztatta a tengernagy.
A két férfi felmászott egy sor létrán a parancsnoki kabinhoz, illetve ami most annak számított. A megbízatás idejére ugyanis Podulski admirális foglalta el a kapitány főkabinját, az Ogden parancsnokát pedig a parancsnoki hídhoz közelebb eső, kisebbik kabinba száműzte. Volt benne egy kényelmes fogadószoba, ott várt rá a hajó kapitánya.
– Isten hozta a fedélzeten! – üdvözölte Ted Franks kapitány. – Maga Clark, ugye?
– Igen, uram.
Franks ötvenkét éves hivatásos tiszt volt, 1944 óta szolgált kétéltű hajón. Az Ogden az ötödik és utolsó megbízatása. Az alacsony, köpcös, kopaszodó férfi még mindig a talpig harcos benyomását keltette, akinek arca hol a szívélyes, hol a halálosan komoly benyomását keltette. Most épp szívélyes volt. Intett Kellynek, hogy üljön az asztalhoz, aminek közepén egy üveg Jack Daniels állt.
– Ez nem legális – jegyezte meg azonnal Kelly.
– Nem is nekem szól – helyeselt Franks kapitány. – A pilóták ellátmányából származik.
– Én intéztem – magyarázta Casimir Podulski. – A Connie-ról hoztam. Kell valami nyugtató a légi cserkészekkel töltött hosszú idő után.
– Admirálisokkal nem szoktam vitatkozni, uram – Kelly két jégkockát pottyantott egy pohárba, és leöntötte őket az alkohollal.
– A másodtisztem fogadja Albie kapitányt és az embereit. Őket is megvendégeljük – tette hozzá Franks, ami annyit jelentett, hogy mindenkinek az ágyára volt készítve két, mini üveg. – A hajónk az önöké, Mr. Clark. Ami a miénk, az az önöké is.
– Egy biztos, a kapitány úr tudja, hogyan kell fogadni az embert. – Kelly belekóstolt az italba, de már az első kortytól úgy érezte magát, mint akit kifacsartak. – Szóval, mikor kezdünk?
– Négy nap múlva. Két nap, mire kiheverik az utat – mondta az admirális. – És két napra rá érkezik a tengeralattjáró. A tengerészgyalogosok péntek reggel szállnak át, ha az időjárás engedi.
– Oké. – Kelly nem tudott mást mondani.
– Egyelőre csak a másodtiszt meg én tudunk róla. Nem verjük nagydobra. Igen jó a legénységünk. A hírszerző csapat már itt van és dolgozik. Az egészségügyiek holnap érkeznek.
– És a felderítők?
Erre Podulski válaszolt. – Még ma kapunk fotókat a táborról, a Connie-n működik egy Vigilante. A következő adag tizenkét órával az indulás előtt várható. Most öt nappal ezelőtti felvételeink vannak. A tábor még megvan, őrzik, ugyanolyan, mint előtte.
– Tételek? – kérdezte Kelly, a kódolt kifejezést használva a foglyokra.
– Az amerikaiakról csak három fotónk van – vonta meg a vállát Podolski. – Még nem találtak fel olyan fényképezőgépet, ami átlát a cseréptetőn.
– Ez igaz. – Kelly arca mindent elárult.
– Engem is aggaszt – mondta Cas.
Kelly a kapitányhoz fordult. – Van itt valami helyiség, ahol edzeni lehet, kapitány úr?
– Van egy konditerem, a legénységi étkező mögött. Ahogy mondtam, érezze otthon magát.
Kelly kiitta a poharát. – Azt hiszem, most rám fér egy kis szunyókálás.
– A tengerészgyalogosokkal fog étkezni. Ízleni fog a kosztunk – ígérte Franks kapitány.
– Rendben.
Láttam két munkást, akin nem volt védősisak – mondta Marvin Wilson a főnöknek.
– Majd beszélek velük.
– Ettől eltekintve köszönöm, hogy együttműködött. – Összesen tizenegy biztonsági javaslatot tett, a cementgyár tulajdonosa pedig mindet elfogadta abbéli reményében, hogy csökken a biztosítási díja. Marvin levette a fehér védősisakot, és megtörölte izzadt homlokát. Forró napnak nézünk elébe, gondolta. A nyarak nemigen különböznek a moszkvaitól, csak párásabbak, de a telek legalább enyhébbek.
– Tudja, ezeket sokkal kellemesebb lenne viselni, ha szellőző lyukakat csinálnának bennük.
– Ezt már én is megállapítottam – helyeselt Jegorov kapitány, és a kocsija felé indult. Tizenöt perccel később megállt egy Howard Johnsonnál, és leparkolta a kék Plymoutht az épület nyugati oldalán. Amikor kiszállt, odabent egy vendég kiitta a kávéját, felállt a pult mellől, és megörvendeztette a pincérnőt egy negyed dolláros borravalóval. Az étteremnek kettős ajtaja volt a légkondicionálás költségeinek csökkentése végett, és amikor a két férfi összetalálkozott közöttük, és a mozgó ajtók üvege lehetetlenné tette megfigyelésüket, a film gazdát cserélt. Jegorov/Wilson bement az étterembe, az Iscsenko nevű „legális” KGB őrnagy pedig ment a maga dolgára. Megszabadulva aznapi terhétől, Marvin Wilson leült a pulthoz, és elsőnek narancslevet rendelt. Olyan sok finomságot lehet enni Amerikában.
Túl sokat eszem. – Ami valószínűleg igaz volt, ám ez nem akadályozta meg Dorist, hogy ne rohamozza meg a palacsintarakást.
Sarah nem értette, miért szeretik az amerikaiak a kóros soványságot. – Eleget fogytál az elmúlt két hétben. Nem árt, ha fölszedsz egy kicsit – mondta Sarah Rosen fiatal páciensének.
A Buick odakint állt, még ma Pittsburghbe kell menniük. Sandy még megigazgatta Doris haját, és újabb kört tett, hogy alkalomhoz illő ruhát szerezzen neki, bézs selyemblúzt és térdig érő, burgundi vörös szoknyát. Egy tékozló fiú hazatérhet rongyokban, de egy lánynak adnia kell magára.
– Nem is tudom, mit mondjak – mondta nekik Doris Brown, és fölállt, hogy összeszedje a tányérokat.
– Te csak koncentrálj a gyógyulásra – felelte Sarah. Kimentek a kocsihoz, és Doris beült hátulra. Ha valamire, hát óvatosságra megtanította őket Kelly. Dr. Sarah Rosen gyorsan indított, a Loch Ravennél északnak fordult, rátért a baltimore-i körgyűrűre, és lefordult nyugat fele, a 70-es államközi autópálya irányában. Az új autópályán a táblák szerint 140 km/h sebesség volt a maximum, de Sarah nem tartotta be. Siettette nehéz Buickját északnyugatra, a Catoctin-hegység felé – minden egyes kilométer a város és közöttük nagyobb biztonságot jelent. Hagerstown után már lazított kicsit, és élvezni tudta a vezetést. Végül is mekkora az esélye, hogy a mozgó kocsiban meglátják őket?
Meglepően nyugodt útjuk volt. Az előző napokban, ahogy Doris állapota egyre közeledett a normálishoz, kibeszélgették magukat. Még szüksége lesz drogtanácsadásra és komoly pszichiátriai segítségre, de Sarah már intézkedett. Egyik kollégája, egy hatvan körüli nő a pittsburghi egyetem kiváló orvosi karán, aki tudta, hogy nem kell mindennel a helyi rendőrséghez szaladni, megnyugtatta, hogy az ügy ebből a szempontból már sínen van. A csendes kocsiban Sandy és Sarah érezte, hogy egyre nő a feszültség. Erről már beszélgettek korábban. Doris visszatér a családi házba, az apjához, akit otthagyott egy olyan életért, ami majdnem halállal végződött. Új életének legfőbb komponense még sok-sok hónapig a bűntudat lesz, amit részben megérdemel, részben nem. Mindent összevetve Doris nagyon szerencsés ifjú hölgy, de ezt még neki magának is meg kell értenie. Először is életben maradt. Ha helyrebillen az önbizalma és az önérzete, két-három év múlva olyan normális életet tud élni, hogy senki sem fogja sejteni, milyen volt a múltja, és senki sem veszi észre a halványuló sebeket a testén. Egészségének helyreállításával lehetőséget kapott a változásra, és nemcsak apjához tér vissza, hanem az igazi emberek világába is.
Talán még erősebb is lesz, ha a pszichiáter lassan és gondosan jár el, reménykedett Sarah. Dr. Michelle Bryantet a szakma sztárjának tartják, remélhetőleg jogosan, gondolta, még mindig a megengedettnél gyorsabban száguldva nyugat felé. Rosen doktornő számára ez az orvoslás egyik legnehezebb része. El kell eresztenie egy pácienset a munka befejezése előtt.
A drogosokkal végzett klinikai munkája már felkészítette az elválás nehézségeire; azt a munkát sem lehetett igazán befejezni, akárcsak ezt. Egyszercsak elérkezik az idő, amikor el kell eresztenie őket, reménykedve és bízva abban, hogy a páciensek képesek elvégezni a többit. Kiházasítani egy lánygyermeket, az lehet ilyen, gondolta Sarah. Sok szempontból rosszabbul is járhattak volna. A telefonban Doris apja rendes ember benyomását keltette, és Sarah Rosennek nem kell pszichiátriai képesítés ahhoz, hogy tudja, Dorisnak semmire sincs nagyobb szüksége most, mint egy tisztességes és szeretetteljes férfihoz fűződő kapcsolatra, annak érdekében, hogy egy napon majd hasonló, egész életre szóló kapcsolatot tudjon kialakítani mással. Ez már mások feladata lesz, de ettől Sarah még nem szűnt meg aggódni betege miatt.
Pittsburghben meredekek a dombok. A Monongahela folyó mentén haladtak Doris irányításával, majd fölfele fordultak a keresett utcába. Doris hirtelen feszült lett, ahogy Sandy a házszámokat ellenőrizte. Aztán megtalálták a keresett épületet. Sarah beállt a piros Buickkal egy parkolóhelyre, és mindenki nagyot lélegzett.
– Jól vagy? – kérdezte a lánytól, aki válaszul csak rémülten bólintott.
– Ő az apád, édesem. Szeret téged.
Egy másodperccel később Sarah megpillantotta Raymond Brownt. Nem volt semmi különös rajta. Órák óta ott állhatott az ajtónál. Ő is ideges volt, remegő kézzel kapaszkodott a korlátba, ahogy lejött a repedezett betonlépcsőkön. Kinyitotta a kocsi ajtaját, és Elszeg udvariassággal kisegítette Sandyt. Aztán behajolt a kocsiba, és hiába szeretett volna bátor és szenvtelen lenni, amikor keze Doriséhoz ért, könnyekbe tört ki. Doris a kocsiból kiszállva megbotlott, apja kapta el, nehogy elessen, és magához szorította.
– Ó, apa!
Sandy O'Toole elfordult. Nem az érzelmek feltörése hozta zavarba: azt szerette volna, hogy apa és lánya egyedül élje meg a találkozást. Olyan pillantást vetett Rosen doktornőre, ami közös hivatásukban a legfontosabb pillanatokat jelzi. Mindketten ajkukba harapva néztek egymás könnybe lábadt szemébe.
– Menjünk be, kicsim – mondta Ray Brown, és felvitte kislányát a lépcsőn, mert azt akarta, hogy a házában, az ő oltalma alatt legyen. A másik két nő kérés nélkül ment utánuk.
A nappali meglepően sötét volt. Nappali alvó lévén, Mr. Brown mindenütt redőnyöket szereltetett fel, és ma elfelejtette felhúzni őket. A szoba zsúfolva volt szőnyegekkel és 40-es évekbeli bútorokkal; a kicsi mahagóni asztalkákon horgolt alátétek. Mindenütt bekeretezett fotók: a halott feleségé, a halott fiúé és az eltűnt lányé – róla négy. A ház sötét biztonságában az apa ismét magához szorította lányát.
– Édesem – kezdte a már napok óta gyakorolt szavakat. – Amit akkor mondtam, nem volt igaz. Óriásit tévedtem!
– Semmi baj, apa. Köszönöm, hogy... megengeded...
– Dor, a kislányom vagy. – Minden további beszéd felesleges lett volna. Az ölelés egy percnél is tovább tartott, aztán Doris kuncogva elhúzódott.
– Ki kell mennem.
– A fürdőszoba még ugyanott van – mondta az apja a szemét törölgetve. Doris kiment, megkereste a lépcsőt, és fölment az emeletre. Raymond Brown a vendégek felé fordult.
– Van készen... ebéd. – Zavartan elhallgatott. Ilyenkor nem éppen a jó modor és a megfontolt beszéd a fontosabb. – Fogalmam sincs, mit kellene mondanom.
– Semmi baj. – Sarah elővette a jóságos doktornénis mosolyát, amiből az szokott sugározni, hogy minden rendben, még ha nincs is rendben. – De beszélnünk kell. Jut eszembe, ő Sandy O'Toole. Sandy nővér, aki többet tett a lánya gyógyulásáért, mint én.
– Üdvözlöm – mondta Sandy. Mindketten kezet fogtak az apával.
– Dorisnak még sok alvásra van szüksége, Mr. Brown – mondta dr. Rosen. – Szörnyű dolgokon ment át. Tudunk most beszélni egy kicsit?
– Igen, asszonyom. Foglaljanak helyet. Hozhatok valamit? – kérdezte Mr. Brown készségesen.
– Elintéztem, hogy a lánya egy itteni orvoshoz kerüljön. Pszichiáter, Michelle Bryantnak hívják...
– Azt akarja mondani, hogy Doris... beteg?
Sarah nemet intett.
– Nem. Nem egészen. De nagyon sok rossz élmény érte, és a megfelelő orvosi gondoskodás sokat segít, hogy gyorsabban rendbe jöjjön. Érti?
– Doktornő, én mindent megteszek, amit mond. A vállalaton keresztül van betegbiztosításom.
– Ez ne aggassza. Michelle szakmai szívességként kezeli az ügyet. Magának is Dorisszal kell mennie. Nézze, nagyon fontos, hogy megértse: a lánya szörnyű dolgokon ment át. Rémségeken. Helyre fog jönni, teljesen meg fog gyógyulni, de ebben magának is meg kell tennie magáét. Michelle mindent jobban meg tud magyarázni. Én csak annyit szeretnék mondani, Mr. Brown, hogy bármilyen szörnyűségekről szerez is tudomást, arra kérem...
– Doktornő! – szakította félbe halkan az apa. – Doris a kislányom. Nekem már csak ő van, és nem fogom még egyszer... elszúrni és újra elveszíteni. Belehalnék.
– Ez minden, amit hallani akartunk, Mr. Brown.
Kelly helyi idő szerint éjjel egykor ébredt. Szerencsére a jó adag whiskey, amit alvás előtt megivott, nem okozott másnaposságot. Sőt, szokatlanul kipihentnek érezte magát. A hálóenyhe ringása fizikailag megnyugtatta. A tiszti szállás sötétjében hallotta az acél összenyomódásának és kiengedésének halk ropogásait, ahogy az Ogden balra fordult. Odaállt a zuhany alá, és hideg vizet eresztett magára, hogy felébredjen. Tíz perc múlva rendesen felöltözve elindult körülnézni a hajón.
Egy hadihajó sosem alszik. Bár a legtöbb munkafázist a nappali órákra állítják be, a haditengerészet szigorú őrködési rendje folytán mindig van élet rajta. A legénységből legalább százan a nap minden órájában szolgálatban voltak, és sokan mások jöttek-mentek a halványan megvilágított folyosókon kisebb karbantartási feladatok elvégzése miatt. Mások a kantinokban időztek, olvastak, levelet írtak.
Kelly tigriscsíkos gyakorlóruhát viselt, névjelzésén „Clark” állt, de rangjelzése nem volt. A legénység szemében tehát „Mr. Clark” civilnek számított, de már többen suttogták, hogy a CIA embere – természetesen James Gondviccekkel körítve, és azonnal elhallgattak, ha Kelly feltűnt valahol. Sétája során a matrózok félreálltak a folyosókon, és tiszteletteljes biccentéssel köszöntötték, amit nyugtázott, zavarta, hogy tisztként kezelik. Bár küldetése célját csak a kapitány és a másodtiszt ismerte, a legénység nem volt ostoba. Nem küldenek hajót egy kis szakasznyi tengerészgyalogos megtámogatására, ha nincs pokoli jó okuk rá, a halón megjelent különítmény pedig olyan kemény fazonokból állt, akiknek láttán egy John Wayne is tisztelettudón hátrébb lépne.
Kelly megtalálta a felszállópályát. Ott is járkált három matróz. A Connie még mindig a szemhatáron belül működtette a repülőgépeket, villogó fényeik ott pislogtak a csillagok háttere előtt. Szeme pár perc múlva hozzászokott a sötéthez. Néhány kilométerrel messzebb torpedórombolókat látott. Az Ogden-en radarok antennái forogtak a magasban villanymotorok duruzsolására, az uralkodó zaj azonban az acél hajótestről leváló víz folyamatos, seprésre emlékeztető susogása volt.
– Jesszusom, de szép – mondta, leginkább csak magának.
Visszaindult a parancsnoki hídházba előre, majd fölfelé, míg meg nem találta a műveleti központot. Ott találta Franks kapitányt, aki sok társához hasonlóan hajlott az álmatlanságra.
– Jobban érzi magát? – kérdezte a kapitány.
– Igen, uram. – Kelly lenézett a radartérképre, és megszámolta a TF-77.1-gyel jelölt hajókat. Sok radar működött, mert Észak-Vietnamnak volt légiereje, és ki tudja, egy napon milyen butaságot követnek el.
– Melyik az AGI?
– Ez itt a mi orosz barátunk – koppintott Franks a képernyőre. – Ugyanazt csinálja, amit mi. Az elektronikus hírszerzők, akik a hajóra érkeztek, most remekül szórakoznak – folytatta a kapitány. – Általában kis hajókon mennek ki. Mi olyanok vagyunk nekik, mint a Queen Mary.
– Szép nagy hajó – értett egyet Kelly – és a jelek szerint elég üres is.
– Aha. Itt nem kell aggódni, hogy tömegverekedés tör ki, mármint az én fiaim meg a tengerészgyalogosok között. Meg akarja nézni a térképeket? Ott van minden a kabinomban, lakat alatt.
– Jó ötletnek hangzik, kapitány úr. Egy kis kávéval együtt, ha lehet.
Franks kisebbik kabinja is elég kényelmes volt. Egy hajópincér kávét és reggelit hozott. Kelly széthajtogatta a térképet, és a folyót vizsgálgatta, amin majd föl kell jutnia.
– Jó mély – jegyezte meg Franks.
– Csak amennyire nekem kell – hagyta rá Kelly a pirítóst rágva. – Itt a célpont.
– Inkább magának legyen jó, mint nekem, barátom. – Franks elővett egy mérőkörzőt a zsebéből, és végigléptette a hosszon.
– Mióta szolgál a seregben?
– A kétéltűeknél? – Franks fölnevetett. – Hát, két és fél évig gyötörtek Annapolisban. Rombolóra szerettem volna kerülni, erre, de nem fogja elhinni, alhadnagyként egy dokkhajóra raktak másodtisztnek. Először Peleliun szálltunk partra. Okinawára már saját hajóm volt. Aztán jött Inchon, Wonsan, Libanon. Sok parton sok festéket koptattam le. Azt hiszi, hogy...? – kérdezte, és felnézett.
– Nem azért vagyunk itt, hogy elbukjunk, kapitány úr. – Bár Kelly korábban már fejébe véste a folyó minden kanyarulatát, még mindig a térképet nézte. Pontos mása volt annak, amit Quanticóban is tanulmányozott. Újdonságot keresett rajta, de nem talált. De azért csak vizslatta.
– Egyedül megy? Hosszú úszás vár önre, Mr. Clark – jegyezte meg Franks.
– Lesz, aki segítsen. Visszafele meg nem kell úsznom, ha minden igaz.
– Gondolom, nem. Biztosan jó lesz kihozni a fiúkat.
– Igen, uram.

27
Beilleszkedés
A BOXWOOD GREEN művelet első szakasza még hajnal előtt megkezdődött. A Constellation egyetlen kódszó vételére balra fordult, észak felé. Két cirkáló és hat romboló tartott vele, kilenc különböző gépházban nyomták le egyszerre az elektromágneses jelzőberendezéseket a MAX állásig. A kazánok mindenütt csúcsfokozaton működtek, és a hadihajók jobbra dőlve egyúttal gyorsítottak is. A manőver váratlanul érte az orosz AGI legénységét. Arra számítottak, hogy a Connie ellenkező irányba, széllel szembe fordul, és repülési műveleteket hajt végre, és nem tudták, hogy az anyahajó aznap reggel teljes erővel északkeleti irányba indul. A felderítő halászhajó szintén irányt váltott, és fokozta sebességét abban a hiú reményben, hogy hamarosan utoléri az anyahajót és különítményét. Az Ogden hátramaradt két Adams osztályú rakétaromboló kísérőhajóval, ami ésszerű elővigyázatosságot jelzett azok után, ami nemrégiben történt a Pueblóval a koreai partok mentén.
Franks kapitány figyelte, hogyan tűnik el az orosz hajó egy órával később. A biztonság kedvéért még vártak két órát. Aztán reggel nyolc órakor a Ða Nǎng-i haditengerészeti légi támaszpontról indult, két AH–1 Huey Cobra leszállt magányos vízfeletti útja végén az Ogden tágas leszállópályájára. Az oroszok bizonyára törték volna a fejüket, mit keres két harci helikopter a – saját felderítésük magabiztos jelentései szerint – a hozzájuk hasonlóan elektronikus felderítő megbízatást teljesítő hajón. A fedélzeten várakozó karbantartók azonnal biztonságos helyre gurították a „kígyókat”, és nekiláttak a legutolsó alkatrész állapotára is kiterjedő, átfogó ellenőrzésnek. Az Ogden legénységének tagjai kivilágították a gépjavító műhelyt, és a szakképzett főgépészek minden segítséget felajánlottak az újonnan érkezetteknek. A feladatról még mindig nem kaptak eligazítást, de nem volt kétségük afelől, hogy valóban különleges dologról van szó. A kérdezősködés ideje lejárt. Akármi folyik is, az Ogden minden felszerelése rendelkezésre állt, még mielőtt a tisztek továbbították volna a parancsot az osztagaikhoz. Harci helikopterek érkezése annyit tesz, hogy bevetés készül, és a legénység legutolsó tagja is tudta, hogy sokkal közelebb vannak Észak-Vietnamhoz, mint Dél-Vietnamhoz. Találgatások kaptak lábra, de nem estek túlzásokba. A hajón először megjelent egy csapat kém, aztán jöttek a tengerészgyalogosok, aztán a harci helikopterek, délután pedig újabb helikopterek érkeznek. Az egészségügyinek is megkapták a parancsot, hogy a hajó minden kórházi helyiségét bocsássák az újonnan jöttek rendelkezésére.
– Rajtaütünk a faszfejeken – jegyezte meg egy fedélzeti harmadtiszt a felettesének.
– Ne verje nagy dobra – morogta a huszonnyolc éves veterán.
– Ki a francnak mondanám el, főnök? Én egyetértek a dologgal.
Hová süllyed az én haditengerészetem? – kérdezte magában a Leyte-öbölbeli csata veteránja.
– Maga, maga és maga – kiáltott egy altiszt néhány új matrózra bökve. – Ellenőrizzék az üzemi területet! – A felszállópálya aprólékos ellenőrzése során olyan tárgyakat keresnek, amiket a hajtómű beszippanthat a szívóhatás miatt. Az altiszt visszafordult a fedélzeti tiszthez. – Engedélyével, uram!
– Menjenek! – Frontlógós egyetemisták, gondolta a rangidős tiszt.
– Ha meglátom, hogy dohányzik valaki, második likat szabok a seggébe! – közölte a harcias harmadtiszt az új fiúkkal
Az igazi munka azonban a tisztek térfelén folyt.
– Csupa rutinanyag – mondta a felderítőtiszt a látogatóinak.
– Az utóbbi időben a telefonhálózatukon dolgoztunk – magyarázta Podulski. – Így aztán többet használják a rádiót.
– Okos – jegyezte meg Kelly. – Milyen a forgalom a célpontról?
– Nem nagy. Tegnap este egy ment oroszul.
– Erre a jelre vártunk! – mondta azonnal a tengernagy. Csak egyetlen oka lehetett annak, hogy orosz tartózkodik a SENDER GREEN-ben. – Remélem, elkapjuk a rohadékot!
– Ha ott van, uram, akkor annak befellegzett – ígérte Albie mosolyogva.
Magatartásuk ismét megváltozott. Kipihenten, közel a célponthoz, gondolataik elfordultak a testetlen félelemről, és az ügy konkrét tényeire összpontosultak. Önbizalmuk – elővigyázattal és törődéssel fűszerezve – visszatért, de hát erre lettek kiképezve. Most már azokra a dolgokra gondoltak, amik sikerülhetnek.
Megérkeztek a legutolsó felvételek, amelyeket egy RA–5 Vigilante készített; nem kevesebb, mint három föld-levegő rakétakilövő állás fölött sivított el alacsonyan, hogy leplezze érdeklődését egy apró, titkos hely iránt. Kelly felvette a nagyításokat.
– Még vannak a tornyokban.
– Őriznek valamit – hagyta jóvá Albie.
– Úgy látom, semmi változás – folytatta Kelly. – Egyetlen autó. Teherautó egy se... a közvetlen környezetben semmi különös. Uraim, nekem minden normálisnak látszik.
– A Connie a parttól hatvan kilométerre tartja majd az állást. Az egészségügyiek ma érkeznek. A parancsnoki csapat holnap, aztán holnapután... – Franks rápillantott az asztal másik oldaláról.
– Megyek, úszom egyet – mondta Kelly.
A filmkazetta ott lapult előhívatlanul egy osztályvezető páncélszekrényében, a KGB washingoni irodájában, a szovjet nagykövetségen, a Fehér Háztól csak néhány sarokra, a 16. utcában. George Mortimer Pullman egykori palotáját még II. Miklós kormánya vásárolta meg; ebben működött a város második legrégebbi felvonója, valamint legkiterjedtebb hírszerző tevékenysége. Több mint száz, képzett műveleti tiszt ontotta az anyagokat olyan mennyiségben, hogy nem lehetett helyben feldolgozni minden beérkező információt. Az osztályvezető nem tartotta betekintésre érdemesnek a viszonylag alacsony beosztású Jegorov kapitány értesüléseit. A kazetta végül egy viaszpecséttel lezárt, kicsi, sárga kartonborítékba került, onnét pedig egy diplomáciai futár ormótlan vászonzsákjába. A futár felszállt egy Párizsba tartó járatra, az Air France jóvoltából első osztályra, és nyolc órával később átszállt az Orly reptéren az Aeroflot Moszkvába induló, sugárhajtású repülőgépére. Az út három és félórás kellemes társalgással telt el a KGB-elhárítótiszttel, aki az út ezen szakaszán hivatalos kísérője volt. Hivatali teendőin túl, rendszeres nyugati útjai során a futár szép hasznot húzott különféle fogyasztási cikkek beszerzéséből. Ezúttal harisnyanadrágokra esett a választása, kettő mindjárt a kísérőjéhez vándorolt.
Moszkvába érkezve elsétált a vámosok mellett, és beült a várakozó kocsiba. Elsőnek nem a külügyminisztériumnál álltak meg, hanem a KGB főhadiszállásánál, a Dzerzsinszij téren. Itt vették át a diplomáciai csomag tartalmának több, mint felét, közte a lapos harisnyanadrág-csomagok nagy részét. Két órával később a futár végre hazamehetett, ahol egy üveg vodka és a kiérdemelt alvás várta.
A kazetta egy KGB-őrnagy asztalán kötött ki. A referens tudta az azonosítójelből, melyik műveleti tiszttől származik. Kitöltött egy űrlapot, majd behívta egyik beosztottját, és elküldte vele a kazettát előhívásra. A laboratórium nagy volt ugyan, de aznapra már foglalt, várni kell egy napot, sőt talán kettőt is, mondta a visszaérkező hadnagy. Az őrnagy biccentett. Jegorov ígéretes, de új műveleti tiszt, nemrégiben kezdett foglalkozni egy érdekes törvényhozási kapcsolatokkal rendelkező ügynökkel, de minden számítás szerint eltart egy ideig, míg CASSIUS jelentősebb értesülésekkel szolgálna.
A pittsburghi egyetem orvosi karáról jövet, dr. Bryant-nál tett első látogatásuk után Raymond Brown megpróbált uralkodni magán, hogy ne remegjen a dühtől. Tulajdonképpen eléggé jól ment a dolog. Doris eltökélten, bár törékeny hangon beszélt az előző három év eseményeiről, apja pedig végig fogta a kezét, hogy fizikai és lelki támogatást nyújtson neki. Raymond Brown igazából magát okolta a lányával történtekért. Bárcsak úrrá lett volna a haragján azon a régi pénteki estén – de nem volt rá képes. Történt, ami történt. Már nem tud változtatni rajta. Akkor még más ember volt. Most idősebb és bölcsebb, tehát fegyelmezte magát a kocsihoz menet. Eltökélte, hogy mindenben követi a doktornő tanácsait.
Apa és lánya egy csendes családi vendéglőben vacsorázott – Raymond nem tudott megtanulni főzni. Ismerősökről beszélgettek: mit csinál most Doris egyik vagy másik gyerekkori barátja vagy barátnője. Próbálták kicsit bepótolni a lemaradást. Raymond nem emelte föl a hangját, igyekezett sokat mosolyogni, és hagyta, hogy Doris beszéljen. Olykor a lány beszéde lelassult, szemében ismét megjelent a sebzett tekintet. Erre a jelzésre apja témát váltott, megdicsérte lánya külsejét, vagy elmesélt egy munkahelyi történetet. A doktornővel töltött első, kilencvenperces megbeszélés során megtudta, hogy amiktől félt három éven át, azok valóban bekövetkeztek, és érezte, hogy az el nem mondottak még rosszabbak voltak. Rejtett tartalékait kellett mozgósítania, hogy magában tudja tartani haragját, de kislányának szüksége van rá, hogy... sziklaszilárd legyen, mondta magában. Nagy, erős szikla, amibe Doris meg tud kapaszkodni, kemény kő, mint amilyenre a város épült. Dorisnak másra is van szüksége. Újra meg kell találnia Istent. Ebben a doktornő is egyetértett, és kislánya szemébe tekintve Raymond Brown megfogadta magában, hogy a gyülekezeti lelkész segítségével erről is gondoskodik.
Jó volt ismét dolgozni. Sandy visszaállt az osztály nővéreinek élére, kéthetes távollétét pedig Sam különleges megbízatásként könyvelte el, amit tanszékvezető professzorként kérdőrevonás nélkül megtehetett. A posztoperatív osztály betegei közt a szokott arányban fordultak elő komolyabb és enyhébb esetek. Sandy és csapata szervezte és végezte ellátásukat. Két nővértársa kérdezősködött a távollétéről. Annyit mondott nekik, hogy külön kutatómunkát végzett dr. Rosen számára; ennyi elegendő is volt, különös tekintettel a megtelt ágyakra és bokros tennivalóikra. A többi nővér is észrevette, hogy Sandy figyelme el-elkalandozik. Tekintete időnként messzibe révedt, gondolatai másutt jártak, valami foglalkoztatta. De nem tudták, hogy mi. Azt remélték, hogy egy férfi, és örültek, hogy vezetőjük visszatért. Sandy tudta legjobban kezelni az osztály orvosgárdáját, ami Rosen professzor támogatásával együtt nyugodt munkamenetet biztosított.
Mi van, találtál már valakit Billy és Rick helyett? – kérdezte Morello.
– Nem megy az olyan gyorsan – felelte Henry. – És megzavarja a kiszállítást.
– Szar ügy. Amúgy is túlbonyolítottad.
– Maradj már, Eddie – szólalt meg Tony Piaggi. – Henry jó rendszert dolgozott ki. Biztonságos, és működik.
– És túl komplikált. Akkor most ki csinálja Philadelphiát? – érdeklődött Morello.
– Dolgozunk rajta – felelte Tony.
– Az isten szerelmére, csak szét kell dobni az anyagot és beszedni a pénzt! Nem fognak ezek senkit se megvágni. Ne felejtsétek el, hogy üzletemberekkel állunk szembe! – Volt annyi esze, hogy ne tegye hozzá: nem pedig néger bűnözőkkel. Mondandója enélkül is világos volt. Már elnézést, Henry.
Piaggi újra töltött a borospoharakba. Morello leereszkedőnek és bosszantónak találta a mozdulatot.
– Ide figyelj! – mondta előre hajolva. – Ezt az üzletet én segítettem beindítani, nem emlékszel? Ha én nem vagyok, még el se kezdtétek volna Phillyben!
– Mit akarsz ezzel mondani, Eddie?
– Azt, hogy amíg Henry tököl, én megcsinálom azt a nyavalyás szállítást. Miért olyan nehéz az? A francba, ott vannak a kurvák, akik nektek dolgoznak! – Határozott fellépés kell, gondolta Morello, hadd lássák, megvan bennem minden, ami kell hozzá. Legalább megmutatja a philadelphiai fiúknak is, talán ők majd megteszik neki azt, amit Tony nem akar.
– Biztos, hogy meg akarod próbálni, Eddie? – kérdezte Henry, és mosolygott magában. Ezt a digót olyan könnyű olvasni, mint az ábécét.
– Hát persze, cseszd meg.
– Jó – mondta Tony tettetett elismeréssel. – Akkor telefonálj, és intézkedj! – Henrynek igaza van, gondolta Piaggi. Eddie a hunyó, kezdetektől fogva saját szakállára akar dolgozni. Milyen ostoba. És milyen könnyű elbánni vele.
Még mindig semmi – mondta Emmet Ryan, összegezve a Láthatatlan Ember esetét. – Itt vannak a bizonyítékok, és sehol senki.
– Egyvalami érthető belőle, Em. Valaki lelépett – mondta Douglas. A gyilkosságok nem ok nélkül kezdődnek el és érnek véget. Sok esetben nehéz, sőt lehetetlen megtalálni az okot, de egy körültekintően megszervezett sorozatgyilkosság más tészta. Két eshetőségre lehet leszűkíteni. Az egyik, hogy valaki azért öl sorozatban, hogy elterelje a figyelmet a valódi célszemélyről. Az pedig csakis William Grayson lehetett. Nyom nélkül eltűnt a föld színéről, valószínűleg sose bukkan föl élve, és holttestét egyszer majd megtalálják – vagy nem találják meg. Valaki, aki nagyon dühös volt valamiért, valaki, aki nagyon alapos és nagyon képzett, ez a valaki, a Láthatatlan Ember eljutott egy pontig, és ott abbahagyta.
Mennyi ennek a valószínűsége? – tette fel a kérdést magának Ryan. A választ lehetetlen megadni, de ez a sorozat elejétől végéig nagyon ellentmondásosnak látszik. Túl sok az előzmény az egyetlen, látszólag jelentéktelen célszemély előtt. Akárki is Grayson, egyetlen szervezetnek sem volt főnöke, és ha a sorozatgyilkosság meg volt tervezve, nem az ő halála a logikus végállomás. Legalább is ezt súgják az ösztöneim, gondolta összeráncolt homlokkal. Megtanulta, hogy bíznia kell ezekben a meghatározhatatlan megérzésekben – minden zsaru ezt teszi. Ám a gyilkosságok mégis abbamaradtak. Az elmúlt hetekben három újabb nepper halt meg. Mindhárom helyszínen jártak Douglasszel, de megállapították, hogy a háromból kettő közönséges, rosszul végződő rablás, a harmadik pedig területi vita, amit az egyik fél megnyert, a másik meg elveszített. A Láthatatlan Ember eltűnt, vagy legalábbis szünetelteti tevékenységét. Ezzel megdőlt az az elmélet, ami számára a gyilkosságok legésszerűbb magyarázatának látszott, utána pedig egy lényegesen kevésbé kielégítő feltevés maradt.
A másik eshetőség bizonyos szempontból ésszerűbb. Valaki fellépett egy drogterjesztő hálózat ellen, amely még nem került Mark Charon és osztaga látókörébe. Az illető kinyírja a neppereket, és nyilván arra akarja rávenni a bandát, hogy új szállítóhoz álljon át. Ezen értelmezés szerint, az összképet tekintve William Grayson valamivel fontosabb lehetett, és talán történt még egy-két, egyelőre felfedezetlen gyilkosság is, melynek során eliminálták a feltételezett hálózat vezetőit. Ryan képzelete ismét megugrott, és arra gondolt, hogy a Láthatatlan Ember által megszüntetett hálózat ugyanaz, amelyet hónapok óta próbálnak elkapni Douglasszel. Elméleti csomagolásban minden szépen összeillik.
De gyilkosságok esetében ilyesmi ritkán áll össze. Az életben a gyilkosságok nem olyanok, mint a tévé zsarusorozataiban. Soha nem lehet igazán felgöngyölíteni őket. Ha az ember megtudja, ki követte el, akkor előfordulhat, hogy sosem tudja meg, miért, legalábbis a magyarázat nem igazán kielégítő. Az elegáns elméletekkel az a probléma, hogy nem illenek a valódi halálesetekre, az emberek ugyanis nagyon nem felelnek meg az elméleteknek. Arról nem beszélve, hogy ha az elmúlt hónap eseményeire ez a modell illik, akkor Ryan városában egy jól szervező, könyörtelen és halálosan eredményes egyén működik, és ez nem éppen jó hír.
– Én ezt nem veszem be, Tom.
– De ha valóban ő a te kommandósod, miért hagyta abba? – kérdezte Douglas.
– Ha jól emlékszem, te vetetted föl ezt a gondolatot.
– Igen. És?
– Ezzel nem sokat segítesz a hadnagyodnak, őrmester.
– Előttünk egy szép hétvége, gondolkodhatunk rajta. Ami engem illet, füvet fogok nyírni, megnézem a dupla meccset a tévében, és úgy teszek, mintha közönséges állampolgár lennék. Em, a barátunk felszívódott. Nem tudom, hová tűnt, az is lehet, hogy a világ másik végére ment. Nem tudok mást elképzelni, mint hogy valaki, aki nem idevalósi, idejött, elvégzett egy munkát, aztán elment.
– Várj! – Ez egészen más teória, a filmekből ismerős bérgyilkosé, ilyen pedig egyszerűen nincs. De Douglas már otthagyta az irodát, így vetett véget a vita lehetőségének, ami kimutatta volna, hogy mindkét nyomozó félig téved, félig pedig nem.
A fegyveres gyakorlat kezdetét vette. Nemcsak a parancsnoki csapat figyelte buzgón, hanem minden olyan matróz, aki okot tudott találni rá, hogy a tatra menjen. A tengerészgyalogosok azt hitték, hogy a két, újonnan érkezett tengernagy és az új CIA-s pasas is olyan fáradt a repülőút után, mint ők voltak. Nem tudták, hogy Maxwell, Greer és Ritter az út nagy részében VIP gépen repülték át a Csendes-óceánt, rövidebb szakaszokban, kényelmes ülésekben és italok kíséretében.
A hajó kényelmesen, öt csomóval haladt. A gyakorlat során – amely inkább szórakozás volt nekik és képzési értéke nullával egyenlő – a tengerészgyalogosok különféle farakásokat és papírzsákokat lyuggattak át. Kelly is odaállt, kettes és hármas sorozatokban ellenőrizte CAR–15-ös gépkarabélyát – telitalálatokkal. Amikor befejeződött, a közlegények bebiztosították fegyvereiket, és visszamentek a szállásra. Kelly a parancsnoki hídházba tartott, amikor egy tiszt megállította.
– Maga az, aki egyedül megy be?
– Erről nem szabadna tudnia.
A másodgépész csak kuncogott. – Kövessen, uram! – Elfordultak a tengerészgyalogos osztagtól, a hajó elejébe indultak, és hamarosan az Ogden lenyűgöző gépjavító műhelyében találták magukat. Nem véletlenül volt lenyűgöző, mert nemcsak a hajó szervizelésére tervezték, hanem minden olyan, mozgó felszerelés karbantartására, ami a hajóra kerülhet. Az egyik munkaasztalon Kelly megpillantotta azt a búvárcsónakot, amivel majd fel kell jutnia a folyón.
– San Diego óta itt van nálunk, uram. Elszórakoztunk vele a fő elektrotechnikussal. Szétszedtük, mindent kitisztítottunk, ellenőriztük az akkumulátort... mellesleg jó minőségű. Újak a tömítőgyűrűk, nem szabad beáznia. Sőt, teszteltük is. Öt óra a garancia. Kicsit dolgoztunk rajta Deaconnel. Kibír hetet is – mondta a gépész csendes büszkeséggel. – Gondolom, nem jön rosszul.
– Nem bizony. Köszönöm.
– Akkor nézzük a puskát. – Kelly pillanatnyi habozás után odaadta neki a fegyvert. A gépész nekiállt szétszedni. Tizenöt másodpercbe tellett neki, de nem állt meg ennél.
– Állj! – csattant föl Kelly, amikor az irányzék is lekerült a fegyverről.
– Nagyon hangos, uram. Egyedül megy be, ugye?
– Igen.
A gépész föl se nézett. – Lecsendesítsem a bébit, vagy reklámozni akarja?
– De a gépkarabélyt nem lehet.
– Ki mondta? Kábé milyen messzire kell lőnie?
– Legföljebb száz méterre, vagy annyira se. A fenébe, nem is akarom használni...
– Mert hangos, ugye? – A gépész elmosolyodott. – Meg akarja nézni, uram? Tanulhat valamit.
Odavitte a puskacsövet egy fúrópadhoz. A satu már be volt állítva, ő pedig Kelly és két altiszt figyelő tekintete alatt egy sor lyukat fúrt az acélcső első tizenöt centis részébe.
– Na. A nagy sebességű lőszer hangját nem lehet teljesen letompítani, annyit tehetünk, hogy befogjuk a gázt, ami biztosan javít rajta.
– Nagyenergiájú tölténynél is?
– Kész vagy, Gonzo?
– Igen, főnök – felelt a Gonzales nevű altiszt. A puskacső esztergapadra került, ahol egy sor sekély, de hosszú csavarmenetet vágtak rá.
– Előre megcsináltam. – A gépész felmutatott egy henger alakú, három hüvelyk átmérőjű, tizennégy hüvelyk hosszú hangtompítót. Simán a puskacső végére lehetett csavarni. A hengeren egy rés lehetővé tette az irányzék visszaszerelését, amivel a tompító teljesen a helyére került.
– Mennyit dolgozott rajta?
– Három napot, uram. Átnéztem a hajóra érkező fegyvereket, nem volt nehéz kitalálni, mire lesz szüksége, és volt egy kis szabadidőm. Úgyhogy elszórakoztam vele.
– De honnét a fenéből tudta, hogy én...
– Nem nehéz kitalálni. Tengeralattjáróval váltunk jeleket.
– Honnét tudja? – kérdezte Kelly, bár tudta a választ.
– Látott már hajót, ahol titokban lehet tartani valamit?
A kapitánynak van egy irodistája. Azok meg kotyognak – magyarázta a gépész, és közben összeszerelte a fegyvert. – Hat hüvelykkel hosszabb lett. Remélem, nem baj.
Kelly a vállára vette a gépkarabélyt. Az egyensúlya még javult is. Szívesebben használt csőnehéz fegyvert, jobban lehet irányítani.
– Nagyon jó. – Persze ki akarta próbálni. Hátramentek a tatra. Közben a gépész szerzett egy kidobott fadobozt. A tat végében Kelly egy teljes tölténytárt nyomott a fegyverbe. A gépész bedobta a dobozt a vízbe, és hátralépett. Kelly a vállára vette a fegyvert, és elsütötte az első kört.
Pukk. Egy pillanattal később hallatszott, hogy a golyó eltalálja a fát, és ennek zaja valójában erősebb volt, mint a lövésé. Kelly tisztán hallotta a zár működését is. A másodgépész megcsinálta azt a nagy teljesítményű gépkarabéllyal, ami Kelly a .22-es pisztollyal. A mester nyájasan mosolygott.
– Annyi a neheze, hogy maradjon benne elég gáz a zár működéséhez. Próbálja ki teljes automatában is, uram.
Kelly eleresztett hat sorozatot. A zaj, amit keltett, puskalövésnek hatott ugyan, de legalább kilencvenöt százalékkal tompult. Ami azt jelenti, hogy kétszáz méternél messzebb már nem hallható, a normál gépkarabélyt viszont egy kilométerre is hallani.
– Szép munka!
– Akármire készül is, uram, vigyázzon magára! – mondta az, és minden további nélkül elment.
– Naná! – mondta Kelly a víznek. Kicsit megemelte a puskát, és kilőtte az egész tölténytárt, mielőtt a fa túl messzire sodródott volna. A golyók kicsi, fehér vízoszlopok kíséretében ripittyára szaggatták a dobozt.
Készen állsz, John! – gondolta magában Kelly.
És az időjárás is kedvez, tudta meg pár perccel később. A Vietnam felett végrehajtott légi hadműveletekben a világ talán legfejlettebb meteorológiai szolgálata segédkezett – nem mintha a pilóták igazán értékelték vagy elismerték volna. A rangidős meteorológus a Constellationről jött át a tengernagyokkal együtt. Végigjártatta kezét a meteorológiai térképen és a legfrissebb műholdas felvételeken.
– Holnap záporok kezdődnek, a következő négy napban pedig többször is esőre számíthatunk. Egyik-másik jó kiadós lesz. Így folytatódik egészen addig, míg ez a lassan mozgó, alacsony nyomású légréteg el nem éri északon Kínát – közölte az altiszt.
Ott volt mindenki. A megbízatásra kijelölt négy helikopter legénysége józanul értékelte a hírt. Zord időben helikoptert vezetni nem tréfadolog, és nincs pilóta, aki szereti a látótávolság csökkenését. A zuhogó eső viszont letompítja a légi járművek zaját, és a csökkent látási viszonyok mindkét irányban fennállnak. Számukra a legnagyobb kockázatot a könnyű légvédelmi ágyúk jelentik. Ezekkel optikailag céloznak, és minden, ami megnehezíti a helikopterek észlelését, fokozza a biztonságukat.
– Maximum szélerősség? – kérdezte az egyik Cobra pilótája.
– Legrosszabb esetben harmincöt-negyven csomós szélrohamok. Kicsit zötyögős lesz odafent, uram.
– A fő keresőradarunk jól használható időjárási megfigyelésekre is. A legveszélyesebb részeken irányítani tudjuk magukat – ajánlotta fel Franks kapitány. A pilóták rábólintottak.
– Mr. Clark? – kérdezte Greer tengernagy.
– Az eső nekem nem hangzik rosszul. Befele menet egyetlen módon fedezhetnek fel: a víz színén hagyott buborékokból. Az eső viszont megtöri őket. Ez azt jelenti, hogy ha kell, nappal is tudok mozogni. – Kelly kis szünetet tartott; tudta, a folytatásban végleg el kell köteleznie magát. – A csónak készenlétben?
– Bármely pillanatban – felelte Maxwell.
– Akkor részemről indulhat az akció, uram. – Kelly érezte, hogy átfutott rajta a hideg. Mintha a bőre összehúzódna az egész testén, és valahogy kisebbnek látszana benne. De kimondta.
Minden szem Albie kapitányra szegeződött. Egy altengernagy, két ellentengernagy és egy vállalkozó szellemű CIA műveleti tiszt sorsa függ az amerikai haditengerészet fiatal tisztjének döntésétől. Övé a végső felelősség a hadműveletért. Az ifjú kapitány előtt igencsak furcsának tűnt föl, hogy hét „csillagos” tőle várja a rajtjelet, és huszonöt tengerészgyalogos és további húsz katona élete függ az ítélőképességétől. De ő vezeti a megbízatást, és annak rögtön elsőre sikerülnie kell. Kellyre nézett és elmosolyodott.
– Legyen nagyon óvatos, Mr. Clark. Úgy gondolom, elérkezett az idő, hogy ússzon egyet. A megbízatás indul.
Senki sem ujjongott. Az asztal körül álló tisztek a térképeket vizsgálgatták, megpróbálták elképzelni a háromdimenziós valóságot a kétdimenziós ábrák alapján. Aztán felnéztek, szinte egyszerre, és minden szempár körbejárt, egymás tekintetét kutatva. Maxwell szólalt meg elsőnek.
– Azt hiszem, ideje bemelegíteni a gépet – mondta az egyik helikopter személyzetének. Majd odafordult Franks kapitányhoz. – Adja le a jelzést a Skate-re, kapitány úr. – Két „igenis, uram” volt a felelet. Az emberek kihúzták magukat, és elléptek az asztaltól.
Kicsit késő a józan megfontolásra, mondta magában Kelly. Amennyire tudta, félretette a félelmét, és figyelmét a húsz emberre igyekezett összpontosítani. Furcsának tűnt, hogy olyanokért kockáztatja életét, akiket nem is ismer, de hát az élet kockáztatása nem a racionalitásról ismeretes. Az apja ezt tette egész életében, és két kisgyermek szerencsés megmentése során vesztette életét. Ha büszke vagyok apámra, akkor így tudom legjobban megadni neki a tiszteletet, gondolta.
Meg tudod csinálni, öregem. Azt is tudod, hogyan. Érezte, hogy lassan felülkerekedik benne az eltökéltség. Minden döntés megszületett. A cselekvés mellett kötelezte el magát. Kelly arca megkeményedett. A veszélyektől eztán nem félni kell. Bánni kell velük, le kell őket győzni.
Maxwell látta, mi zajlik le benne. Nemegyszer tanúja volt, milyen lelki átalakuláson mennek keresztül pilótatársai az anyahajók eligazítószobáiban, mielőtt életüket kockáztatják. A tengernagy arra is emlékezett, mit érzett ő maga, hogyan feszültek meg izmai, hogyan tisztult ki hirtelen a látása. Elsőnek be – utolsónak ki: a bevetésekben gyakran ő indult elsőként az F6F Hellcattel vadászrepülők megsemmisítésére, és tért vissza utolsónak csatarepülőgépek fedezeteként. Második fiam, mondta magában váratlanul Dutch. Bátor, mint Sonny, és éppolyan okos is. De hát Sonnyt nem küldte veszélybe személyesen, Dutch pedig sokkal idősebb, mint annak idején Okinavánál. A másokra kiosztott veszély valahogy nagyobbnak, szörnyűbbnek hat, mint amit az ember maga vállal. De így kell lennie, és Maxwell tudta, hogy Kelly megbízik benne, ahogy annak idején ő is megbízott Pete Mitscherben. Nehéz teher, annál is inkább, mert látnia kell annak az arcát, akit egyedül küld be ellenséges területre. Kelly elkapta Maxwell tekintetét, és arcán sokatmondó vigyor jelent meg.
– Ne aggódjon, uram. – Kisétált a kabinból, ment összepakolni a felszerelését.
– Tudod, Dutch – mondta Podulski ellentengernagy, és rágyújtott, – pár évvel ezelőtt jól jött volna nekünk ez a fiú. Szerintem remekül beilleszkedett volna. – Az évek száma sokkal több volt „párnál”, de Maxwell tudta, mit akar mondani. Akkor fiatal katonák voltak, most pedig eljött az új nemzedék ideje.
– Remélem, vigyáz magára, Cas.
– Biztosan. Ahogy mi is vigyáztunk.
A motorcsónakot kigurították a felszállópályára azok, akik előkészítették. A helikopter indulásra készen állt, ötszárnyas rotorja ott forgott a hajnal előtti sötétségben. Kelly megjelent a vízhatlan ajtóban, mély lélegzetet vett, és nagy léptekkel megindult feléje. Ilyen nézőközönsége még nem volt. Ott állt Irvin három másik rangidős altiszttel, ott volt Albie, a tengernagyok és Ritter – úgy búcsúztatták, mint egy flancos Miss Amerikát. De csak a két gépésztiszt lépett oda hozzá.
– Akkuk feltöltve. Felszerelés a konténerben. Vízálló, nem lesz vele baj, uram. A puska megtöltve, a tár tele. Minden rádióban új elemek, két-két tartalékkészlettel. Ha van még tennivaló, hát nem tudom, mi az – kiabált a másodgépész a motorzajban.
– Jól hangzik! – kiabált vissza Kelly.
– Egy nagy kalappal, Mr. Clark.
– Viszlát nemsoká... és köszönöm! – Kelly kezet fogott a két gépésszel, aztán odament Franks kapitányhoz. A poén kedvéért vigyázzba vágta magát és szalutált. Kérek engedélyt a hajó elhagyására, uram!
Franks kapitány viszonozta a tisztelgést. – Az engedélyt megadom, uram!
Aztán Kelly a többiekre nézett. Elsőnek be – utolsónak ki. A pillanathoz félmosoly és biccentés illett, és abban a pillanatban a többiek belőle merítettek bátorságot.
A nagy Sikorsky mentőhelikopter felemelkedett néhány lábnyira. A legénység egyik tagja a gép fenekéhez rögzítette a csónakot. Aztán a helikopter megindult a tat irányában, maga mögött hagyta az Ogden parancsnoki hídháza okozta turbulenciát, villanófények nélkül belerepült a sötétségbe, és másodpercek alatt eltűnt.
A régi típusú USS Skate tengeralattjárót az első atommeghajtású hajóból, a USS Nautilusból alakították át és fejlesztették tovább. Törzse inkább igazi hajótesthez hasonlított, nem bálnához, és emiatt viszonylag lassú volt a víz alatt, páros propellere viszont nagyobb manőverező képességet biztosított neki, különösen sekély vízben. A Skate évekig partközeli felderítő szolgálatot végzett; a vietnami partok közelébe lopózva ostorantennákkal fürkészte a radar- és más elektronikus adásokat. Azonkívül jó pár „úszót” partra tett már, köztük néhány évvel korábban Kellyt is; persze abból a legénységből már egy sem szolgál rajta, hogy felismerhetné. Kelly látta a hajó víznél sötétebb, fekete alakját a felszínen, megcsillant a fogyó hold fényében, amit hamarosan eltakartak a felhők. A helikopter pilótája először a csónakot eresztette le a Skate előfedélzetére, a tengeralattjáró legénysége pedig rögzítette. Aztán leeresztették Kellyt és a felszerelését. Egy perccel később már a tengeralattjáró irányítótermében volt.
– Isten hozta a fedélzeten – üdvözölte Silvio Esteves kapitány, akire első „úszó” akciója várt. Nem egészen egy éve lett a hajó parancsnoka.
– Köszönöm, uram. Mennyi az út a partig?
– Hat óra, plusz még amíg felderítjük magának. Kávé? Ennivaló?
– Inkább ágy, uram.
– Pótágy a másodkapitányi kabinban. Gondoskodunk róla, hogy ne zavarják.
Kelly a hajó elejébe indult, hogy – amennyiben minden terv szerint halad – utoljára kipihenje magát a rá váró három nap előtt. Mire a tengeralattjáró ismét alámerült a Dél-kínaitenger vízében, már aludt.
Ez érdekes – mondta az őrnagy Lerakta a fordítást közvetlen felettese íróasztalára.
– Hallottam róla. A GRU irányítja a műveletet... akarom mondani, próbálja irányítani: Testvéri szocialista szövetségeseink nem nagyon kooperálnak. Szóval, az amerikaiak végre megtudták, mi?
– Olvassa tovább, Jurij Petrovics – javasolta a beosztott.
– Nahát! – Felpillantott. – Ki is ez a CASSIUS? – Jurij találkozott már a névvel az amerikai baloldal különféle forrásaiból származó, nagy mennyiségű, jelentéktelenebb információk kapcsán.
– Glazov szervezte be végül, nem olyan régen. – Az őrnagy még vagy egy percig magyarázott.
– Akkor odaviszem neki. Meglepő, hogy nem Georgij Boriszovics irányítja a dolgot személyesen.
– Szerintem mostantól kezdve ő fogja, Jurij.
Tudták, hogy valami rossz történik. Észak-Vietnamban rengeteg keresőradar működött a part mentén. Fő céljuk az volt, hogy az amerikaiak által Yankee Stationnek nevezett pont körül tartózkodó anyahajókról érkező támadások esetén riadójelzést adjanak le. A keresőradarokat gyakran zavarták, de ennyire nem. A zavarás most olyan erős volt, hogy az orosz gyártmányú képernyő kör alakú, tiszta fehér masszává változott. A radarkezelők közelebb hajoltak, keresték a különösen fényes pontokat, amik a zavarás zajában valódi célpontokat jelölhetnek.
– Hajó! – hallatszott egy hang a műveleti központban. – Hajó a láthatáron. – Újabb példa rá, hogy az emberi szem olykor jobban működik, mint a radar.
Ha olyan ostobák, hogy hegytetőre telepítik a radarokat és az ágyúkat, az nem az ő baja. A főtörzsőrmester az elülső tűzvezető toronyban ült, ami oldalnézetből a hajó legkecsesebb része. Szeme a nagy hatótávolságú távolságmérőre tapadt. Az optikai berendezést az 1930-as évek végén tervezték, de még mindig a legjobb amerikai műszerek közé tartozott. Kezével elfordított egy kicsi kereket, amely a fényképezőgép fókuszálómechanizmusához hasonlóan összehozta az osztott képet. A radarantennára fókuszált, amelynek fémkerete most álcázó háló híján majdnem tökéletes támpontot kínált az irányzásra.
– Célpontot bemérni!
A mellette ülő őrmester bekapcsolta a mikrofont, és beolvasta a mérőműszer adatait. – Távolság egy-öt-kettő-öt-zéró.
Száz méterrel a központi tűzvezetés alatt mechanikus számítógépek vették az adatokat és továbbították a cirkáló nyolc ágyújához az emelkedés mértékét. Ami eztán következett, már nem volt bonyolult. A megtöltött ágyúk a toronnyal együtt forogva felvették a megfelelő lövőszöget, amit egy nemzedékkel korábban fiatal nők – ma már nagymamák – tucatjai számítottak ki mechanikus számológépeken. A számítógépen be volt állítva a cirkáló sebessége és iránya, és mivel mozdulatlan célpontra lőttek, az ágyúk automatikusan mindig a célpontra irányultak
– Tűz! – vezényelt a tüzértiszt. Egy fiatal tengerész elfordította az elsütőszerkezeteket. A USS Newport News megrázkódott a nap első sortüzének hatása alatt.
– Oké, oldalszögben hiányzik... háromszáz... – mondta a főtörzsőrmester halkan, figyelve a sároszlopokat.
– Háromszázzal többet! – továbbította az őrmester a mikrofonba, és tizenöt másodperccel később eldördült a következő sortűz. Nem tudták, hogy a radaregység parancsnoki bunkere is az első sortűz áldozata lett. A második sortűz ív alakban szelte át a levegőt. – Ez elintézi – suttogta a főtörzsőrmester.
Így is történt. A nyolcas sorozatból három lövedék a radarantennától ötven méteren belül ért földet, és darabokra szaggatta.
– Eltalálta – mondta a saját mikrofonjába, és várta, hogy eloszoljon a por. – Megsemmisült.
– Akármikor lefőz egy repülőgépet – mondta a kapitány, aki a hídról figyelt. Huszonöt évvel korábban, fiatal tüzértiszt korában a Csendes-óceán nyugati részén, a USS Mississippin tanulta a parti célpont elleni bombázást, csakúgy mint a nagy becsben tartott főtörzsőrmestere. Bizonyos már, hogy ez lesz az utolsó hurrá a haditengerészet igazi ágyúnaszádjainak, és a kapitány úgy döntött, hangos lesz.
Egy pillanattal később, úgy ezer méternyire néhány fröccsenést lehetett látni. 130 mm-es ágyúk okozták, amikkel az észak-vietnamiak szokták bosszantani a haditengerészetet. Most megtámadja őket, mielőtt a három, légvédelmi rakétaállásra koncentrál.
– Ellenüteg! – kiáltotta a kapitány a központi tűzvezetésnek.
– Igenis, uram, rajta vagyunk. – Egy perccel később a Newport News lövésirányt változtatott, gyorstüzelésű ágyúi megkeresték és meg is találták a hat 130-ast, amelyek rosszkor rossz helyen voltak.
A kapitány tudta, hogy elterelő hadműveletről van szó. Nem lehet más. Valami történik valahol. Nem tudta, hogy mi, de nem lehet akármi, ha ő és a cirkálója a demilitarizált zónától északra a tűzvonalig mehet. Nem mintha érdekelne, gondolta a parancsnok, és érezte, hogy a hajó ismét megremeg. Harminc másodperccel később gyorsan terjedő narancsszínű felhő jelezte, hogy az ágyúütegnek vége.
Parancsoljon – mondta a kapitány, és ellépett a periszkóptól.
– Jó közel vagyunk. – Kelly egyetlen pillantásból tudta, hogy Estevez belevaló katona. A Skate feneke már a kagylókat súrolta. A periszkóp épp csak kiállt a vízből, a lencsék alsó felét víz nyaldosta. – Azt hiszem, jó lesz.
– Jó kis felhőszakadás van odafent – mondta Esteves.
– Épp az kell. – Kelly kiitta a kávéját; meg volt sózva, ahogy a tengerészek isszák. – Ki kell használnom.
– Most rögtön?
– Igen, uram. – Kelly biccentett. – Hacsak nem akar még közelebb menni – tette hozzá kihívó vigyorral.
– Megpróbálhatom, de sajnos nincsenek kerekek a hajó fenekén. – Estevez intett neki, hogy menjen előre. – Mi ez az egész? Általában tudni szoktam.
– Nem mondhatom meg, uram. Csak annyit mondok, hogy ha sikerül, akkor megtudja. – Ezzel meg kell elégednie, és Esteves meg is értette.
– Akkor hát készüljön.
A víz nem volt hideg, Kellynek mégis volt oka aggodalomra. Nyolc órát vízben tölteni még kicsi hőmérséklet-különbség esetén is úgy megcsapolja az ember energiáit, mint egy zárlatos elem. Belebújt a zöld-fekete neoprén búvárruhába, és a szokásosnál kétszer annyi övsúlyt kapcsolt fel. Egyedül készülődött a másodtiszti kabinban, és utoljára nyílott alkalom rá, hogy kicsit lassítson és könyörögjön Istenhez, hogy ne őt mentse meg, hanem azokat, akiket ő meg akar menteni. Furcsa, hogy imádkozom, gondolta Kelly, azok után, amit nem oly rég, de oly messze innét elkövetett. Rászánta az időt, hogy bocsánatot kérjen minden rossz cselekedetéért, és még most is azon tűnődött, hogy bűnt követett-e el, vagy sem. El kellett gondolkodnia rajta, ha röviden is. Aztán előre kell néznie. Isten talán megsegíti, hogy kimentse Zacharias ezredest, de ebben neki is meg kell tennie a magáét. Mielőtt elhagyta a kabint, utolsó gondolata annak a magányos amerikainak a fotója volt, akit egy nyamvadt észak-vietnami katona hátulról készül leütni puskatussal. Ideje, hogy véget vessünk ennek, mondta magában, és kinyitotta az ajtót.
Erre van a zsilipkamra – mondta Esteves.
A kapitány és a legénység hat-hét tagja tekintetének kíséretében Kelly felmászott a létrán.
– Legyen gondja rá, hogy megtudjuk – mondta a kapitány, és maga eresztette le a csapóajtót.
– Biztosra veheti, hogy megpróbálom – felelte Kelly, és abban a pillanatban rákattant a fémzár. A kamrában lélegzőkészülék várta. A mérő azt mutatta, hogy tele van, Kelly kétszer is megnézte. Felvette a vízhatlan telefont.
– Itt Clark a kamrából. Készen állok.
– A hanglokátor nem jelez semmit, csak sűrű esőt odafönt. A vizuális keresés negatív. Vaya con dios, Senor Clark.
– Gracias – válaszolt Kelly kuncogva. Visszatette a kagylót, és kinyitotta a zsilipzárat. A fülke alján víz áradt be, és a szűk kamrában hirtelen megváltozott a légnyomás.
Kelly az órájára pillantott. Nyolc-tizenhat volt, mikor felkattintotta a csapóajtót, és felhúzódzkodott az USS Skate víz alá merült előfedélzetére. Lámpáját a csónakra irányította. Négy ponton volt leszorítva, és mielőtt kilazította, biztonsági kötelet csatolt az övéhez. Nem lenne szép, ha a csónak nélküle robogna el. A mélységmérő negyvenkilenc lábat mutatott. A tengeralattjáró veszélyesen sekély vízben állt, és minél hamarabb el tudja hagyni, annál gyorsabban kerül ismét biztonságba a legénység. Kioldotta a csónakot rögzítő bilincseket, és bekapcsolta az áramot. A két rejtett hajócsavar lassan forgásnak indult. Jó. Kelly kihúzta övéből a kést, kétszer rákoppintott vele a fedélzetre, aztán a csónakhoz rögzítette az úszótalpakat, és elindult az iránytű szerinti három-zéró-négyes irányban.
Innét már nincs visszaút, mondta magának Kelly. De hát számára eddig is ritkán adódott.

28
Elsőnek be
Jobb is, hogy nem érzem a víz szagát, gondolta Kelly. Legalábbis az elején. Nincs, amitől jobban legyengül és összezavarodik az ember, mint az éjszakai víz alatti úszás. Szerencsére a búvárhajó tervezői maguk is búvárok, és tisztában vannak a dologgal. A járműve, amely alig volt hosszabb nála, tulajdonképpen egy átalakított torpedó volt, melyet kormányzásra és sebességváltoztatásra alkalmas felszerelésekkel egészítettek ki. Lényegében tehát egy mini tengeralattjáróval indult harcba, ami a külsejére nézvést inkább madzagon húzott játékrepülőgépre hasonlított. A „szárnyai” – valójában uszonyoknak nevezték – kézi vezérlésűek. Van benne mélységmérő, felső/alsó állásszög jelző, akkumulátormérő és az életfontosságú mágneses tájoló. A villanymotort és az akkumulátort eredetileg úgy tervezték, hogy a jármű több mint tízezer métert tegyen meg a vízben, nagy sebességgel. Alacsonyabb sebességgel sokkal messzebbre képes jutni. Ez esetben öt csomóval öt-hat óráig is tartja magát – és ha igaz, amit az Ogden szakemberei mondanak, akkor még tovább.
Furcsa, de úgy érezte, mintha a C–141-esben repülni. A dupla hajócsavar zúgása nem hallatszott messzire, de mivel Kelly alig két méterre volt tőle, a nagy sebesség okozta állandó, nyüszítésszerű hang miatt máris fintorgott a búvármaszkban. És részben a sok kávé miatt. Ébernek kell maradnia, ezért annyi kávét ivott, amennyitől egy halott is feléledne. Sok mindentől kellett tartania. A folyón kis hajók és csónakok járnak. Akár komphajók is megjelenhetnek, melyek légvédelmi muníciót szállítanak egyik partról a másikra. Úgy érezte magát, mint egy vietnami fiú, aki meg akarja látogatni barátnőjét a túlparton – életveszélyes lenne, ha beléjük szaladna. Többféle módon is veszélybe kerülhet. Sajnos, a láthatóság majdnem zéró, Kellynek tehát azzal kellett számolnia, hogy két-három másodpercen múlik, ki tud-e kerülni valamit vagy sem. A meder közepén haladt, amennyire tudott. Félóránként lelassított, és óvatosan kidugta a fejét, hogy helyzetmeghatározást végezzen. Semmi mozgást nem észlelt. Ezen a vidéken már alig voltak villamos erőművek, villany nélkül pedig, ami mellett olvasni vagy rádiózni lehet, az élet az átlagemberek számára olyan primitív volt, mint amilyen brutális az ellenségnek. Van valami szomorú ebben az egészben. Kelly nem hitte, hogy a vietnamiak születésüknél fogva harciasabbak más népeknél, de háború van, és mint már tapasztalta, magatartásuk messze esik a példástól. Bemérte a pozícióját, aztán ismét lebukott. Vigyázott, nehogy három méternél mélyebbre merüljön. Hallott egy búvárról, aki azért halt meg, mert a több órás, négy és fél méteres mélység nyomása után túlságosan gyorsan emelkedett a felszínre. Nem szerette volna elkövetni ugyanezt a hibát.
Az idő vánszorgott. Néha elvékonyodtak a felhők odafönt, és a fogyó hold fényében kirajzolódtak az esőcseppek a víz színén – törékeny fekete körök tágultak és tűntek el a kísérteties kék ernyőn, három méterre a feje fölött. Aztán a felhők ismét megvastagodtak, és nem látott mást, csak egy sötétszürke tetőt, és az esőcseppek zaja versengett a hajócsavarok alvilági berregésével. Fennállt a hallucináció veszélye is. Az élénk agyú férfi most ingerszegény környezetben találta magát. Ami még rosszabb, testileg is korlátozva volt. A súlytalanságközeli állapot az anyaméhbelihez hasonlított, és ez a komfortérzet veszélyeket rejteget. Például az agya úgy reagál, hogy elalszik, és ezt nem engedhette meg magának. Kialakított egy rutint. Végigjártatta a szemét a kezdetleges műszereken, kis játékokat játszott, megpróbálta pontosan vízszintben tartani a járművet a szögkijelző nélkül, bár ez lehetetlennek bizonyult. A pilóták által jólismert szédülés itt még gyorsabban bekövetkezik, mint a levegőben, és azt vette észre, hogy nem bírja tizenöt-húsz másodpercnél tovább, utána dőlni és süllyedni kezd. Időnként teljes fordulatot tett, csak hogy mást is csináljon, legtöbbször azonban a víz és a műszerek között jártatta a szemét, és annyiszor ismételgette, hogy végül ez is veszélyesen monotonná vált. Mindössze két óra telt el az indulása óta, és kényszerítenie kellett magát, hogy koncentráljon. De nem tudott egyetlen dologra koncentrálni vagy akár kettőre. Kényelmes helye volt ugyan, de hét kilométeres körzetben minden emberi lény másra sem vágyott, mint véget vetni az ő életének. Ők itt élnek, ismerik a vidéket és a folyót, ismerik a hangokat, a látványt. Az országban háború dúl, amelyben a szokatlan egyet jelent a veszélyessel, az ellenséggel. Kelly nem tudta, vajon a kormány fizet-e pénzjutalmat halott vagy élő amerikaiakért, de feltételezte, hogy működik ilyesmi. A jutalom fokozza a tettvágyat, különösen ha a tett hazafiságnak is számít. Jó lenne tudni, hogyan alakult ki ez az egész. Nem mintha számítana. Ezek az emberek az ellenségei. Ez nem változik meg egyhamar. Az elkövetkező három napban pedig, ami neki most a jövőt jelenti, biztosan nem. Akármi jön is utána, úgy kell tennie, mintha nem jönne.
Következő betervezett megállója egy patkókanyarban volt. Kelly lelassította a búvárhajót, és óvatosan kidugta a fejét. Hangokat hallott az északi partról, mintegy háromszáz méterről. Áthozta a víz. Férfiak beszélgettek azon a nyelven, melynek dallama valamiképp mindig költőinek hangzott a fülében – ám ha dühről szólt, gyorsan megcsúnyult. Pont mint az emberek, gondolta, és körülbelül tíz másodpercig hallgatta. Aztán a hajóval együtt visszamerült, és az erős sodrú kanyarban iránytűvel figyelte a víz irányváltozását. Mily különös meghittség, ha csak pillanatokig tartott is. Vajon miről beszélgettek? Politikáról? Unalmas téma egy kommunista országban. Vagy gazdálkodásról? A háborúról? Meglehet, mert lehalkították a hangjukat. Amerika sok fiatalt megöl, van okuk, hogy gyűlöljenek bennünket, gondolta Kelly. Egy fiúgyermek elvesztése nyilván itt sem más, mint otthon. Lehet, hogy másoknak azt mondják, milyen büszkék, hogy a fiú beállt katonának – és összeégett a napalmtól, darabokra szaggatta egy gépfegyver vagy gőzzé változott egy bombától; így vagy úgy nyilván visszaszivárog hozzájuk, mi történt, még ha hazugságként is –, de a katona itt is ugyanúgy valakinek a gyereke, aki egykor járni kezdett, és apának szólította az anyanyelvén. A gyermekek közül azonban egyesek nagy korukban a PLASTIC FLOWER követői lettek, ezeknek a halálát pedig Kelly nem sajnálta. Az elkapott beszélgetés emberinek hatott, még akkor is, ha nem értette őket. Akaratlanul is felötlött benne a kérdés: akkor mitől mások?
Mert mások, seggfej! Hogy miért, azzal foglalkozzanak a politikusok. Az ilyen kérdések elterelik a figyelmét arról, hogy feljebb, a folyó mentén van húsz ember, aki olyan, mint ő. Káromkodott magában, és ismét a csónak haladására koncentrált.
Charles Meyer lelkész figyelmét nemigen lehetett elterelni, ha a heti igehirdetésre készült. Szolgálatának ez a legfontosabb része, ekkor kell tisztán, tömören elmondania a mondandóját a híveknek, mert rendesen csak hetente egyszer találkozik velük. Baj esetén pedig már megszilárdult hitre van szükségük, hogy a lelkész külön figyelme és tanácsai igazán hassanak. Meyer felnőtt korának kezdetétől, harmincadik éve szolgált, és egyik igazi képessége, veleszületett ékesszólása az idők során annyit csiszolódott, hogy minden kiválasztott bibliai idézetből szépen összefogott erkölcsi tanulságot tudott kikerekíteni. Nem tartozott a szigorú papok közé. A hit leckéi nála mindig a könyörületesség és a szeretet példabeszédei voltak. Könnyen mént nála a mosolygás és a tréfálkozás, és noha prédikációi értelemszerűen komolyak voltak, hiszen a megváltás az emberi élet legkomolyabb célja, úgy gondolta, az a feladata, hogy rávilágítson Isten valódi természetére. A szeretetére. A könyörületességére. A jóságára. A megváltásra. Meyer egész életét annak szentelte, hogy a hitehagyottakat visszavezesse Istenhez, hogy elutasítás helyett ölelő kar várja őket. Az ilyen fontos feladat megéri megszokott időrendjének felrúgását.
– Isten hozott vissza, Doris – mondta, amikor belépett Ray Brown házába. A közepes termetű férfinak a sűrű, ősz haj tiszteletet parancsoló, tudós küllemet kölcsönzött. Megfogta Doris mindkét kezét, és melegen mosolygott. – Az Úr meghallgatta imáinkat.
Akármilyen szívélyes és segítőkész volt is a pap, a találkozás mindhárom résztvevő számára kínosra is sikeredhet. Doris megtévedt, valószínűleg súlyosan, gondolta Meyer, de ezt tekintetbe véve sem akart feddőleg fellépni. Az a fontos, hogy a tékozló gyermek visszatért. Minden, ami miatt Jézus a világra született, benne foglaltatik abban a néhány versnyi példázatban. A kereszténység egésze egyetlen történetben. Nem számít, ki milyen súlyosan vétkezett, akinek van bátorsága visszatérni, azt mindig szívesen látják.
Apa és lánya az öreg kék kanapén ült, Meyer pedig tőlük balra, egy karosszékben. Az alacsony asztalkán három csésze tea gőzölgött. Ilyen pillanatokban a tea a legalkalmasabb innivaló.
– Meglep, milyen jól nézel ki, Doris. – Meyer mosolygott, így próbálta leplezni kétségbeesett igyekezetét, hogy feloldja a lány feszültségét.
– Köszönöm, nagytiszteletű úr.
– Nehéz volt, ugye?
Doris hangja elvékonyodott. – Igen.
– Valamennyien követünk el hibákat, Doris. Isten nem teremtett bennünket tökéletesnek. Ezt el kell fogadnunk, és arra kell törekednünk, hogy egyre jobbak legyünk. Nem mindig sikerül, de neked sikerült. Visszajöttél. Magad mögött hagytad a rosszat, és egy kis igyekezettel az örökre ott is marad.
– Így lesz – mondta Doris határozottan. – Igazán. Olyan szörnyűségeket... láttam... tettem...
Meyer nem olyan ember volt, akit könnyű megbotránkoztatni. A papok hivatásuknál fogva olyan történeteket hallanak, melyek azt példázzák, hogy a 'pokol a földön létezik.  A bűnös csak akkor tudja elfogadni a megbocsátást, ha ő is meg tud bocsátani magának. Ehhez a feladathoz együttérző hallgatás és a szeretet és értelem nyugodt hangja szükségeltetik. De amit eztán hallott, az még őt is megdöbbentette. Megfeszítette magát a karosszékben. Az elmúlt húsz percben olyasmiket tudott meg, amik azóta, hogy ifjúkorában tábori lelkészként szolgált Európában, csak rémálmaiban jelentek meg. Mindenekelőtt megpróbált arra gondolni, hogy fájdalomtól sújtott híve már maga mögött hagyta a hallottakat. Hite felkészítette arra, hogy a teremtésben létezik ördög, de Lucifer arca nem az emberek védtelen szemének való, különösen nem egy fiatal lány szemeinek, akit sérülékeny korában dühös apja tévedésből elűzött.
És egyre rosszabb lett. Már a prostitúció is rémisztő. Fiatal nőknek életreszóló sérüléseket tud okozni, és a lelkész hálát érzett, amikor megtudta, hogy Doris a csodálatos képességekkel megáldott dr. Bryanthoz jár, akihez ő maga is elküldte két hívét. Percekig osztozott Doris fájdalmában és szégyenében, akinek kezét végig bátran fogta a könnyeivel küszködő apa.
Aztán a drogok következtek. Először használatuk, aztán szállításuk más, gonosz férfiaknak. Doris becsülettel végigmondta; remegve, könnyezve nézett szembe egy olyan múlttal, ami a legerősebb lelkeket is elcsüggesztené. Utána a szexuális erőszak történetei következtek, végül pedig a létező legrosszabb.
Meyer tiszteletes előtt minden megelevenedett. Úgy tűnt, hogy Doris mindenre emlékszik, amennyire csak lehet. Dr. Bryantnek minden hozzáértésére szüksége lesz, hogy a szörnyűségeket a múltba űzze vissza. Doris filmszerűen mesélte el a történteket, érezhetőleg nem hagyott ki semmit. Ilyen nyíltan kiteregetni mindent – ez vezet a gyógyuláshoz. Dorisnak mindenképpen erre volt szüksége. Még az apjának is. Csakhogy a horror, amit mások megpróbálnak elűzni maguktól, most szükségképpen Charles Meyerre nehezedett. Életek lettek kioltva. Ártatlan életek, áldozatok élete, két lányé, akik olyanok voltak, mint aki itt ül mellettem, és akiket oly módon gyilkoltak meg, amiért az elkövetőknek örök kárhozat jár, mondta magában a lelkész haraggal vegyült szomorúsággal.
– A jóság, kedvesem, amivel viseltettél Pam iránt, az egyik legbátrabb dolog, amiről életemben hallottam – mondta utána halkan a lelkész, maga is a könnyeivel küszködve. – Ez Isten cselekedete volt, Doris. Ő cselekedett a kezeid által, és megmutatta benned a jóságot.
– Úgy gondolja? – kérdezte a lány, és megállíthatatlan könnyekbe tört ki.
A lelkész nem tudott tovább mozdulatlanul ülni. Letérdelt apa és lánya előtt, és megfogta a kezüket. – Isten meglátogatott, Doris, és megmentett téged. Ezért a pillanatért imádkoztunk apáddal együtt. Visszatértél, és többé soha nem teszel ilyet. – A pap nem tudhatott mindenről. Volt, amit a lány nem mondott el neki, amit szándékosan kihagyott. Azt tudta, hogy egy baltimore-i orvos és egy nővér segített Doris fizikai felépülésében. Azt nem tudta, hogyan jutott el Doris odáig. Feltételezte, hogy megszökött, mint ahogy az a lány, Pam is majdnem megszökött. Meyer azt sem tudta, hogy dr. Bryantet figyelmeztették, ne beszéljen erről másnak. De ez most úgysem számított volna. A Billy nevű férfi és barátja, Rick más lányokat is tart a hatalmában. A lelkész annak szentelte életét, hogy lelkeket mentsen a Gonosztól, és ugyanígy kötelessége, hogy a testüket is megmentse tőle. Óvatosnak kell lennie. Az ilyen bizalmas vallomás végső soron nem tartozik jogszabályok hatálya alá. Dorisnak majd azt javasolja, hogy forduljon a rendőrséghez, bár erőltetni nem tudja. De állampolgárként és papként tennie kell valamit, amivel segíteni tud a többi lányon. Hogy pontosan hogyan, azt nem tudta. Majd megkérdezi a fiát, aki a pittsburghi városi rendőrségen szolgál őrmesterként.
Hát itt vagyunk. Kelly csak annyira dugta ki a fejét, hogy szeme a víz színe fölé kerüljön. Kinyúlt, és lehúzta a gumicsuklyát a fejéről, hogy jobban hallja a környékbeli zajokat. Különféle neszek hallatszottak – rovarok zúgása, denevérek szárnycsapása, de leghangosabb az esőé, amely most épp szemerkélt. Szeme már hozzászokott a sötéthez, észak fele ki tudta venni azt a bizonyos dombtetőt, másfél kilométerre egy másik, alacsonyabb domb után. Légi felvételekből tudta, hogy nincs lakott település a mostani pozíciója és az úti célpontja között. Vagy száz méterre út vezetett, de az e pillanatban teljesen üres. Olyan csend honolt, hogy minden motorzajt meghallott volna, de nem volt mit hallani. Itt az idő.
Kelly a part közelébe irányította a csónakot. Olyan helyet választott ki, ami fölé belógtak a fák, hogy még jobban elrejtse. Első fizikai kapcsolata Észak-Vietnam földjével felvillanyozó érzés volt, de hamar elmúlt. Levetette a búvárruhát, és begyömöszölte a felszínre került hajó tetején levő, vízhatlan konténerbe. Gyorsan belebújt a rejtőszínű gyakorlóruhába. Dzsungelcsizmájának talpmintázata megegyezett az ÉNH-ével, nehogy valaki fölfigyeljen a szokatlan lábnyomokra. Aztán elkészítette az álcázó arcfestést. Sötétzöldet kent a homlokára, a pofacsontjára és az állára, világosabb síinket használt
a szeme alatt és az arcán. Vállára vette a felszerelést, és felkattintotta a hajó villanykapcsolóját. A jármű nyitott vízkarc rákkal indult a folyó közepe felé, és lassan lesüllyedt a meder fenekére. Kelly szándékosan nem nézte. Eszébe jutott, hogy felszálló és távolodó helikoptert figyelni balszerencsét hoz.
A céltalanság jele. A szárazföld felé fordult, és fülelt, hall-e valami zajt. Nem hallott semmit, így hát átmászott az árkon, gyorsan átvágott a kavicsos úton, azonnal eltűnt a sűrű növényzetben, és lassan, óvatosan mászott felfele az első dombon.
Errefelé tűzifát szoktak vágni főzéshez, ami nyugtalanító – vajon holnap jön-e valaki fát vágni –, de hasznos is, mert lehetővé teszi, hogy gyorsabban és csendesebben haladjon. Feszesen, guggolva haladt előre, vigyázott, hova lép, és a szemével-fülével állandóan pásztázta a környéket. A gépkarabélyt a kezében tartotta, hüvelykujjával a tűzváltó kapcsolót a „safe” módba állította. Egy töltény volt betárazva. Ezt már ellenőrizte. A gépészmester jól előkészítette a fegyvert, de biztos megértené, hogy Kellynek szemrevételezéssel is ellenőriznie kell. Egyet biztosan nem szeretne tenni: akár egyetlen lövést is leadni a CAR–15-ösből.
Az első dombot fél óra alatt megmászta. Akkor megállt egy tisztásnál, hogy körülnézzen és hallgatózzon. Helyi idő szerint hajnali három óra közeledett. Ilyenkor csak azok vannak ébren, akiknek muszáj, és nem nagyon szeretik. Az ember szervezete kötődik a nappal és az éjszaka váltakozásához, és ilyen korai órában gyengülnek a fizikai képességek.
Semmi.
Kelly megindult lefele a dombról. A völgy mélyén kicsi patak folyt, ami a folyóba ömlött. Kihasználta az alkalmat, megtöltötte az egyik kulacsát, és tisztítótablettát tett bele. Ismét hallgatózott, mert a hang könnyebben terjed völgynek lefele és a vízen. Még mindig semmi. Felnézett arra a bizonyos dombra, a szürkés halomra a felhős ég alatt. Amikor elindult fölfelé, az eső sűrűbbé vált. Ezen a részen kevesebb fát vágtak ki, ami érthető, mert távolabb esik az úttól. A terep kissé meredek a megműveléshez, és ott van a közelben a jó, hordalékos talaj, ezért érezte, nem kell sok arrajáróval számolnia. Valószínűleg ezért helyezték ide a SENDER GREEN-t, gondolta. Nincs semmi a környéken, ami komolyabb figyelmet keltene – és ez mindkét irányban működik.
Félúton fölfelé pillantotta meg először a hadifogolytábor erdő övezte területét. Nem tudta, hogy eredetileg rét volt-e, vagy valamilyen oknál fogva kivágták a fikat. A folyó menti útról egy leágazás vezetett hozzá a domb másik oldalán. Kelly látta, hogy az egyik őrtoronyban tűz villan meg – semmi kétség, valaki cigarettázik. Sosem tanulnak az emberek? Órákba telik, míg kialakul az éjjeli látás képessége, és ennyi elég is, hogy tönkretegye. Kelly elfordította a fejét, az előtte álló útra koncentrált, kerülgette a bokrokat, és ritkás részeket keresett, ahol egyenruhája nem súrolja az ágakat és leveleket, veszélyes zajt keltve. Majdnem meglepődött, amikor felért a tetőre.
Egy pillanatra leült, mozdulatlanná merevedett, figyelt egy kicsit, aztán hozzáfogott a tábor megfigyeléséhez. Jó helyet talált magának, körülbelül hat méterre a dombtető alatt. A domb túlsó oldala meredek volt, egy arra vetődő hegymászó zajt okozna. Ezen a helyen az alulról szemlélődő előtt nem rajzolódnak ki a körvonalai. A bokrok takarásában alakjának körvonalai megtörnek a külső szemlélő előtt. Itt jó helye lesz. Mellénye belső zsebéből elővette az egyik rádiót.
– Kobra hívja Tücsköt, vége.
– Kobra, itt Tücsök. Ötös, tiszta – válaszolt egy kommunikátor az Ogden fedélzetén parkoló rádióskocsiból.
– Helyemen vagyok, kezdem a megfigyelést, vége.
– Vettem. Vége. – A híradós felnézett Maxwell tengernagyra. A BOXWOOD GREEN művelet második szakasza befejeződött.
A harmadik szakasz azonnal kezdetét vette. Kelly kivette a 7x50-es haditengerészeti látcsövet a tokból, és vizsgálni kezdte a tábort. Mind a négy toronyban őrök voltak, ketten cigarettáztak. Ez nyilván azt jelenti, hogy a tiszt alszik. Az ÉNH-ban vasfegyelem uralkodott, keményen büntettek minden kihágást – nemegyszer még kisebb szabálysértésért is halálbüntetés járt. Egyetlen személygépkocsi állt azelőtt az épület előtt, amely minden bizonnyal a tiszti szállás volt. Sehol egy fény, egy hang. Kelly kidörzsölte szeméből az esővizet, és ellenőrizte a két lencse fókuszát, mielőtt belekezdett a megfigyelésbe. Furcsamód úgy érezte, mintha ismét a Quantico támaszponton lenne. A szög és a perspektíva kisértetiesen hasonlít az ottanira. Az épületek valamelyest különböznek, de lehet, hogy csak a sötétség miatt, vagy a színük más egy kicsit. Aztán rájött, hogy mégsem. Az udvar, a gyülekezőhely – vagy minek nevezze – más. Itt nincs fű. A terep sima és kopár, a vidékre jellemző vörös agyag borít mindent. Az eltérő szín és a felületi mintázat hiánya miatt az épületek környezete is kissé más. Más a tetőzet anyaga is, de lejtése ugyanolyan. Mintha Quanticóban lenne, és kis szerencsével a harc is olyan sikerrel zárul, mint a kiképzés. Kelly letelepedett, és engedélyezett magának egy kis vizet. Ízetlen desztillált víz volt, amilyet tengeralattjárókon készítenek, tiszta és idegen – de hisz a hely is idegen, ahol tartózkodik.
Háromnegyed négykor a barakkokban sárga, pislákoló fényeket pillantott meg, mintha gyertyák égnének. Talán őrségváltás készülődik. A legközelebbi toronyban a két őr időnként nyújtózkodott és beszélgetett. Kelly épp csak ki tudta venni a- mormolást, de szavakat vagy hanglejtést nem. Unatkoznak. Ilyen ez a szolgálat. Morognak miatta, de nem nagyon. Vagy ezt csinálják, vagy délre gyalogolnak a Ho Si Minh-ösvényen, Laoszon át. Akármilyen nagy hazafik is, ilyen gondolat csak a bolondok agyában fordul meg. Itt őriznek húszegynéhány foglyot magánzárkákban, talán a falhoz láncolva vagy más módon megbéklyózva, akiknek annyi az esélyük a szökésre, amennyi Kellynek a vízen járásra. És ha sikerülne is véghezvinniük ezt a szinte lehetetlen tettet, mire mennének vele? Magas, fehér emberek kicsi, sárga bőrű emberek országában, akik a kisujjukat sem mozdítanák meg az érdekükben. Az alcatrazi szövetségi börtön sem biztonságosabb, mint ez. Az őrök naponta háromszor étkeznek, és unalmas szolgálatot végeznek, ami eltompítja az érzékeiket.
Ez jó hír, mondta magában Kelly. Csak unatkozzatok tovább, fiúk.
A barakkok ajtajai kinyíltak. Nyolcan léptek ki. Az osztag élén nincs altiszt. Ez érdekes; meglepő hanyagság az ÉNH részéről. Négy párra oszlottak, és a négy torony felé indultak. Mindegyik toronynál a váltó páros mászott föl először a szolgálatban levőkhöz. Váltottak néhány szót, aztán a felváltottak lemásztak. Ketten rágyújtottak, mielőtt megindultak a barakk felé, és még beszélgettek az ajtóban. Mindent összevetve kényelmes és teljesen megszokott a munkamenet, és olyan emberek végzik, akik hónapok óta ugyanazt csinálják.
Várjunk csak. Kettő sántít, észlelte Kelly. Veteránok. Ez jó is meg rossz is. A harci tapasztalatot szerzett emberek egyszerűen mások. Ha akcióra kerül a sor, valószínűleg jól reagálnak. Az ösztönök friss gyakorlatozás nélkül is feltámadnak bennük, és még vezető nélkül is megpróbálnának hatékonyan visszaütni. Ugyanakkor, veteránok lévén elpuhultak, lenézik ezt a szolgálatot, akármilyen kényelmes is, és nem fűti őket a frissen képzett, fiatal katonák lelkesedése. Mint minden kardnak, ennek is két éle van. Mindkettőt figyelembe kell venni a támadási tervben. Gyilkolj figyelmeztetés nélkül, akkor nem számít, milyen volt a kiképzésük, és minden biztonságosabb.
Különben is rossz a feltevés. A hadifogolytáborban szolgáló katonák rendszerint másodrendűek. Ezek legalább harcoltak, még ha megsérültek is, ami miatt kiegészítő szolgálatra osztották be őket. Mi hibádzik még? – tűnődött Kelly. Semmi másra nem tudott gondolni.
Első érdemi rádióüzenete egy kódcsoport volt, melyet morzejelekkel adott le.
Könnyű helyszín, uram. – A híradótechnikus visszaigazolta az üzenet vételét.
– Jó hír? – kérdezte Franks kapitány.
– Azt jelenti, hogy minden a várakozásoknak megfelelően zajlik, nincs lényeges újság – mondta Podulski tengernagy. Maxwell elszunyókált, de Cas nem tudott aludni a megbízatás ideje alatt. – Ráadásul Clark barátunk hajszálpontosan a tervezett időben adta le a jelet.
Glazov ezredes éppúgy nem szeretett hétvégeken dolgozni, mint nyugati kollégái, különösen nem a hivatalsegéde hibájából, aki rossz helyre tette a jelentést. De legalább bevallotta, és felhívta a főnökét otthon, hogy értesítse a tévedéséről. Az ezredes mi mást tehetett, megszidta a figyelmetlenség miatt, ugyanakkor meg is kellett dicsérnie a fiút becsületessége és kötelességérzete miatt. Saját autóján ment vissza Moszkvába a dácsából, leparkolt az épület mögött, alávetette magát a unalmas biztonsági ellenőrzésnek, és beszállt a liftbe. Aztán ki kellett nyitnia a szobáját, és ki kellett kérnie a megfelelő iratokat a központi nyilvántartóból, ami ilyenkor, hétvégén a szokásosnál is tovább tartott. Mindent összevetve két órába tellett, mire a telefonhívástól kezdve, ami elindította a folyamatot, eljutott odáig, hogy kezébe került az a nyavalyás anyag. Aláírta az átvételt, és megvárta, amíg az irattáros eltávozik.
– Bloody hell – káromkodott az ezredes angolul amikor végre egyedül maradt negyedik emeleti szobájában. CASSIUS-nak van egy barátja a Fehér Ház nemzetbiztonsági hivatalában? Nem csoda, hogy egyik-másik értesülése olyan jó. Sőt, annyira jó, hogy Georgij Boriszovics maga repült Londonba, hogy tető alá hozza a beszervezését. A magas beosztású KGB-tiszt most kénytelen volt saját magát megszidni. CASSIUS ott tartogatta ezt az információt a tarsolyában, talán azért, hogy zavarba hozza legmagasabb szintű felettesét. A jelentést küldő tiszt, Jegorov kapitány nem fújta fel az ügyet – jobb is –, és remek részletekkel fűszerezve mesélte el első, kapcsolatot felvevő találkozásukat.
– BOXWOOD GREEN – mondta fennhangon Glazov. Ez a művelet kódneve, amit az amerikaiak különösebb ok nélkül szoktak megválasztani. A következő kérdés az, hogy továbbítsák-e az adatokat a vietnamiaknak, vagy sem. Ez politikai döntés lesz, és gyorsan meg kell hozni. Az ezredes felemelte a telefont, és felhívta közvetlen felettesét, aki szintén otthon volt, és azonnal pocsék hangulata kerekedett.
A napkelte nem volt egyértelmű ügy. Amikor a nap kinyilvánította jelenlétét valahol a magasban, a felhők palaszürkéből füstszürkévé változtak, bár ez addig alig észlelhető, míg az alacsony nyomású légréteg el nem éri északon Kínát – legalábbis ezt mondta a meteorológus. Kelly az órájára pillantott; gondolatban mindenről feljegyzést készített. Az őrség állománya negyvennégy fő, ehhez jön négy tiszt, meg egy vagy két szakács. Napkelte után a nyolc őrszolgálatoson kívül mindenki felsorakozott a tornára. Többen csak
üggyel-bajjal tudták elvégezni a gyakorlatokat, és az egyik tiszt, vállapja alapján rangidős hadnagy, bottal bicegett körbe, és valószínűleg egyik karja is rossz volt, abból ítélve, ahogy használta. Kitől kaptad? – tűnődött magában Kelly.
Egy rokkant és rosszkedvű altiszt végigment a sorok között, és ahogy káromkodott a katonákra, az hosszú hónapokig tartó gyakorlatra vallott. Kelly a távcsövön keresztül figyelte, hogy a mitugrász pofa háta mögött milyen kifejezések jelennek meg a katonák arcán. Ez az ÉNH őreit emberi vonásokkal ruházta föl, aminek Kelly nem örült.
A reggeli torna harminc percig tartott. Amikor befejeződött, a katonák reggelizni indultak; szándékosan hanyag, katonához nem méltó módon oszoltak. A tornyokban az őrök, mint várható volt, többnyire befelé figyeltek, legtöbbször könyökölve. Fegyvereik valószínűleg nincsenek megtöltve, ami ésszerű biztonsági óvintézkedés, és éjszaka vagy az időjárástól függően másnap éjszaka nem fog előnyükre szolgálni. Kelly még egyszer ellenőrizte a környéket. Nem jó, ha túlságosan leragad a célpontnál. Helyet már nem változtat, még a szürkés nappali fényben sem, ami a reggelt jelezte, de a fejét tudta mozgatni, hogy körbenézzen és hallgatózzon. A madarak hangjának jellegzetességeit figyelte, hogy rögtön észrevegye, ha változnak. Fegyvere csövét zöld posztó takarta, fején hullámos karimájú kalap, hogy arcának körvonalait nehezebben lehessen azonosítani, és mindez az álcázó arcfestékkel együtt összeadódva láthatatlanná teszi, részévé ennek a meleg, páradús környezetnek. Egyáltalán, mi a fenének harcolnak az emberek ezért a nyavalyás helyért? – tűnődött. Érezte, hogy bogarak mászkálnak rajta. A legkellemetlenebbeket el tudta űzni azzal, hogy szagtalan riasztószert szórt maga köré, de nem mindet. Pocsék érzés volt, hogy másznak rajta, és még rosszabb a tudat, hogy nem tehet gyors mozdulatokat. Ilyen helyen nem elhanyagolható veszélyek fenyegetik az embert. Oly sokat felejtett. A kiképzés jó volt, értékes volt, de sosem lehet eljutni a teljes felkészültségig. Nem lehet helyettesíteni a helyszínen adódó valódi veszélyeket, a kicsit gyorsabban verő szívet, amitől még mozdulatlanul fekve is elfárad az ember. Ilyesmit nem lehet teljesen elfeledni, de nem is lehet igazán mindenre emlékezni.
Étel, táplálék, erő. Lassú mozdulattal benyúlt a zsebébe, és előhúzott valami előre csomagolt ennivalót. Önszántából nem enne ilyesmit, de most életbevágóan fontos. Letépte a műanyag csomagolást, és lassan rágicsált. Érezte, hogy erőre kap, de ez legalább annyira pszichés érzet volt, mint valódi. Ám mindkét tényezőnek megvan a haszna, hisz egyszerre küzd fáradtsággal és stresszel.
Nyolc órakor ismét lezajlott egy őrségváltás. A leváltott katonák bementek enni. Ketten elhelyezkedtek a kapunál, de még oda sem értek, már unatkoztak. Figyelték, nem közeledik-e valami az úton efelé az isten háta mögötti tábor felé – de nem. Egy-két munkaosztag is alakult, és a kitűzött feladatot Kelly éppoly értelmetlennek tartotta, mint azok, akik egykedvűen, minden sietség nélkül végezték.
Griscsanov ezredes nem sokkal nyolc után ébredt. Előző este sokáig fennmaradt, és bár korábban akart kelni, bosszúsan konstatálta, hogy felhúzós ébresztőórája végleg felmondta a szolgálatot: halálra rozsdásodott ebben a nyomorúságos éghajlatban. Pilótaórájára pillantott, és látta, hogy nyolc óra tíz percet mutat. A fene egye meg. A reggeli futásnak lőttek. Nemsokára túl meleg lesz hozzá, és egyébként is úgy tűnik, egész nap esni fog. Teát főzött magának egy kicsi katonai tűzhelyen. Nincs reggeli újság – már megint nincs. Semmi hír a futballmeccsekről. Semmi kritika egy új balettelőadásról. Nincs semmi ezen a nyomorúságos helyen, amivel ki tudná engedni a gőzt. Fontos szolgálatot teljesít, de mint mindenkinek, szüksége van a kikapcsolódásra. Vezetékes víz sincs. Már hozzászokott, de attól még nem lesz jobb. Istenem, ha hazamehetne, ahol ismét az anyanyelvén beszélnek, ahol elmehetne valami kultúrhelyre, ahol lehet miről beszélgetni! Griscsanov összeráncolt homlokkal nézte magát a borotválkozótükörben. Hónapok vannak hátra, és úgy zsémbel, mint egy sorkatona, egy nyamvadt újonc. Több esze lehetne!
Ki kell vasalnia az egyenruháját. A nyirkos levegő tönkreteszi a pamutszövetet. A ropogósra vasalt zubbony most úgy néz ki, mint egy pizsama, és már a harmadik pár cipőt szaggatom, gondolta Griscsanov a teáját szürcsölve, és közben az előző esti kihallgatások jegyzeteit böngészte. Mindig csak a munka, semmi játék... és már késésben van. Megpróbált rágyújtani, de a nedvesség a gyufáját is tönkretette. Nem baj, ott a tűzhely. De hol hagyta az öngyújtóját...?
Persze van, ami kárpótolja, ha ugyan annak lehet nevezni. A vietnami katonák tisztelelettel, sőt, szinte félelemmel vegyes áhítattal néznek rá – egyetlen kivétellel, aki épp a táborparancsnok, Vinh őrnagy, az a semmirekellő szélhámos. A szövetséges szocialista államtól elvárható, hogy Griscsanov tisztiszolgát kapjon, jelen esetben egy apró, tudatlan, félszemű parasztfiút, aki annyira volt képes, hogy reggelente bevesse az ágyát, és kivigye a piszkos vizet. Az ezredes abban a tudatban szokta elhagyni szobáját, hogy rendben találja, mire visszamegy. És megvan a maga munkája. Fontos, szakmailag izgalmas munka. De ma reggel ölni tudott volna a Szovjetszkij Szport egyetlen példányáért.
Jó reggelt, Iván, suttogta magának Kelly. Távcsőre sem volt szüksége hozzá, annyira árulkodó a méret. Ez a férfi 180 cm-nél magasabb, és egyenruhája sokkal rendesebb, mint az észak-vietnamiaké. A távcső közel hozta a férfi arcát – Kelly úgy látta, sápadt, és összehúzott szemmel nézi, mit hoz neki a nap. Intett egy apró termetű közlegénynek, aki a tiszti szállás ajtaja mellett várakozott. A tisztiszolgája, gondolta Kelly. Egy idelátogató orosz ezredesnek meg kell adni, ami jár, nem? Biztosan pilóta, abból ítélve, mennyi szárny látszik a zubbonyzsebe fölött. Sok. És egyedül van? – tűnődött Kelly. Egyetlen orosz tiszt, aki közreműködik a foglyok kínzásában? Ha belegondol az ember, furcsa. De azt jelenti, hogy csak egy külsőst kell megölnie, és bár Kelly nem volt képzett a politikában, annyit tudott, hogy nem sok hasznot hoz, ha oroszt öl. Figyelte, ahogy végigmegy a gyakorlótéren. Akkor odalépett hozzá egy vietnami tiszt, láthatóan a legmagasabb rangú. Ez is sántít, állapította meg Kelly. Az apró őrnagy szalutált a magas ezredesnek.
– Jó reggelt, ezredes elvtárs.
– Jó reggelt, Vinh őrnagy – Ez a kis szarházi még szalutálni se tud rendesen. Lehet, hogy képtelen elvégezni a megfelelő mozdulatot a felettesei előtt. – Mi a helyzet a foglyok élelmiszeradagjával?
Meg kell elégedniük azzal, amit kapnak – felelte a kisember rosszul hangsúlyozott és fogalmazott oroszsággal.
Őrnagy elvtárs, fontos, hogy értsen engem – mondta Griscsanov, és közelebb lépett, hogy még szúrósabban nézhessen le a vietnamira. – Szükségem van arra, amit tudnak. Nem kapom meg, ha olyan betegek, hogy beszélni sem tudnak.
– Elég gond az is, hogy a mieinket etessük, elvtárs. Azt kéri tőlünk, hogy jó ételt pazaroljunk gyilkosokra? – A vietnami katona halkan mondta el válaszát, olyan hangnemben, ami az idegen előtt egyértelművé tette a megvetését, saját katonái számára pedig, akik nem értették pontosan, miről van szó, tiszteletteljesnek hatott. Végül is azt hitték az oroszokról, hogy szilárd szövetségesek.
– Maguknak nincs meg, ami nekünk kell, őrmester. Ha mi megkapjuk, ami nekünk kell, akkor maguk is többet kapnak abból, ami maguknak kell.
– Megvannak a parancsaim. És ha nehézségei vannak az amerikaiak kihallgatásában, akkor készen állok, hogy segítsek. – Beképzelt dög. Nem kellett ragoznia, Vinh tudta, hogyan bökjön bele ott, ahol fáj.
– Köszönöm, őrnagy elvtárs. Nincs rá szükség. – Griscsanov maga is szalutált, még hanyagabbul, mint ahogy ez a bosszantó kis pofa őneki. Jó lenne látni, hogy elpatkol, gondolta az orosz tiszt, és elindult a börtönépület felé. Első „találkozója” aznap egy amerikai haditengerészeti pilótával volt, aki közel áll hozzá, hogy megtörjön.
Kissé lezserek, gondolta Kelly több száz méter távolságból. A két pasas elég jól jön ki egymással. Most már lazán vizsgálta a tábort. Leginkább attól tartott, hogy az őrség járőröket küld ki a környékre, ahogy ellenséges országban egy frontvonalat őrző egység biztosan tenné. De nem ellenséges terepen voltak, és ez nem igazán egy frontvonalat őrző egység. Következő rádióüzenetében, melyet az Ogdenre küldött, Kelly megerősítette, hogy minden az elfogadható kockázati határok közé esik.
Peter Meyer őrmester cigarettázott. Apja nem helyeselte, de elfogadta fia gyengeségét, amennyiben nem a házban teszi, hanem mint most is, a paplak hátsó verandáján, a vasárnapi vacsora után.
– Doris Brownról van szó, ugye? – kérdezte Peter. Huszonhat évesen az egyik legfiatalabb őrmester volt a szakaszban, és mint mostanában a legtöbb rendőrtiszt, vietnami veterán. Hat credit órát kell még teljesítenie, hogy az esti iskolán megkapja az egyetemi fokozatot, és készül beadni jelentkezését az FBI főiskolájára. A környéken már beszélték, hogy az önfejű lány hazatért. – Emlékszem rá. Az a hír járta róla néhány évvel ezelőtt, hogy igencsak kapós lány lett belőle.
– Peter, tudod, hogy nem beszélhetek. Ez lelkipásztori ügy. Amikor eljön az ideje, azt fogom tanácsolni az illetőnek, hogy forduljon hozzád, de...
– Apa, én ismerem a jogot, jó? Értsd meg, itt két gyilkosságról van szó. Két halottról, plusz a drogbizniszről. – A fűre pöccintette a csikket. – Ez igen komoly ügy, apa.
– Még annál is rosszabb – mondta az apja még halkabban. – Nemcsak megölik a lányokat, hanem meg is kínozzák, meg is erőszakolják őket. Szörnyű. Az illető orvoshoz jár miatta. Tudom, hogy tennem kell valamit, de nem lehet...
– Jó, tudom, hogy nem lehet. Oké, felhívom a baltimore-iakat, és elmondom nekik, amit hallottam tőled. Meg kéne várnom, míg olyasmivel szolgálhatok nekik, amit valóban fel tudnak használni, dehát ahogy mondod, valamit tennünk kell. Holnap reggel az első dolgom lesz, hogy fölhívom őket.
– Ez az lány... az illető... személyére nézvést veszélyt jelent? - kérdezte Meyer tiszteletes, és dühös volt magára a nyelvbotlás miatt.
– Nem feltétlenül – ítélte meg Peter. – Ha otthagyta őket... úgy értem, nem biztos, hogy tudják, hol van, de ha tudnák, már elkapták volna.
– Hogy képesek emberek ilyesmit csinálni?
Peter rágyújtott egy újabb cigarettára. Apja túlságosan jó ember, ezt nem tudja megérteni. Nem mintha ő értené. – Apa, én sok ilyet látok, és nekem is nehéz elhinnem. Fő az, hogy elkapjuk a rohadékokat.
– Igen, azt hiszem.
A Ha Nôi-i KGB-rezidensnek, rangjára nézvést vezérőrnagynak főként az volt a feladata, hogy hazája vélelmezett szövetségesei után kémkedjen. Mik az igazi céljaik? Valódi-e a feltételezett elhidegülésük Kínától, vagy színlelt? Együtt akarnak-e működni a Szovjetunióval, ha majd a háború sikeres véget ér? Megengedik-e a szovjet haditengerészetnek, hogy az amerikaiak távozása után használjanak egy támaszpontot? Olyan szilárd-e politikai elkötelezettségük, mint amilyennek állítják? Úgy gondolta, ezekre a kérdésekre mind tudja a választ, de a Moszkvából érkező parancsok és saját szkepticizmusa mindenki és minden iránt arra ösztökélte, hogy tovább kérdezzen. Ügynököket alkalmazott a Vietnami Kommunista Pártban, a külügyminisztériumban és másutt, olyan vietnamiakat, akikre valószínűleg halálbüntetés vár, ha kiderül, hogy hajlandók információt szolgáltatni egy szövetségesnek – persze a politikára való tekintettel a haláleseteket öngyilkosságnak vagy balesetnek álcáznák, mert egyik országnak sem áll érdekében a nyílt szakítás. A vezérőrnagy tudta, hogy az üres szólamok még fontosabbak egy szocialista országban, mint egy kapitalistában, mert jelképeket sokkal könnyebb gyártani, mint valóságot.
Az asztalán heverő rejtjeles üzenet érdekes volt, annál is inkább, mert nem adott egyértelmű útmutatást, hogy mihez kezdjen vele. Ilyenek a moszkvai bürokraták! Olyan ügyekbe mindig gyorsan beleártják magukat, amiket ő is tud kezelni, most meg nem tudják, mi a teendő, attól viszont félnek, hogy semmit se tegyenek. Úgyhogy rálőcsölik.
Természetesen tudott a táborról. Bár katonai hírszerző műveleteket irányított, voltak emberei az attaché irodájában is, akik neki is jelentenek. Végtére is a KGB mindenkit megfigyel, ez a dolga. Griscsanov ezredes szabálytalan módszereket alkalmaz, de jó eredményeket közöl, jobbakat, mint amiket a saját irodája kap ezektől a kis vademberektől. Az ezredes most egy rendkívül merész ötlettel állt elő. Ne hagyjuk, hogy a vietnamiak annak rendje-módja szerint megöljék a foglyokat, hanem vigyük őket haza, Oroszország-anyácska földjére! Bizonyos szempontból remek gondolat, és a KGB vezérőrnagya megpróbálta eldönteni, hogy támogassa-e Moszkva felé, ahol a döntést biztosan följebb tolják miniszteri, sőt talán politikai bizottsági szintre. Mindent összevetve úgy gondolta, hogy az ötlet valóban kiváló... és ez eldöntötte az ügyet.
Akármilyen szórakoztató is az amerikaiaknak, hogy a BOXWOOD GREEN hadművelet során kiszabadítsák az övéiket, ezzel ismét bebizonyosodna, hogy a vietnamiaknak szorosabban együtt kell működniük a Szovjetunióval és Vietnam valóban kliensállam. De azzal járna, hogy azokban az amerikai agyakban létező ismeretek elvesznének hazája számára, márpedig azokra az ismeretekre szükségük van.
Azon tűnődött, hogy meddig várhat vele. Az amerikaiak gyorsan szoktak lépni, de azért nem nagyon gyorsan. A megbízatást mindössze egy hete hagyták jóvá a Fehér Házban. Végül is minden bürokrácia egyforma. Moszkvában egy örökkévalóságig tartana. A KINGPIN hadművelet is jól elnyúlt, és nem is sikerült. Ha Női-t csak az egyik amerikai déli államban működő, alacsony szintű ügynök jószerencséje folytán tudták figyelmeztetni, és akkor is majdnem túl későn – most viszont igazán jókor érkezett a figyelmeztetés.
Politika. Egyszerűen nem lehet elválasztani a hírszerzéstől. Korábban nemegyszer szinte megvádolták azzal, hogy halogatja az ügyeket – most nem adja a szájukba ezt a kifogást. Még a kliensállamokat is elvtársként kell kezelni. A vezérőrnagy felemelte a telefont, hogy megbeszéljen egy ebédidőpontot. Majd idehozza a kapcsolatot a követségre, különben nem biztos, hogy tisztességes ételt kapnak.

29
Utolsónak ki
A huszonöt tengerészgyalogos a fedélzeten parkoló helikopterek között kanyarogva, futással fejezte be a gyakorlatozást. A matrózok csendben figyelték őket, de rájuk is ragadt a lelkesedésből. A hír már mindenkihez eljutott. Túl sokan látták a búvárhajót. A kantinban összerakosgatták a tényeket, ahogy hivatásos hírszerzők teszik, és megspékelték egy kis spekulációval. A tengerészgyalogosok északra tartanak. Senki sem tudta, miért, de mindenki kíváncsi volt rá. Lehet, hogy szét akarnak verni egy rakétakilövő-állást és megszerezni a hardver fontos részét. Vagy le akarnak rombolni egy hidat. De legvalószínűbb, hogy a célpont ember vagy emberek. Talán a vietnami pártvezérek.
– Szerintem hadifoglyok – közölte az egyik matróz, amint lenyelte a hamburgert. – Más nem lehet – tette hozzá, és az újonnan érkezett egészségügyisek felé intett a fejével, akik külön asztalnál étkeztek. – Négy orvos, hat szanitéc. Ez óriási kaliber, fiúk. Szerintetek mi másért vannak itt, mi?
– Jesszusom! – mondta egy másik, tejet kortyolgatva. – Igazat szólsz, pajtás.
– A mellünkre tűzhetjük, ha sikerül – jegyezte meg a mellette ülő.
– Ocsmány idő lesz este – szólt közbe az egyik tiszt. – A flotta időjárásfőnöke meg csak vigyorog, pedig láttam, hogy tegnap este a belét is kihányta. Szerintem nem bírja az anyahajónál kisebb hajókat. – Az USS Ogdennek az alakja miatt valóban furcsa volt a mozgása, és ha oldalba kapta a viharos nyugati szelet, csak rosszabbodott. Mindig szórakoztató, ha egy főtörzsőrmester viszontlátja az ebédjét – ez esetben a vacsoráját –, és ki örül olyan időjárási viszonyoknak, amiktől kikészül? A meteorológusnak is nyilván más oka van a vidámságra.
– Atyaisten! Remélem, sikerül nekik
– Menjünk még egyszer végig a felszállópályán – java-soha egy tizedes. Azonnal rábólintottak. Gyorsan összeállt a munkacsapat. Egy óra múlva egyetlen gyufaszál sem maradt a fekete, csúszásgátló felületen.
– Rendes srácok ezek, kapitány – jegyezte meg Dutch Maxwell, aki a híd jobboldaláról figyelte a csatárláncot. Időnként valamelyikük lehajolt, és felvett egy „idegen tárgyat”, ami tönkre tudja tenni a motort – ezt hívják „idegen tárgy okozta kárnak”. A fiúk azt jelezték cselekedetükkel, hogy nem az ő hajójukon múlik, ha valami netán félresikerül.
– Sok a főiskolás közöttük – felelte Franks, és büszkén nézte az embereit. – Néha úgy érzem, a fedélzetiek okosabbak, mint a tisztjeim. – Ami teljességgel bocsánatos túlzás volt. A kapitány nem is erről akart beszélni. Meg szerette volna kérdezni, ami mindenkinek a fejében járt vajon mekkorák az esélyek? De nem adott hangot a gondolatnak. Óriási balszerencsét hozna mindenkire. Már azzal kárt okozna a küldetésnek, ha hangosan gondolkodik. De hiába próbálta megállítani az agyában formálódó szavakat, nem sikerült.
A tengerészgyalogosok körülvették a célpontot modellező terepasztalt a szállásukon. Egyszer már átvették a feladatot, most ismételtek. Ebéd előtt még egyszer lezajlik ez a folyamat, utána pedig sokszor, teljes létszámban is, kisebb csapatokban is. Már behunyt szemmel is láttak mindent maguk előtt. Emlékezetükben megjelent a quanticói gyakorlóterep, újraélték az éles lőgyakorlatokat.
– Albie kapitány? Uram! – Egy írnok lépett a kabinba, és átadott egy csíptetős írótáblát. – Üzenet Kobra úrtól.
A tengerészgyalogosok kapitánya elvigyorodott. – Köszönöm, matróz. Olvasta?
Az írnok valósággal belevörösödött. – Bocsánat, uram. Igen. Minden oké. – Egy pillanatig habozott, aztán átadott egy helyi üzenetet is. – Uram, a részlegünk sok szerencsét kíván. Adjanak a pofájukba, uram!
– Tudja, kapitány, lehet, hogy eztán nemigen lesz kedvem behúzni az ilyen kukacoknak – mondta Irvin őrmester, amikor az írnok kiment.
Albie elolvasta a táviratot. – Emberek, a barátunk megérkezett. Negyvennégy őrt számolt össze, meg négy tisztet, az egyikük orosz. Normális szolgálati rutin, semmi rendkívüli. – Az ifjú kapitány felnézett. – Ez az, tengerészek. Ma éjszaka bemegyünk.
Az egyik fiatal tengerészgyalogos benyúlt a zsebébe, és elővett egy nagy gumiszalagot. Szétszakította, két szemet rajzolt rá egy tollal, és rápottyantotta a most már Kobrahegynek nevezett magaslatra. – Ez az ürge, ez kurva jó fej – mondta a társainak
– Senki se feledje el – figyelmeztette őket Irvin nagy hangon. – A tűztámogatók különösen ne feledjék. Amint megjelenünk, a fickó megindul és lerohan a dombról. Nem lenne szép, ha seggbe lőnétek.
– Nem lesz baj, őrmester – mondta a tűzcsoport parancsnoka.
– Menjünk, fiúk, kapjunk be valamit. Szeretném, ha délután mindenki pihenne. Senki se hagyja a zöldségeket a tányérján. Szükségünk van rá, hogy lássunk a sötétben. Fegyvertisztítás, ellenőrzés tizenhét nulla-nullakor – mondta Albie. – Mindenki tudja, mi vár ránk. Ha megőrizzük a nyugalmunkat, megcsináljuk. – Ezután a kapitánynak a helikopterek legénységével kellett találkoznia, hogy utoljára átnézzék a behatolást és a visszavonulást. – Igenis, kapitány! – mondta Irvin a többiek nevében is.
Helló, Robin.
– Szia, Kolja – mondta Zacharias erőtlen hangon.
– Még dolgozom a jobb ellátásért.
– Az jó – ismerte el az amerikai.
– Ezt kóstold meg. – Griscsanov odaadott neki egy darab fekete kenyeret, amit a felesége küldött. Az éghajlat miatt már kikezdte a penész, de levágta róla. Az amerikai így is mohón megette. Utána leöblítette az orosz kulacsából.
– Oroszt faragok belőled – mondta a szovjet légierő ezredese váratlanul, és kuncogott. – A vodka meg a kenyér összetartozik. Szeretném megmutatni neked a hazámat. – Bogarat akart tenni az amerikai fülébe, barátságosan beszélt hozzá, mint férfi a férfival.
– Családos ember vagyok, Kolja. Ha Isten is úgy akarja...
– Igen, Robin. Ha Isten is úgy akarja. – Vagy ha Észak-Vietnam úgy akarja. Vagy a Szovjetunió. Vagy valaki. Valahogy meg kell mentenie ezt az embert. Meg a többieket. Többhöz közülük már barátság fűzi. Annyi mindent tud róluk. Ismeri a házasságukat, a jót is, a rosszat is, ismeri a gyerekeiket, a reményeiket, az álmaikat. Furcsák ezek az amerikaiak. Olyan nyíltak. – És ha Isten is úgy akarja, és a kínaiak úgy döntenek, hogy bombázzák Moszkvát, megvan a tervem, hogyan akadályozzam meg. – Griscsanov szétteregette a térképet a padlón. Rajta volt minden, amit az amerikai kollégájával folytatott beszélgetésekből megtudott és kikövetkeztetett. Egyetlen papírlapra összeszerkesztve az egész. Büszke volt rá, nem utolsósorban azért, mert egy műveleti koncepció rendkívül kifinomult megvalósítását látta benne.
Zacharias végigjártatta rajta az ujját, elolvasta az angolul írt jegyzeteket, amik furcsán hatottak a cirill feliratos térképen. Elismerően mosolygott. Okos fickó ez a Kolja, igen tanulékony. Ahogy strukturálja az erőforrásokat, ahogy hátrébb vonja járőröző harci gépeit, és nem előre teszi. Már mélységében érti a védelmet. A föld-levegő rakétacsapdákat a legesélyesebb hegyszorosokban helyezi el a maximális rajtaütés végett. Kolja már nem úgy gondolkodik, mint egy vadászrepülőgép, hanem mint egy bombázó pilótája. Ez az első lépés afelé, hogy megértse, mit kell tenni. Ha minden orosz légvédelmi parancsnok így értené, mit kell csinálni, akkor az amerikai stratégiai légi parancsnokságának főhetne a feje...
Te jó Isten!
Robin keze megállt.
Itt nem a kínai komcsikról van szó.
Zacharias felnézett, és mielőtt meg tudott volna szólalni, arcáról lerítt, mire gondol.
– Hány Tu–16-osa van a kínaiaknak?
– Most? Huszonöt. Próbálnak még többet építeni.
– Abból, amit elmondtam, mindent ki tudtok következtetni.
– Kénytelenek vagyunk, Robin, mert a kínaiak növelik a haderejüket. Megmondtam – szólt Griscsanov gyorsan és halkan, de látta, hogy már késő, legalább is egy szempontból.
– Mindent elmondtam neked – mondta az amerikai a térképre nézve. Aztán a szeme becsukódott, a válla megrázkódott. Griscsanov átölelte, hogy csillapítsa látható fájdalmát.
– Robin, azt mondtad el, hogyan védjem meg a gyermekeinket. Én nem hazudtam neked. Apám otthagyta az egyetemet, elment harcolni a németek ellen. Gyerek voltam, amikor evakuáltak Moszkvából. Barátaim haltak meg azon a télen a hóban, kisfiúk, kislányok fagytak halálra, Robin. Így volt. A magam szemével láttam.
– Én pedig elárultam a hazámat – suttogta Zacharias. Egy zuhanó bomba gyorsaságával és erejével érte a felismerés. Hogyan tudott ilyen vak, ilyen ostoba lenni? Hátradőlt, mellkasába belenyilallt a fájdalom, és imádkozott, hogy szívrohama legyen. Életében először azt kívánta, bárcsak meghalna. De nem a szívével volt baj. Csak a gyomra húzódott össze a sok savtól. Ez kell, hogy szétmarja, ahogyan az agya szétmarta lelke védműveit. Hűtlen lett a hazájához és Istenéhez. Vége van.
– Barátom...
– Kihasználtál! – sziszegte Robin, és megpróbált elhúzódni.
– Hallgass meg, Robin! – Griscsanov nem engedte el. – Szeretem a hazámat, Robin, ahogy te is szereted a hazádat. Fölesküdtem rá, hogy megvédem. Ebben sosem hazudtam neked. És most ideje, hogy megtudj valamit.
Robinnak meg kell értenie. Meg kell értetnie vele, ahogy Robin is sok mindent megmagyarázott neki.
– Mit?
– Azt, hogy te halott ember vagy, Robin. A vietnamiak azt jelentették a tieidnek, hogy elestél. Sosem engednek haza. Ezért nem tartanak a Hoa Lo börtönben... amit ti Hiltonnak neveztek, ugye?
Robin vádlón nézett rá, tekintete lélekbemarkoló volt, az orosz számára majdnem elviselhetetlen. Griscsanov ismét megszólalt, most már könyörgő hangon.
– Nem igaz, amit gondolsz. Könyörögtem a feletteseimnek, hogy életben maradhass. A gyerekeim életére esküszöm, nem engedlek meghalni. Nem mehetsz vissza Amerikába. Én új otthont adok neked. Ismét repülhetsz, Robin! Új életet kezdesz. Ennél többet nem tudok tenni. Ha ismét össze tudnálak hozni Ellennel és a gyerekekkel, megtenném. Nem vagyok szörnyeteg, Robin, ember vagyok, mint te. Van hazám, mint neked. Van családom, mint neked. Az Isten szerelmére, ember, képzeld magadat a helyembe. Te mit éreztél volna a helyemben? – A szégyen és a kétségbeesés okozta zokogáson kívül nem kapott választ.
– Hagytad volna, hogy megkínozzanak? Én megtehettem volna veled. Hat ember halt meg ebben a táborban, tudtad? Hatan meghaltak, mielőtt idejöttem. Én vetettem véget ennek! Amióta itt vagyok, csak egy halt meg, egyetlenegy, és én megsirattam, Robin, tudod?! Örömmel megölném Vinh őrnagyot, azt a kis fasisztát. Én mentettelek meg! Mindent megtettem, ami tőlem tellett, és könyörögtem, hogy még többet adhassak. A saját ételemből adok neked, amit Marina küld.
– Én pedig elmondtam, hogyan kell amerikai pilótákat ölni...
– Csak ha megtámadják a hazámat. Csak akkor tudok ártani nekik. Ha megpróbálják megölni a mieinket, Robin! Csak akkor! Azt akarod, hogy megöljék a családomat?
– Nem ilyen egyszerű.
– De igen. Nem látod? Ez nem játék, Robin. A mi szakmánk a halál, a tiéd is, az enyém is, és ha életeket akarunk menteni, akkor ki is kell oltanunk életeket.
Idővel talán belátja, remélte Griscsanov. Robin okos ember, racionálisan gondolkodik. Csak idő kell hozzá, hogy megvizsgálja a tényeket, és belássa, hogy élni jobb, mint meghalni. Akkor talán ismét barátok lehetnek. Egyelőre megmentettem az életét, gondolta Kolja. Még ha megátkoz is érte, levegőt kell vennie, hogy szitkozódjon. Griscsanov ezredes büszkén viselte a terhét. Megtudta, amit akart, és közben megmentett egy életet. Ez így helyes a szovjet légvédelem pilótájától, aki a Moszkvából Gorkijba tartó úton, rémült és összezavarodott kisfiúként megtette élete igazi, nagy fogadalmát.
Vacsoraidőben az orosz kilépett a börtönépületből. Kezében jegyzetfüzetet tartott, nyilván tele a foglyokból kicsikart információval.
– Elkapunk, vörös seggfej – suttogta magában Kelly. – Kapsz három gyújtóbombát az ablakon át, pajtás, és megfősz vacsorára a rohadt jegyzeteiddel együtt. Az ám.
Kelly ismét érezte az ismerős örömet, hogy tudja, mi következik, érezte a jóleső elégedettséget, hogy a jövőbe lát. Kortyolt a kulacsból. Nem szabad kiszáradnia. Nehezére esett a türelem. Látótávolságon belül ott egy épület, benne húsz magányos, rémült és durván bántalmazott amerikai, és bár egyiküket sem ismeri, névről is csak egyet, küldetése nagyszerű feladat. Ami pedig a többit illeti, megpróbálta felidézni a latin mondást középiskolai tanulmányaiból: morituri non cognant. Akik meg fognak halni – nem tudják. Kelly részéről ez így rendben is van.
Gyilkossági csoport.
– Jó napot, Frank Allen hadnagyot keresem.
– Megtalálta – felelte Allen. Nem több, mint öt perce ült le az asztalhoz hétfő reggel. – Kivel beszélek? 
– Pete Meyer őrmester vagyok Pittsburghből – felelte a hang. – Dooley kapitány irányított magához, uram.
– Rég nem beszéltem Mike-kal. Még mindig a Kalózoknak drukkol?
– Minden este, hadnagy úr. Én is igyekszem elkapni a meccseket.
– Fülest akar a sorozatról, őrmester? – kérdezte Allen vigyorogva.
– A Kalózok az első ötben lesznek. Robertónak idén nagyon megy
– Csak nem? De Brooksnak meg Franknek is. És Robinsonék sem csinálják rosszul. Miben segíthetek?
– Értesüléseim vannak a maguk számára, hadnagy úr. Két emberölés, mindkét áldozat nő, húsz év körüli.
– Várjon egy pillanatot. – Allen elővett egy tiszta papírlapot. – Kitől származnak?
– Még nem fedhetem fel. Bizalmi védettség. Dolgozom rajta, hogy megváltoztassam, de eltart egy ideig. Folytathatom?
– Igen. Kik az áldozatok?
– A második neve Pamela Madden, nem régi eset, pár hetes.
Allen hadnagynak kikerekedett a szeme. – Atyaisten, a szökőkutas gyilkosság. És a másik?
– Helennek hívták, valamikor múlt ősszel történt. Mind a kettő csúnya ügy, hadnagy úr, kínzással és nemi erőszakkal tetézve.
Allen összegörnyedt, a kagylót a fülére tapasztotta. – Azt akarja mondani, hogy tanúja van mindkét gyilkosságra?
– Így igaz, uram. Azt hiszem. És a két lehetséges elkövetőről is vannak információim. Két fehér férfi, egyiket Billynek hívják, a másikat Ricknek. Személyleírás nincs, de azon is tudok még dolgozni.
– Helyes. Az ügyek nem nálam vannak. A központban dolgoznak rajta, Ryan hadnagy és Douglas őrmester. Ismerem a neveket, mármint az áldozatokét. Mindkét eset nagy port vert föl. Mennyire megbízhatók az értesülései, őrmester?
– Azt hiszem, teljesen megbízhatók. Jelzésként ennyit: a második áldozatnak, Pamela Maddennek kifésülték a haját, miután meggyilkolták.
A nagyobb bűnügyeknél mindig elhallgatnak néhány fontos bizonyítékot a sajtó elől, hogy ki lehessen szűrni azokat a hibbantakat, akik mindig jelentkeznek, hogy bevalljanak valamit – bármit, ami megragadja torz képzeletüket. Ez a haj dolog is ilyen védett információ volt, még Allen hadnagy sem tudott róla.
– Mit tud még?
– Droggal kapcsolatos gyilkosságok. Mindkét lány drogfutár volt.
– Bingó! – kiáltott fel Man. – A forrás börtönben van, vagy nem?
– Itt már túllépek a határon, de... jó, őszinte leszek magához. Az apám pap. Ő foglalkozik a lánnyal. De ezt csak magának mondtam, hadnagy úr, oké?
– Értem. Akkor mit akar, mit tegyek?
– Arra kérem, továbbítsa az infót a nyomozótiszteknek.
Az őrsön keresztül el tudnak érni. – Meyer őrmester meg adta a telefonszámot. – Most mennem kell előadást tartani a főiskolán, de négy körül visszaérek.
– Rendben, őrmester, továbbítom nekik. Köszönet az infóért. Em és Tom majd jelentkezik, mérget vehet rá. – Atyaisten, még a meccset is odaadjuk Pittsburghnek, ha el tudjuk kapni azt a két rohadékot. Megnyomott egy másik gombot a telefonon.
Hűha, Frank – mondta Ryan hadnagy. Lerakta a kávéscsészét, ami lassított filmnek látszott ahhoz képest, ahogyan felkapott egy tollat. – Folytasd! Írom.
Douglas őrmester késett aznap reggel, mert baleset történt az 1-83-ason. Amikor belépett a szokásos kávéval és kiflivel, látta, hogy a főnöke bőszen jegyzetel.
Ki volt fésülve a haja? Ezt mondta? – kérdezte Ryan. Douglas áthajolt az asztalon, és elkapta Ryan szemében azt a tekintetet, ami a vadászéban jelenik meg, amikor meghallja, hogy zörög az avar. – Oké, milyen neveket mondott? – A nyomozó keze ökölbe szorult. Nagy lélegzetet vett. – Oké, Frank. Hol az a fickó? Köszönöm. Viszlát.
– Friss hírek?
– Pittsburghből – mondta Ryan.
– Mi?
– Telefonált egy rendőrőrmester Pittsburghből. Lehetséges tanú Pamela Madden és Helen Waters meggyilkolásában.
– Nem kamu?
– Ez az a nő, aki megfésülte a haját, Tom. És találd ki, milyen nevek jöttek elő?
– Richard Farmer és William Grayson?
– Rick és Billy. Elég közeli? Lehet, hogy ő is drogfutár egy hálózatban. Várj csak... – Ryan hátradőlt, és a megsárgult mennyezetre bámult. – Amikor Farmert megölték, volt ott egy lány is... illetve azt hisszük, hogy volt – javította ki magát. – Ez a kapocs, Tom. Pamela Madden, Helen Waters, Farmer, Grayson, mind összetartoznak... ami azt jelenti...
– Meg a nepperek. Valahogy összetartoznak. De mi kapcsolja őket össze, Em? Tudjuk, hogy mindnyájan... valószínűleg mindnyájan... drogban utaztak.
– Két különböző elkövetési módunk van, Tom. A lányokat lemészárolták... úgy, ahogy még vágómarhákkal sem teszik. Az összes többivel viszont a Láthatatlan Ember végzett. Valaki, akinek küldetése van. Ezt mondta Farber. Küldetéses ember.
– Bosszú – mondta Douglas, továbbgondolva Ryan elemzését. – Ha valamelyik lány közel állt volna hozzám... Úristen, Em, ki tudná őt hibáztatni?
Egyetlen ember volt, akinek a neve felmerült az egyik gyilkosságnál, mert közel állt az áldozathoz. Őt pedig ismeri a rendőrség. Ryan felkapta a telefont, és visszahívta Allen hadnagyot.
– Frank, hogy hívják azt a pasast, aki a Gooding-ügyön is dolgozott, és a haditengerészetnél van?
– Kelly. John Kelly. Ő találta meg a puskát Fort McHenry-nél, és utána a központ szerződtette búvárkiképzésre, emlékszel? Ó! Pamela Madden! Atyaisten! – kiáltott föl Allen, amikor kapcsolt.
– Mesélj róla, Frank.
– Baromi rendes pasas. Nyugis, kicsit levert. Meghalt a felesége. Azt hiszem, autóbalesetben.
– Veterán, ugye?
– Békaember, víz alatti bontással foglalkozik, robbantásokkal. Búvárügyekkel.
– Folytasd!
– Fizikailag igen szívós, karbantartja magát. – Allen elhallgatott egy pillanatra. – Láttam merülni, vannak rajta jegyek, mármint sebhelyek. Volt bevetésen, lőttek rá. Megvan a címe meg minden, ha kell.
– Itt is megvan a kartotékban, Frank. Kösz, haver.
Ryan letette a kagylót. – Megvan az emberünk. Ő a Láthatatlan Ember.
– Kelly?
– Rohadt életbe, a bíróságra kell mennem délelőtt! – káromkodott Ryan.
Örülök, hogy ismét látom – mondta dr. Farber. A hétfő mindig könnyű napja volt. Végzett az utolsó aznapi pácienssel, és ebéd utáni teniszpartira indult a fiaival. A rendőrök az iroda ajtajában kapták el.
– Mit tud a. haditengerészet UDT-katonáiról? – kérdezte Ryan, és követte a folyosóra.
– A békaemberekről?
– Igen. Kemény fickók, mi?
Farber körbemosolyogta a pipáját. – A legjobbak. Lefőzik a tengerészgyalogosokat. Mire gondol? – Elhallgatott, aztán kapcsolt. – Vannak jobbak is.
– Kikre gondol? – kérdezte a nyomozóhadnagy.
– Hát, még mindig csinálok ezt-azt a Pentagonnak. Az egyetem sok kormányzati megbízást kap. Alkalmazott fizikai laboratórium, speciális ügyek. Maguk ismerik a múltamat. – Kis szünetet tartott. – Időnként pszichológiai kísérleteket végzek. Tanácsot adok, hogyan hat a bevetés az emberekre. Szigorúan titkos, ezt kérem, vegye figyelembe! Van egy új, különleges műveleti csoport, a békaemberekből váltak ki. A SEAL kommandósok igen komoly fazonok. Nem sokan tudnak róluk. Nemcsak szívósak, okosak is. Arra képezik ki őket, hogy előre gondolkodjanak. Nem muszkliemberek. Agyuk is van.
– Meg tetoválásuk – mondta Douglas, visszaemlékezve. – A miénknek fóka van tetoválva a karjára.
– Mi történik, doki, ha az egyik ilyen SEAL-es fickó barátnője brutális gyilkosság áldozata lesz?
– Ez az a küldetés, amit keres – mondta Farber, és kilépett az ajtón. Ennél többet még a gyilkossági nyomozás kedvéért sem volt hajlandó elárulni.
– Ő az emberünk. Csak egy valami hibádzik – mondta Ryan halkan a csukott ajtónak.
– Indíték, az van. De bizonyíték nélkül mit sem ér.
Alkonyat. Pocsék nap volt mindenkinek a SENDER GREEN-ben, csak Kellynek nem. A gyakorlótér csupa sár, kisebb-nagyobb bűzös pocsolyákkal tarkítva. A katonák jószerével egész nap azzal foglalkoztak, hogy szárazak maradjanak. Az őrök a változó széljáráshoz igazították helyzetüket a tornyokban. Az ilyen időjárás nagyon befolyásolja az embereket. Senki sem szeret átázni. Ingerültek lesznek, az agyuk eltompul, és ha a szolgálat különben is unalmas, mint itt, még jobban. Észak-Vietnamban ilyen időben kevesebb a légitámadás, ami újabb ok rá, hogy odalent az emberek kiengedjenek. Ahogy melegedik a nap, a felhők beindulnak, egyre több nedvességet kapnak, amit gyorsan vissza is szolgáltatnak a földnek.
Ilyen szar időt! – mondogatják az őrök egymásnak vacsora közben. Bólogatnak, az ételre koncentrálnak lehajtott fejjel; befele figyelnek, nem kifele. Az erdő nyirkos. Vizes avaron sokkal halkabban lehet járni, mint szárazon. Nincsenek ropogó, száraz ágak. A párás levegő nem viszi a hangot, hanem tompítja. Egyszóval a terep tökéletes.
Kelly kihasználta az alkalmat, hogy kicsit mozogjon a sötétben. A tétlenségtől elmerevedtek a tagjai. Felült a bokorban, lesepregette magát, megint evett a táplálékkoncentrátumokból. Kiitta az egyik kulacsot, aztán kinyújtóztatta a karját, lábát. Látta a leszállóhelyet, kinézte az odavezető utat, és reménykedett, hogy a tengerészgyalogosok nem lőnek rá, ha feléjük rohan. 21:00-kor leadta az utolsó rádióüzenetét.
Világoszöld, jegyezte le a technikus. Normális aktivitás.
Ez az. Ez a legutolsó jelzés. – Maxwell a többiekre nézett. Mindenki bólintott.
BOXWOOD GREEN művelet, negyedik szakasz indul 22:00-kor. Franks kapitány, adja le a jelzést a Newport Newsnak.
– Igenis, uram.
Az Ogdenen a helikopterek legénysége tűzálló védőruhába bújt, és a tatra indult, hogy előkészítse a gépeket a repülésre. Matrózokat találtak ott, akik az ablakokat törölgették. A szállítótérben a tengerészgyalogosok tigriscsíkos terepruhába öltöztek. A fegyverek tiszták, a tölténytárak tele a légmentes csomagolásból frissen kibontott lőszerrel. Párba álltak, és bekenték egymást álcázó festékkel. Már senki sem mosolygott vagy viccelődött. Komolyak voltak, mint színészek a premier előtt, és az arcfestés aprómunkája különös ellenpontot szolgáltatott az esti előadás jellegéhez. Egyetlen kivétellel.
– Óvatosan a szemhéjfestékkel, uram – mondta Irvin a kissé ideges Albie kapitánynak, akin erőt vett a szokásos parancsnoki vizsgaláz, és épp egy őrmesterre volt szüksége, aki megnyugtatja.
Az USS Constellation fedélzetén, a repülőszázad eligazító szobájában Joshua Painter, egy apró, fiatal századparancsnok tartotta az eligazítást. Négy F–4 Phantom vadászbombázója állt a fedélzeten bevetésre készen.
– Ma éjszaka különleges műveletet fedezünk. A célpontok légvédelmi rakétaállások Hai Phongtól délre. – Folytatta az eligazítást, pedig nem tudta, tulajdonképpen mi a művelet célja. Csak remélte, hogy megéri a kockázatot a tizenöt tiszt számára, aki éjszaka vele repül. És ez még csak az ő százada. Tíz A–6 Intruder könnyűbombázó is indul a vietnami légvédelem lefoglalására, és a partok mentén a Connie repülőezredének maradéka követi őket, hogy annyi elektronikus zajt bocsássanak ki, amennyit tudnak. Painter remélte, hogy valóban olyan fontos az ügy, mint azt Podulski tengernagy jelezte. Légvédelmi állásokkal játszadozni nem jó mulatság.
A Newport News 40 kilométerre volt a parttól, és közeledett ahhoz a ponthoz, ahol épp az Ogden és a part közé kerül. A radarok ki voltak kapcsolva, így a parti állomások valószínűleg nem tudják pontosan, hol jár. Az utóbbi napokban az ÉNH kicsit körültekintőbben használta part menti megfigyelőrendszereit. A kapitány a hídon ült egy összehajtható székben. Az órájára pillantott, kinyitotta a lepecsételt kartonborítékot, amely már két hete ott lapult a széfjében, és gyorsan elolvasta az akcióparancsot.
– Hmm – mondta magában. – Mr. Shoeman, mondja meg a gépészetnek, hogy az egyes és négyes kazánokat állítsák teljes fokozatra. Maximum erősséget kérek, amilyen gyorsan lehet. Ma éjszaka tovább szörfözünk. Kéretem a tüzérosztag tisztjeit a kabinomba, azonnal.
– Igenis, uram. – A fedélzeti tiszt megtette a szükséges intézkedéseket. Ha mind a négy kazán működik, a Newport News harmincnégy csomóval képes haladni, és gyorsabban tudja megközelíteni a partot, illetve eltávolodni tőle.
–  „Surf City, itt jövünk!” – énekelte a kormányos altiszt a népszerű számot, amint a kapitány lement a hídról. Ez a hajón hivatalos vicc volt, pár hónapja találta ki az egyik matróz, és a kapitánynak is tetszett. Azt jelentette, hogy egészen közel mennek a parthoz egy kis lövészetre, odáig, ahol megtörnek a hullámok. – „Megyünk Surf City-be, ahol minden fiúra két lány jut!”
– Orrirányt, Baker – kiáltott a fedélzeti tiszt, hogy véget vessen a bömbölésnek.
– Irány 185 fok, Mr. Shoeman. – A matróz ritmusra mozgott. Surf City, itt jövünk!
– Uraim, ha kíváncsiak rá, mivel érdemeltük ki az elmúlt napok szórakozását, most elmondom – mondta a kapitány a híd melletti kabinjában. Percekig magyarázott. Kiterítette az asztalra a partvidék térképét, melyen a légi és műholdas felvételek adatainak alapján minden légvédelmi üteg be volt jelölve. A tüzérosztag áttanulmányozta a dolgokat. Bőven volt hegytető, amelyek segítségével jó radar-meghatározásokat kapnak. A feladat lényegében mértani. A tüzérségi szakértők – köztük a parancsnok – a térkép fölé hajolva gyorsan eldöntötték, mi történjék. Már megkapták az eligazítást a megbízatásról, mindössze annyi volt a különbség, hogy nappali bevetésre számítottak.
– Nem marad ott senki életben, aki helikopterekre lőne, uram.
A kapitány asztalán megszólalt a fedélzeti telefon. Fölkapta. – Itt a kapitány.
– Mind a négy kazán maximumon. A maximális sebesség 30 csomó, vészhelyzet esetén 33 csomó.
– Jó tudni, hogy a főgépész ébren van. Remek. Adja le a harci riadót. – Mire letette a kagylót, megszólalt a hajó gongja. – Uraim, tengerészgyalogosokat kell biztosítanunk – mondta magabiztosan. A cirkáló tüzérosztálya éppoly kiváló volt, mint annakidején a Mississippié. Két perccel később a kapitány ismét a hídon volt.
– Mr. Shoeman, átveszem az irányítást. 20 fokkal jobbra, új irány 265 fok.
A fedélzeti tiszt megismételte a parancsot. Sam Baker altiszt elforgatta a kormánykereket. – 20 fokkal jobbra, uram.
– Helyes – nyugtázta a kapitány, és hozzátette: – Surf City, itt jövünk!
– Parancsára, kapitány! – kiabált vissza a kormányos. Lehet, hogy a főnök vén trotty, de nincs lemaradva, az biztos.
Megkezdődik az idegek harca. Mi tud elromlani? – kérdezte magától Kelly a domb tetején. Sok minden. Lehet, hogy a helikopterek összeütköznek a levegőben. Lehet, hogy ismeretlen légvédelmi osztag fölé repülnek, és letörlik őket az égről. Lehet, hogy valami apró szerkezet, egy tömítés meglazul, és lezuhannak. És ha a helyi Nemzeti Gárda épp ma gyakorlatozik? Valami mindig a véletlenre marad. Kelly jó pár megbízatást látott, ami ostoba, megjósolhatatlan okok miatt vallott kudarcot. Ma éjszaka nem így lesz, ígérte magának. Ennyi előkészület után nem történhet meg. A helikopterek legénysége három hétig teljes erőbedobással gyakorlatozott. A tengerészgyalogosok is. A szitakötőket gondosan karbantartották. Az Ogden matrózai sok hasznos tennivalót találtak ki. A kockázatot soha nem lehet kizárni, de gondos előkészülettel és felkészüléssel csökkenteni lehet. Kelly ügyelt rá, hogy a fegyvere jó állapotban legyen, és moccanás nélkül ült. Most nem egy baltimore-i sarokházban ül. Ez igazi. Ez majd segít, hogy azt mindenestől maga mögött hagyja. Meg akarta menteni Pamet, és csak magát okolhatja, hogy kudarcot vallott. De ki tudja, talán volt valami értelme. Ebben a megbízatásban nem követ el hibát. Senki sem követ el hibát. Most nem egyetlen személyt készül megmenteni, hanem húszat. Megnézte órája világító számlapját. Milyen lassan mozog a másodpercmutató! Lehunyta a szemét, remélte, hogy mire kinyitja, gyorsabb lesz. De nem. Észhez tért. A volt SEAL parancsnok mély lélegzetet vett, és megparancsolta magának, hogy folytassa a küldetést. Ez most annyit jelentett, hogy fektesse ölébe a gépkarabélyt, és koncentráljon a látcsőre. Folytatnia kell a megfigyelést addig a pillanatig, amíg az első M–79-es kézigránátokat ki nem lövik a tornyokra. A tengerészgyalogosok számítanak rá.
Na, most megmutatom a philadelphiaiknak, ki vagyok én. Henry hálózatában beüt a krach, de én kézbe veszem a dolgokat. Eddie Morello fontos ember, gondolta, ahogy Aberdeen felé, a 40-es útra fordulva saját egóját tupírozta.
A hülye, nem tudja irányítani a saját hálózatát, képtelen megbízható embereket szerezni. Megmondtam Tonynak, hogy Henry a saját eszén is túljár, túl okos, nem igazi üzletember - Á, dehogy, komoly pasas. Komolyabb nálad, Eddie. Henry lesz az első nigger, aki befut a szakmában. Hát csak figyeljetek. Tony megcsinálja. Nem csinálhatom meg helyetted. A saját unokatestvéred nem tudja megcsinálni neked, miután összehoztad Henryvel. Az a rohadt üzlet nem jön össze, ha én nem vagyok. Én hoztam össze, és én nem tudok befutni?
– Basszus! – vicsorgott a piros lámpára. Valaki nekiáll szétcseszni Henry hálózatát, és engem kérnek meg, hogy derítsem ki, mi van. Mintha Henry nem tudná maga kideríteni. Persze lehet, hogy tényleg nem tudja, mert nem olyan okos, mint amilyennek hiszi magát. Aztán mi a vége – Tony és közém áll.
Erről van szó, ugye? – gondolta Eddie. Henry éket akar verni Tony és közém. Ahogy anno arra is rávette őket, hogy intézzék el Angelót. Angelo volt Henry első kapcsolata. Henryt Angelo mutatta be nekem... én meg bemutattam Tonynak... Tony meg én intézzük az üzletet Philadelphiával és New Yorkkal... Angelo meg én párban voltunk... Angelo volt a gyenge kapocs... és Angelót kinyírták...
Tony meg én is párban vagyunk...
De csak egyikünkre van szüksége, ugye? Egy szállítóra a szervezetben.
Szét akar szedni minket Tonyval...
Basszus!
Eddie Morello cigaretta után kotorászott a zsebében, és benyomta az öngyújtó gombját a sport Cadillacben. Az autó teteje le volt engedve. Eddie szerette a napot és a szelet. Úgy érezte, mintha a halászhajóján lenne. Jó látási viszonyokat biztosított neki. Az nem jutott eszébe, hogy őt is könnyebb kiszúrni és követni. Mellette a padlón bőr aktatáska, benne hat kiló tiszta cucc. Azt mondták neki, hogy Philadelphiába már nagyon kell az anyag, és a hígítást is maguk intézik. Nagy, készpénzes ügylet. Dél fele ugyanilyen táskával fog visszajönni, csupa húszassal lesz megtömve, annál kisebb dohány nem lesz benne. Ketten jönnek. Nincs ok aggodalomra. Profik, és hosszú távú üzleti kapcsolatban állnak. Nem kell tartani attól, hogy átvágják, de azért ott a stukkere a bő ing alá rejtve, a nadrágszíja csatjánál, a leghasznosabb és legkényelmetlenebb helyen.
Ezt sürgősen át kell gondolni, mondta magában Morello. Lehet, hogy most jött rá, mi az ábra. Henry manipulálja őket. Henry manipulálja az egész szervezetet. Egy bokszos akar túljárni az eszükön.
És sikerül neki. Valószínűleg ő nyírta ki a saját embereit. A rohadék, szereti agyba-főbe verni a nőket, különösen a fehéreket. Jellemző, gondolta Morello. Mind ilyen. És azt hiszi magáról, hogy okos. Hát, okos – de nem annyira. Már nem. Nem lesz nehéz megmagyaráznia Tonynak. Eddie ezt biztosra vette. Megtörténik az átadás, aztán visszamegy. Vacsora Tonyval. Nyugodtan, értelmesen beszél. Tonynak ez tetszik. Mintha Harvardot végzett volna. Mint egy nyavalyás ügyvéd. Aztán megdolgozzuk Henryt, és átvesszük az ügyeket. Ez üzlet. Henry emberei benne lesznek. Nem azért vannak ott, mert szeretik Henryt, hanem a pénz miatt. Mindenki a pénz miatt. És akkor ő meg Tony átveszik a terepet, és akkor Eddie Morello befutott ember lesz.
Így van. Most jött ú, mi az ábra. Morello az órára nézett. Pontosan időre érkezett a bisztró félig üres patkolójába. Régimódi hely, vasúti kocsiból alakították át – közel a pennsylvaniai vonal. Eszébe jutott, amikor életében először vendéglőben evett az apjával, ilyen helyre jöttek, k nézték az elhaladó vonatokat. Az emlék mosolyra késztette. Utolsót szívott a cigarettából, és az aszfaltra pöccintette.
Megérkezett a másik kocsi. Kék Oldsmobile, ahogy mondták. A két fickó kiszállt. Egyikük, kezében aktatáska, feléje indult. Eddie nem ismerte, de jól öltözött, tisztes külsejű pasas volt, amilyennek egy üzletembernek lennie kell, szép, rozsdabarna öltönyben. Mint egy ügyvéd. Morello mosolygott magában, és nem nézett feltűnően a férfi felé. A másik a kocsinál maradt és figyelt, nyilván a biztonság kedvéért. Bizony, ezek komoly emberek. És hamarosan megtudják, hogy Eddie Morello is komoly ember, gondolta. Kezét az ölében tartotta, húsz centire az elrejtett pisztolytól.
– Itt az anyag?
– Itt a pénz? – kérdezett vissza Morello.
– Hibát követett el, Eddie – mondta a férfi figyelmeztetés nélkül, és kinyitotta a táskát.
– Hogy érti ezt? - kérdezte Morello. Körülbelül tíz másodperccel és egy egész élettel később kapott észbe.
– Úgy értem, Eddie, hogy viszlát – mondta halkan a férfi. A tekintete mindent elárult. Morello azonnal a fegyveréhez nyúlt, de ezzel csak a másiknak segített.
– Rendőrség, ne mozduljon! – kiáltotta a férfi, és az első lövés átszakította a táska felnyitott tetejét.
Eddie elővette a pisztolyát, de csak a kocsi padlójára sikerült leadnia egy lövést. A zsaru viszont alig egy méterre állt tőle, ahonnét nemigen lehet hibázni. A fedező rendőr futott feléjük, furcsállta, hogy Charon hadnagy nem tudta meglepni a fickót. Miközben szemmel tartotta, az aktatáska eldőlt, a nyomozó kinyújtotta a karját, és szolgálati pisztolyát majdnem a férfi mellére helyezve, egyenest szíven lőtte.
Morello most már mindent értett, de csak egy-két másodpercig. Henry műve az egész. Henry befutott, kész. Morello tudta, hogy életének egyetlen célja az volt, hogy összehozza Henryt és Tonyt. Ez most már kevésnek tűnt.
– Erősítést! – üvöltötte Charon a haldokló fölött. Lehajolt, és megragadta Eddie revolverét. Egy perccel később két állami rendőrautó állt meg csikorgó fékekkel a parkolóban.
– Ez az átkozott hülye! – mondta Charon a társának öt perccel később. Remegett, ahogy ölés után az ember szokott. – Elővette a fegyverét, mintha nem leptem volna meg.
– Láttam mindent – mondta a fiatalabb nyomozó, abban a hitben, hogy valóban mindent látott.
– Úgy van, ahogy mondta, uram – mondta az állami rendőrség őrmestere. Kinyitotta az Oldsmobile-ból származó aktatáskát. Tele volt heroinos zacskókkal. – Nagy fogás.
– Aha – morogta Charon. – Kivéve, hogy holtan nem tud mesélni ez a hülye fasz. – Ami igaz is volt. Remek, gondolta a hadnagy, és sikerült megállnia, hogy ne mosolyogjon a helyzet őrült humorán. Rendőrtisztek szeme láttára követett el egy tökéletes gyilkosságot. Henry hálózata biztonságban van.
Mindjárt itt az idő. Megtörtént az őrségváltás. Az utolsó. Az eső továbbra is egyenletesen esett. Jó. A tornyokban a katonák összekuporodtak, hogy szárazak maradjanak. A pocsék időben a szokásosnál is jobban unatkoztak, és az unatkozó emberek kevésbé elővigyázatosak. Minden fény kihunyt. Még a barakkokban sem égtek a gyertyák. Kelly lassan, alaposan végigpásztázta a tábort a távcsővel. A tiszti szállás ablakában emberi alak tűnt föl, az időjárást kémlelte – az orosz, nyilván. Ó, szóval az a hálószobád? Remek. A hármas számú gránátos – Mendez tizedes, ugye? – az első lövés arra a nyílásra van beprogramozva. Sült orosz.
Gyerünk, csináljuk. Jó lenne lezuhanyozni. Úristen, vajon van-e még nekik abból a Jack Daniel's-10? A szabály az szabály, de vannak kivételek.
A feszültség nőttön-nőtt. Nem a veszélyfaktor miatt. Kelly egyáltalán nem érezte magát veszélyben. A behatolás volt csupán ijesztő. Most már minden a repülőktől meg a tengerészgyalogosoktól függ. Az én szerepemnek majdnem vége, gondolta Kelly.
Tűz! – adta ki a parancsot a kapitány.
A Newport News csak pillanatokkal előtte kapcsolta ki a radarjait. A központi tűzvezető állásban a navigációs tiszt ismert tereptárgyak bemérésével segített a tüzérosztagnak megállapítani a cirkáló pontos helyzetét. Túlzott óvatosság, de ez a megbízatás megkívánta. A navigációs és tűzvezető lokátorok most mindenkinek segítettek, hogy hajszálpontosan kiszámítsák a pozíciójukat.
Az első lövéseket a bal oldali öthüvelykes gépágyúk adták le. A dupla, 38 kaliberes fegyverek éles ugatását nehezen viselte a fül, de létrehoztak valami furcsa szépséget is. Sajátosságuknál fogva minden lövéssel egy-egy sárga tűzkarikát eresztettek ki. Mintha tekergő, sárga kígyók kergették volna saját farkukat ezredmásodpercnyi életükben. Aztán eltűntek. Hatezer méterre a lövések irányában kigyulladt az első két világító lövedék, ugyanolyan fémes, sárga fényt árasztottak, mint ami pár pillanattal előtte az ágyúkat díszítette. Észak-Vietnam nedves, zöld tájképe narancsszínűre változott.
– Úgy nézem, ötvenhét milliméteres gépágyúk. Még a legénységet is látom. – A távolságmérő már be volt állítva a helyes irányba. A fény csak megkönnyítette a dolgukat. Skelley főtörzs szembeszökő gondossággal állította be az irányt a számtáblán. Tíz másodperccel később nyolc gépágyú dördült el. Aztán újabb tizenöt, és a légvédelmi tüzérségi állás por- és tűzfelhő közepette megsemmisült.
– Első sortűz talált. Alfa célpont megsemmisült. – A főtörzs megkapta a parancsot alulról, hogy váltson át a következőre. Ő is rövidesen nyugdíjba megy, mint a kapitány. Mi lenne, ha fegyverkereskedést nyitnának?
Távoli mennydörgésnek hatott, de nem egészen. Meglepő viszont, hogy Kelly semmi reagálást nem észlelt odalentről. A látcsővel észrevette, hogy egyesek forgatják a fejüket. Talán megjegyzéseket is tesznek. Ennyi, nem több. Végül is az ország harcban áll, hozzászoktak a kellemetlen zajokhoz, különösen azokhoz, amelyek távoli mennydörgésnek hatnak. Nyilvánvalóan messziről jönnek, nem keltenek aggodalmat. Ilyen időben még a torkolattüzet sem látni. Kelly azt hitte, egyik-másik tiszt kijön és körülnéz. A helyükben ezt tette volna. De nem.
Kilencven perc, és jöhet a visszaszámlálás.
A tengerészgyalogosok könnyű felszerelésben vonultak a tat felé. Nem kevés matróz figyelte őket. A felszállópályára érve Albie és Irvin számba vette őket, és a helikopterekhez irányította.
A sor végén Maxwell és Podulski haladt. Mindketten legrégebbi, siralmas állapotban levő egyenruhájukat vették föl, melyet még hajóparancsnokként hordtak, de jó emlékeket és jó szerencsét idézett föl számukra. Még a tengernagyok is babonásak. A tengerészgyalogosok most látták csak, hogy a sápadt admirális – mert így gondoltak rá – a Becsület-érdemérem tulajdonosa. A legmagasabb katonai kitüntetés sokuk pillantását odavonzotta és tiszteletteljes biccentéseket váltott ki, amit a tengernagy feszült arccal nyugtázott.
– Készen állnak, kapitány? – kérdezte Maxwell.
– Igen, uram – felelte Albie nyugodtan, elnyomva idegességét. Kezdődik a show. – Viszontlátásra körülbelül három óra múlva.
– Jó vadászatot! – Maxwell kihúzta magát, és szalutált a fiatalabbnak.
– Lenyűgözőek! – mondta Ritter. Ő is khaki színű ruhát viselt, hogy igazodjon a tisztekhez. – Istenem, remélem, hogy sikerül.
– Igen – suttogta James Greer, miközben a hajó szélirányba fordult. A felszállópálya személyzete kivilágított jelzőbotokkal közeledett a két csapatszállítóhoz, hogy irányítsa a felszállást. Aztán a nagy Sikorskyk egyenként felemelkedtek, kiegyensúlyozták magukat a turbulenciában, és elindultak nyugatnak, a szárazföld és a küldetés felé. – Most rajtuk a sor.
– Derék fiúk, James – mondta Podulski.
– Clark is nagyon meggyőző. Értelmes – jegyezte meg Ritter. – Mivel foglalkozik amúgy?
– Azt hiszem, most épp szabadúszó. Miért?
– Nálunk mindig van hely olyanoknak, mint ő. Annak a srácnak fog az esze – ismételte meg Ritter, és valamennyien visszaindultak a műveleti terembe. A felszállópályán a Cobrák legénysége az utolsó, repülés előtti vizsgálatokat végezte. Negyvenöt perc, és ők is felszállnak.
Kobra, itt Tücsök. Időmérés. Igazolja vissza.
– Igenis! – mondta Kelly fennhangon, de nem nagyon hangosan. Lekopogtatott a rádión három vonást, és kettőt kapott vissza. Az Ogden ezzel jelezte, hogy a művelet elindult, és megismételték az ő visszaigazolását.
– Még két óra, és szabadultok, fiúk – mondta a tábor foglyainak. Nem izgatta magát amiatt, hogy a tábor többi lakójának kevésbé felszabadító élményben lesz része.
Kelly megette az utolsó szelet ételt, és a csomagolást és a szemetet a combzsebébe csúsztatta. Elmozdult búvóhelyéről. Megtehette, mert besötétedett. Visszanyúlt, megpróbálta kitörölni ottléte nyomait. Még sor kerülhet újabb, hasonló megbízatásra, minek tudja meg' a másik fel, hogyan történik? A feszültség végül odáig emelkedett, hogy vizelnie kellett. Szinte mulatságos volt, úgy érezte, mintha kisfiú lenne, de a nap folyamán megivott két liter vizet.
Harminc perc repülési idő az első leszállópontig, és újabb harminc perc, amíg ideérnek. Amikor elérik a távolabbi domb tetejét, élő kapcsolatba lépek velük, és irányítom a végső megközelítést. Na, gyerünk.
Tüzelés jobbra irányítva. A Target Hotel célpont irányzékban – jelentette Skelley. – Távolság... kilenc-kettő-ötzéró. – Az ágyuk ismét eldördültek. Egy százmilliméteres gépágyúval most rájuk lőttek a partról. A legénység nézte, hogyan semmisíti meg a Newport News a légelhárító ütegük maradékát. Mivel nem tudták elhagyni az ágyúkat, legalább megpróbáltak visszalőni és megsebesíteni a part közelében járkáló, óriási hajót.
– Ott vannak a helikopterek – mondta az első tiszt a műveleti teremben. A radarkijelzőn a blipek áthaladtak a part vonalán az Alfa és Bravó célpontok fölé. Felvette a telefont.
– Itt a kapitány.
– Itt az első tiszt, uram. A helikopterek már a szárazföld fölött haladnak befele a légi folyosón, amit kijelöltünk számukra.
– Helyes. Készüljön a tűzfeladat lefújására. Harminc perc múlva utántöltjük a helikoptereket. Tartsa jól szemmel a radart!
– Igenis, uram.
– Jézusom, mi folyik itt? – kérdezte az egyik radarkezelő.
– Először seggbe lőjük őket – vélekedett a mellette ülő. – Aztán teljesen kicsináljuk őket.
Már csak percek vannak hátra, és a tengerészgyalogosok leszállnak. Az eső kitartóan esett, de a szél elállt.
Kelly előjött a rejtekhelyéről. Már nem állt fenn annak veszélye, hogy körvonalai kivehetők. Elég növényzet volt mögötte, és öltözéke és szabadon maradt bőrének festése beolvadt a környezetbe. Alaposan körbenézett, hol leskelődik rá veszély, hol lát valami szokatlant, de semmit sem látott. Minden csupa sár. A siralmas dombvidék nedvessége és vörös agyaga átjárta, áthatolt egyenruhája anyagán, át a pórusain.
Már tíz perce leszálltak. A tengerpart felől időnként ismét hallatszott a távoli dörej, de épp folyamatossága miatt hatott kevésbé veszélyesnek. Leginkább mennydörgésnek hallatszott, és csak Kelly tudta, hogy nyolchüvelykes gépágyúk egy hadihajóról. Ismét leült, és könyökét a térdére támasztva kémlelte a tábort a látcsővel. Még mindig semmi fény. Semmi mozgás. Vágtázik feléjük a halál, és fogalmuk sincs. Kelly annyira koncentrált a látnivalóra, hogy majdnem elhanyagolta a hangokat.
Nehezen lehetett kihallani az eső zajából a távoli, halk és bizonytalan morajt, de nem halkult. Sőt, egyre erősödött. Kelly elemelte a fejét a látcsőről, és arra fordult, szája nyitva maradt, és megpróbálta megállapítani, mi okozza.
Motorzaj.
Teherautók motorzaja. Jó, van egy út a közelben... nem, a főút ennél messzebb van... és a másik irányban.
Talán szállítmány érkezik. Élelem, posta.
Ez nem csak egy teherautó.
Kelly fölmászott a domb tetejére, nekidőlt egy fának, és figyelte azt a pontot, ahol a táborba vezető földút leágazik a folyó északi partját követő útból. Valami mozog. Odairányította a látcsövet.
Teherautó... kettő... három... négy... jóságos Isten...!
Réslámpák égtek rajtuk, a fényszórók le voltak ragasztva. Ez azt jelenti, hogy katonai teherautók. A másodiknak a fénye valamelyest megvilágította az elsőt. Emberek ülnek hátul, sorban, mindkét oldalon.
Katonák.
Várj, Johnnie fiú, ne pánikolj! Ne siesd el... lehet, hogy csak…
A teherautók befordultak a Kobra-domb lábánál. Az egy toronyban az őr kiáltott valamit. A többi átvette. A tiszti barakkban lámpa gyulladt. Valaki kijött, valószínűleg az őr nagy, levetkőzve, és kiabálva kérdezett valamit.
Az első teherautó megállt a kapunál. Valaki kiszállt, és ordított, hogy nyissák ki. A másik teherautó megállt mögötte. Katonák szálltak le róla. Tíz... húsz... harminc... Kelly még tovább számolt... de nem a számuk a lényeg. Hanem amit csinálnak.
Kénytelen volt elfordítani a szemét. Mitől tudja még megfosztani a sors? Miért nem veszejti el, S akkor kész? De a sorsot nemcsak az élete érdekli. Soha nem az érdekelte. Mint mindig, Kelly többért felelős, nemcsak a saját életéért. Elővette a rádiót, és bekapcsolta.
– Tücsök, itt Kobra, vége.
Semmi.
– Tücsök, itt Kobra, vége.
Mi az ábra? – kérdezte Podulski.
Maxwell átvette a mikrofont. – Kobra, itt Tücsök, mi az üzenet? Vége.
– Azonnal leállni, leállni, leállni, vétel. – Valamennyien hallották.
– Ismételje, Kobra. Ismételje!
– Műveletet leállítani – mondta Kelly olyan hangosan, ami már biztonságát veszélyeztette. – Leállítani, leállítani, leállítani! Azonnali visszajelzést kérek!
Beletellett pár másodpercbe. – Vettük a parancsot a leállásra. Visszaigazoljuk. Feladat leállítva. Maradjon készenlétben.
– Vettem, maradok.
Mi van? – kérdezte Vinh őrnagy.
– Tudomásunk van róla, hogy az amerikaiak rajtaütésre készülnek – felelte a kapitány, és visszapillantott az embereire. Azok ügyesen felfejlődtek, egyik felük megindult a fák felé, a másik felük körkörös védelemre állt fel a táboron belül, és amint felvették a pozíciójukat és beásták magukat. – Őrmester elvtárs, parancsom van, hogy átvegyem a tábor védelmét a többi egység megérkezéséig. Önnek elrendelték, hogy az orosz vendéget biztonsága érdekében Ha Nôi-ba vigye.
– De...
– A parancsot maga Giap tábornok adta ki, őrnagy elvtárs. – Ami valóban gyorsan eldöntötte a vitát. Vinh visszament a szobájába felöltözni. A helyettese elment, hogy felkeltse a sofőrt.
Kelly nem tudott mit tenni, csak figyelt. Negyvenöt, de lehet, hogy több. Nehéz megszámolni őket, ha mozognak. Csapatokban ásták az állásokat a gépfegyvereknek. Az erdőben járőralakulatok cirkáltak. Ez közvetlen veszélyt jelentett számára, mégis várt még. Meg kellett bizonyosodnia, hogy helyesen cselekedett-e, nem pánikolt-e be, nem szállt-e inába a bátorsága.
Huszonöten ötven ellen, rajtaütéssel és tervszerűen, az nem nehéz. Huszonöten száz ellen rajtaütés nélkül... reménytelen. Helyesen cselekedett. Semmi értelme újabb huszonöt holttesttel növelni a lajstromot, amit Washingtonban vezetnek. Lelkiismeretében nem fér meg ekkora tévedés vagy ennyi ember élete.
A helikopterek visszafelé tartanak, uram, ugyanazon az útvonalon, amin bementek – közölte a radarkezelő az első tiszttel.
– Túl hamar – felelte az első tiszt.
Az Isten verje meg, Dutch! Most mi van...?
A megbízatás le van fújva, Cas – felelte Maxwell a térképasztalt bámulva.
– De miért?
– Mert Mr. Clark így rendelkezett – mondta Ritter. – Ő a szemünk. Ő dönt. Ezt ön is tudja, tengernagy úr. Uraim, valamiről ne feledkezzünk meg. Bent van egy emberünk.
– Sok emberünk van bent.
– Ez igaz, uram. De ma éjszaka csak egyikük tud kijönni. Ő is csak akkor, ha szerencsénk lesz.
Maxwell Franks kapitányra nézett. – Induljunk a part felé, amilyen gyorsan lehet.
– Igenis, uram.
Ha Nôi-ba? Miért?
– Mert ez a parancs. – Vinh átfutotta a táviratot, amit a kapitánytól kapott. – Nahát, az amerikaiak ide akartak jönni! Remélem, meg is érkeznek. Ez nem So'n Tây lesz!
A gyalogsági hadművelet gondolata nem nagyon örvendeztette meg Griscsanov ezredest, az utazás Ha Nôi-ba pedig azt jelenti, hogy ellátogathat a követségre, még ha bejelentés nélkül is.
– Összecsomagolok, őrnagy.
– Siessen! – förmedt rá a törpe, és azon tűnődött, hogy Ha Nôi-i útja nem valamiféle kihágásnak tudható-e be.
Rosszabbul is végződhetne. Most, hogy Vinh kegyesen visszaszolgáltatta a jegyzeteit, Griscsanov összeszedte őket, és becsúsztatta a hátizsákjába. Ha Nôi-ban majd átadja Rokosszovszkij tábornoknak, és ha hivatalos kézben lesznek, érvelni tud amellett, hogy tartsák életben az amerikaiakat. Minden rosszban van valami jó.
Hallotta, hogy közelednek. Még messze járnak, és nehézkesen mozognak, talán fáradtak, de közelednek.
– Tücsök, itt Kobra, vége.
– Halljuk, Tücsök.
– Indulok. Emberek vannak a dombomon, erre jönnek. Nyugat felé megyek. Tudnak küldeni helikoptert?
– Igen. Vigyázzon magára, fiam. – Maxwell hangját hallotta, tele aggodalommal.
– Indulok. Vége. – Kelly zsebre tette a rádiót, és a dombtető felé indult. Egy pillanatra körülnézett, összevetette a látottakat azzal, amit korábban látott.
Sötétben különösen gyorsan tudok futni, mondta annak idején a tengerészgyalogosoknak. Ideje bebizonyítani. Utoljára hallgatózott a közeledő észak-vietnami katonák irányába, aztán kiválasztott egy ritkásabb részt, és elindult lefele a dombról.

30
Utazó ügynökök
Mindenki tudta, hogy valami nincs rendben. Alig egy órával az indulás után a két mentőhelikopter visszaérkezett az Ogdenre. Az egyiket azonnal félregurították. A másikat, amelyet az első pilóta vezetett, újratöltötték. Albie kapitány a leszállás pillanatában lesietett, és a parancsnoki hídházba rohant, ahol a parancsnoki csapat várta. Közben észlelte, hogy az Ogden és kísérete nagy sebességgel halad a part felé. A kedvetlen tengerészgyalogosok is lekászálódtak, csendben, lehorgasztott fejjel ürítették ki fegyvereiket.
– Mi történt? – kérdezte Albie.
– Clark lefújta. Csak annyit tudunk, hogy elindult lefele a dombról, azt mondta, vannak ott. Megpróbáljuk kihozni. Mit gondol, merre megy? – kérdezte Maxwell.
– Helyet keres, ahol a helikopter föl tudja szedni. Nézzük a térképet.
Ha lett volna rá érkezése, Kelly azon elmélkedett volna, hogy milyen gyorsan tud a jó rosszra fordulni. De nem volt. A túlélés komplex feladvány, és abban a pillanatban más feladvány nem létezett. Egy biztos: nem unalmas, és némi szerencsével nem is nagyon megerőltető. Még nincs sok, támadás ellen védelmet biztosító katona a táborban, és nincsenek elegen komoly védelmi járőrözésre. Ha aggódnak egy újabb So'n Tây-féle támadás miatt, akkor tűzerejüket odabent tartják, a dombtetőkre pedig megfigyelőket állítanak. Ennél többet nem tehetnek, legalábbis egyelőre. Kelly ötszáz méterrel maga mögött hagyta a Kobra-domb tetejét. Lassított, hogy lélegzethez jusson – nem annyira a erőfeszítéstől fulladt ki, inkább a félelemtől, de a kettő össze is adódott. Talált egy kisebb magaslatot, és megállt pihenni a túloldalán. Hangokat hallott maga mögött, de beszédhangokat, nem mozgás zaját. Rendben, jól mérte föl a taktikai helyzetet. Idővel nyilván több katona érkezik, addigra viszont ő már messze jár.
Ha be tudják küldeni értem a helikoptert.
Kellemes gondolat.
Voltam már ennél szorultabb helyzetben is, mondatta vele a dac.
Mikor? – kérdezte a benne lakozó pesszimizmus csendesen.
E pillanatban egyetlen értelmes dolgot tehet: minél messzebbre kell jutnia a katonáktól. Utána leszállóhelyet kell találnia a helikopternek, hegy ki tudjon jutni. Nem kell pánikba esni, de nem is tétovázhat. Reggelre még több katona érkezik, és ha a parancsnokuknak van sütnivalója, kíváncsi lesz, nem talál-e ellenséges felderítőt a közelben. Ha nem jut ki hajnalig, akkor jelentősen megnő annak az esélye, hogy soha nem tud kimenekülni ebből az országból. Indulás. Keresni kell egy jó helyet. Hívni a helikoptert. Elhúzni innét. Négy órája van hajnalig. A helikopter harminc percre van innét. Két-három órát tud rászánni arra, hogy leszállóhelyet találjon, és hívja őket. Nem látszik olyan nehéznek. Kelly ismerte a SENDER GREEN környékét légifelvételekről. Pár percet szánt rá, hogy körülnézzen és betájolja magát. Arra, az útkanyaron túl talál tisztást leggyorsabban. Hazárdjáték, de nem rossz ötlet. Átrendezte magán a felszerelést, a tartalék tölténytárakat úgy rakta, hogy könnyebben elérje őket. Semmitől sem tartott jobban, mint hogy elfogják, a PLASTIC FLOWER-esek kezébe kerül, nem tudja felvenni velük a harcot, és nem a maga kezében van a sorsa. Valami azt súgta, hogy ennél még a halál is jobb. Felvenni a harcot, akár minimális eséllyel is, az nem öngyilkosság. Jó. El van döntve.
Továbbindult.
Hívjuk? – kérdezte Maxwell.
– Ne, most ne – mondta Albie kapitány. – Majd Mr. Clark hív bennünket. Most nagyon elfoglalt. Hagyjuk békén. – Irvin lépett be a műveleti terembe.
– Clark? – kérdezte az őrmester.
– Menekül – mondta neki Albie.
– Akarja, hogy érte menjek pár emberrel az egyes mentővel? – Nem kellett kérdeznie, hogy megpróbálják-e kihozni Clarkot. A tengerészgyalogosok testületileg irtóznak magukra hagyni embereket.
– Az én feladatom, Irvin – felelte Albie.
– Inkább a mentést irányítsa, uram – mondta Irvin megfontoltan. – Lőni bárki tud.
Maxwell, Podulski és Greer nem szólt bele, csak figyelt, hallgatta a két profit, aki tudja, mit beszél. A tengerészgyalogosok parancsnoka hajlott a legmagasabb rangú, nem hivatásos tiszt bölcs szavaira.
– Vigye, amire szüksége van. – Albie Maxwellhez Fordult. – Uram, szeretném megindítani a mentést.
A haditengerészeti műveletekért felelős vezérkari főnök helyettese átadta a fejhallgatót egy mindössze huszonnyolc éves tengerészgyalogsági tisztnek, és vele együtt a meghiúsult küldetés taktikai parancsnokságát. Ezzel Dutch Maxwell karrierje véget ért.
A mozgás kevésbé ijesztő. Kelly úgy érezte, hogy ha mozog, akkor saját kezébe veszi a sorsát. Ez ugyan illúzió, és jobbik eszével tudta is, de így reagált a szervezete, és ez megkönnyítette a dolgát. Leért a domb aljára, ahol sűrűbb volt az növényzet. Ott. Az út túloldalán volt egy rétnek látszó, nyílt terület. Talán a folyó hullámtere. Jó lesz. Nem a képzelet játéka. Előkapta a rádiót.
– Kobra Tücsöknek, vége.
– Itt Tücsök. Vesszük, közel vagyunk, készenlétben.
Az üzenet lihegve, akadozva érkezett: – Dombtól nyugatra... út túloldalán... kábé három kilométerre a célponttól... nyílt terület. Közelben vagyok. Küldjék a helikoptert. Villanófénnyel jelzek.
Albie a térképre nézett, aztán a légifelvételekre. Rendben, nem látszik nehéznek. Rábökött a térképre, a légiirányító altiszt pedig azonnal továbbította az adatokat. Albie megvárta, míg visszajeleznek, utána leadta Clarknak.
– Rendben, egyes mentő indul, kettő-zéró percre vagyunk.
– Vettem. – Albie a sercegés ellenére is hallotta Clark hangjában a megkönnyebbülést. – Ott várok. Vége.
Köszönöm, Istenem.
Kelly lassított, és sietség nélkül, csendben haladt az út felé. Második észak-vietnami tartózkodása nem nyúlik olyan hosszúra, mint az első. Most nem kell úszva kijutnia, és az oltások segítségével, amiket indulása előtt kapott, talán nem jön rá a hányás annak az istenverte folyónak a vizétől. Nem lazított, de kicsit csökkent benne a feszültség. Az eső sűrűsödött, a lehető legjobbkor, hogy tompítsa a zajokat és csökkentse a láthatóságot. Ez jó. Talán Isten, talán a sors vagy a Nagy Manitu úgy döntött, végül is nem átkozza meg. Tíz méterre az úttól ismét megállt, és körülnézett. Semmi. Pár perc pihenőt engedélyezett magának, hogy a stressz alábbhagyjon. Nincs értelme átrohanni. Nyílt terepre kerülni veszélyes, ha valaki egyedül van ellenséges területen. Szorosan fogta a gépkarabélyt – a gyalogosok Teddy mackóját –, és kényszerítette magát, hogy lassan, mélyeket lélegezzen, amitől lassul a szívverés. Amikor megközelítette a normálisat, ismét az út felé indult.
Micsoda pocsék utak, gondolta Griscsanov, még az otthoniaknál is rosszabbak. Az autó viszont meglepő módon francia gyártmány, ráadásul jól szalad, vagy szaladna, ha hagyná a sofőr. Vinh őrnagynak kellene vezetnie. Tiszt lévén, nyilván tud vezetni, de amilyen rátarti barom, a tisztiszolgájára bízta, az a kétbalkezes kis paraszt meg valószínűleg szekérnél bonyolultabbat még életében nem vezetett. A kocsi ide-oda csúszkált a sárban. A sofőr az eső miatt is rosszul látott. Griscsanov lehunyta a szemét a hátsó ülésen, és magához szorította a hátizsákját. Minek nézze az utat? Csak megijed tőle. Olyan, mint rossz időben repülni, gondolta. Egyetlen pilóta sem szereti, különösen akkor, ha más irányít.
Kelly várt, körülnézett, mielőtt átmenne az úton, és hallgatózott, nem közeledik-e teherautó, ami most a legnagyobb veszélyt jelenti számára. Semmi. Rendben. A helikopter öt perc múlva itt lesz. Fölegyenesedett, és bal kezével hátranyúlt a jelzőlámpáért. Balra figyelt, miközben átindult az úton, azon az úton, amelyen a további katonai szállítóautók jönnének a már teljesen biztonságos börtöntáborba. A francba!
Az összpontosítás nem szokott John Kellynek problémát okozni, de most ez történt. A út sarában cuppogó kocsi zaja nem különült el eléggé a környezet zajaitól, és mire felismerte a különbséget, már késő volt. Amikor az autó megjelent a kanyarban, Kelly épp az út közepéig ért, és úgy állt ott, mint őz a fényszóróban. Biztos volt benne, hogy a sofőr meglátta. Ami eztán következett, gépiesen történt.
Kelly felemelte a gépkarabélyt, és rövid sorozatot adott le a vezetőülés irányában. Az autó egy pillanatig még tovább haladt, erre leadott egy második sorozatot a vezető melletti ülésre. Ekkor a kocsi irányt változtatott, és egyenest egy fának csapódott. Az egész jelenet nem tartott tovább három másodpercnél, és Kelly szíve egy szörnyűségesen hosszú kihagyás után ismét dobogni kezdett. Odarohant az autóhoz. Kit ölt meg?
A sofőr kiesett a szélvédőn keresztül, két találat érte a fején. Kelly felrántotta az anyósülés felőli ajtót. Az őrnagy! Szintén fejlövést kapott. Nem pontosan középre, és bár a koponyája jobboldalt szétnyílt, a teste még rángatózott. Kelly kirántotta az autóból, és letérdelt, hogy megmotozza. Ekkor nyögést hallott a járműből. Odaugrott, behajolt, és hátul a padlón még egy embert talált. Az orosz! Kelly őt is kihúzta. Hátizsákot szorongatott a kezében.
Olyan gépiesen cselekedett, mint a lövésnél. Addig verte az oroszt a tussal, míg az el nem vesztette az eszméletét, majd gyorsan átkutatta a férfi egyenruháját, nem talál-e nála titkos iratokat. Minden papírt és dokumentumot a zsebébe gyömöszölt. A vietnami nézett rá, egyik szeme még működött.
– Az élet nem igazságos – mondta Kelly ridegen, ahogy a tekintet megmerevedett.
– Most mi a fenét csináljak veled? – kérdezte Kelly az ájult orosz felé fordulva. – Te vagy az a pasas, aki a mieinket zaklatta, mi? – Mellé térdelt, és kinyitotta a hátizsákot. Vastag papírkötegeket talált benne, ami választ adott a kérdésére, tekintve, hogy a szovjet ezredesnek ez furcsamód nem állt módjában.
Gondolkodj gyorsan, John, a helikopter már nincs messze.
Megvan a jelzőfény! – mondta a másodpilóta.
– Mindent bele! Sietünk! – A pilóta olyan erővel vezette a Sikorskyt, ahogy a rotorok engedték. Kétszáz méterrel a tisztás előtt hirtelen visszahúzta a botkormányt, és a 45 fokos, felhúzott orrhelyzetben az előrehaladás gyorsan véget-ért, valójában tökéletesen sikerült, mert a mentőhelikopter a villogó infravörös jelzőlámpától alig egy méternyire került vízszintesbe. Hatvan centivel a föld felett lebegve megállt, kicsit lökdöste a szél. A parancsnok mindent bevetett, hogy a gépet nyugalomban tartsa, így nem tudott gyorsan reagálni arra, amit meglátott. Azt észrevette, hogy a rotorszél fellöki a túlélőt, akiért jött, de...
– Jól látom, hogy ketten vannak odalent? – kérdezte az interkomban.
– Menj, menj, menj – szólt bele egy másik hang. – Utasok a fedélzeten, indulj!
– Akkor húzzunk innét, de azonnal! – A pilóta meghúzta a kollektív kart, berúgta a kormánypedált, és a gép orrát megdöntve megindult a folyó fele, és közben felgyorsult. Nem úgy volt, hogy csak egyet kell felszedniük? Jó, ezzel most nem foglalkozik többet. Repülnie kell, ötven veszélyes kilométer van hátra, mire víz fölé és biztonságba jutnak.
– Ez meg ki a fene? – kérdezte Irvin.
– Stoppos – felelte Kelly, túlkiabálva a hajtóműveket. Nemet intett a fejével. Hosszan magyarázhatná, de minek? Várhat. Irvin megértette, és megkínálta a kulacsával. Kelly az utolsó cseppig kiitta. Ezután kezdődött a remegés. A legénység és öt tengerészgyalogos szeme láttára Kelly úgy reszketett, mintha az Északi-sarkon lenne. Összekuporodott, és magához szorította a fegyvert, míg Irvin ki nem szedte a kezéből és biztonságba nem helyezte. Látta, hogy Kelly lőtt vele. Majd megtudja, miért és mire. Az ajtónál elhelyezkedő lövészek a folyó árterét figyelték, eközben a légi jármű vijjogva emelkedett mintegy harminc méterre a kanyargó víztükör fölé. A visszaút eseménytelennek bizonyult, messze nem olyannak, mint amilyenre számítottak, és ugyanez a helyzet az egész éjszakával. Mi ment félre? Ez a kérdés motoszkált mindenki agyában. A feleletet az a férfi tudja megadni, akit az imént felvettek. De ki a csuda a másik, és nem orosz egyenruha van rajta? Két tengerészgyalogos őrizte. Egyikük összekötözte a kezét, egy harmadik pedig visszaszíjazta a hátizsák tetejét.
– Egyes mentő, már víz felett vagyunk. Kobra a fedélzeten, vége.
– Egyes mentő, itt Tücsök, rendben, vettük. Készenlétben vagyunk. Vége. – Albie felnézett. – Na, megvan.
Podulski tudta megemészteni legnehezebben. A BOXWOOD GREEN kezdettől fogva az ő ötlete volt. Ha sikerül, minden megváltozott volna. Utat nyitott volna a CERTAIN CORNET-nek, megváltoztatta volna a háború menetét – és fia halála nem lenne hiábavaló. A többiekre nézett. Majdnem megkérdezte, nem próbálják-e meg még-egyszer, de idejében észbe kapott. Teljes kudarc. Annak az embernek, aki fogadott hazáját közel harminc éve szolgálja, keserű volt a gondolat, és még keserűbb a valóság.
Nehéz nap ez a mai, mi? – kérdezte Frank Allen.
Mark Charon hadnagy meglepően élénk volt ahhoz képest, hogy halálos lövöldözés, utána pedig egy majdnem olyan szigorú kihallgatás részese volt.
– A hülye barom. Elkerülhette volna – mondta Charon. – Gondolom, nem tetszett neki a gondolat, hogy a Falls Roadra kerül – tette hozzá a kábítószerosztály hadnagya, Maryland állami fegyházára célozva. A Baltimore központjában álló, komor épületet a bentlakók Frankenstein kastélyának nevezték el.
Allennek nem kellett sokat magyaráznia. Az esettel kapcsolatos eljárási szabályzat egyértelmű. Charon tíz munkanapra hivatali szabadságra megy, az osztály pedig ezalatt kivizsgálja, hogy a halált okozó intézkedés megfelel-e a hivatalos irányelveknek. Ez lényegében kéthetes fizetett szabadságot jelent, bár felmerülhet a további kihallgatás szükségessége. Charon esetében azonban nincs nagy valószínűsége, hiszen több rendőr is szemtanúja volt az esetnek, egyikük mindössze hét méterről.
– Enyém az ügy, Mark – mondta neki Allen. – Átnéztem az előzményeket. Úgy tűnik, nem lesz gond. Tettél bármit, amitől beijedt?
Charon nemet intett a fejével. – Nem, semmit, nem is kiáltottam rá, míg a fegyveréhez nem nyúlt. Próbáltam csillapítani meg nyugtatni, de épp az ellenkezőjét csinálta. Eddie Morello az ostobaságába halt bele – jegyezte meg a hadnagy, és bár nem látszott rajta, még élvezte is, hogy igazat mond.
– Hát, nem fogok könnyeket hullatni egy narkós miatt. Ma különben is jó napunk van, Mark.
– Hogyhogy, Frank? – Charon leült, és elvett tőle egy cigarettát.
– Telefonáltak Pittsburghből. Úgy tűnik, van tanú a szökőkutas gyilkosságra, amivel Em és Tom foglalkozik.
– Komolyan? Ez jó hír. Ki az?
– Valaki, a fickó szavaiból ítélve valószínűleg nő, aki látta, ahogy elintézik Maddent és Waterst. Úgy tűnik, hogy a lelkipásztorának beszélt róla, aki megpróbálja rávenni, hogy fedje fel.
– Nagyszerű – jegyezte meg Charon, és éppoly jól leplezte a jeges érzést, ami belül elfogta, mint első bérgyilkossága feletti diadalérzetét. Újabb eltakarítanivaló. Ha szerencséje van, ez az utolsó.
A helikopter villantott, és simán leszállt az Ogdenre. Amint megállt, sokan indultak hátra a leszállóhelyre. Amíg közeledtek, a fedélzeti legénység lánccal rögzítette a gépet. Először a tengerészgyalogosok szálltak ki. Megkönnyebbültek, hogy biztonságban vannak, ugyanakkor csalódottak is voltak az éjszaka történtek miatt. Tudták, hogy az időzítés majdnem tökéletes – terv szerint is ekkor kellett volna visszatérniük kimentett bajtársaikkal együtt, és úgy várták ezt a pillanatot, mint győztes sportolók az eredményhirdetést. Nem így lett. Vesztettek, és még mindig nem tudják, miért.
Aztán előbukkant Irvin egy másik tengerészgyalogossal; valakit cipeltek, ami igencsak meglepte az összesereglett parancsnokokat. Utánuk Kelly is leszállt. A helikopter pilótája tágra nyílt szemmel nézett. Valóban ketten voltak a réten. Leginkább azonban megkönnyebbülést érzett, hogy újabb, félig sikerült mentőakciót hajtott végre Észak-Vietnamban.
– Ki a fene ez? – kérdezte Maxwell, miközben a hajó kelet felé fordult.
– Hm, fiúk, vigyék be a fickót, és azonnal különítsék el! – mondta Ritter.
– Nincs eszméleténél, uram.
– Akkor hívjanak orvost is – rendelkezett Ritter.
Az Ogden sok üres katonai szálláshelyének egyikét választották ki a beszámoltatás helyszínéül. Kellynek csak annyit engedtek, hogy megmossa az arcát, mást nem. Egy egészségügyis megvizsgálta az oroszt, és megállapította, hogy kábult, de egészséges, pupillái egyformák és reagálnak, agyrázkódása nincs. Két tengerészgyalogos őrizte.
– Négy teherautó – mondta Kelly. – Egyenest a táborba tartottak. Megerősített szakasz... lövegek... akkor tűntek fel, amikor a mieink már befelé tartottak, és azonnal elkezdték a beásást... körülbelül ötvenen lehettek. Le kellett fújnom.
Greer és Ritter összenézett. Ez nem lehet véletlen.
Kelly Maxwellre pillantott. – Istenem, annyira sajnálom, uram! – Kicsit várt. – Nem tudtuk volna végrehajtani az akciót. El kellett hagynom a dombot, mert őrszemeket állítottak. Úgy értem, ha elbírtunk volna is...
– Ágyúnaszádjaink voltak, nem emlékszik? – dörgött Podulski.
– Hagyd, Cas – figyelmeztette James Greer.
Kelly hosszan nézett a tengernagyra, mielőtt felelt a vádra. – A siker esélye pontosan nulla volt, tengernagy úr. Önök azzal bíztak meg, hogy szemügyre vegyem a célpontot azért, hogy kis ráfordítással meg tudjuk csinálni, igaz? Nagyobb erőkkel talán sikerül, a So'n Tây-i csapat meg tudta volna csinálni. Nem lett volna könnyű, de nekik volt elég tűzerejük hozzá, és egyenest a célpontba mentek, ahogy akkor tervezték. – Ismét nemet intett a fejével. – De így nem.
– Biztos benne? – kérdezte Maxwell.
Kelly bólintott. – Igen, uram. Halálbiztos.
– Köszönöm, Mr. Clark – mondta halkan Albie kapitány, és tudta, hogy amit hall, igaz. Kelly nem szólt, csak ült, még feszült volt az éjszaka történtek miatt.
– Jó – mondta Ritter egy pillanattal később. – És mi a helyzet a vendégünkkel, Mr. Clark?
Elszúrtam – vallotta be Kelly, és elmondta, hogyan került olyan közel a kocsihoz. Benyúlt a zsebébe. – A sofőrt meg a tábor vezetőjét, azt hiszem, ő volt, megöltem. Ezeket találtam nála. – Elővette a dokumentumokat. – Az orosznál rengeteg papír van. Gondoltam, butaság lenne otthagyni. Még hasznos lehet nekünk.
– Mind oroszul van – jelentette be Irvin.
– Adjon ide párat – rendelkezett Ritter. – Elég jól beszélek oroszul.
– Kell olyan is, aki vietnamiul olvas.
– Nekem van ilyen emberem – mondta Albie. – Irvin, hozza ide Chalmers őrmestert.
– Igenis, uram!
Ritter és Greer egy sarokasztalhoz húzódott. – Úristen – mondta a törzstiszt, ahogy átlapozta a jegyzeteket. – jó sokat összehozott a fickó... Rokosszovszkij? Ha Nôi-ban van? Itt egy összefoglaló.
Chalmers törzsőrmester, a hírszerző specialista nekiállt olvasni a Vinh őrnagytól szerzett papírokat. A többiek várakoztak, míg a titokszakértők átnézték a papírokat.
Hol vagyok? – kérdezte Griscsanov oroszul. Megpróbálta leszedni magáról a szemkötőt, de nem tudta mozgatni a kezét.
– Hogy érzi magát? – kérdezte egy hang ugyanazon a nyelven.
– A kocsi nekiment valaminek. – Elhallgatott. – Hol vagyok?
– Az Egyesült Államok Ogden nevű hadihajóján, ezredes úr – mondta neki Ritter angolul.
Az ágyhoz kötözött test megmerevedett, és a fogoly azonnal közölte oroszul, hogy nem beszél angolul.
– Akkor hogy lehet, hogy angolul is jegyzetelt? – kérdezte Ritter.
Szovjet tiszt vagyok. Nincs joguk...
Annyi jogunk van, ezredes elvtárs, amennyi magának amerikai hadifoglyokat vallatni és meggyilkolásukra szövetkezni.
– Hogy érti ezt?
– A barátja, Vinh őrnagy halott, de itt vannak a jelentései. Úgy néz ki, hogy maga végzett a mieink kihallgatásával, ugye? Az ÉNH pedig megsemmisítésük legmegfelelőbb módján dolgozott. Azt mondja, hogy nem tudott róla?
A káromkodás, ami megütötte Ritter fülét, különösen mocskos volt, de a hang valódi meglepetésről árulkodott. Ez érdekes. Aki annyira sérült, mint ez az ember, nem tudja jól leplezni érzelmeit. Greerre pillantott.
– Tovább kell olvasnom. Maradjon itt vele.
Azon az éjszakán egyetlen jó dolog történt Kellyvel: Franks kapitány végül is nem dobta ki a pilóták ellátmányát. Amikor véget ért a meghallgatás, a kabinjába ment, és megivott három pohár whiskey-t tisztán. Az éjszakai feszültség felengedtével rátört a fizikai kimerültség. Az ital kiütötte, és zuhanyozás nélkül eldőlt az ágyon.
Úgy döntöttek, hogy az Ogden a tervek szerint megy tovább; húsz csomóval haladt a Subic-öböl felé. A nagy, kétéltű hajón csend uralkodott. A fontos és drámai feladatra felkészített katonákat lesújtotta a kudarc. Őrségek váltakoztak, a hajón minden úgy működött, mint előtte, de a kantinokban nem hallatszott más, csak a fémtálcák és evőeszközök zaja. Semmi viccelődés, semmi sztorizás. A kiegészítő egészségügyi személyzet bírta a legrosszabbul. Nem volt kit kezelni, nem volt mit csinálni, csak ténferegtek. Délelőtt elröpültek a helikopterek – a Cobrák Ða Nǎngba, a mentők az anyahajóra. A rádiófelderítők a megszokott feladatokra álltak vissza, üzenetekre vadásztak a légiútvonalakon, új megbízatásokat kerestek a régi helyett.
Kelly csak 18 órakor ébredt fel. Lezuhanyozott, és lement, hogy megkeresse a tengerészgyalogosokat. Tartozik nekik a magyarázattal, gondolta. Valakinek meg kell tennie. Ugyanabban a helyiségben találta őket, ott volt még a terepasztal is.
– Pontosan itt voltam – mondta, amikor meglátta a gumiszalagot a két szemmel.
– Hányan voltak a rosszfiúk?
– Négy teherautó, ezen az úton jöttek, itt álltak meg – magyarázott Kelly. – Ide meg ide ásták be a gépfegyvereket. Őrszemeket küldtek a dombomra. Láttam egy másik csapatot erre menni, mielőtt lejöttem.
– Úristen, épp a mi útvonalunk – jegyezte meg az egyik osztag vezetője.
– Bizony – mondta Kelly. – Hát ezért történt így.
– Honnét tudták, hogy erősítést kell küldeniük? – kérdezte egy tizedes.
– Nem az én asztalom.
– Köszönjük, Kobra – mondta a csapatvezető, és felnézett a modellről, amit nemsokára kidobnak. – Nehéz lehetett.
Kelly bólintott. – Sajnálom, pajtás. Istenemre, nagyon sajnálom.
– Mr. Clark, két hónap múlva apa leszek. Ha maga nincs, hát... – A tengerészgyalogos kezét nyújtotta az asztal fölött. – Köszönöm, uram.
Kelly elfogadta a kéznyújtást.
– Mr. Clark! Uram? – Egy tengerész kukkantott be az ajtón. – A tengernagyok keresik. A főfedélzeten vannak, uram.
Doktor Rosen – szólt Sam a telefonba.
– Jó napot, doktor úr. Itt Douglas őrmester.
– Miben segíthetek?
– Szeretnénk megtalálni a barátját, Kellyt. Nem veszi fel a telefont. Nem tudja, hol van?
– Rég nem találkoztam vele – mondta a sebész óvatosan.
– Ismer valakit, aki tudja?
– Majd körbekérdezek. Miért keresi? – kérdezte Sam. Tudta, hogy felesleges kérdést tett föl, de kíváncsi volt, milyen választ kap.
– Huh, azt nem mondhatom meg, uram. Remélem, megérti.
– Hmmm. Jó, rendben, rá fogok kérdezni.
Jobban érzi magát? – kérdezte először is Ritter.
– Valamennyivel – ismerte el Kelly. – Mi van az orosszal?
– Clark, úgy néz ki, hogy nagyon hasznos, amit tett. – Egy asztalra mutatott, melyen nem kevesebb, mint tíz kupac dokumentum volt kirakva.
– Azt tervezik, hogy megölik a foglyokat – mondta Greer.
– Kik? Az oroszok? – kérdezte Kelly.
– A vietnamiak. Az oroszoknak élve kellenek. A pasas, akit felszedett, haza akarta vinni őket – mondta Ritter, és felvett egy papírlapot. – Itt a levéltervezet, amelyben megindokolja.
– Ez jó vagy rossz?
Mások a kinti zajok, gondolta Zacharias. És nagyobbak. Kiabálások, melyeknek céljuk van, bár a célt nem ismerte. Egy hónapja ez az első nap, hogy Griscsanov nem látogatja meg, akár pár percre is. Elhagyatottságérzete fokozódott, egyetlen társa a felismerés volt, hogy szárazföldi légvédelem tárgyában egyetemi szintű előadássorozatot adott le a Szovjetuniónak. Nem szándékosan tette. Nem volt tudatában, mit cselekszik. Az orosz a bolondját járatta vele. Egy istentagadó némi kedvességgel, bajtársiassággal... meg itallal túljárt Robin Zachariasnak, az amerikai légierő ezredesének eszén. Az emberi gyengeségek közt az ostobaság könnyen párosul bűnnel, és ő elkövette.
Már sírni sem tudott szégyenében. Túl volt rajta. Ült a cella padlóján, és a durva, piszkos betont bámulta csupasz lábfejénél. Hűtlen lettem Istenhez és a hazámhoz, mondta magában. Az ajtó aljába vágott résen belökték a vacsoráját. Híg tökleves és férges rizs. Nem nyúlt érte.
Griscsanov tudta, hogy halálra van ítélve. Nem fogják kiadni. Még azt sem fedik fel, hogy elkapták. Eltűnik, ahogy eltűntek más oroszok is Vietnamban, egyesek légvédelmi állásokból, mások máshonnét, mikor mit tettek azoknak a hálátlan kis disznóknak. Vajon miért kap ilyen jó kosztot? A hajó jó nagy lehet. Még sosem járt tengeren. A tisztességes ételeket is alig tudja magában tartani, de megfogadta, hogy nem hoz szégyent magára, nem adja meg magát a félelemmel keveredő tengeri betegségnek. Hiszen vadászpilóta, nem is akármilyen, nézett már farkasszemet a halállal, többnyire egy hibásan működő repülőgép műszerfalánál. Emlékszik, akkor arra gondolt, vajon mit mondanak majd a feleségének. Most is erre gondolt. Levélben közlik? De mit? Gondoskodnak majd a családjáról a tiszttársak a szovjet légvédelmi parancsnokságnál? Meg tudnak élni a nyugdíjból?
Viccel velem?
– A világ igen bonyolult tud lenni, Mr. Clark. Miért hiszi, hogy az oroszok szeretik őket?
– Hát, fegyvereket adnak nekik, kiképzik őket, nem?
Ritter elnyomta a cigarettáját. – Mi is ezt csináljuk egy csomó emberrel az egész világon. És nem mind rendes ember, de együtt kell dolgoznunk velük. Ugyanígy vannak az oroszok is, talán nem annyira, de nagyjából így. Mindenesetre ez a Griscsanov nem lebecsülendő erőfeszítéseket tett, hogy életben tartsa a mieinket. – Ritter felkapott egy másik papírlapot. – Ez itt kérvény jobb ellátásért, sőt orvosért.
– Akkor mit kezdjünk vele? – kérdezte Podulski tengernagy.
– Uraim, ez a mi asztalunk – mondta Ritter, és Greerre pillantott, aki bólintott.
– Várjon már – tiltakozott Kelly. – Információt szedett ki belőlük.
– És? – kérdezte Ritter. – Ez a dolga.
– Egyre távolabb kerülünk az igazi problémától – mondta Maxwell.
James Greer kávét töltött magának. – Tudom. Gyorsan kell lépnünk.
– Végül pedig... – Itt Ritter rákoppintott egy vietnami üzenet fordítására – ...megtudtuk, hogy valaki köpött nekik. Ki fogjuk deríteni, ki az a rohadék.
Kelly még nem aludta ki magát annyira, hogy mindent követni tudjon, ami elhangzott, még kevésbé tudott jövőbe látni, így nem fogta fel, hogy elfoglalta helyét az egész ügy kellős közepén.
Hol van John?
Sandy O'Toole, aki napi adminisztrációját végezte, fölnézett. Közeledett a turnusváltás, Rosen professzor kérdése pedig olyasmire vonatkozott, ami miatti aggodalmát több mint egy hete sikeresen elnyomta.
– Nincs Amerikában. Miért?
– Telefonáltak a rendőrségről. Keresik.
Te jó Isten! – Miért?
– Nem mondták meg. – Rosen körülnézett. Egyedül voltak a nővérszobában. – Sandy, tudom, hogy csinált ezt, azt... úgy értem, azt hiszem, hogy tudom, de nem...
– Velem sem lépett kapcsolatba. Most mit csináljunk?
Rosen fintorgott, aztán félrenézett, mielőtt válaszolt. – Jó állampolgárként együtt kell működnünk a rendőrséggel... de nem azt tesszük, mi? Van elképzelése, hol lehet?
– Megmondta, de senki sem várhatja el tőlem, hogy... a kormánynak dolgozik valamin... messze innét... – Nem fejezte be, képtelen volt rávenni magát, hogy kimondja, hol. – Adott egy számot, amit föl tudok hívni. Még nem próbáltam.
– Én megtenném – mondta Sam, azzal kiment.
Ez nem igazság. Elment, veszélyes és fontos ügyön dolgozik, és arra érkezzen vissza, hogy nyomoz utána a rendőrség? O'Toole nővér úgy érezte, hogy az élet nem is lehetne ennél igazságtalanabb. Tévedett.
Azt mondta, hogy Pittsburghből?
– Azt – erősítette meg Henry.
– Mellesleg ügyes, hogy van kapcsolatod odabent. Nagyon profi – mondta Piaggi tisztelettudóan.
– Azt mondta, hogy gyorsan kell lépnünk. A lány még nem mondott sokat.
– És mindent látott? – Piagginak nem kellett hozzátennie, hogy erről egyáltalán nem az a véleménye, hogy profi. – Henry, embereket megleckéztetni egy dolog, tanút csinálni belőlük egészen más.
– Majd elintézem, Tony, de most ezt a problémát kell megoldanunk, és gyorsan, világos?
Henry Tucker úgy érezte, hogy befordult a célegyenesbe, és a célvonalon túl biztonság és gazdagság várja. Az a tény, hogy öt embernek kellett meghalnia, hogy átjusson a vonalon, az semmiségnek számított a megtett úthoz képest.
– Folytasd!
– A családneve Brown. Keresztneve Doris. Az apjáé Raymond.
– Biztos vagy benne?
– A lányok dumálnak egymással. Megvan az utcanév is, minden. Vannak kapcsolataid. Használd őket, és gyorsan.
Piaggi lejegyezte az adatokat. – Oké. A philadelphiai kapcsolataink majd megoldják. De nem lesz olcsó, Henry.
– Nem is hittem, hogy az lesz.
A felszállópálya nagyon üresnek hatott. Eltűnt róla a négy szitakötő, melyet rövid időre az Ogdenre küldtek, és visszaalakult azzá, ami előtte volt: a hajó nem hivatalos főterévé. Odafönt ismét kitisztult az égbolt, a csillagok ugyanazok voltak, mint előtte, és a fogyó hold kicsi karéja magasan állt e korai órában. Ám egyetlen matróz sem tartózkodott rajta. Csak azok voltak ébren, akik szolgálatot teljesítettek. Kelly-nél és a tengerészgyalogosoknál azonban felborult a nappal és éjszaka váltakozása, és a szállások szürke acélfalai fojtogatónak bizonyultak a gondolataik számára. A hajó nyomdokvize különös zöld színben foszforeszkált a hajócsavarok által felkavart fitoplankton miatt, és hosszan elnyúlva jelezte az útvonalat. Vagy féltucatan álltak hátul a tatnál, és csendben bámulták.
– Sokkal rosszabbul is végződhetett volna. – Kelly megfordult. Irvin volt az, ki más lett volna.
– És sokkal jobban is végződhetett volna.
– Nem véletlen, hogy erősítést kaptak, mi?
– Azt hiszem, erre nem nekem kell válaszolnom. Ennyi elég?
– Igen, uram. „Bocsáss meg nekik, Atyám, mert nem tudják, mit cselekszenek,” mondta Krisztus.
– És ha tudják?
Irvin felhorkant. – Nem kell mondanom, mi a véleményem. Akárkik voltak is, rámehettünk volna mindannyian.
– Tudja, őrmester, egyszer az életben, egyetlenegyszer, szeretnék valamit jól befejezni – mondta Kelly.
– Ja. – Irvin hallgatott egy pillanatig, aztán folytatta. – De mi a fenének csinálnak ilyesmit az emberek?
A láthatáron feltűnt egy hajó. A Newport News sötétben is kivehető, szép sziluettje fantomszerűen hatott egy kilométerről. A haditengerészet utolsó nehézcirkálója, egy letűnt kor képviselője szintén hazafelé tartott, ugyanazon kudarc után, melyet Kelly és Irvin is átélt.
Hét-egy-három-egy – szólt bele egy női hang.
– Jó napot, James Greer tengernagyot keresem – mondta Sandy a titkárnőnek.
– Nincs bent.
– Meg tudja mondani, mikor jön be?
– Sajnos, nem. Nem tudom.
– Fontos ügyben keresem.
– Kivel beszélek?
– Ez milyen szám?
– Greer tengernagy irodájáé.
– Úgy értem, a Pentagoné?
– Nem tudja?
Sandy nem tudta, és a kérdés olyan irányba mutatott, amit nem értett. – Kérem, segítsen.
– Kivel beszélek?
– Tudnom kell, hol van. Kérem.
– Nem mondhatom meg – felelte a titkárnő, és úgy érezte, erődítményként védi az Egyesült Államok Nemzetbiztonsági Hivatalát.
– Ez a Pentagon?
Ennyit azért megmondhat. – Nem, nem az.
Akkor mi? – kérdezte magában Sandy. Nagy levegőt vett. – Egy barátomtól kaptam ezt a számot. Együtt van Greer tengernaggyal. Azt mondta, ezt hívhatom, ha meg akarom tudni, hogy jól van-e.
– Nem értem.
– Nézze, tudom, hogy Vietnamba ment.
– Hölgyem, a tengernagy hollétéről nem beszélhetek. – Valaki megsértette a biztonsági előírásokat! Erről jelentést kell tennie.
– Nem róla beszélek, hanem Johnról. – Nyugalom. Így nem segítesz senkinek.
– Milyen Johnról? – kérdezte a titkárnő.
Nagy lélegzet. Nyelés. – Kérem, juttasson el egy üzenetet Greer tengernagyhoz. A nevem Sandy. Johnról van szó. A tengernagy tudni fogja. Nagyon fontos. – Megadta az otthoni és a munkahelyi telefonszámát a titkárnőnek.
Köszönöm. Megteszem, amit tudok. – A vonal megszakadt.
Sandy ordítani tudott volna, és majdnem meg is tette.
Tehát a tengernagy is oda ment. Jó, nyilván nincs messze Johntól. A titkárnő átadja az üzenetet. Át kell adnia! Ha azt mondják neki, hogy nagyon fontos, akkor nem teheti meg, hogy nem adja át. Nyugalom. Különben is John olyan helyen van, ahol még a rendőrség sem éri el. Sandy úgy érezte aznap és még másnap is, hogy áll az idő.
Kora délután az Ogden befutott a Subic-öbölbe, a hadtengerészeti támaszpontra. A párás trópusi hőségben a hosszanti beállás egy örökkévalóságnak tűnt. Végül kidobták a köteleket, és palánk került az oldalához. Még nem is rögzítették biztonságosan, amikor felfutott rajta egy civil. Nem sokkal később a tengerészgyalogosok levonultak a buszhoz, ami Cubi Pointra viszi őket. Ott várt rájuk a C–141-es, amely visszarepíti őket az Államokba. A fedélzeti legénység végignézte távozásukat. Mr. Clarkot nem látták közöttük. Néhányan kezet fogtak. Mindenki megpróbált legalább egy jó emléket magával vinni mindabból, amit átéltek, de nem foghatták rá, hogy „jó próbálkozás volt”, a „Jó szerencsét!” pedig istenkáromlásnak hatott volna.
John, úgy tűnik, egy barátnője aggódik magáért – mondta Greer, és átadta az üzenetet. A fiatal CIA-alkalmazott által Manilából hozott táviratok közül ez volt a legbarátságosabb. Kelly átfutotta, a három tengernagy pedig a többit olvasta el.
– Van időm, hogy felhívjam, uram? Aggódik miattam.
– Megadta neki a hivatali telefonszámomat? – Greer kicsit bosszús volt.
– A férje az első páncéloshadosztályban szolgált, uram, és elesett. Aggódik – magyarázta Kelly.
– Értem. – Greer egy pillanatra félretette saját bajait. – Megmondom Barbarának, hogy mondja meg neki, magának nem esett baja.
A többi üzenet kevésbé kellemes volt. Maxwell és Podulski admirálist visszarendelték Washingtonba, hogy a lehető leghamarabb jelentést tegyenek a BOXWOOD GREEN kudarcáról. Ritter és Green is hasonló parancsot kapott, de nekik volt egy aduász a kezükben. Egy kisrepülőgép átviszi őket a Clark Légi Támaszpontra, ahol egy KC–135-ös vár rájuk. A legjobb hír e pillanatban összekavarodott alvási ciklusaikat érintette. Visszatérnek Amerika keleti partján, és azzal visszaáll a rend.
Griscsanov ezredes a tengernagyokkal együtt lépett ki a napra, Maxwell és Podulski között. Franks kapitánytól kölcsönzött ruhát viselt – nagyjából egyeztek a méreteik. Kolja tudta, hogy a szökésre semmi esélye sincs egy Amerikával szövetséges állam földjén elhelyezkedő, amerikai haditengeri támaszpontról. Ritter halkan beszélt hozzá oroszul, miközben a hat férfi  a várakozó kocsik felé tartott. Tíz perccel később beszálltak a légierő C–12-es, kétmotoros Beechcraftjába. Fél órával később a kisrepülő odagurult egy nagyobb Boeing jet mellé, ami azonnal felszállt. Nem telt el egy óra sem, mióta elhagyták az Ogdent. Kelly keresett egy jó széles ülést, bekötötte magát, és még gurulni sem kezdett az ablaktalan szállító, már aludt. Korábban elhangzott, hogy legközelebb Hawaiin, Hickamban szállnak le, és úgy döntött, átalussza az egész utat.

31
A vadász hazatalált
A többiek számára a repülőút kevésbé nyugodalmasnak bizonyult. Greernek sikerült ugyan elintézni néhány üzenetet felszállás előtt, de Ritternek is sok dolga adódott. A légierőtől a megbízatásra minden kérdezősködés nélkül kapott kölcsön gépet, az Andrews légi támaszpont félig-meddig VIP madarát gyakran használták kongresszusi tagok utaztatására, tehát bőségesen el volt látva szeszesitallal. Greer és Ritter sima kávét ivott, orosz vendégük csészéjébe viszont mindig csempésztek konyakot – először csak keveset, aztán egyre többet, hogy a koffeinmentes főzet ne hasson olyan hígnak.
A kihallgatásokat többnyire Ritter vezette. Először meg kellett értetnie Griscsanovval, hogy eszük ágában sincs megölni. Igen, ők a CIA emberei. Igen, Ritter műveleti tiszt – ha tetszik, kém – sok tapasztalatot szerzett a vasfüggöny mögött – pardon, alávaló módon kémkedett a békeszerető szocialista tábor országaiban – de hát ez a munkája, mint ahogy Koljának is – ugye megengedi, hogy Koljának szólítsam? – megvan a maga munkája. Na, nézzük. Ezredes úr, legyen olyan kedves, sorolja fel a mieink nevét. (A listát már megtalálták Griscsanov terjedelmes feljegyzéseiben.) A barátai, azt mondja? Igen, hálásak vagyunk, hogy megpróbálta megóvni az életüket. Mindannyian családos emberek, ugye, ahogy maga is. Adhatok még kávét, ezredes úr? Igen, finom kávé. Persze, hogy hazatér a családjához. Mit gondol, mik vagyunk, barbárok? – Griscsanovnak volt annyi gyerekszobája, hogy erre nem válaszolt.
A fene egye meg, gondolta Greer, de hát Bobnak ez a testhezálló. Nem bátorságról van szó, nem hazaszeretetről, hanem emberiességről. Griscsanov nehéz eset. Valószínűleg kiváló pilóta – milyen kár, hogy Maxwellt, és különösen Podulskit nem vonhatják bele! – de ő is ember, és egyénisége saját maga ellen dolgozik. Nem akarta, hogy az amerikai foglyok meghaljanak. Mindez, összeadódva a stresszel, hogy elfogták, a hirtelen meglepetéssel, hogy milyen jól bánnak vele, meg a sok finom konyakkal együttesen odavezetett, hogy megeredt a nyelve. Az is jócskán hozzájárult, hogy Ritter nem érintett a szovjet állam számára kiemelt fontosságú ügyeket. – Nézze, ezredes úr, tudom, hogy nem fog kiadni titkokat, akkor minek kérdezzem?
– A maguk embere ölte meg Vinhet, ugye? – kérdezte az orosz félúton a Csendes-óceán fölött.
– Igen. Baleset volt, és... – Az orosz egy legyintéssel félbeszakította Rittert.
– Semmi baj. Nyekulturnyij, alattomos kis fasiszta állat volt. Meg akarja ölni, meg akarja gyilkolni őket – tette hozzá Kolja hat konyak segítségével.
– Reméljük, megtaláljuk a módját, hogyan akadályozzuk meg, ezredes úr.
Idegsebészet – mondta a nővér.
– Sandra O'Toole-t keresem.
– Tartsa a vonalat. Sandy! — A recepciós nővér magasba emelte a kagylót. A főnővér átvette tőle.
– Itt O'Toole.
– Barbara vagyok Greer tengernagy irodájából, Miss O'Toole. A múltkor beszéltünk.
– Igen!
– A tengernagy megkért, hogy értesítsem, John jól van, és hazafelé tart.
Sandy elfordult, nehogy észrevegyék, hogy a megkönnyebbüléstől könnybe lábadt a szeme. Jó hír, bár van benne rossz is. Inkább jó. — Tudja, mikor érkezik?
– Csak annyit tudok, hogy valamikor holnap.
– Köszönöm.
– Nincs mit. — A vonal azonnal megszakadt.
Ez már valami. Talán nem is kevés. Nem tudta, mi lesz, ha John visszajön, de legalább élve jön vissza. Ez több, mint ami Timnek sikerült.
A pilóta fáradtsága miatt Hickamban zökkenősen értek földet, és Kelly fölriadt. A légierő egyik őrmestere barátságosan megrázta a biztonság kedvéért. A repülő a támaszpont egy távolabbi részére gurult feltöltés és szervizelés végett. Kelly kihasználta az időt, és kiszállt, hogy járjon egyet. Itt is meleg volt, de nem a vietnami éghajlat nyomasztó hősége. Amerikai földre értek. Itt minden más...
Biztos, hogy más.
Csak egyszer az életben, egyetlenegyszer... jutott eszébe, mit mondott korábban. Igen, kiszabadítom a többi lányt, ahogy kiszabadítottam Dorist is. Nem lesz olyan nehéz. Legközelebb Burtot kapom el, és elbeszélgetünk. Lehet, hogy a végén futni hagyom. Az egész világot nem tudom megmenteni... de Istenemre, egy részét megmentem!
AVIP váróban talált egy telefont, és tárcsázott.
– Halló? – szólt bele egy álmos hang hétezer kilométerrel arrébb.
– Halló, Sandy, itt John! – mondta mosolyogva. Lehet, hogy a pilótákat még nem engedik haza, de ót igen, és hálás volt érte.
– John! Hol vagy?
– Nem fogod elhinni, Hawaiiban.
– Jól vagy?
– Kicsit fáradt vagyok, de jól. Nem lyukasztottak ki – jelentette mosolyogva. Elég volt Sandy hangját hallani, hogy felderüljön a nap. De nem tartott sokáig.
– John, baj van.
A recepciónál szolgáló őrmester látta, hogy a VIP utas arca elkomorul, majd befele fordul a telefonfülkébe. Így már nem volt neki érdekes.
– Oké. Nyilván Dorisról van szó – mondta Kelly. – Róla csak te és az orvosok tudnak, és...
– Nem mi voltunk.
– Jó. Hívd fel Dorist és... légy óvatos, de...
– Figyelmeztessem?
– Megtennéd?
– Igen!
Kelly megpróbált kicsit lazítani, majdnem sikerült is. – Körülbelül kilenc vagy tíz óra múlva érkezem. Bent leszel a kórházban?
– Szabadnapos vagyok.
– Oké, Sandy. Hamarosan látjuk egymást. Viszlát.
– John! – kiáltotta Sandy zaklatottan.
– Tessék.
– Szeretném, ha... szóval... – Elhallgatott.
Kelly ismét elmosolyodott. – Majd megbeszéljük, ha ott leszek, szívem.
Lehet, hogy nem lesz egyszerű a hazatérés, mert vár rá valami. Gyorsleltárt készített mindenről, amit csinált. A csónakban még ott az átalakított pisztoly és a többi fegyver, de azóta már minden, amit akkor viselt – cipő, zokni, felsőruházat, sőt alsónemű – valamelyik szemétlerakóba került. Tudtával semmi bizonyítékot sem hagyott maga után. Jó, lehet, hogy a rendőrség beszélni akar vele. Neki viszont nem kötelező beszélnie velük. Ez az egyik jó dolog az alkotmányban, gondolta. Visszaért a géphez, és fölszaladt a lépcsőn.
A személyzet egyik fele a pilótafülke mögötti ágyakhoz vonult, a váltás pedig elindította a hajtóműveket. Kelly odaült a CIA-s tisztekhez. Látta, hogy az orosz üdvözült arccal, hangosan horkol.
– Szörnyen másnapos lesz – mondta Ritter kajánul nevetve.
– Mit adtak neki?
– Finom konyakkal kezdte, és kaliforniaival végezte. Én mindig kikészülök a konyaktól – mondta Ritter fáradtan. Most, hogy a fogoly nem volt képes kérdésekre válaszolni, a tengernagy martinit kortyolt. Közben a KC–135-ös gurulni kezdett.
– Mit mesélt? – kérdezte Kelly.
Ritter elmondta, mit tudott meg Griscsanovtól. A tábort valóban azért hozták létre, hogy a vietnamiak az oroszokkal együtt jobb alkupozícióba kerüljenek, de a jelek szerint igen rosszul gazdálkodtak vele, és most meg akarják semmisíteni a foglyokkal együtt.
– Mit gondol, a rajtaütés miatt? – Atyaisten!
– Igen. De nyugodjon meg, Clark. Fogtunk egy oroszt, ő is az alku tárgya. Tetszik nekem a maga stílusa, Mr. Clark – mondta Ritter félmosollyal az arcán.
– Hogy érti?
– Behozta az oroszt, ami dicséretre méltó kezdeményezőképességre vall. És lefújta az akciót, ami kiváló ítélőképességre vall.
– Nézze, nem tudtam... nem lehetett...
– Nem maga szúrta el. Valaki más. Maga gyorsan és helyesen döntött. Mit szólna hozzá, ha ismét hazája szolgálatába állna? – kérdezte Ritter némi alkohol indukálta mosollyal az arcán.
Sandy fél hétkor ébredt, ami nála későnek számított. Kiszedte a reggeli újságot a postaládából, feltette a kávét, és úgy döntött, hogy csak pirítóst eszik reggelire. Közben a konyhai órára pillantott. Azon gondolkodott, illik-e ilyen korán telefonálni Pittsburghbe.
A címoldalon a kábítószerrel kapcsolatos lövöldözés szerepelt első helyen. Fegyveres összetűzés egy rendőr és egy nepper között. Ez jó, gondolta. Hat kiló tiszta heroin, írta az újság. Az sok. Jó lenne tudni, nem arról a bandáról van-e szó, akik Dorist... nem, annak a vezetője fekete, legalábbis Doris ezt mondta. Különben meg eggyel több kábszeres, aki eltűnik a föld színéről. Ismét az órára pillantott. Még mindig nem illik telefonálni. A nappaliba ment, bekapcsolta a tévét. Már ekkor nagy volt a hőség. Előző este sokáig fönt maradt, nehezen aludt el John telefonja után. Megpróbált odafigyelni a Mai nap című műsorra, és észre sem vette, mennyire elnehezülnek a szempillái...
Tíz óra után ébredt fel. Dühös volt magára, rázogatta a fejét, hogy kitisztuljon, és kiment a konyhába. Doris száma oda volt írva a telefon mellé. Tárcsázott. Hallotta, hogy a telefon kicseng... négyszer, hatszor, tízszer, de senki sem veszi föl. Hogy a csudába? Boltba mentek? Dr. Bryantnál vannak? Egy óra múlva ismét próbálkozik. Közben kitalálja, mit mondjon. Lehet, hogy ez bűncselekmény? Akadályozza az igazságszolgáltatást? Mennyire keveredett bele az ügybe? Kellemetlen meglepetést érzett, amikor erre a gondolatra jutott. Ugyanis már belekeveredett. Ő is segített Dorisnak, hogy megmeneküljön. Ezután már nincs megállás. Megmondja neki, hogy ne okozzon bajt azoknak, akik segítettek rajta, és legyen nagyon-nagyon óvatos. Megkéri!
Meyer tiszteletes elkésett. Feltartotta egy telefon, ami befutott a parókiára, és az ő hivatásában nemigen lehet azt mondani, hogy indulnia kell egy megbeszélésre. Ahogy parkolni készült, látta, hogy egy virágszállító furgon elhajt hegynek fölfelé. Mire a lelkész beállt a helyére, néhány háznyira Brownéktól, a furgon befordult jobbra, és eltűnt a szeme elől. Meyer gondterhelt arccal zárta be a kocsit. Rá kell vennie Dorist, hogy beszéljen a fiával. Peter megígérte, hogy nagyon óvatosan járnak el. Igen, apa, meg tudjuk védeni. Még hátravan, hogyan értesse ezt meg egy rémült lánnyal és az apjával, akinek a szeretete a legkeményebb próbát is kiállta. De megoldott már ennél kényesebb problémákat is, gondolta. Például megmentett néhány, zátonyra futott házasságot. Könnyebb nemzetközi szerződéseket megkötni, mint válni készülő házastársakat kibékíteni.
De a kapuhoz vezető út szörnyű meredek, gondolta Meyer, és a korlátba kapaszkodva húzta fel magát az elkoptatott, töredezett betonlépcsőn. A tetején festékes vödröket pillantott meg. Lehet, hogy Raymond kifesti a házat, hisz ismét családi otthonná vált. Jó jel, gondolta a tiszteletes, és becsengetett. Kihallatszott a kapucsengő kettős hangja. Raymond fehér Fordja ott állt a ház előtt. Tehát itthon vannak... de nem jönnek ajtót nyitni. Lehet, hogy valamelyikük öltözik vagy vécére ment, ami gyakran előfordul, és mindenkinek kínos. Meyer várt egy percet, és homlokát ráncolva ismét becsöngetett. Csak most vette észre, hogy az ajtó nincs egészen becsukva. Pap vagy, nem betörő, mondta magának. Némi nyugtalanságot érzett, de beljebb nyomta az ajtót, és bedugta a fejét.
– Halló, Raymond! ... Doris! – kiáltotta jó hangosan, hogy az egész házban meg lehessen hallani. A nappaliban szólt a tévé, valami ostoba vetélkedő ment. – Hallóóóó!
Ez különös. Belépett. Kicsit kínosan érezte magát, de tudni szerette volna, mi a baj. Egy hamutartóban cigaretta füstölgött, már majdnem a filterig égett. A függőleges füstcsík egyértelműen jelezte, hogy valami nincs rendben. Közönséges ember, akinek annyi esze van, mint neki, erre visszafordul. Meyer tiszteleletes azonban nem számított közönséges embernek. A szőnyegen, nyitott dobozban hosszú szárú rózsákat pillantott meg. Virágot nem szokás a földön hagyni. E pillanatban eszébe jutott, hogy tábori lelkész korában milyen kellemetlen, ugyanakkor mennyire felemelő is volt ellátni halállal szembe néző embereket. Hogy miért ugrott be ez az emlék, nem tudta, de hirtelen jelentőségteljesnek érezte, és a szívverése felgyorsult. Csendben, hallgatózva átment a nappalin. A konyhában sem talált senkit. A teáskannában forrt a víz, az asztalon csészék, teászacskók. Az alagsor ajtaja nyitva volt, és égett a villany. Már nem állhat meg. Kitárta az ajtót, és elindult lefele. A lépcső feléig jutott, amikor meglátta a lábakat.
Apa és lánya arccal lefele feküdt a csupasz betonpadlón. Az egyenetlen felületen a fejsebekből kifolyt vér egyetlen tócsába futott össze. A borzalmas látvány szíven ütötte a papot. Nagy lélegzetet vett, a szája tátva maradt, így nézett le két hívére, akiknek temetésén két nappal később ő szolgál majd. Észrevette, hogy fogják egymás kezét. Együtt haltak meg, de a vigasz, hogy ez a tragikus szenvedéssel sújtott család megtért Istenéhez, nem szakasztotta meg torkában az ordítást – a haragét, amit azok iránt érzett, akik percekkel előtte a házban jártak. Pár pillanat múlva észhez tért. Lement a lépcsőn, lehajolt, megérintette egymáséba fonódó kezüket, és Istenhez fohászkodott, hogy könyörüljön lelkeiken. Doris életét vesztette, de lelkét nem veszítette el, apja pedig visszakapta lánya szeretetét, mondja majd a koporsók fölött. Megfogadta, hogy elmondja a gyülekezetnek: mindketten megváltást nyertek. Aztán ideje volt, hogy hívja a fiát.
A lopott virágos furgont egy szupermarket parkolójában hagyták. A két férfi, aki kiszállt belőle, az óvatosság kedvéért bement az áruházba, majd a hátsó ajtón távozott, ahol az autójuk parkok. Délkeletnek indultak a pennsylvaniai autópályán, a háromórás visszaútra, Philadelphiába. Lehet, hogy tovább tart, gondolta a volánnál ülő. Nem lenne jó, ha megállítaná őket egy rendőr. Mindketten tízezer dollárral lettek gazdagabbak. Nem tudták, mi volt az ok. Nem is kellett tudniuk.
Halló?
– Mr. Brown?
– Nem. Ki beszél?
– Itt Sandy. Ott van Mr. Brown?
– Honnét ismeri Brownékat?
– Maga kicsoda? – kérdezte Sandy, és rémülten pillantott ki a konyhaablakon.
– Peter Meyer őrmester, a pittsburghi rendőrségtől. És maga ki?
– Én vittem vissza Dorist... mi történt?
– Szabad a nevét?
– Jól vannak?
– Úgy tűnik, meggyilkolták őket – felelte Meyer lassan, nyers, de türelmes hangon. – Kérem, adja meg a nevét és...
Sandy lenyomta a telefon gombját, hogy megszakadjon a vonal és a beszélgetés. Ha tovább beszélnek, kénytelen lenne válaszolni a kérdésekre. Remegett a lába, leült egy közeli székre. Szeme tágra nyílt. Ilyen nincs, mondta magában. Honnét tudták meg, hol van Doris? Csak nem ő hívta fel azokat, akik... nem, az nem lehet, gondolta a nővér.
Eszébe jutott, mit mondott John. Beépültek a rendőrségbe. Bizony, igaza volt.
– Miért? – suttogta hallhatóan. – Miért, miért, miért? – Doris senkinek sem tudott ártani... de, tudott... De hogyan találták meg?
De most nem ez a fő kérdés.
– A fenébe, hisz megmentettük! – mondta Sandy a konyhának. Visszaemlékezett az első, majdnem alvás nélkül töltött hét minden percére, és arra is, ami utána jött. Javulás, lelkesedés, a jól végzett munka felett érzett legtisztább, legnemesebb szakmai elégedettség, az öröm, amikor meglátta az apa tekintetét. Vége. Elvesztegetett idő.
Nem.
Nem elvesztegetett idő. Betegeket gyógyítani – ez a feladata. Megtette. Büszke rá. Nem elvesztegetett, hanem elnyert idő. Elnyert idő és két elnyert élet. Sandy elsírta magát, le kellett mennie a lenti fürdőszobába papírzseb-kendőért, hogy megtörölje a szemét. Belenézett a tükörbe. Olyannak látta a szemeit, amilyennek még sosem. És ekkor végre megértette.
A betegség sárkány, vele küzd a hét negyvennégy vagy még több órájában. Sandra O'Toole, a szakképzett nővér és oktató, aki az osztály minden orvosával remekül tud dolgozni, a maga módján küzd a sárkányokkal, szakmai tudásával, szívjóságával és intelligenciájával, és többször nyer, mint veszít. Évről évre javul. A javulás soha nem elég gyors, de valódi és mérhető, és talán megéli, hogy egyszer a legutolsó sárkány is elpusztul az osztályon.
Csakhogy többféle sárkány létezik. Vannak olyanok, akiket nem lehet megölni kedvességgel, orvossággal és szakképzett ápolással. Egyet legyőzött, egy másik viszont megölte Dorist. Az ilyen sárkányhoz kard kell, amelyet egy vitéz tart a kezében. A kard eszköz, nem igaz? Aki meg akarja ölni az ilyen sárkányt, annak ilyen eszközre van szüksége. Ő maga soha sem használná, de erre is szükség van. Valakinek pedig a kezébe kell vennie a kardot. John egyáltalán nem rossz ember. Csak realista.
Ő az saját sárkányaival küzd, John pedig a maga sárkányaival. Ugyanaz a küzdelem. Tévedett, amikor Johnt elítélte érte. Most már érti, mert saját szemében ugyanazt az érzelmet látja, melyet hónapokkal korábban Johnéban látott. A hangja alábbhagyott, bár nem múlt el teljesen, és elszántság fogta el.
Az történt, hogy mindenki jól járt – mondta Hicks, és odanyújtott egy sört.
– Hogyhogy, Wally? – kérdezte Peter Henderson.
– A küldetés fiaskóval végződött. Épp, hogy le tudták fújni. De hála Istennek, senki sem sérült meg. E pillanatokban érnek haza.
– Ez jó hír, Wally! – mondta Henderson, és így is gondolta. Ő sem akarta más halálát. Csak azt akarta, hogy érjen véget ez a rohadt háború. Wally sem akart mást. Szomorú, hogy ez történt a táborban, de vannak dolgok, amiken nem lehet segíteni. – Mi történt pontosan?
– Még nem tudjuk. Akarod, hogy megtudjam?
Peter bólintott. – De nagyon vigyázz. Ha a CIA elszúr valamit, arról a nemzetbiztonsági bizottságnak tudnia kell. Én el tudom juttatni hozzájuk az információt. De légy nagyon óvatos.
– Semmi probléma. Megtanultam, hogyan kell benyalni Rogernek. – Hicks rágyújtott aznap esti első füves cigarettájára, ami bosszantotta a vendégét.
– Tudod, hogy ezzel elbukhatsz az átvilágításon?
– Rémes! Kénytelen leszek társulni az apukámmal és keresni pár milliót a Wall Streeten, mi?
– Wally, meg akarod változtatni a rendszert, vagy azt akarod, hogy így maradjon?
Hicks bólintott. – Jó, tudom.
A hátszél segítségével a KC–135 újratöltés nélkül repült vissza Hawaiiból, és simán ért földet. Kelly alvási ciklusa gyakorlatilag már helyreállt. Délután öt óra volt, hat-hét óra múlva ismét képes lesz aludni.
– Kivehetek egy-két napot?
– Várjuk vissza Quanticóba egy hosszabb meghallgatásra – mondta neki Ritter. A hosszú repülőúttól elmerevedett és mindene sajgott.
– Jó, de azért nem vagyok őrizetben, ugye? Nem bánnám, ha valaki elvinne Baltimore-ba.
– Megnézem, mit tehetek – mondta Greer, miközben a gép megállt.
Mielőtt felnyitották a túlméretezett raktértetőt, elsőnek két CIA-s biztonsági tiszt ment fel az odagurított lépcsőn. Ritter felkeltette az oroszt.
– Üdv Washingtonban.
– Visznek a követségre? – kérdezte Griscsanov reménykedve. Ritter majdnem elnevette magát.
– Nem egészen. De keresünk magának egy szép, kényelmes és biztonságos helyet.
Griscsanov még kábult volt, nem tudott tiltakozni; dörzsölte a homlokát, jól jött volna valami a fejfájásra. A biztonságisok lekísérték a lépcsőn, ott kocsi várta őket. Azonnal indultak Virginiába, egy Winchester melletti, fedett házba.
– Köszönöm, hogy megpróbálta, John – mondta Maxwell admirális, és megfogta a fiatalabbik férfi kezét.
– Ne haragudjon azért, amit mondtam – mondta Cas, és ő is kezett fogott vele. – Magának volt igaza. – Rájuk is várt kocsi. Kelly a gép ajtajából figyelte, hogy beszállnak.
– Mi lesz velük? – kérdezte Greertől.
James megvonta a vállát, és lefele indult a lépcsőn Kelly előtt. A többi repülőgép zajában nehezen lehetett érteni, mit mond. – Dutchra flottaparancsnokság várt, sőt talán vezérkari főnökség. Azt hiszem, ez a hajó elment. Ő volt a művelet apukája, de a bébi nem született meg... Ezzel vége.
– Nem igazság – mondta Kelly hangosan. Greer megfordult.
– Nem. De így működik a világ. – Greert is várta kocsi. Utasította a sofőrt, hogy vigye őket a repülőcsoport törzsszállásához, és ott intézkedett, hogy Kellyt vigyék Baltimoreba. – Pihenje ki magát, és hívjon fel, ha készen áll. Bob komolyan gondolta, amit mondott. Gondolja meg!
– Igen, uram – felelte Kelly, és elindult a légierő kék autója felé. Az őrmester öt percen belül az autópályára ért.
Hihetetlen, miket tud produkálni az élet, gondolta Kelly. Alig huszonnégy órája még a Subic-öböl felé hajókázott. Harminchat órával azt megelőzően ellenséges ország földjén tartózkodott. Most pedig itt ül, egy hivatali Chevrolet hátsó ülésén, és nem leselkedik rá más veszély, csak amit a többi autós jelent. Legalább is egy ideig. Milyen ismerős minden, a lehajtást jelző táblák kellemes zöld árnyalata, az autóút a helyi csúcsidő utolsó félórájában! Minden, ami körülveszi, a normális élet jegyeit viseli. Három nappal előtte pedig minden idegen és ellenséges volt. És ami a legkülönösebb, hogy ott, akkor hozzá is szokott.
A sofőr az útirányon kívül nem kérdezett mást, pedig biztosan kíváncsi, ki lehet az, aki különrepülőgépen érkezett. Nyilván nem először csinálja, gondolta Kelly. Közben megérkeztek a Loch Raven Boulevard-ra, ennyi elég is volt, hogy ne törje a fejét olyasmin, amit nem kötöttek az orrára.
– Köszönöm az utat – mondta a sofőrnek.
– Szívesen, uram. – Az autó visszaindult, Kelly pedig bement a lakásba. Azon mulatott, hogy a kulcsait is megutaztatta Vietnamba meg vissza. Tudnak róla, mekkorát utaztak? Öt perccel később a zuhany alatt állt – ettől az ízig-vérig amerikai élménytől megváltozik az ember valóságérzete. Öt perccel később rövid ujjú ingben és sportos pantallóban indult a Scouthoz, ami egy utcával arrébb volt leparkolva. Újabb tíz perc, és megállt Sandy házának közelében. Az autótól a ház bejáratáig tartó séta újabb átváltozást hozott. Arra érkezik haza, hogy valaki várja, mondta magában. Most, első alkalommal.
– John! – A férfi  nem számított az ölelésre. Még kevésbé a könnyekre Sandy szemében.
– Minden rendben, Sandy. Jól vagyok. Se lyuk, se horzsolás, semmi. – Kellemesen érintette a fogadtatás, és csak lassan fogta fel, hogy a lány milyen kétségbeesetten kapaszkodik bele. Sandy a férfi mellének nyomta a homlokát, és zokogásba tört ki. Kelly tudta, hogy ez nem neki szól. – Mi történt?
– Megölték Dorist.
Az idő ismét megállt. Úgy tetszett, mintha darabokra törne. Kelly lehunyta a szemét, először a fájdalomtól, de abban a pillanatban ott érezte magát ismét a SENDER GREEN fölötti dombtetőn és figyelte, hogyan érkeznek meg az ÉNH katonái; ott volt a kórházban és rápillantott egy fotóra; ott volt egy névtelen kis falu határában, és hallotta a gyermekek sikoltozását. Hazatért, igen, de ugyanaz fogadta, amit itthagyott. Nem, gondolta, ugyanaz fogadta, amit soha nem hagyott itt, ami mindenhová követte. Sosem tud megszabadulni tőle, mert nem végzett vele, egyszer sem, egyetlenegyszer sem.
De mégis volt benne új: ez az asszony, aki átkarolja és ugyanazt az égő fájdalmat érzi, ami az ő szívébe hasított.
– Mi történt, Sandy?
– Feljavítottuk az állapotát, John. Hazavittük. Aztán ma felhívtam, ahogy mondtad, és egy rendőr vette fel a kagylót. Dorist is, meg az apját is megölték.
– Oké. – Odasegítette a lányt a kanapéhoz. Először meg akarta nyugtatni, kicsit elengedni, de nem lehetett. Sandy hozzátapadt, most engedte ki visszafojtott érzéseit, az aggodalommal együtt, amit Kelly biztonsága miatt érzett. John percekig tartotta Sandy fejét a vállán. – Sam és Sarah?
– Még nem mondtam meg nekik. – Felemelte a fejét, és a szoba távolabbi részébe bámult a levegőbe. Aztán szokás szerint előjött belőle a nővér. – Hogy vagy?
– Kicsit gyűrötten a sok utazástól – mondta John, csak hogy ne hagyja válaszolatlanul a kérdést. Utána viszont el kellett mondania az igazat. – Fiaskó volt. A küldetés nem sikerült. Nem tudtuk kihozni őket.
– Nem értem.
– Megpróbáltunk kiszabadítani pár emberünket Észak-Vietnamból. Hadifoglyokat. De valami félresikerült. Megint kudarcot vallottam – tette hozzá halkan.
– Veszélyes volt?
Kelly felhorkant. – Aha. Fogjuk rá, Sandy. De nem esett bajom.
Sandy nem firtatta tovább. – Doris azt mondta, hogy vannak mások is, más lányok, akiket fogva tartanak.
– Igen. Billy is mondta. Megpróbálom kiszabadítani őket. – Kelly észrevette, hogy a lány nem reagál a Billy név hallatára.
– De mit ér, ha kiszabadulnak, és nem...
Tudom. – Ez az, ami mindenhová követi, gondolta Kelly. Nem tud elmenekülni előle. Egyetlen mód van rá, hogy megállítsa. Vissza kell fordulnia és szembe kell néznie vele.
Ma reggel el lett intézve, Henry – mondta Piaggi. – Simán, tisztán.
– Nem hagytak...
– Henry, mind a kettő profi, érted? Elvégezték a feladatot, mostanra már haza is értek, több száz kilométerre onnét. Nem hagytak ott semmit, csak két hullát. – Ezt tisztázták, amikor telefonáltak. Könnyű munka volt, egyik célpont sem számított rájuk.
– Akkor ennyi – jegyezte meg Tucker elégedetten. Benyúlt a zsebébe, és elővett egy vastag borítékot. Átadta Piagginak, aki jó partner lévén megelőlegezte a pénzt.
– Eddie félreállítva, szivárgás megszüntetve, minden mehet vissza a normális kerékvágásba. – Megérte a húsz lepedőt, gondolta Henry.
– És a többi lány, Henry? – mutatott rá Piaggi. – Igazi bizniszed van. És mindig veszélyes, ha olyanok is vannak benne, mint ők. Oldd meg, oké? – Zsebre tette a borítékot, és felállt az asztaltól.
Huszonkettessel, tarkóba, mind a kettőt – jelentette a pittsburghi nyomozó a telefonba.
– Ujjnyomok sehol, se a házban, se a virágdobozon, se a furgonban. A furgont előző este lopták el, vagy ma reggel, mindegy. A kereskedőnek nyolc ilyen kocsija van. A fene egye meg, megtaláltuk, mielőtt kiadták a körözést. Nem kétséges, profik voltak. Túl simán, túl tisztán dolgoztak az itteniekhez képest. Semmi nyom az utcából. Valószínűleg már nincsenek a városban. Ketten látták a furgont. Egy nő látta, hogy kiszáll belőle két fickó, és az ajtóhoz megy. Azt hitte, hogy virágot szállítanak ki, különben is fél háztömbnyire volt a túloldalon. Semmi leírás, semmi. Még a bőrszínükre sem emlékszik.
Ryan és Douglas ugyanazon a vonalon hallgatta, időnként összenéztek. A hangszín mindent elárult. Ez olyan ügy, amit minden rendőr utál, amitől fél. Nincs azonnal megállapítható indíték, nincsenek tanúk, nincsenek használható bizonyítékok. Nincs miből kiindulni, nincs hová eljutni. A nyomozás menete kiszámítható és eredménytelen. Végigjárják a szomszédokat. Csakhogy ez munkáskerület, kevesen vannak otthon olyankor. Az emberek elsősorban furcsaságokra figyelnek föl, egy virágfutár pedig nem nagyon furcsa, nem vonz kíváncsi tekinteteket, amikből összeállna egy személyleírás. A tökéletes bűntény elkövetése nem nagy kunszt, ezt a titkot az egész nyomozószakma tudja, viszont terjedelmes irodalom cáfolja, és elkövetőit emberfeletti lényeknek állítja be, holott ezt maguk sem állítják, még egymás közt sem. Lehet, hogy az ügy egy szép napon megoldódik. Az egyik gyilkost elkapják más ügyben, és összekapcsolják ezzel, hogy alkut kössenek. Kevésbé valószínű, de előfordul, hogy valaki beszél róla, dicsekszik egy informátor előtt, az meg továbbadja. Ám mindkét esetben sok idő telik el, és az amúgy is hideg nyomok még jobban kihűlnek. Ez a rendőrségi munka legfrusztrálóbb része. Ártatlan emberek halnak meg, és senki sincs, aki kiállna értük, aki megbosszulná halálukat. Aztán más esetek jönnek, a zsaruk félreteszik a régebbieket, és nekilátnak az újaknak. Időről időre valaki előveszi az aktákat, átnézi az ügyet, aztán visszateszi a megoldatlanok közé, csak vastagabban, mert beleteszi a nyomtatványt is, melyben az áll, hogy nincs új fejlemény.
Ryan és Douglas ennél is rosszabbul állt. Ismét volt egy kecsegtető kapcsolat, mellyel meg tudták volna nyitni két megoldatlan aktájukat. Raymond és Doris Brown sokakat érdekelt; voltak barátaik, szomszédaik és minden jel szerint jó lelkészük. Hiányolják őket, sajnálkoznak, hogy milyen szörnyűség... Ryan asztalán viszont olyan személyek aktái hevertek, akik iránt a rendőrségen kívül senki sem érdeklődött. Azért is rosszabb a helyzet, mert a halottakat meg kellene gyászolni, és nem csak rendőröknek, akiket ezért fizetnek. Ami pedig még ennél is rosszabb: ismét új elkövetési móddal állnak szemben olyan gyilkosságok sorozatában, melyek valamiképpen összefüggenek, de nem tudni, hogyan. Ezt nem a Láthatatlan Ember követte el. Igen, a fegyver itt is .22-es, de kétszer is lett volna alkalma ártatlanokat ölni. Mégsem bántotta Virginia Charlest, Doris Brown esetében pedig óriási veszélyt vállalt magára, hogy megkímélje. Valószínűleg megmentette Farmertől és Graysontól, de valaki mástól nem...
– Milyen állapotban volt Doris? – kérdezte Ryan.
– Hogy érti? – kérdezte a nyomozó.
A kérdést abszurdnak érezte, amikor felötlött benne, de a vonal túlsó végén meg fogják érteni. – Úgy értem, fizikailag.
– A boncolás holnap lesz, hadnagy úr. Külsőleg jólöltözött volt, tiszta, a haja ápolt, jó benyomást keltett. – Leszámítva a két lyukat a tarkóján, de ezt a nyomozónak fölösleges lett volna hozzátennie.
Douglas belelátott a hadnagy fejébe, és bólintott. Valaki vette a faradságot, és rendbehozta a lányt. Innét már el lehet indulni.
– Örülnénk, ha mindent elküldene, ami hasznos lehet. Mi is ezt tesszük – biztosította Ryan a nyomozót.
– Valaki különösen nagy gonddal gyilkolta meg őket. Nem sok ilyet látni. Nagyon nem tetszik – mondta még a nyomozó. Gyerekes megállapítás, de Ryan teljesen megér-tette. Végtére is, hogyan lehetne másképp kifejezni?
A „fedett ház” nagyon biztonságos hely volt. A virginiai hegyek közt négyholdas, dimbes-dombos birtokon állt az impozáns ház és egy tizenkét bokszos lóistálló, felét vadász- és díjugrató lovak foglalták el. A ház címében szerepelt egy név, az illető egy másik, közeli ház tulajdonosa is volt, aki kiszolgálta az idejét a CIA elődjénél, az OSS-ben, ezt pedig jó pénzért bérbe adta a cégnek – jobban mondva egy fedőcégnek, amely csak papíron és egy postaládán létezett. A házon külsőleg semmi különöset nem lehetett látni, de aki közelebbről szemügyre tudta venni, látta, hogy az ajtók és az ablakkeretek acélból vannak, az ablaküvegek pedig szokatlanul vastagok és szigeteltek. Kinti támadással vagy benti szökési kísérlettel szemben olyan biztonságos, mint a legszigorúbb fegyház, látványnak viszont sokkal kellemesebb.
Griscsanov talált magának ruhákat és borotválkozószereket, amelyek működtek, de úgy, hogy ne lehessen velük kárt tenni. A fürdőszobai tükör acélból készült, a tartóban a pohár papírból. A házvezető házaspár tűrhetően beszélt oroszul, és a lehető legkedvesebben bánt az új vendéggel, akinek természetéről előzőleg kaptak tájékoztatást. Inkább disszidensekhez voltak szokva, bár minden látogatót négy fős biztonsági őrcsapat „védett” odabent, akik akkor jelentek meg, amikor „látogatók” érkeztek, ketten pedig állandó jelleggel ott laktak az istállókoz közeli gondnoki házban.
Érthető módon a vendég még nem került szinkronba a helyi idővel, és a tájékozódási zavar és a nyugtalanság miatt megeredt a nyelve. A házaspár meglepődött, hogy utasításuk szerint a beszélgetéseket szigorúan hétköznapi témákra kell korlátozniuk. A háziasszony reggelit készített – ez a legjobb étkezés az időeltolódás okozta fáradtságra –, ezenközben férje Puskin költészetének értékelésébe bocsátkozott a vendéggel, és örömmel konstatálta, hogy sok más orosszal egyetemben Griscsanov is rajong a költészetért. A biztonsági őr az ajtófélfát támasztotta, hogy szemmel tartsa a dolgokat.
Olyasmiket kell megtennem, Sandy...
– John, megértem – mondta a lány halkan. Mindketten meglepődtek, milyen határozottság érződött hangjában. – Korábban nem értettem, de már igen.
– Amikor odaát voltam... – Mennyi ideje is? Csak három napja? – ...rád gondoltam. Meg szeretném köszönni – mondta Kelly.
– Mit?
Kelly a konyhaasztalra bámult. – Nehéz megmagyarázni. Olyasmit csinálok, ami ijesztő. Segít, ha van kire gondolni. Ne haragudj... nem akarom, hogy... – Kelly elhallgatott. Igazából épp azt akarta. Ha az ember egyedül van, ábrándozik, és ő is ábrándozott.
Sandy megfogta a kezét, és kedvesen rámosolygott. – Régebben féltem tőled.
– Miért? – kérdezte Kelly meglepődve.
– Azért, amit csinálsz.
– Téged sosem bántanálak – mondta a férfi. Nem nézett fel, de még boldogtalanabbnak érezte magát amiatt, hogy Sandynek félnie kellett tőle.
Most már tudom.
– Kelly mégis úgy érezte, hogy magyarázkodnia kell. Szerette volna megértetni Sandyvel, és nem fogta föl, hogy már megtörtént. De hogyan magyarázza meg? Igen, embereket ölt, de megvolt az oka: De hogyan lett belőle olyan ember, amilyen most? A gyakorlatozás belejátszott, a Coronadóban töltött kemény hónapok, az idő és erőfeszítés, hogy bevésse az automatikus válaszokat és reagálásokat, és ami még szörnyűbb, hogy türelmet tanuljon. Ezek hatására új látásmód alakult ki benne... amit magáévá tett, és azt látta, hogy olykor a gyilkolás elkerülhetetlen. Az okokkal együtt más szabályok érkeztek, és módosították azokat, amelyeket apjától tanult. Cselekedeteinek célra volt szükségük, amelyet általában mások rendeltek hozzájuk, gyors felfogása miatt azonban maga hozta a döntéseket, más összefüggések közé helyezte a szabályokat, és gondosan alkalmazta őket... de alkalmazta. Sok minden játszott össze, hogy ez lett belőle – néha maga is meglepődött rajta. Valakinek meg kellett próbálnia, és legtöbbször ő bizonyult rá legalkalmasabbnak...
– Olyan vagy, mint én, John – mondta Sandy. – Túl erősen szeretsz.
Ennek hallatára a férfi fölnézett.
– Az osztályon mindig vannak betegek, akik meghalnak, akiket nem tudunk életben tartani... és ezt gyűlölöm! Gyűlölöm, hogy ott vagyok, és kialszik egy élet. Gyűlölöm, hogy végig kell néznem, hogyan siratja a család, és tudom, hogy nem voltunk képesek megakadályozni. Pedig mindent megteszünk. Rosen professzor csodálatos sebész, de nem tudunk mindig győzni, és gyűlölöm, ha veszítünk. Doris esetében... akkor győztünk, John. Aztán valaki mégis elkapta. Nem betegség vitte el, nem autóbaleset érte. Valaki szándékosan tette. Doris az enyémek közé tartozott, és valaki megölte az apjával együtt. Úgyhogy megértem, John, igazán megértem.
Istenem, valóban megérti... jobban, mint én.
– Mostantól mindenki veszélyben van, aki kapcsolatban állt Pammel és Dorisszal.
Sandy bólintott. – Azt hiszem, igazad van. Mesélt Henry-ről. Tudom, milyen ember. Elmondok mindent, amit Doris-tól hallottam.
– Tudod, ugye, mire fogom felhasználni az információt?
– Igen, John, tudom. Légy óvatos! – Kicsit várt, majd megmondta, miért. – Szeretném, ha visszajönnél.

32
Űzött vad
Az egy szem használható infó a pittsburghi szálról egy név volt: Sandy. Sandy vitte haza Doris Brownt az apjához. Csak egy becenév, nem is teljes név, de sokszor ennyin múlik egy ügy megoldása. Mint amikor az ember egy fonalat próbál felgombolyítani. Néha csak egy szakadt darabot talál, míg máskor addig göngyölíti, amíg az egészből egy kibogozhatatlan, kusza gombolyag nem lesz. Egy Sandy nevű illető. A hangja alapján fiatal nő. Letette, mielőtt bármit mondott volna, bár elég valószínűtlennek tűnt, hogy bármi köze volna a gyilkosságokhoz. A tettes néha valóban visszatér a tett színhelyére, de nem telefonon.
Vajon hogy jön ez a képbe? Ryan hátradőlt a székében, és a plafonra meredt. Élénken járt az agya, próbálta összerakosgatni a darabkákat.
A néhai Doris Brown minden valószínűség szerint közvetlen kapcsolatban állt azzal a bűnszervezettel, akik Pamela Maddent és Helen Waterst meggyilkolták, és amelynek Richard Farmer és William Grayson aktív tagjai voltak. John Terence Kelly egykori harci búvár és SEAL kommandós valahol ráakad Pamela Maddenre, és megmenti a nőt. Pár héttel később felhívja Frank Allent, de nem sokat árul el neki. Aztán valami balul sül el – röviden: a pasas elcseszi –, aminek következtében Pamela Madden meghal. A holttestről készült képet Ryan azóta se tudta kiverni a fejéből. Kellyre rálőttek, életveszélyesen megsebesült. Egy egykori kommandós, akinek a barátnőjét brutálisan megölték, töprengett el Ryan. Öt halott drogdíler. Mintha csak James Bond bukkant volna föl Baltimore utcáin. És egy kakukktojás gyilkosság, ahol a tettes ismeretlen okból meghiúsít egy utcai rablótámadást. Richard Farmert – Ricket? – késsel leszúrják. A második eset, amiben szerepet játszott az indulat (az első nem számít ide, vélte Ryan). William Graysont feltehetően elrabolták és megölték. Doris Brownt ezzel párhuzamosan megmentik, néhány hét alatt lehozzák a szerről, és hazajuttatják a családjához. Ez valamilyen orvosi beavatkozást feltételez. Valószínűleg. Talán. A Láthatatlan Ember... vajon ő áll az egész mögött? Doris Brown volt az, aki kifésülte Pamela Madden haját. Itt van az összefüggés.
Na, még egyszer!
Kelly megmenti a Madden lányt, de valaki segít neki, hogy leszoktassák. Sam Rosen professzor és a felesége, aki szintén orvos. Majd Kelly ráakad Doris Brownra... vajon kihez vinné? Nem rossz kiindulópont! Ryan felemelte a kagylót.
– Halló?
– Doktor, itt Ryan hadnagy!
– Nem rémlik, hogy megadtam volna a közvetlen számomat – mondta Farber. – Mi újság, hadnagy?
– Ismeri Sam Rosent?
– Rosen professzort? Persze. Osztályvezető főorvos. Kiváló sebész. Nem látom túl gyakran, de ha egyszer össze kell fércelni magát, ő a maga embere.
– És a nejét? – Ryan hallotta, hogy a doktor most is pöfékel.
– Őt elég jól ismerem. Sarah farmakológus. Kutató, kábítószerfüggőkkel foglalkozik. Van egy leszoktató részleg a kórházban, néha én is részt veszek a csoport...
– Köszönöm! – szakította félbe Ryan. – Lenne még egy név: Sandy.
– Milyen Sandy?
– Csak ennyit tudok – mondta a hadnagy. Elképzelte maga előtt Farbert, ahogy magas háttámlás bőrszékében hátradől és sejtelmes arccal eltöpreng.
– Tisztázzuk, jól értem-e? Arra kér, hogy adjak információt két kollégámról egy bűnügyi nyomozás kapcsán?
Ryan mérlegelte, érdemes-e hazudnia. A pasasnak az a munkája, hogy emberek fejébe lásson. És kitűnően érti a dolgát.
– Igen, doktor! – vallotta be a nyomozó hosszú szünet után, amiből a doktor maga is rájött, hogy jó irányba tapogatózott.
– Azt hiszem, némi magyarázattal tartozik – jegyezte meg Farber. – A professzorral nem túl közeli a kapcsolatom, de azt kijelenthetem, hogy soha nem ártana senkinek. A neje meg egy földre szállt angyal, ahogy azokkal a problémás kölykökkel bánik. Egy fontos kutatást tett félre miattuk. – Farbernek beugrott, hogy a nő az utóbbi pár hétben elég sokat volt távol.
– Nézze doktor, csak próbálok információt gyűjteni! Nincs okom azt feltételezni, hogy bármelyiküknek is köze volna bármilyen törvénytelenséghez. – Szavai túl hivataloskodónak tűntek, és ezt ő is tudta. Próbált taktikát váltani, és bizonyos fokig őszinte is volt. – Ha helyes a feltételezésem, veszélyben vannak, amiről nem tudnak.
– Öt perc múlva visszahívom! – szakította félbe a beszélgetést Farber.
– Nem rossz, Em! – jegyezte meg Douglas.
Most a fenekezést is kipróbálják, gondolta magában Ryan. Végül is már minden létező módszert kipróbáltak, kapás nélkül. Az öt perc végtelen hosszúnak tűnt.
– Ryan.
– Farber. Az idegosztályon nincs ilyen nevű orvos. Csak egy ápoló, Sandra O'Toole. Osztályvezető főnővér. Személyesen nem ismerem. Rosen nagyra tartja, most mondja a titkárnője. A nő nemrég egy különleges projektben segített neki. A bérjegyzékén is variáltak valamit. – Farber kezdte összerakni a képet. Sarah ugyanebben az intervallumban volt távol. De erre már jöjjenek rá maguktól, gondolta. Így is épp elég messzire ment. Végül is a kollégáiról van szó, és ez elég komoly ügy.
– Ez mikor volt? – kérdezte a hadnagy.
– Két-három hete. Tíz munkanapig tartott.
– Köszönöm, doktor! Később még keresem!
– Megvan a kapocs! – állapította meg Douglas, miután Ryan letette a kagylót. – Mibe fogadunk, hogy a nő is ismeri Kellyt?
A felvetés mindenesetre reménykeltő volt. Bár a Sandra elég gyakori név. Akárhogy is, már több mint fél éve dolgoztak az ügyön. Ott volt az a rengeteg haláleset, és a sok belefeccolt energia ellenére nem volt semmi érdemi bizonyíték, semmi érdemi összefüggés. De most úgy tűnt, végre felragyogott előttük a hajnalcsillag. A gond csak az volt, hogy éppen esteledett, és a hadnagynak ideje volt hazamennie vacsorára a feleségéhez és a gyerekeihez. Alig egy hét, és Jack visszamegy a Boston College-ba, és sokáig megint nem láthatja a fiát.
Nem volt egyszerű megszervezni a dolgokat. Sandynek kellett elvinnie Quanticóba. A nő most először járt tengerészgyalogos-bázison, még ha csak rövid ideig is, mivel Kelly rögtön a kishajó-kikötőbe irányította. Épp csak visszazökkent a normál nappal-éjszaka ciklusba, és máris meg kell törnie. Sandy még vissza se ért az I-95-ösre, amikor Kelly már a vizet rótta. Előretolta a két gázkart, és maximális utazósebességre kapcsolt.
A nőnek nemcsak hogy van vér a pucájában, de még eszes is, gondolta magában Kelly a sört kortyolgatva. Hosszú idő után most ivott újra. Bár abban semmi meglepő nincs, hogy egy kórházi ápolónak jó a memóriája. Henrynek a hírek szerint megeredt a nyelve, különösen ha leányzóval volt. Szeretett kérkedni. Kelly továbbra se tudta a címét, csak a telefonszámát, viszont volt egy másik név is,Tony... Peegee vagy valami ilyesmi. Olasz származású, fehér férfi, kék Lincolnnal. Jól öltözött alvilági figura. És még egy pasas, egy bizonyos Eddie. Sandy emlékezett, hogy azt a pasast is így hívták, akit az a rendőrtiszt lelőtt. A helyi újság a címlapon hozta. Kelly egy lépéssel tovább ment: mi van, ha ő az a zsaru, akit Henry lefizetett? Felettébb furcsának találta, hogy egy nyomozótiszt lövöldözésbe keveredjen. Bár ez csak spekuláció, gondolta, de nem árt utánanézni. Nem mintha tudta volna, hogyan. Ott volt az egész éjszaka, hogy törje a fejét. Nem sokkal később elérte azt a pontot, ahol Billyt kitette. Legalább megtalálták.
A sírhant már kicsit meg is süppedt azon a bizonyos földdarabon, amit Júdás óta hagyományosan csak Fazekas Mezejének neveznek. A patológiai jelentés feladta a leckét a virginiai orvosoknak. Barotrauma. Az utóbbi egy évben kevesebb mint tíz hasonló esetet regisztráltak az egész országban. Valamennyit tengerparti régiókban. Pontos diagnózist nem tudtak felállítani, ami nem az orvosok kritikája. A jelentés szerint amúgy se lett volna jelentősége. A halál közvetlen oka az agyi artériába különös módon bekerülő csontvelőszövet volt, ami elzáródást és stroke-ot okozott, de a többi szerv is olyan mértékű károsodást szenvedett, hogy a páciens néhány hétnél tovább amúgy se maradt volna életben. Az említett érelzáródást rendkívüli, akár három bart is meghaladó nyomásingadozás okozhatta. A rendőrség most kérdezi ki a Potomac búvárait. A folyó egyes szakaszain rendkívül mély a víz. Volt némi remény – bár nem sok –, hogy valaki majd jelentkezik a holttestért, melynek pontos hollétéről az illetékes megyei hivatal rendelkezett információval.
Hogy érti azt, hogy nem tudja? – vonta kérdőre Rokosszovszkij tábornok. – Ő az én emberem! Áthelyeztette?
– Tábornok elvtárs – erősködött Giap –, már mindent elmondtam, amit tudok!
– És azt állítja, egy amerikai volt?
– Ön is láthatta a hírszerzési jelentést.
– Ez az ember olyan információk birtokában van, amire a Szovjetuniónak szüksége van! Elég nehéz elhinni, hogy az amerikai rajtaütésnek az volt az egyetlen eredménye, hogy a körzetben fellelhető egyetlen szovjet tisztnek nyoma veszett. Azt javaslom, tábornok elvtárs, sürgősen kapja össze magát!
– Háború van!
– Igen, ezt én is tudom – jegyezte meg nyersen Rokosszovszkij. – Mit gondol, miért vagyok itt?
Giap a pokolba kívánta a vele szemben álló, magasabb tábornokot. Elvégre ő maga is tábornok volt, hazája fegyveres erőinek főparancsnoka. A vietnami tábornok nyelt egyet, és nagy nehezen úrrá lett a büszkeségén. Tudta, hogy szüksége van azokra a fegyverekre, amiket csak az oroszoktól kaphat meg. Hazája érdekében muszáj volt megalázkodnia. Egy dologban biztos volt. Az a tábor nem ért meg annyi zűrt, amennyit már eddig is okozott.
Furcsa volt ez a viszonylag nyugalmas időszak. Kolja nem volt ott. Ezt biztosan tudta. Bár ahhoz eléggé el volt tájolódva, hogy követni tudja a napok múlását, már négyszer aludt azóta, hogy utoljára hallotta az orosz hangját. Akárcsak az ajtón kívülről. Ugyanígy a bántalmazás is szünetelt. Magányosan evett, ücsörgött és tépelődött. Meglepetésére ez inkább jót tett neki, minthogy rontott volna a helyzeten. Ráeszmélt, hogy a Koljával való beszélgetések veszélyesebb függőséget okoztak nála, mint az alkohollal való kacérkodás. Az igazi ellensége nem a fájdalom vagy a félelem volt, hanem a magány. Egy olyan családból és vallási közösségből jött, amely a társas létre, a közösségi szellemre épített, és ugyanígy a hivatásában is központi szerepet játszott a bajtársiasság. Azzal, hogy a másokkal való érintkezés lehetőségétől megfosztották, elméje felemésztette önmagát. És ha ehhez még egy kis fájdalom és félelem is társul, mi lesz az eredménye? Ez kívülről sókkal világosabban látszott, mint belülről. Griscsanov számára teljesen egyértelmű volt. Hasonlóak vagyunk, folyton ezzel jött. Te meg én. Erre bazírozott. Ügyesen csinálta, ismerte el Zacharias. Bár a hiba és a tévedés ritka vendég volt nála, ő se volt immúnis ezekre. Egy fiatalkori hibája majdnem az életébe került, amikor anno a Luke Légibázison vadászpilótának tanult, vagy amikor öt évvel később kíváncsi volt, milyen lehet valójában egy zivatar belseje. Végül majdnem a földbe csapódott. És most újra nagyot hibázott.
Zacharias nem tudta, mire vélje a kihallgatások elmaradását. Talán Kolja most számol be a feletteseinek arról, amit megtudott. Akármi volt is az oka, esélyt kapott arra, hogy elgondolkodjon. Bűnt követtél el! – ostorozta magát. Ostoba voltál! Még egyszer nem eshetsz ebbe a hibába! Elhatározása nem volt túl szilárd. Tudta, hogy ezen még dolgoznia kell. Szerencsére volt ideje a reflexióra. Bár az igazi szabadulás nem jött el, ez is több volt, mint a semmi. Ismét tudott koncentrálni, mintha harci bevetésen lenne. Istenem, sóhajtott fel. Féltem imádkozni a szabadulásért... és lám... Az őrök megelepődtek volna, ha látták volna vágyakozó, merengő mosolyát. Különösen ha tudták volna, hogy újra imádkozik. Az imádság a szemükben értelmetlen, abszurd dolog volt. De ez legyen az ő bajuk, gondolta magában Zacharias. Számára lehet, hogy a megváltást hozza el.
Az irodájából mégse telefonálhatott. Nem lenne szerencsés. Otthonról szintén nem akart. A hívás egy folyót és egy államhatárt is át fog szelni, és tudta, hogy a Washington környéki hívásokra biztonsági okból különleges óvintézkedések vonatkoznak: valamennyit szalagra rögzítették. Ez volt az egyetlen hely Amerikában, ahol ezt megtették. Arra, amire készült, amúgy is különleges eljárás vonatkozott volna. Elvileg hivatalos jóváhagyást kellett volna szerezni hozzá. Meg kellett volna beszélnie a csoportvezetővel, majd az igazgatóval, és ha minden jól megy, akár a hetedik emeleti „ügyféloldali” irodáig is eljutott volna. Ritter nem akart ennyit várni, különösen úgy, hogy életek forogtak kockán. Úgy döntött, kivesz egy szabadnapot. Arra hivatkozott – nem minden ráció nélkül –, hogy helyre kell rázódnia a sok utazgatás után. A belvárosba hajtott, és célba vette a Smithsonian Természettudományi Múzeumot. Elsétált az előcsarnokban levő elefánt mellett, és az információs táblához lépett. Megnézte, hol van a legközelebbi nyilvános telefon. Bedobott egy tízcentest, és tárcsázta a 347-1347-et. Ez szakállas trükk volt a szakmában. A szám egy telefonhoz kapcsolta, amely kisvártatva megcsörrent a KGB washingtoni rezidensének asztalán. Tudták, mint ahogy azt is tudták, hogy minden érintett tudja, hogy tudják. A kémszakma hajlott a barokkos megoldásokra.
– Igen? – szólt bele egy hang. Ritter először csinált ilyet. Csupa új élmény várta: saját idegessége, a vonal túlvégén levő hang higgadtsága, a pillanat izgalma. Mondandóját úgy állította össze, hogy kívülállók ne tudjanak beavatkozni az ügymenetbe.
– Itt Charles. Van valami, ami érdekelheti. Javaslok egy rövid találkozót. Egy óra múlva az állatkertben, a fehér tigrisek ketrecénél.
– Miről fogom megismerni? – kérdezte a hang.
– Egy Newsweek lesz a bal kezemben.
– Egy óra múlva – morgott a hang. Biztos fontos megbeszélése volt éppen, gondolta magában Ritter. Kellemetlen. A CIA-ügynök kisétált az autójához, melynek anyósülésén egy Newsweek pihent, amit még útközben vett egy utcai árusnál.
Ki kell dolgozni a taktikát, töprengett magában Kelly, miközben balra fordulva megkerülte Point Lookoutot. Széles volt a merítés. Még mindig megvolt az álnéven kivett baltimore-i rejtekhelye. A rendőrség szeretett volna elbeszélgetni vele, de eddig még nem sikerült megtalálniuk. Szerette volna, ha ez így is marad. Az ellenség nem ismerte. Ez volt a kiindulási alap. A legfontosabb most az volt, hogy megtalálja a hármas egyensúlyt a rendelkezésére álló infók, a homályos foltok, illetve aközött, hogy az előbbieket hogy tudná legjobban felhasználni az utóbbiak tisztázása érdekében. Ez a harmadik tényező, a hogyan, volt maga a taktika. Hogyan készüljön fel arra, amit egyelőre nem tud? Bár a hiányzó infókra egyelőre nem alapozhatott, határozott elképzelése volt, mit kéne tennie. Bármilyen bosszantó is volt a szitu, ahhoz, hogy a harmadik szintig eljusson, szüksége volt egy jól kidolgozott stratégiára. Négy fiatal lány várt arra, hogy akcióba lépjen. És egyelőre bizonytalan számú ember várt arra, hogy meghaljon.
A felelem hajtotta őket. Ezt Kelly jól tudta. Féltek Pam-től, ahogy Doristól is. Eléggé féltek ahhoz, hogy öljenek miatta. Kíváncsi volt, hogy Edward Morello halála is ennek a tanújele volt-e. Nyilván a biztonságuk miatt öltek, és most már biztonságban érezhették magukat. Pedig most kellett csak igazán félniük. Most, hogy azt hitték, már túl vannak rajta.
A legaggasztóbb az időtényező volt. Az óra vészesen ketyegett. A rendőrség ott loholt a sarkában. Hiába hitte azt, hogy valószínűleg nincs semmi a kezükben, ettől nem lett nyugodtabb. A másik nyugtalanító tényező, szisszent fel Kelly, a lányok biztonsága volt. Olyan, hogy sikeres hosszú akció, nem létezik. Viszont egyvalamiben muszáj volt türelmesnek lennie. Kis szerencsével csak ebben az egyben.
Már évek óta nem járt az állatkertben. Arra gondolt, a gyerekeit is kihozhatná újra. Most már elég nagyok, biztos jobban élveznék, mint múltkor. Hosszasan nézte a medvéket. Volt valami érdekes bennük. A gyerekek úgy tekintettek rájuk, mint kedvenc alvótársaik nagyobb, élő példányaira. De Ritter egész máshogy volt ezzel. Számára a medve az ellenség szimbóluma volt. Nagyobb, erősebb, kevésbé esetlen és sokkal intelligensebb volt, mint amilyennek tűnt. Ezt nem árt észben tartani, emlékeztette magát a nagymacskák ketrecéhez menet. Összecsavarta az újságot, és türelmesen nézelődött. Az órájára rá se pillantott.
– Üdv, Charles! – szólította meg egy hang.
– Üdv, Szergej!
– Magát nem ismerem – állapította meg a rezidens.
– Ez a kis párbeszéd nem hivatalos – magyarázta Ritter.
– Miért, melyik az? – jegyezte meg az orosz, és lassan elindult. Bármilyen helyet be lehet poloskázni, de nem egy egész állatkertet. Ami azt illeti, akár a partnere is be lehetett volna drótozva, de ez ellenkezett volna az íratlan játékszabályokkal. Elsétáltak a következő ketrecig. A rezidens testőrei egy pillanatra sem tévesztették őket szem elől.
– Nemrég jöttem vissza Vietnamból – mondta a CIA-ügynök.
– Ott még melegebb van, nem?
– A tengeren nem. Ott egész kellemes.
– Mi volt a célja az útjának? – kérdezte a rezidens.
– Egy látogatás, ami nem volt előre megbeszélve.
– Úgy tudom, nem jött össze – jegyezte meg az orosz. Nem gúnyolódni akart, csak tudatni Charlesszal, hogy tudja, mi a helyzet.
– Ez így nem teljesen igaz. Valakit elhoztunk magunkkal.
– Ugyan kicsodát?
– A neve Nyikolaj. – Ritter átadta Griscsanov katonakönyvét. – Roppant kínos helyzetbe kerülne a kormánya, ha kiderülne, hogy egy szovjet tiszt is részt vett az amerikai hadifoglyok kihallgatásában.
– Miért volna olyan kínos? – kérdezte Szergej. Futólag belelapozott a könyvbe, majd zsebre tette.
– Tudja, azokat, akiket kihallgatott, a kis barátai hivatalosan halottnak nyilvánítottak.
– Nem értem. – Az igazat mondta. Ritter röviden elmagyarázta. – Erről nem tudtam – jelentette ki Szergej.
– Biztosíthatom, hogy igaz, amit mondok. Leellenőriztetheti, ha akarja! – Ritter tudta, hogy ezt meg is fogja tenni, és Szergej is tudta, hogy ezt Ritter tudja.
– És hol van most az ezredes?
– Biztonságos helyen. Nagyobb vendégszeretet élvez, mint a mi embereink.
– Griscsanov ezredes nem dobott bombát senkire – protestált az orosz.
– Ez igaz, de részt vett egy folyamatban, aminek a végén amerikai foglyok halhatnak meg. Cáfolhatatlan bizonyítékunk van arra, hogy életben vannak. Mint mondottam, roppant kínos lenne a kormányának, ha kitudódna.
Szergej Volosin éles eszű politikai megfigyelő volt, így erre magától is rájött, a CIA-ügynöknek felesleges volt figyelmeztetnie. Sőt azt is látta, mire megy ki a játék.
– Mit javasol?
– Sokat segítene, ha a kormánya meggyőzné Ha Nôi-t, hogy a valós helyzetnek megfelelően rehabilitálja az embereinket. Vagyis vitesse át őket abba a táborba, ahol a többi foglyot is tartják, és tegye meg a hivatalos bejelentést, hogy a családjuk is értesülhessen arról, hogy mégis életben vannak. Cserébe szavatoljuk, hogy Griscsanov ezredest sértetlenül, kihallgatás nélkül visszakapják.
– Továbbítom a javaslatát Moszkvának.
– Kérem, ne késlekedjen! Jó okunk van azt hinni, hogy a kínos helyzet elkerülése érdekében a vietnamiak drasztikus lépéseket fontolgatnak. Ez komoly bonyodalmakat idézne elő – figyelmeztette Ritter.
– Magam is így gondolom. – Pillanatra elhallgatott. – Mi a biztosíték, hogy Griscsanov ezredes él és jól van?
– Ha akar, találkozhat vele... úgy negyven perc múlva. Gondolja, hogy hazudnék egy ilyen fajsúlyú ügyben?
– Nem, nem hiszem. Viszont felvet bizonyos kérdéseket.
– Igen, Szergej Ivanovics. Tudom. Nem áll szándékunkban bántani az ezredest. Értesüléseink szerint tűrhetően bánt az embereinkkel. És roppant hatékonyan végezte a munkáját. Láttam a jegyzeteit – tette hozzá Ritter. – Ha élni kíván a lehetőséggel, hogy találkozzon vele, az ajánlat él.
Volosin elgondolkodott, de meglátta mögötte a csapdát. Egy ilyen gesztust illene viszonozni. Ez a dolgok rendje. Ha arra kérné Rittert, hogy fedje fel a lapjait, azzal arra kötelezné saját kormányát, hogy hasonló gesztust gyakoroljon. Ezt Volosin felsőbb utasítás nélkül nem merte megkockáztatni. És ha jobban belegondol, elképzelhetetlen, hogy a CIA hazudjon egy ilyen volumenű ügyben. Azokat a foglyokat bármikor el lehet tüntetni. Egyedül a Szovjetunió jó szándéka menthette meg az életüket, és egyedül a Szovjetunió jó szándéka garantálhatta, hogy a későbbiekben se essen komolyabb bántódásuk.
– Hiszek magának, miszter...
– Ritter, Bob Ritter.
– Áh! Budapest.
Ritter szégyenlősen elvigyorodott. Azok után, amit az ügynökéért tett, világos volt, hogy nem egyhamar tér vissza az operatív munkába. Legalábbis fajsúlyosabb helyen, ami Ritter számára az Elba-folyónál kezdődött. Az orosz elismerően megveregette a vállát.
– Jól tette, hogy kihozta az emberét! Le a kalappal a lojalitása előtt! – Volosin leginkább Ritter kockázatvállalási hajlandóságát tisztelte. A KGB-nél ez elképzelhetetlen lett volna.
– Köszönöm, tábornok! És köszönöm, hogy megfontolja az ajánlatomat! Mikor hívhatom?
– Két napot kérek... hívjam én?
– Akkor mostantól negyvennyolc óra. Majd én hívom!
– Rendben, legyen így! További szép napot! – Kezet fogtak, ahogy az a professzionalitásukhoz illik. Volosin csatlakozott a sofőr-testőréhez, és a parkoló felé vették az irányt. Sétájuk a hatalmas, lenyűgöző erejű, barna kodiakmedve ketrece előtt ért véget. Vajon véletlenül? – tűnődött el Ritter.
A kocsi felé menet Ritter ráébredt, hogy az egész a véletlennek volt köszönhető. Amilyen ügyesen játszotta ki a kártyáit, akár irodavezető is lehet belőle. Lehet, hogy a mentőakció kudarcba fulladt, viszont ha minden jól alakul, fontos engedményt csikarhat ki az oroszoktól. Mindezt egy nála is fiatalabb fickónak köszönhetően, aki szorult helyzetben, menekülés közben sem volt rest használni a fejét. Ilyen emberekre van szüksége az ügynökségnél, és most már a megfelelő befolyása is megvan ahhoz, hogy besorozza. Hawaiiról hazafelé még vonakodott, próbálta elodázni a választ. Talán csak győzködni kell még egy kicsit. Majd Jim Greerrel közösen megdolgozzák. Elhatározta, hogy mindent meg fog tenni azért, hogy Kellyt kihúzza a pácból.
Mennyire ismeri Mrs. O'Toole-t? – kérdezte Ryan.
– A férje már nem él – mondta a szomszéd. – Alighogy beköltöztek, elment Vietnamba, de meghalt. Pedig kedves fiatalember volt. Csak nincs valami baj a kis hölggyel?
A nyomozó megrázta a fejét. – Nem, nincs. Csak jót hallottam róla.
– Elég nagy volt nála a nyüzsgés mostanában – folytatta a néni. Ideális interjúalany volt. Hatvanöt év körüli özvegyasszony, akinek nem volt jobb dolga, mint hogy a saját, sivár életében levő űrt mások kukkolásával töltse ki. Ha Ryan meggyőzi arról, hogy senkinek nem árt vele, hamar megeredhet a nyelve.
– Ezt hogy érti?
– Volt egy vendége nemrég. Jóval sűrűbben járt vásárolni, mint azelőtt. Kedves, csinos lány. Szomorú, ami a férjével történt, de szerintem már el kéne kezdenie újra randevúzni. Szívesen megmondanám neki, de nem akarok indiszkrét lenni. Szóval elég sokat járt vásárolgatni. Ja, és szokott hozzá jönni még valaki. Szinte minden nap. Sokszor éjszakára is itt maradt.
– Kicsoda? – kérdezte Ryan a jegesteáját kortyolgatva.
– Egy nő. Alacsonyabb nálam, de testesebb. Rendetlen hajú. Egy nagy, piros Buickja volt, azt hiszem. És volt valami matricaféle a szélvédőjén. Ó, igen!
– Mi az? – kérdezte Ryan.
– Épp kint tettem-vettem a rózsáim körül, amikor a lány kijött. Akkor vettem észre a matricát.
– Lány? – kérdezte ártatlanul Ryan.
– Hát akinek annyit vásárolt! – csillant fel a néni szeme a felfedezés örömében. – Fogadok, hogy ruhákat vett neki! Emlékszem a Hecht reklámtáskákra.
– El tudja mondani, hogy nézett ki a lány?
– Fiatal volt, tizenkilenc, húsz év körüli, sötét hajú. Olyan sápadtforma, mint aki beteg. Aztán egyik nap elvitték. Mikor is...? Ó, igen! Aznap, amikor az új rózsáim megjöttek a kertészettől. Tizenegyedikén. Korán hozta a teherautó, mert nem szeretem a meleget. Épp kint tettem-vettem, amikor kijöttek. Integettem is Sandynek. Nagyon kedves lány. Nem beszélünk túl sokat, de ha igen, mindig van hozzám egy-két kedves szava. Tudja, ápolónő. A Johns Hopkinsban dolgozik, és...
Ryan kihörpintette a maradék teáját. Nem mutatta, mennyire elégedett. Doris Brown tizenegyedikén délután ment haza Pittsburghbe. Sarah Rosennek Buickja volt, és kétségkívül volt egy parkolómatrica a szélvédőjén. Sam Rosen, Sarah Rosen, Sandra O'Toole. Ők kezelték Miss Brownt. És ketten közülük Miss Maddent. Valamint Mr. Kellyt. Több havi frusztráció után Emmet Ryan hadnagynak végre volt elég érdemi infó a kezében.
– Nézze csak, ott jön épp! – mondta a néni, kizökkentve Ryant a gondolataiból. A férfi megfordult. Egy magas, attraktív fiatal hölgyet látott, élelmiszeres zacskóval a kezében.
– Kíváncsi vagyok, ki lehetett az a férfi?
– Milyen férfi?
– Aki tegnap este nála járt. Lehet, hogy mégiscsak van barátja. Magas volt, mint maga. Sötét hajú... nagydarab.
– Hogy érti?
– Mint egy rögbijátékos, tudja, nagydarab. De biztos ő is rendes pasas. Láttam, ahogy Sandy megöleli. Tegnap este volt ez is.
Isten áldja azokat, akik nem néznek tévét! – hálálkodott magában Ryan.
Kelly egy kis kaliberű, .22-es, tolózáras Savage Model 54-et választott, az Anschütz Match puska könnyű súlyú verzióját. Bruttó százötven dolláros árával nem volt a legolcsóbb, ahogy a Leupold távcső sem a hozzá tartozó szerelékkel. A fegyver talán túl jó is volt eredeti céljára, apróvad vadászatára. Tusa finoman megmunkált diófából készült. Fájt a szíve, hogy fel kell sértenie, de még jobban fájt volna, ha kárba veszett volna az a tudás, amit egyik altiszt társától anno eltanult.
Eddie Morello halálával kapcsolatban csak az volt a bökkenő, hogy az ügy kedvéért hat kiló színtiszta heroint foglalt le a rendőrség, ami elég busás adománynak számított. Ezt a kieső részt valahogy pótolni kellett. Philadelphiába egyre több kellett, és a New York-iak is hamar rákaptak a cuccra. Úgy döntött, ezt a tételt még bevállalja a hajón, de utána muszáj lesz váltania. Tony épp most rendez be egy másik, biztonságosabb laboratóriumot, ami könnyebben megközelíthető és sokkal jobban megfelel a virágzó üzlet követelményeinek. De addig is, amíg az elkészül, még egyszer a régi módszert kell alkalmazniuk. Ő maga ebben már nem fog részt venni.
– Mikor megyünk? – kérdezte Burt.
– Ma este.
– Rendben, főnök! Ki jön velem?
– Phil és Mike. – A két új tagot Piaggi szervezte be. Fiatal, éles eszű, ambiciózus pasasok voltak. Tuckert nem ismerték, és a helyi elosztásban sem fognak részt venni, viszont városon kívül megoldják a terjesztést, és kaphatók az alantas munkára, a mixelésre és a csomagolásra. Úgy fogták fel, ez amolyan átmeneti rítus, egy jó kiindulópont, ahonnan később mind státuszban, mind felelősségben feljebb kapaszkodhatnak. Tony garantálta, hogy megbízhatóak, Tucker pedig rábólintott. Most, hogy már nemcsak üzleti, de vérségi kapocs is fűzte őket egymáshoz, jobban megbíztak egymásban. Tucker bátrabban mert Tonyra hagyatkozni. Azt tervezte, hogy újraépíti a disztribúciós hálózatot, és kiiktatja belőle a prosti futárokat. És miután többé nem volt szüksége rájuk, a lányok élete is okafogyottá vált. Kár volt értük, de miután hárommal is befürödtek, világos volt, hogy veszélyessé váltak. Az elején, a növekedési fázisban hasznosak voltak, de mostanra csak nyűgnek számítottak.
De haladjunk csak szép sorjában!
– Mennyi lesz? – kérdezte Burt.
– El lesztek vele egy ideig. – Tucker intett, hogy vihetik a hűtőládát. A söröknek nem maradt túl sok hely, de nem is ez volt a lényeg. Burt megfogta, és kicipelte a kocsihoz. Nem volt se túl lezser, se túl merev. Pont olyan volt, amilyennek lennie kellett. Még az is lehet, hogy Burt lesz az új szárnysegédje. Lojális, tisztelettudó pasas, kemény, ha kellett, és sokkal megbízhatóbb, mint Billy és Rick. Ráadásul tesó. Hát nem vicces? – tűnődött el. Az elején mindenképpen szüksége volt Billyre és Rickre, mivel a nagyobb terjesztők mindig fehérek voltak. Ők voltak a zálogai. Aztán a sors ezt is elrendezte. Most a fehérek jönnek oda hozzá, mosolygott a bajsza alatt.
– Xanthát is vigyétek magatokkal!
– Arra nem lesz időnk, főnök! – tiltakozott Burt.
– Otthagyhatjátok, ha kész vagytok! – Szépen, egyesével. Így lesz a legjobb.
Türelmesnek lenni sosem egyszerű, de Kelly muszájból megtanulta, hogy annak kell lennie. Ha lefoglalta magát, az mindig segített. Befogta a puskacsövet a satuba, amivel már azelőtt megsértette a felületet, hogy bármi érdemihez hozzákezdett volna. Magas fokozatra kapcsolta a fúró-maró gépet, eltekerte a kart, és a puskacső végének tizenöt centijére szabályos közönként apró lyukakat fúrt. Egy órával később már egy acélhenger volt a csőre erősítve, és a teleszkópos irányzék is a helyére került. Az átalakított puska kielégítően pontosnak bizonyult.
Húzós ügy, apa?
– Tizenegy havi meló van benne, Jack! – árulta el Emmet vacsora közben. Most az egyszer időben hazaért.
– Az a randa ügy? – kérdezte a felesége.
– Ne a vacsora alatt, drágám, jó? – felelte Ryan. A munkát próbálta kizárni a magánéletéből. A fiára nézett, és inkább az általa nemrég felvetett kérdésre reflektált. – Tengerészgyalogság, he?
– Tudod, apa, az utolsó két évet fizetik – mondta, mintha az ő dolga lett volna azon aggódni, honnan teremtik elő a pénzt húga taníttatására, aki még gimnáziumba járt, és épp egy táborban volt. Apjához hasonlóan Jack is vágyott egy kis kalandra, mielőtt végső elhatározásra szánta volna el magát a pályafutását illetően.
– A fiam mint bőrnyakú? – morgott magában engedékenyen. De aggodalom is volt benne. Vietnamnak még nem volt vége, talán akkorra se lesz, mire a fia végez, és ahogy generációja legtöbb apukája, ő se értette, mi a francért kellett az életét kockáztatnia a németek ellen... és most lehet, hogy a fiának is ugyanezt kell tennie egy olyan nép ellen, akikről a fia korában ő mégcsak nem is hallott.
– Soha nem tudhatod, mi pottyan le az égből, igaz apa? – vigyorgott pajkosan Jack a légideszantosok szavajárását idézve.
A téma Catherine Burke Ryant is nyugtalanította. Ő még ma is emlékezett arra a napra, amikor Emmettől elbúcsúzott. Még ma is emlékezett 1944. június 6-ára, amikor egész nap a Szent Erzsébet-templomban imádkozott. És még utána sok napon át, a rendszeres levelek és fogadkozások ellenére. Ő pontosan tudta, mit jelent várni. Tudta, hogy a téma Emmetet is aggasztja, még ha ez nem is ugyanaz.
Hogy mi pottyan le az égből? Egy jó adag galiba! – vágta rá majdnem a detektív – elvégre a légideszantosok is büszke népség volt –, de úgy döntött, inkább csendben marad.
Kelly. Próbáltuk hívni. Szóltunk a parti őrségnek, hogy nézzék meg a szigeten. De a hajója nem volt ott. Nem volt sehol. Vajon hol lehetett? Most elvileg itthon van, ha hinni lehet az öreg hölgynek. Mi van, ha távol volt? Most viszont újra itthon van. A Farmer-Grayson-Brown-incidens után a gyilkosságok egyszerűen abbamaradtak. A jachtkikötőben látták a hajóját abban az időben, de aztán az éjszaka közepén – pontosan azon az éjszakán – egyszercsak eltűnt. Itt az összefüggés. Vajon hol lehetett a hajója? És hol van most? Vajon mi pottyan le a derült égből? Villámcsapás! Pontosan ez történt korábban is. A semmiből jött. Mint derült égből a villámcsapás.
A fia és a neje ugyanazt látták rajta, ahogy a falatot rágva a végtelenbe réved. Folyton járt az agya, képtelen volt egy pillanatra is kikapcsolni. Ez a Kelly nem sokban különbözhetett attól, amilyen én voltam fiatalon, tűnődött el Ryan. Eszébe ötlött a 101. légi szállítású hadosztály, az 506. ejtőernyős-gyalogezred. A Vijjogó Sasok, ahogy ott feszítenek buggyos gatyájukban. Egyszerű közlegényként kezdte, és a háború végére hadnaggyá nevezték ki. Azóta is ez a rangja. Felidézte, milyen büszke volt, hogy tagja lehet valami rendkívülinek. A legyőzhetetlenség mámora különös módon kéz a kézben járt azzal a félelmetes érzéssel, amikor kiugrottak a repülőből, és a vak sötétben, könnyűfegyverzetben, elsőként értek földet az ellenség területén. A legkeményebb csávók a legkeményebb küldetésen. Küldetés. Egykor maga is ilyen volt. De neki senki se ölte meg a kedvesét... vajon mi lett volna, ha mondjuk 1946-ban valaki ezt tette volna Catherine-nel?
Semmi jó.
Megmentette Doris Brownt. Majd olyasvalakikre bízta, akikben megbízott. Tegnap este az egyiküknél járt. Tudja, hogy a lány meghalt. Megmentette Pamela Maddent, a lány meghalt, ő kórházba került. Pár hétre rá, hogy kiengedték, sorra hullottak el az emberek. Méghozzá szakszerű módon. Pár hét... míg formába jött. Aztán a gyilkosságoknak egyszercsak vége szakad, Kellynek meg se híre, se hamva.
Mi van, ha egyszerűen elutazott valahová?
Viszont most itthon van.
Valami történni fog.
Tudta, hogy ezzel nem állhat a bíróság elé. Az egyetlen tárgyi bizonyítékuk egy cipőtalp lenyomata volt... persze egy közkedvelt márkáé, amiből százával adnak el napjában. Nulla. Megvolt az indíték. De vajon hány gyilkosság történik évente, és hányan folytatják a sort? Megvolt a lehetőség. Vajon el tudna számolni az idejével az esküdtszék előtt? Aligha. Mégis hogy magyarázza ezt meg egy bírónak? – tűnődött el Ryan. Lenne olyan bíró, aki megértené, de nincs az az esküdtszék, akinél ez megállna, pláne, ha egy frissen végzett jogi diplomás megkavarja őket.
Tudta, hogy az ügyet megoldotta. De azon kívül, hogy tudta, valami történni fog, semmi konkrét nem volt a kezében, hogy ezt alátámassza.
Szerinted ki lehet az? – kérdezte Mike.
– Valami halász, úgy nézem – fordult oda Burt a vezetőülésről. Gondosan ügyelt arra, hogy a Henry's Eighth tisztes távolban maradjon a motorjachttól. Kezdett alkonyodni. Majdnem elkéstek. Sötétben piszok nehéz volt elnavigálni a titkos laboratóriumhoz. Burt szemügyre vette a kajütös, fehér jachtot. A horgászbotos fickó odaintegetett, amit ő viszonzott, és balra fordult. Kemény este állt előttük. Xantha nem lesz valami nagy segítség, gondolta. Valami hasznát csak veszik, legalább kajaszünetben. Igazán kár a csajért. Nem rossz spiné, csak buta. Durván el van szállva a szertől. Talán épp így lesz jó. Tolnak bele még egy kis tiszta cuccot, és kivetik a hálót a kőtömbökkel. Ott ültek mind a négyen a hajón, de a csajnak dunsztja se volt, mire kellenek. Mindegy, nem az ő dolga, gondolta.
Burt a fejét csóválta. Vannak itt sokkal fontosabb dolgok is. Például, hogy Mike és Phil hogy fogják tűrni, hogy ő dirigál nekik? Majd normális lesz velük. Meg fogják érteni. Pláne, ha ennyi pénzről van szó. Megkönnyebülten hátradőlt, és a sörét szopogatva a vörös jelzőbóját figyelte.
Nocsak, nocsak! – sóhajtott fel Kelly. Nem is volt olyan nehéz! Billy mindent elmondott, amit tudnia kell. Volt egy titkos búvóhelyük. Az Öböl felől jöttek, motorcsónakkal, rendszerint éjszaka, és másnap reggelig maradtak. A vörös jelzőbójánál fordultak el. Pokoli nehéz volt megtalálni, sötétben szinte lehetetlen. Legalábbis annak, aki nem ismerte a terepet. De Kelly ismerte. Feltekerte az üres zsinórt, és előkapta a távcsövet. Szín és méret stimmel. A név is: Henry's Eighth. Lássuk! Hátradőlt és figyelte, ahogy délnek tartanak, majd a vörös bójánál keletre fordulnak. Megjelölte a helyet térképen. Legalább tizenkét óra. Elvileg rengeteg idő. Az volt a baj az ilyen szuperbiztos helyekkel, hogy totális diszkréció kellett hozzá, és ha a titok egyszer kitudódott, végzetes teher lett. Az ember sose tanul. Egyetlen út befelé, egyetlen út kifelé. A legokosabb módja az öngyilkosságnak. Úgy döntött, megvárja, amíg lemegy a nap. Amíg várt, fogott egy festékszóró spray-t, és zöld csíkokat fújt a gumicsónak oldalára. A belsejét feketére festette.

33
Barát vagy ellenség?
Rendszerint egész éjjel eltartott, tudta meg Billytől. Így Kellynek bőven volt ideje enni, pihenni és nyugodtan felkészülni. Közelebb hajózott a vadászterületül kijelölt dzsumbujhoz, és horgonyt vetett. A vacsora két sima szendvicsből állt, ami még mindig jobb volt, mint amit alig egy hete a „dombján” elköltött. Basszus, egy hete még a dokkhajón voltam, és készültem az akcióra!, csóválta a fejét gyászos képpel. Hogy miket produkál az élet?!
Éjfél után tette vízre az álcázott gumicsónakot. A farlapjára egy apró villanymotort szerelt, és remélte, hogy az akkumulátor bírni fogja szusszal. Nem lehet túl messze az a hely. A térkép szerint a terület nem túl nagy, és a búvóhely a maximális rejtőzködést szem előtt tartva valahol a közepén lehet. Sötétre mázolt arccal kanyargott a gazdátlan roncsok útvesztőjében. Bal kézzel kormányzott, és közben fülelt és figyelt. Valami szokatlant keresett. Az éjszakai égbolt a segítségére sietett. Nem volt fent a hold, de a csillagok fénye is elég volt ahhoz, hogy eligazodjon a fűvel és nádassal benőtt vízben, amely az ott rekedt hajóroncsok miatt mára erősen eliszaposodott, és ősszel a madarak kedvelt tanyájává vált.
Olyan volt, mint máskor. A villanymotor halkan zümmögött, pont mint a szánja. Két csomóval haladt, spórolt az energiával. Navigálni a csillagok segítettek. A mocsári növények szára jó két méterre emelkedett ki a vízből. Könnyű volt belátni, miért nem éjszaka jöttek ide. Annak, aki nem ismerte a járást, igazi útvesztő volt. Kelly viszont ismerte. A csillagokat figyelte. Tudta, mikor melyiket kell követnie és melyikkel nem kell foglalkoznia, ahogy az éjszaka folyamán lassan elmozdultak az égbolton. Ez nagy könnyebbséget jelentett. Ezek a fószerek városiak voltak, és nem tengerészek, mint ő. És amennyire biztonságban érezték magukat illegális rejtekhelyükön, annyira idegenül mozogtak az átláthatatlan dzsindzsásban. Vesztetekre jöttetek az én utcámba, gondolta magában Kelly. Egyre jobban fülelt. A magas fűszálak között lágy szellő susogott, a legszélesebb ösvényt kereste a hordalékpad növényei között. Bármilyen tekergős is az út, biztosan azon jöttek. Az ötvenéves hajótestek úgy festettek, mint egy letűnt kor szellemei. Voltaképpen azok is voltak. Egy győztes háború mementói, egy egyszerűbb kor kiselejtezett hagyatékai. Egyik-másik egészen furcsa szögben állt. Olyanok voltak, mint egy óriás gyermek elhagyott játékai, amely gyermek egykor a hazájuk volt, és akiből mára nyughatatlan, békétlen felnőtt lett.
Valamit hallott. Leállította a motort, pár másodpercig csak sodródott, és a fejét forgatva próbálta megállapítani, honnan jön a hang. Eltalálta az ösvényt. Egy jobbhurkot írt le, és a hang pontosan abból az irányból jött. Lassan, óvatosan vette be az ívet. Három hajóroncsot látott. Valószínűleg egyszerre vontathatták ide őket. Mintha a vontatóhajó kormányosa direkt hagyta volna őket egy vonalban, amolyan dicsekvésképpen. A nyugatabbi kicsit ferdén állt, és hét-nyolc fokkal balra dőlve pihent az ingoványos fenéken. Körvonalai alapján régi típus lehetett. Alacsony felépítményének égbenyúló acélkéményeit rég rozsda ette. A híd környékéről viszont fény szűrődött ki. Zene, gondolta Kelly, valami kurrens rockrádió. Olyasmi, amit a kamionsofőrök hallgatnak éjjelente, hogy el ne aludjanak útközben.
Kelly várt pár percet, hogy tisztább képet kapjon a sötétben. Kitalálta, honnan közelítsen. Az orr-rész felől fog besiklani, a hajótest takarásában. Emberi hangokat hallott. Hangos röhögést. Ismét megállt. A hajó körvonalát figyelte. Kidudorodást keresett, valami oda nem illőt. Őrszemet. De semmi.
Ügyesen kiválasztották a helyet. A lehető legképtelenebb helyen volt, amit még a helyi halászok is elkerültek. Őrszem azért nem ártott volna. Tökéletes biztonság nem létezik... megvan a csónak! Oké! Kelly szorosan a hajótesthez tapadt. Fél csomóval siklott, egészen addig, amíg el nem ért a csónakig. Fogta a kötelet, és lekötötte a legközelebbi bakon. A viharfedélzetre kötélhágcsó vezetett. Vett egy mély lélegzetet, és felkapaszkodott.
A meló pont olyan alantas és unalmas volt, ahogy Burt mondta, gondolta magában Phil. A tejcukrot belekeverni gyerekjáték volt. Csak bele kellett szitálni a rozsdamentes keverőedénybe, mint valami süteménylisztet, és ügyelni arra, hogy jól elkeveredjen. Eszébe jutott, amikor kisgyerekként az anyukájának sütni segített. Figyelt és tanult, de aztán mindent elfelejtett, amikor felfedezte a baseballt. Most kicsit visszajöttek azok a régi idők, a szita zizegése, ahogy a porok elkeveredtek. Jóleső érzés volt visszagondolnia azokra az időkre, amikor reggelente fel se kellett kelnie, hogy iskolába menjen. Ez volt a könnyebbik része. Ezután jött a sziszifuszi munka, kiporciózni az előre pontosan kimért adagokat, bele az apró nejlontasakokba, mindet gondosan lezárni, összerakni, megszámolni, bezsákolni. Elcsigázva nézett Mike-ra, aki ugyanúgy unta. Nyilván Burt is, csak nem mutatta, ráadásul volt olyan rendes, hogy szórakozásról is gondoskodott. Szólt a rádió, a szünetekre pedig ott volt ez a Xantha csaj. Be volt ugyan tépve, de olyan volt, mint a kezesbárány, állapították meg az éjféli szünetben. Szép volt, kedves és fáradt. Ott aludt a sarokban. Négykor majd tartanak még egy szünetet. Kell a pihenő. Nehéz volt ébren maradni, és Phil aggódott a sok por miatt, amelynek egy része óhatatlanul a levegőbe került. Vajon belélegezte? Lehet, hogy egy idő után ő is elszáll tőle? Legközelebb maszkot húz, fogadkozott. Tetszett neki a gondolat, hogy egy rakás pénzt kereshet a cuccal, de ahhoz, hogy ki is próbálja, nem fűlött a foga. Mindegy, Tony és Henry nemsokára berendezik a másik labort. És akkor az utazgatással se kell vesződni. Ez is valami.
Kész lett egy újabb stóc. Phil valamivel gyorsabb volt, mint a többiek. Már nagyon akart végezni vele. A hőtő-ládához ment, és elővette a következő egykilós pakkot. Megszagolta, ahogy a többiek is. Undorító vegyszerszaga volt, mint azoknak a szereknek, amiket a gimiben a bioszlaborban használtak. Formaldehid vagy mi. Fogott egy zsebkést, és felhasította a csomagot, majd a tartalmát nyújtott karral a keverőedénybe öntötte. Ezután hozzáadták az előre kimért tejcukrot, és a Coleman-lámpa fényénél kanállal gondosan összekeverték.
– Helló!
Nem volt semmilyen előzetes figyelmeztetés. Hirtelen egy alak bukkant fel az ajtóban, pisztollyal a kezében. Tereptarka katonai gyakorlóban volt, arcán zöld-fekete harci festés.
Most nem kellett csendesnek lennie. Prédái erről maguk gondoskodtak. Kelly előzőleg visszaalakította a Coltot .45-ös kaliberre, és tudta, hogy az automata elején levő lyuk elég nagynak látszik ahhoz, hogy mindenki veszteg maradjon. – Arra! – mutatta a bal kezével. – A fedélzetre, fejet le, kezeket tarkón! Egyesével! Te mész először' – mondta a mixer mellett állónak.
– Te meg ki a franc vagy? – kérdezte a fekete.
– Biztos te vagy Burt. Ne csinálj semmi butaságot!
– Honnan tudod a nevemet? – kérdezte Burt. Közben Phil Felért a fedélzetre.
Kelly a másik fehér pasasra mutatott, és intett, hogy menjen a társa után.
– Sok mindent tudok – mondta Kelly, és megindult Burt felé. Ekkor vette észre a lányt a sarokban. – Ő ki?
– Figyelj, seggfej! – A pasas szembe találta magát a .45-ös csövével.
– Hogy mondod? – kérdezte Kelly barátságosan. – Nyomás a fedélzetre! – Burt azonnal engedelmeskedett. Kelly látta, hogy a lány alszik. Egyelőre nem is baj, gondolta. Először is megnézi, van-e fegyverük. Kettőnél egy Kisebb kézfegyver volt, egynél egy vacak zsebkés.
– Hé, ki vagy te? Esetleg beszélhetnénk – javasolta Burt.
– Azt fogjuk csinálni! Na, mesélj a drogokról! – kezdte Kelly.
Délelőtt tíz óra volt Moszkvában, antikot Volosin sürgönye befutott a kódfejtő ügyosztálytól. A KGB Első csoportfőnökségének rangidős tagjaként számos,
rangú tisztviselővel állt összeköttetésben, akik közül az egyik az I. különleges hírszerző szolgálat akadémikusa, egy amerikai szakértő volt, aki az amerikai média által enyhülésnek nevezett kérdéskörben a KGB-vezérkar és a külügyminisztérium szaktanácsadójaként tevékenykedett. Ez a KGB-hierarchián belül katonai ranggal nem rendelkező ember tűnt a legalkalmasabbnak arra, hogy gyorsan és érdemben lépjen, bár a sürgöny másolatát a rend kedvéért a Volosin főigazgatóságát felügyelő elnökhelyettes is megkapta. Az üzenet szokás szerint rövid és lényegretörő volt. Az akadémikus elborzadt. A két szuperhatalom közti feszültség enyhülése, különösen annak tükrében, hogy egyikük ténylegesen hadban állt, szinte csodaszámba ment, és az amerikaiak kínai nyitásával párhuzamosan egy új éra kezdetét jelezte a nemzetközi kapcsolatokban, ecsetelte hosszasan a Politbürónak két héttel korábban. Ha nyilvánosságra kerülne, hogy egy szovjet tiszt részt vett ebben a… Őrület! Őrület! Miféle GRU-s kretén találta ki ezt? Feltéve, ha valóban igaz. Ezt ellenőriznie kellett. Felhívta hát az elnökhelyettest.
– Jevgenyij Leonyidovics? Sürgönyt kaptam Washingtonból.
– Én is,Ványa. Mit javasolsz?
– Ha az amerikai állításai igazak, sürgős lépéseket javaslok. Sokat ártana, ha nyilvánnoságra kerülne ez az ostobaság. Meg tudod erősíteni az értesülést?
– Da. És most... külügyminisztérium?
– Egyetértek. Katonai vonalon túl sokáig tartana. Fognak hallgatni ránk?
– Testvéri szocialista szövetségeseink? Egy rakétaszállítmányért cserébe biztosan. Már hetek óta ácsingóznak érte – felelte az elnökhelyettes.
Jellemző, gondolta magában az akadémikus. Annak érdekében, hogy megmentsük néhány amerikai életét, fegyvereket szállítunk, hogy még többet megölhessenek közülük, amit az amerikaiak meg fognak érteni. Micsoda agyrém! Ha van valami, ami jól példázza, miért van szükség az enyhülésre, akkor ez az. Mégis hogy tudná két szuperhatalom úgy intézni az ügyeit, hogy közben direkt vagy indirekt módon mindkettő beavatkozik más, kisebb országok ügyeibe? Ez felesleges figyelemelterelés a fontosabb dolgokról.
– Sürgősen lépnünk kell, Jevgenyij Leonyidovics! – ismételte el az akadémikus. Bár az elnökhelyettes jóval fölötte állt rangban, évekkel korábban osztálytársak voltak, és karrierjük azóta is több ponton metszette egymást.
– Tökéletesen egyetértek,Ványa! Délután hívlak.
Ez maga a csoda, gondolta magában Zacharias, ahogy körülnézett. Már hónapok óta nem jöhetett ki a cellájából, és már az Isten ajándékának tűnt, hogy érezhette a levegő illatát, akármilyen párás és fülledt is volt. De az igazi ajándék mégsem ez volt. Megszámolta a többieket. Tizennyolcan álltak a sorban, hozzá hasonló férfiak, nagyjából vele egykorúak. A szürkület ellenére látta az arcukat. Ott volt az a fickó is, akit az elején látott. Haditengerésznek tippelte. Összenéztek és diszkrét mosolyt váltottak. A többiek ugyanezt tették. Bárcsak hagynák az őrök, hogy beszéljenek egymással. De amikor anno egyikük megpróbálta, brutális ütleggel jutalmazták. De még így is micsoda öröm volt! Hogy nem volt többé egyedül. Tudni, hogy a többiek is ott vannak. Már ennyi elég volt. Micsoda apróság, mégis mekkora dolog! Kihúzta magát, amennyire sajgó háta csak engedte, és hallgatta, ahogy az apró termetű tiszt mond
valamit az embereinek, akik előzőleg szintén felsorakoztak. Ahhoz, hogy értse, mit hadar, sajnos nem szedett föl eleget vietnamiul.
– Ez itt az ellenség! – mondta a parancsnok az embereinek. Az alakulatát nemsokára délre vezénylik, és a sok tanulás és gyakorlatozás után most ölükbe pottyant a váratlan lehetőség, hogy végigmérjék őket. Ugye nem is olyan kemények ezek az amerikaiak?, kérdezte. Nézzék meg, nem is olyan félelmetesek! Ők is ugyanúgy megtörnek, megrogynak és véreznek! Méghozzá elég könnyen! És ők az elit. Ők azok, akik hazánkat bombázzák, akik leölik az embereinket. Ellenük fognak harcolni. Nos, félnek még tőlük? És ha az amerikaiak voltak olyan ostobák, hogy megpróbálják kiszabadítani ezeket a kutyákat, most itt a lehetőség, hogy begyakorolják, hogyan kell elpusztítani őket. A lelkesítő beszéd után a parancsnok oszoljt vezényelt, és utasított mindenkit, hogy foglalja el éjszakára az őrhelyét.
Megteheti, gondolta magában a leventeparancsnok. Nemsokára úgyse fog számítani. Az ezredparancsnokától fülest kapott, hogy ha a politikai vezetés jelt ad, a tábort véglegesen fel fogják számolni, így az emberei még gyakorolhatnak egy kicsit, mielőtt a Ho Si Minh-ösvényen dél felé vennék az irányt, ahol felfegyverzett amerikaiak ellen is módjuk lesz harcolni. De addig is itt vannak ezek trófeának. Segítségükkel megtaníthatja az embereinek, nem kell félniük a harctól, az ismeretlentől. Addig is fókuszálják csak a dühüket, elvégre ezek az emberek azok, akik gyönyörű hazájukat földig rombolják. Azokat az újoncokat fogja kijelölni, akik a legkeményebben dolgoztak... tizenkilencnek lehetőséget ad, hogy megízlelje a gyilkolás ízét. Szükségük lesz rá, tűnődött el a bakatiszt. Kíváncsi volt, vajon hányan térnek majd vissza közülük.
Kelly megállt a cambridge-i dokknál üzemanyagért, majd folytatta útját észak felé. Megvolt minden, amit akart. Talán túl sok is, gondolta magában. Megvolt a búvóhely és egy csomó egyéb hasznos infó. Most keményen odavágott a szemeteknek. Két- vagy háromheti áru. Ezt biztosan megérzik. Felmerült benne, hogy magával viszi, és csalinak használja, de erre nem lett volna képes. Nem tudta volna magával vinni, pláne azok után, hogy rájött, hogyan csempészhetik be. Valahol a keleti parton, Burt is csak ennyit tudott. Akárki volt is ez a Henry Tucker, paranoiás egy fickó volt, aki olyan agyafúrt módon szervezte meg a csempészhálózatát, amiért Kelly más körülmények között még csodálta is volna. Csakhogy a heroin ázsiai volt, és a tasakok, amikben az anyag a keleti partra érkezett, hullaszagot árasztottak. Vajon hány egyéb ilyen hullaszagú cucc jöhet még be az Egyesült Államokba Ázsiából? Kellynek csak egy jutott eszébe, és az, hogy néhány embert személyesen is ismert azok közül, akiknek a holttestét a Pope Légibázison preparálták ki, csak tovább fűtötte az indulatát, és még eltökéltebbé tette, hogy végigcsinálja. Észak felé hajózva elhaladt a Sharp's sziget világítótornya mellett. Abba a városba készült, ahol több irányból is veszély leselkedett rá.
Még egyszer, utoljára.
Amerika keleti partján kevés olyan álmos hely akadt, mint Somerset megye. A hatalmas farmokban bővelkedő megyében csupán egyetlen középiskola volt. A térségnek egyetlen jelentősebb főútja volt, az is egy tranzitút volt. Az állam üdülőövezetébe, Ocean City-be irányuló forgalom messze elkerülte a régiót, és a legközelebbi államközi autópályát is az Öböl túlfelén kellett keresni. A térség bűnözési rátája viszont annyira alacsony volt, hogy már-már a nullához közelített. Bizonyos szabálysértési kategóriákban legfeljebb egyszámjegyű növekedést lehetett tapasztalni. Egy szimpla gyilkosság hetekig főhír volt a helyi lap címoldalán, és a rablások száma se szökött az egekbe egy olyan vidéken, ahol a házigazda 12-es kaliberű vadászpuskával várta a hívatlan éjjeli látogatót. Az egyetlen gondot az emberek vezetési morálja okozta, melynek javítására ott voltak az állami rendőrség sárga, országúti cirkálói. Maryland keleti partjainak szolgálati járműveit az unalom kompenzálására bivalyerős motorral szerelték fel, aminek köszönhetően könnyen nyakon csípték azokat a gyorshajtókat, akik néminemű szeszesital magukhoz vételével próbálták feldobni az autókázást ezen a nyugalmas, de annál unalmasabb vidéken.
Ben Freeland rendőrjárőr épp a szokásos járőrözését hajtotta végre. Időről időre mindig történik valami fontos, és úgy gondolta, kötelessége ismerni körzete minden egyes négyzetcentiméterét, minden egyes farmot és útkereszteződést, hogy ha egyszer valóban fontos hívást kap, bárhová a lehető leghamarabb odaérjen. A somerseti születésű rendőr épp négy éve került ki a Pikesville-i Akadémiáról, és épp a tizedesi előléptetésén tűnődött, amikor a Dames Quarter nevű falucska közelében, a Postbox Roadon kiszúrt egy gyalogost. Furcsának találta. A megyébe mindenki járművel érkezett. Már a gyerekek is egész kiskorukban megtanultak motorozni, és gyakran jóval az előírt korhatár betöltése előtt kimerészkedtek az utakra, ami súlyos szabálysértésnek minősült. Havonta legalább egy ízben kellett ilyen esetben intézkednie. A sík terepen jó másfél kilométerről kiszúrta az illetőt, de amíg közelebb nem ért, semmi rendkívülit nem tapasztalt. A hölgy – most már egyértelműen látta, hogy az kissé bizonytalanul lépdelt. Néhány száz méterrel közelebb érve azt is látta, hogy nem úgy öltözködik, mint a helybéliek. Ez furcsa, gondolta. Ide csak kocsival lehet eljutni. A nő dülöngélve járt, a léptei se voltak egyenletesek, ami közterületen való szeszesital-fogyasztásra utal, vigyorodott el magában. Muszáj lesz félreállnia, és szemügyre vennie az illetőt. Lelassított, és tizenöt méterre a nőtől megállt a hatalmas Forddal. Kiszállt, és ahogy tanulta, feltette a Stetson kalapot, és megigazította a pisztolyövét.
– Jó napot! – köszönt illedelmesen. – Merre tart, hölgyem?
A nő megállt, és a rendőrre nézett. A tekintete olyan volt, mintha egy másik bolygón lenne. – Maga meg ki?
A rendőr közelebb hajolt. A leheletén nem érzett alkoholt. A drog eddig nem nagyon jelentett gondot errefelé, ezt Freeland jól tudta. De lehet, hogy ez most megváltozott.
– Mi a neve? – kérdezte valamivel erélyesebb hangon.
– Xantha, iksszel – felelte mosolyogva.
– Hova valósi, Xantha?
– Izé környékéről...
– Minek a környékéről?
– Atlanta.
– Hát, ide elég messze van Atlanta!
– Azt tudom! – nevetett fel. – Nem tutta, hogy van még nálam. – Nagyon viccesnek találta, és úgy érezte, muszáj megsúgnia ezt a kis titkot. – A melltartómba, dugiba.
– Micsoda?
– Pár pirula. A melltartómba. Nem tutta.
– Láthatom őket? – kérdezte Freeland. Sok minden megfordult a fejében, de azt biztosan tudta, hogy lesz egy letartóztatása.
A nő felnevetett, es benyúlt. – Álljon má' hátrébb!
Freeland hátrébb lépett. Bár nem látta értelmét, hogy bármiért is figyelmeztesse a nőt, jobb kezét a szolgálati fegyverén tartotta. Nézte, ahogy Xantha benyúl felül kigombolt ingébe, és elővesz egy marék piros kapszulát. Szóval ez az. Felnyitotta a csomagtartót, és a bizonyítékgyűjtő csomagból kivett egy borítékot.
– Tegye csak bele őket, úgy nem vesznek el!
– Oké! – Micsoda segítőkész pofa ez a zsaru, gondolta.
– Elvihetem, hölgyem?
– Persze! Tök elfáradtam a gyaloglásba.
– Akkor pattanjon be! – A szabályzat előírta, hogy ilyenkor bilincset kell alkalmazni, így amikor besegítette a hölgyet, fel is csatolta rá a karperecet. Úgy tűnt, a nőt ez cseppet sem zavarja.
– Hová megyünk?
– Nos, hölgyem, azt hiszem, ráférne magára egy kis pihenő! Kerítünk magának egy helyet, ahol elalhat, rendben? – Ez kábítószer-birtoklás a javából, jegyezte meg magában Freeland, és kihajtott az útra.
– Burt és a másik kettő is lefekütt. De ők többet már nem kelnek fel.
– Mit mond, hölgyem?
– Kifektette őket. Durr, durr, durr! – mutatta a kezével. Freeland a tükörből figyelte, majdnem lehajtott az útról.
– Kicsoda?
– A fehér csóka. A nevét nemtom, az arcát se láttam, csak hogy kifektette őket. Durr, durr, durr!
A szentségit!
– Hol?
– A hajón. – Még ezt se tudja?
– Miféle hajón?
– Amelyik a tengeren ring, maga buta! – Ezt is roppant viccesnek találta.
– Szórakozik velem, hölgyem?
– És tudja, mi a legviccesebb? Hogy az összes drogot ott hagyta. Már a fehér csóka. Bár inkább zöld volt.
Freelandnek fogalma se volt, miről hablatyol a nő, de feltett szándéka volt, hogy mielőbb kiderítse. Kezdetnek feltette a forgófényt, majd amilyen gyorsan csak a 427-es, nyolchengeres motor bírta, megcélozta az állami rendőrség westoveri „V” rendőrőrsét. Akár be is szólhatott volna előre rádión, de legfeljebb csak annyit ért volna el, hogy a főnöke azt higgye, ő van bedrogozva.
Springer motorjacht, figyelmet bal kéz felől!
Kelly a szájához emelte a mikrofont. – Ki közeleg? – kérdezte anélkül, hogy hátranézett volna.
– Hol a pében voltál, Kelly? – kérdezte Oreza.
– Üzleti úton. Mit érdekel az téged?
– Hiányoztál! – jött a válasz. – Lassíts már!
– Fontos? Épp sietek valahova, Portagee.
– Hé, Kelly, tengerész a tengerésznek, vegyél le a tempóból, oké?
Ha nem ismerné az ipsét... mindegy, ismeri vagy sem, együtt kell működnie vele. Kelly visszaengedte a gázkart. Hagyta, hogy az őrhajó lassan felzárkózzon mellé. Most az jön, hogy álljon meg, mert át akar lépni hozzá, amihez Orezának minden joga megvolt. Az akadékoskodással nem lesz előbbre. Kelly üresbe kapcsolt, és szintbe állt. Az őrnaszád, anélkül, hogy arra külön engedélyt kért volna, lassan a Springer mellé siklott. Oreza átugrott a fedélzetére.
– Halihó, törzs! – mondta amolyan üdvözlés gyanánt.
– Mi a pálya?
– Az elmúlt pár hétben kétszer is kerestelek a zátonyon. Gondoltam, bedobunk egy sört, de nem voltál otthon.
– Nem akartam, hogy illuminált légy szolgálatban.
– Elég uncsi, ha nincs kit csesztetni. – Hirtelen világos lett, hogy mindketten kezdik kínosan érezni magukat, de egyikük sem tudta, hogy a másik miért. – Hol a francban voltál?
– Külföldre kellett mennem. Üzleti ügyben – felelte – Kelly. Látszott rajta, hogy ennél többet nem fog elárulni.
– Oksa. Leszel mostanában?
– Aha, úgy tervezem.
– Oksa, akkor majd jövő héten átugrok valamikor. Lódíthatnál egyet a haditengerész időkről.
– Nem kell lódítanom. Ha kell egy-két tengerészfortély, szívesen adok tanácsot!
– Majd ha piros hó esik! Na, majd mindjárt kapsz a nyakadba egy jó kis rutinellenőrzést!
– Azt hittem, ez egy baráti vizit! – jegyezte meg Kelly. Ettől még kényelmetlenebbül érezték magukat. Oreza egy mosollyal próbálta elütni a dolgot.
– Nyugi, kesztyűs kézzel fogunk bánni veled! – Látta, hogy ez sem válik be. – Akkor jövő héten, törzs!
Kezet ráztak, de érezték, hogy valami megváltozott. Oreza intett az őrhajónak, hogy jöjjön vissza, és rutinosan átugrott. Az őrhajó minden további nélkül elhúzott.
Van benne ráció, tűnődött el Kelly, és előretolta a gázkarokat.
Oreza nézte, ahogy a Springer folytatja útját észak felé. Kíváncsi volt, mi a franc folyik. Külföldre kellett mennem, mondta. A hajója nem volt a Chesapeake-öbölben, annyi szent. De akkor hol volt? Miért érdeklődnek utána a zsaruk? Kelly mint gyilkos? Azt a Haditengerészeti keresztet csak kapta valamiért. Amennyire Oreza tudta, a fickó tapasztalt harci búvár. Ezenkívül jól el lehetett vele sörözni, és komoly tengerész a maga módján. Nem egyszerű az élet, ha a szokásos kutatásmentés helyett az egyéb zsaruteendőket kell elővenni, gondolta magában a kormányosmester, és délnyugat felé fordult, Thomas Point irányába. Még el kellett intéznie egy telefont.
Mégis mi történt?
– Roger, tudták, hogy jövünk! – felelte Ritter komoly arccal.
– Honnan, Bob? – kérdezte MacKenzie.
– Egyelőre nem tudjuk.
– Valahogy kiszivárgott?
Ritter a zsebébe nyúlt, előhúzott egy fénymásolt dokumentumot, és átnyújtotta a tanácsadónak. Az eredeti vietnamiul volt. A fénymásolaton a szöveg alá kézzel írták a fordítást. A nyomtatott szövegben a „zöld bokor” kifejezés is szerepelt.
– Tudták a kódnevet?
– Ez biztonsági kihágás a részükről, de igen, Roger, tudták. Feltételezem, az esetlegesen elfogott tengerészgyalogosok megtörésére akarták felhasználni. Az ilyesmi kiválóan alkalmas erre, különösen ha szorít az idő. De szerencsénk volt.
– Tudom. Senkinek se esett baja.
Ritter bólintott. – Előreküldtünk egy embert. Egy tapasztalt SEAL kommandóst. Épp a terepet mérte fel, amikor megérkezett az ÉNH erősítés. Ő volt az, aki végül lefújta az akciót. Aztán egyszerűen lesétált a dombról. – Mindig izgalmas volt, amikor olyasvalaki előtt kellett lecsupaszítania a tényeket, aki anno maga is megjárta a poklot.
Az igen! – gondolta magában MacKenzie. Belevaló pasas!
– Az nem kifejezés! – jegyezte meg Ritter. – Kifele jövet még foglyul ejtette a tábor parancsnokát és azt a szovjet tisztet, aki kihallgatta az embereinket. Winchesterben tartjuk őket fogva. Élve – tette hozzá Ritter pimasz mosollyal.
– Innen az értesülés? Azt hittem, a SigInttől – mondta MacKenzie, ami alatt a jelfelderítést értette. – Az meg hogy csinálta?
– Ahogy ön is mondta, belevaló pasas! – mosolyogott Ritter. – Ez a jó hír.
– Nem vagyok biztos benne, hogy a rosszat is hallani akarom.
– Jó okunk van feltételezni, hogy a másik fél fel akarja számolni a tábort, a bentlakókkal együtt.
– Szűzanyám... Henry épp most van Párizsban – vetette fel MacKenzie.
– Szerintem nem jó ötlet. Ha előhozza a témát, akárcsak az egyik informális egyeztetésen, egyszerűen le fogják tagadni. Sőt lehet, hogy annyira berezelnek, hogy mindent meg is tesznek majd azért, hogy letagadhassák. – Köztudott volt, hogy az ilyen konferenciákon az igazi munka nem a konferenciaasztal mellett, a protokolláris keretek között, a hivatalos felszólalások formájában, hanem a szünetekben zajlott.
– Igaz! Akkor mi legyen?
– Az oroszokon keresztül próbálkozunk. Megvannak a megfelelő csatornáink. Magam kezdeményeztem a kapcsolatfelvételt.
– Majd értesítsen, mire jutott!
– Feltétlen!
Köszönöm, hogy időt szakítottak rám! – mondta Ryan hadnagy.
– Miről van szó? – kérdezte Sam Rosen. Az irodájában voltak. Nem volt nagy iroda, négy embertől szinte zsúfoltnak tűnt. Sarah és Sandy is jelen volt.
– Egy korábbi betegükről, John Kellyről. – Látta rajtuk, hogy a hír nem érte őket meglepetésként. – Beszélnem kell vele.
– És mi akadályozza meg ebben? – kérdezte Rosen.
– Az, hogy nem tudom, hol van. Reméltem, maguk talán tudják.
– Miről akar vele beszélni? – kérdezte Mrs. Rosen.
– Egy sor gyilkosságról – felelte rögtön Ryan. Abban bízott, ez sokkolni fogja őket.
– Kiket öltek meg? – A kérdés a nővértől jött.
– Doris Brownt például. És másokat.
– John nem bántotta őt... – mondta Sandy, mielőtt még Sarah megfoghatta volna a kezét.
– Szóval ismerik Doris Brownt – állapította meg a nyomozó hamarjában.
– John és én... jóban vagyunk – mondta a nővér. – Az elmúlt hetekben külföldön volt. Nem ölhetett meg senkit.
Ou, gondolta magában a hadnagy. Ez jó és rossz hír is egyben. Bár Ryan kicsit túljátszotta a szerepét Doris Brownt illetően, a nővér reakciója a vádakra feltűnően nagy érzelmi töltetet hordozott. Egyik feltevése viszont beigazolódott. – Külföldön? Hol? Honnan tudja?
– Erről nem beszélhetek. Elvileg nem is tudhatnék róla.
– Ezt hogy érti? – kérdezte meglepve a zsaru.
– Azt hiszem, erről nem szabadna beszélnem. Sajnálom! – A nő válasza inkább őszinteséget sugallt, mintsem hogy H akarná kerülni a választ.
Ez meg a mi a francot jelenthet?, magasodott a kérdőjel Ryan elé. Úgy döntött, tovább megy. – Egy bizonyos Sandy felhívta Brownékat Pittsburghben. Maga volt, igaz?
– Nyomozó úr – szólt közbe Sarah –, nem igazán értem, miért teszi fel nekünk ezeket a kérdéseket.
– Csak próbálok előbbre jutni. Szeretném, ha megmondanák a barátjuknak, hogy beszélnie kéne velem!
– Ez egy bűnügyi nyomozás?
– Igen, az.
– Maga most kikérdez minket – állapította meg Sarah. – A bátyám ügyvéd. Idehívhatom? Úgy tűnik, maga arról faggat minket, mit tudunk bizonyos gyilkosságokról. Ez elég nyugtalanító. Volna egy kérdésem: gyanúsít bármelyikünket is valamivel?
– Nem. A barátjukat viszont igen. – Ha Ryannek most valami nem hiányzott, akkor az egy akadékoskodó ügyvéd.
– Várjunk csak! – mondta Rosen. – Ha azt hiszi, hogy John elkövetett valamit, és azt akarja, hogy kerítsük elő magának, azzal azt sugallja, hogy maga szerint tudjuk, hol van, nem igaz? Ezzel potenciális bűnsegéddé vagy hogy mondják... cinkostárssá is válhatunk ugyebár?
Miért, azok? Kérdezte volna legszívesebben Ryan. Ehelyett mást kérdezett. – Állítottam ilyet?
– Még soha nem kérdeztek ki így, és ettől kicsit ideges leszek – fordult oda a sebész a nejéhez. – Hívd fel a bátyádat!
– Nézzék, nincs okom azt feltételezni, hogy bármelyikük is követett volna el bármi törvénytelent! Viszont jó okom van azt hinni, hogy a barátjuk igen. Tegyenek meg nekem egy szívességet! Szóljanak neki, hogy hívjon fel!
– Kit ölt meg a gyanú szerint? – forszírozta Rosen.
– Több drogdílert.
– Tudja, mivel foglalkozom? – kérdezte Sarah szemrehányóan. – Tudja, mivel töltöm itt az idő nagy részét?
– Igen, asszonyom, tudom! Drogfüggőket kezel.
– Ha igaz, amit Johnról állít, többre mennék, ha a kezébe nyomnék egy fegyvert!
– Fájó, amikor elveszítenek valakit, nem igaz? – kérdezte halkan Ryan, próbálva gyanúba keverni a nőt.
– Gondolhatja! Nem az a célunk, hogy elveszítsük a betegeinket.
– Miss Brownt milyen érzés volt elveszíteni? – A nő nem válaszolt, de csak azért, mert volt olyan intelligens, hogy tudatosan visszafogja magát. – Kelly vitte el őt is magukhoz, nem igaz? És maga meg Mrs. O'Toole keményen küzdöttek, hogy lehozzák a szerről. Gondolják, hogy elítélem magukat ezért? Csakhogy mielőtt Mr. Kelly elvitte volna magukhoz a lányt, megölt két embert. Ezt biztosan tudom. Valószínűsíthető, hogy ez a két ember részt vett Pamela Madden meggyilkolásában. Ők voltak az igazi célpontjai. A barátjuk, Mr. Kelly kemény fickó, de nem olyan okos, amilyennek hiszi magát. Két lehetőség van. Vagy bejön önszántából, vagy elkapjuk mi. Ezt mondják meg neki! Tegyenek neki egy szívességet! És tegyenek maguknak is egy szívességet! Nem gondolom, hogy maguk törvényt szegtek volna. Eddig a pontig. De ha nem azt teszik, amit mondtam, változhat a helyzet. Általában nem szoktam senkit figyelmeztetni – mondta Ryan szigorúan. – Maguk nem bűnözők. Nagyon jól tudom. Az, amit a Brown lányért tettek, csodálatra méltó. Sajnálatos, hogy ez lett a vége. Mr. Kelly viszont gyilkosságokat követ el, ami elítélendő, értik? Csak gondoltam, szólok, ha esetleg eszükbe jutna valami. Nem szeretem a drogosokat. Pamela Madden, a szökőkútban talált lány, az én ügyem. Feltett szándékom, hogy rács mögé juttassam azokat az embereket. Látni akarom, ahogy besétálnak a gázkamrába. Az én dolgom igazságot szolgáltatni. Nem az övé, az enyém! Értik?
– Igen, azt hiszem, értjük – felelte Sam Rosen. Eszébe jutottak a gumikesztyűk, amiket Kellynek adott. Most már más volt a helyzet. Annak idején távol tartotta magát. Bár érzelmileg közel volt a szörnyűségekhez, attól, amit a barátja tett, távol tartotta magát. Úgy viszonyult hozzá, mintha valami tudósítást olvasna egy baseballmeccsről. De mostanra megváltozott a helyzet. Érintett lett. – Mondja, milyen közel járnak ahhoz, hogy elkapják Miss Madden gyilkosait?
– Tudunk egyet és mást – felelte Ryan. Észre se vette, hogy ezzel a válaszával mindent elszúrt. Pedig már nagyon közel járt.
Oreza az íróasztalánál ült. Munkájának ezt a részét mindig is utálta. Ez volt az egyik oka, hogy nem forszírozta nagyon főtörzsőrmesteri kinevezését, ami azzal járt volna, hogy saját irodát kap, és mezei kormányosmesterből a menedzsment tagjává lép elő. Mr. English eltávozáson volt, a parancsnokhelyettese pedig valamilyen ügyben szintén távol volt, így a jelenlevők közül ő lett a rangidős. Ez amúgy is az ő dolga lett volna. A tengerészaltiszt előhalászta a névjegyet, és tárcsázta a számot.
– Gyilkossági csoport.
– Ryan hadnagyot kérem.
– Nincs bent.
– És Douglas őrmester?
– Ma a bíróságon van.
– Jó, később még próbálkozok. – Oreza letette a kagylót. Az órára pillantott. Mindjárt délután négy. Már éjfél óta bent volt. Kihúzott egy fiókot, és elkezdte kitöltögetni a szükséges űrlapot, hogy aznap mennyi üzemanyagot használt el azért, hogy a hajóval rendelkező iszákosok biztonságosan hajókázhassanak a Chesapeake-öböl hullámain. Azt tervezte, hogy utána szépen hazamegy, megvacsorázik, és huny egy jót.
Nem volt könnyű kihámozni belőle az értelmet. Egy orvost is áthívtak a szemközti rendelőből, aki barbiturát okozta kábulatként határozta meg a diagnózist. Ezzel sok újat nem mondott. Még annyit hozzátett, hogy meg kell várni, amíg a szer kiürül a szervezetéből, amely szakvéleményért húsz dollárt számolt fel a megyének. A többórás kihallgatás során a lány hol idétlenül nevetgélt, hol mélabús arcot vágott, a sztorija viszont nem változott. Három halott, durr, durr, durr. Most már maga se találta olyan viccesnek. Kezdett visszaemlékezni, milyen volt Burt. Ocsmány dolgok kerültek elő.
– Ha kicsit jobban el lenne szállva, a holdig elrepülne jegyezte meg a parancsnok.
– Három hulla, valahol egy hajón – összegezte Freeland. – Nevek meg minden.
– Te hiszel neki?
– A sztorija végig ugyanaz.
– Az igaz – nézett rá a parancsnok. – Ben, te szeretsz horgászni. Szerinted hol lehet az a hely?
– Valahol Bloodsworth Island környékén?
– Éjszakára bent tartjuk köztéri szerfogyasztásért... és kábszerbirtoklásért is elővesszük.
– Parancsnok, csak kérnem kellett, magától odaadta a cuccot.
– Oké, fejezd be a kihallgatást!
– És utána, uram?
– Szeret röpködni?
Ezúttal egy másik jachtkikötőt választott. Viszonylag könnyen ment. Általában rengeteg hajó kijárt halászni vagy bulizni, és ebben a kikötőben rengeteg vendéghelyet hagytak fenn az átmenő hajók részére, melyek a nyári időszakban fel-alá cirkáltak a part mentén, időnként meg-megállva üzemanyagért vagy egy kis pihenőre, ahogy az autósok is szokták. A dokkmester végignézte, ahogy a motorjacht szakszerűen beáll a harmadik legnagyobb hajóállásba, ami a nagyobb jachtok tulajdonosainál nem volt túl gyakori. Ám még ennél is jobban meglepődött a tulaj fiatal korán.
– Meddig szeretne maradni? – kérdezte a pasas, és segített elkapni a kötelet.
– Csak pár napot. Nem gond?
– Dehogy
– Bánja, ha készpénzzel fizetek?
– Azt mindig szívesen vesszük – biztosította a dokkmester.
Kelly leszurkolta a bankjegyeket, és szólt, hogy éjszaka a fedélzeten alszik. Arról persze nem szólt, hogy mire készül másnap.

34
Forró nyomon
Valami fölött elsiklottunk, Em – jegyezte meg Douglas reggel nyolc óra tíz perckor.
– Éspedig? – kérdezte Ryan. A helyzet nem volt újkeletű a szakmájukban.
– Honnan tudták, hogy a lány Pittsburghben van? Felhívtam Meyer őrmestert, és megkértem, csekkolja le a ház számlájáról az összes távolsági hívást, de az elmúlt hónapban egy árva kimenő hívás se volt.
A hadnagy elnyomta a cigarettáját. – Gondolom, Henry barátunk tudta, hova valósi. Két lány már lelépett tőle, nyilván vette a fáradságot, és megkérdezte tőlük, hova valósiak. Igazad van – gondolta tovább Ryan. – Valószínűleg azt hihette, a lány már halott.
– Ki tudott róla, hogy a lány ott van?
– Csak akik odavitték. Ők tutira nem mondták el senkinek.
– Kelly?
– Tegnap a dokiktól megtudtam, hogy külföldön volt.
– Csakugyan? Hol?
– A nővér, O'Toole, azt állítja, tudja, de nem mondhatja el. Dunsztom sincs, miért. – Pillanatra elhallgatott. – Netán Pittsburghben?
– A helyzet az, hogy Meyer őrmester apja pap. Ő vette a lányt a szárnyai alá. Pár dolgot a fiának is elmondott. Oké. Meyer szól a parancsnokának. A parancsnok ismeri Frank Allent, így az őrmester felhívja, hogy megtudja, ki viszi az ügyet. Frank hozzánk irányítja. Meyer senki mással nem beszélt. – Douglas is rágyújtott. – Akkor hogy jutott az infó a barátaink fülébe?
Ilyesmi gyakran előfordult, bár nem volt túl örömteli. Mindketten tudták, hogy borult a történet. Az események cseppet sem szokatlan módon túl gyorsan történtek ahhoz, mint amit a szálak felfejtéséhez szükséges elemzőmunka megkívánt volna.
– Akkor ahogy végig sejtettük, van egy belső emberük.
– Frank? – kérdezte Douglas. – Ő egyik üggyel sem állt közvetlen kapcsolatban. Nem is fér hozzá azokhoz az infókhoz, amik a barátainkat érdekelnék. – Ami igaz volt. A Helen Waters-ügy a nyugati körzetből indult, Allen segédnyomozóitól, de az incidens brutalitása miatt hamar Ryanhez és Douglashez került. – Na, ez már haladás, Em! Most már tutibiztos. Van egy tégla a kapitányságon.
– Van még valami jó híred?
A marylandi állami rendőrségnek csak három helikoptere volt. Három Bell Jet Ranger, de ezeket se tudták igazán kihasználni. Egy ilyenhez nem volt a legkönnyebb hozzájutni, de a „V” rendőrörs parancsnoka egy csendes megye elöljárója volt. Mindez sokkal inkább a környék természetének, semmint az őrsparancsnok különleges szakértelmének volt betudható, de a rendőrségi hierarchiában az eredmények beszéltek, mindegy, hogy azokat hogyan érték el. A helikopter háromnegyed kilenckor szállt le a kirendeltség leszállóhelyén. Ernest Joy százados és Freeland őrvezető már várta őket. Korábban egyikük se repült még forgószárnyassal, S mindkettő kicsit ideges lett, amikor meglátta, milyen kicsi a gép. Egy helikopter közelről mindig kisebbnek tűnik, belülről pedig még kisebbnek. A jobbára sebesültszállításra használt gépek személyzete egy pilótából és egy mentőorvosból állt, akik maguk is fegyvert viselő állami rendőrök voltak. Élénk színű pilótaruhájuk – legalábbis szerintük – jól mutatott a hónaljtokkal és a pilóta-napszemüveggel. A biztonsági eligazítás másfél percig tartott. Olyan gyorsan elhadarták, hogy igazából nem sok haszna volt. Miután beszíjazták magukat, a pilóta felpörgette a motort. Jobbnak látta, ha most nem fricskázza meg az utasokat. Az egyik végső soron egy rend-őrszázados, és amúgy se volt kedve hányást takarítani.
– Az úticél? – kérdezte a belső rádión.
– Bloodsworth Island – mondta a rendőrkapitány.
– Vettem – felelte a pilóta, ahogy egy igazi aviátorhoz illik, majd délkeletnek fordulva bedöntötte a gép orrát. Nem volt hosszú menet.
A világ odafentről teljesen más képet fest, és amikor valaki először repül helikopterrel, a reakció mindig ugyanaz. A felszállás, mint mikor magasba lendül a vidámparki felvonó, először ijesztő, de utána lélegzetelállító a látvány. A világ a szemük láttára változott át, és hirtelen minden megvilágosodott. Látták az utakat és a farmokat. Az egész ki volt terítve előttük, mint valami térkép. Elsőnek Freeland kapcsolt. Hiába ismerte a környéket mindenkinél jobban, rögtön látta, hogy a fejében levő kép korántsem tökéletes; a dolgok nem pont úgy helyezkednek el, ahogy azt képzelte. Alig háromszáz méter magasan voltak – ezt a távolságot kocsival pár másodperc alatt megteszi –, de ez a perspektíva teljesen új. Tudta, hogy ebből még sokat tanulhat.
– Kábé ott találtam rá – mondta a belső rádión a parancsnokának.
– Ez elég messze van onnan, ahova megyünk. Gondolja, hogy eddig elgyalogolt?
– Nem, uram! – Viszont a parttól nem volt messze, nem igaz? Úgy három kilométerre egy eladó farmon felfedeztek egy régi dokkot, ami alig nyolc kilométerre volt az úticéljuktól. Az gyenge két perc repidő. A reggeli ködpára alatt a Chesapeake-öböl széles, kék szalagnak látszott. Tőle északnyugatra terült el a Patuxent River haditengerészeti tesztbázis, ahonnan most is gépek szálltak fel. Ez cseppet sem nyugtatta meg a pilótát. Nem árt, ha vigyáz az alacsonyan repülő gépekkel. A haditengerészet pilótái szerettek nagy sebességgel, alacsonyan áthúzni a terület felett.
– Egyenesen előttünk – mutatott előre a mentőorvos, hogy az utasok pontosan tudják, merre van az egyenesen előre. – Innen fentről tökre más minden – csodálkozott el Freeland, mint valami meglepett kiskamasz. – Kábé arra szoktam horgászni. Lentről olyan, mint egy mocsár.
De fentről másmilyennek tűnt. Háromszáz méterről elsőre szigeteknek látszott, amiket fűvel benőtt posvány köt össze. Közelebb érve a szigetek szabályos alakot öltöttek. Először rombuszszerűt, majd lassan kirajzolódtak a fűvel benőtt, mocsári náddal körülvett hajók körvonalai.
– Basszus, mennyi! – csodálkozott el a pilóta. Ritkán repült el erre, és jobbára akkor is csak éjszaka, balesetekhez.
– Első világháborúsak – mondta a százados. – Apám mesélte, hogy a háborúból maradtak fenn. Ezeket a németek nem süllyesztették el.
– Pontosan mit is keresünk?
– Nem tudjuk, talán egy csónakot. Tegnap fülön csíptünk egy drogost – magyarázta Joy. – Azt mondja, van itt valahol egy labor meg három hulla.
– Ne már? Droglabor, itt?
A nő ezt állította – erősítette meg Freeland. Megint felfedezett valamit. Hiába tűnt lentről olyan félelmetesnek, itt bizony csatornák vannak. Valószínűleg kiváló rákászhely. Érdekes: a halászhajóról nézve egybefüggő szigetnek tűnt. Innen fentről viszont nem.
– Mintha ott megvillant volna valami – mutatta a mentőorvos a pilótának. – Jobb kéz felől, mint valami üveg.
– Sasoljuk meg! – Enyhén jobbra előre tolta a botkormányt. A Jet Ranger lejjebb ereszkedett. – Aha, van ott egy csónak amellett a hármas mellett!
– Csekkoljuk le! – derült fel a mentős.
– Máris! – Végre bemutathat néhány komolyabb manővert. A légi szállítású 1-es lövészdandár egykori Huey pilótája szeretett játszadozni a gépével. Egyenes vonalban, szintben végül is bárki képes repülni. Először tett egy kört, felmérte a szelet, majd finoman leengedte a kollektív kart. A helikopter lejjebb ereszkedett, úgy hatvan méterre.
– Öt és fél méteres – állapította meg Freeland. Most már mindannyian látták a hajóroncshoz kötött fehér, sodrott kötelet.
– Lejjebb! – adta ki a százados. Pár pillanat múlva tizenöt méterre lebegtek a gazdátlan hajó felett. A csónak üres volt, csak egy hűtőláda és néhány cucc volt a végében. Ezenkívül semmi. A gép hirtelen meglódult. A pilóta ösztönösen elkapta a gépet a felépítmény roncsai közül kirepülő madarak elől. Ha csak egyet is beszippant közülük a beömlő, ők maguk is a mesterséges láp relikviái lesznek.
– Akárkié a csónak, nem igazán érdekli, hogy itt vagyunk – mondta a rádión. Hátul Freeland három pisztolylövést imitált a kezével. A százados rábólintott.
– Azt hiszem, igaza lesz, Ben! – A pilótához fordult: – Meg tudja jelölni a térképen a pontos pozíciót?
– Persze! – Arra gondolt, mi lenne, ha közvetlenül a fedélzet fölé ereszkedne, és addig lebegne egy helyben, amíg utasai át nem szállnak a hajóra. Annak, aki a dandár tagja volt, gyerekjáték lett volna, de jelen helyzetben ez most túl veszélyesnek tűnt. A mentőorvos elővett egy térképet, és megjelölte a kért pozíciót. – Látták, amit akartak?
– Aha, mehetünk vissza!
Húsz perccel később Joy a füléhez emelte a kagylót.
– Parti őrség,Thomas Point.
– Itt Ernest Joy százados, az állami rendőrségtől. Kérnénk egy kis segítséget! – Röviden elmagyarázta, miről volna szó.
– Úgy másfél óra – felelte Paul English zászlós.
– Remek!
Kelly taxit hívott. A kocsi a kikötő bejáratánál vette fel. Első útja a Kolonel Klunker, egy kétes hírű vállalkozás telephelyére vezetett, ahol átalányért egy hónapra kibérelt egy '59-es Volkswagent.
– Köszönöm, Mr. Aiello! – mondta a pasas a mosolygó Kellynek. Kelly egy olyan ember személyijét használta, akinek már soha nem lesz szüksége a papírjaira. Visszament a kikötőbe, hogy kipakolja a szükséges cuccokat. Nem keltett különösebb feltűnést, és negyed óra múlva már el is tűnt az öreg Bogárral.
Kelly megragadta az alkalmat, hogy végighajtson leendő vadászterületén, és megfigyelje a forgalmat, ami szerencséjére elég gyér volt. A városnak egy olyan részén járt, ahol korábban soha. Egy, az O'Donnell Streetről nyíló ipari útra tévedt. Egy lélek se lakott errefelé, és nem valószínű, hogy sokan szerettek volna. A levegőt különféle kemikáliák kellemetlen szaga töltötte be. A környék korántsem volt olyan nyüzsgő, mint egykor. Az épületek nagy része elhagyatottnak tűnt. Közöttük tágas terek nyíltak, kiváló alkalmat adva a tolatásra a kamionosoknak. Grundokat, házakat elvétve se lehetett látni, így rendőrautókat se nagyon. Okos húzás volt az ellenségei részéről, állapította meg Kelly. Legalábbis az ő szemszögükből. Őt magát leginkább egy szabadon álló épület érdekelte, melynek bejárata fölött félig leszakadt tábla lógott. Az épület háta ablaktalan fal volt. Csak három ajtaja volt, és bár két különböző oldalon, bizonyos szögből mindhármat lehetett látni. Kelly mögött egy másik, üresen álló épület állt. Magas betonfalait kitört ablakok csúfitották. A megfigyelőakció első etapja ezzel meg is volt, gondolta magában Kelly, és észak felé fordult.
Oreza délre tartott. Egy rutin őrjáraton részben már járt errefelé. Azon gondolkodott, hogy a parti őrségnek vajon mi a francért nincs délebbre is legalább egy miniállomása. Vagy legalább a Cove Point-i világítótoronynál, ahol a két csókának az az ölsz dolga, hogy ellenőrizze, ég-e a toronyban a lámpa. Oreza szerint ez nem lehetett különösebben megerőltető munka, bár a górénak, aki a helyet felügyelte, éppen megfelelt. A neje nemrég ikrekkel lepte meg, a parti őrség pedig a fegyveres erők egyik legcsaládbarátabb ága.
Oreza hagyta, hogy az egyik fiatal matróz kormányozzon, míg ő a szűk kormányosfülke mellől, házi kávét szürcsölgetve élvezte a reggelt.
– Rádió! – szólt az egyik embere.
Oreza bement, és leakasztotta a mikrofont. – Itt Négy Egy Alfa.
– Négy Egy Alfa, itt English, Thomas Point. A furgonja egy dokkban van Dame's Choice-nál. Látni fogja a járőrkocsikat. Várható érkezés?
– Úgy húsz-huszonöt perc, Mr. E.
– Vettem. Vége.
– Balra – mondta Oreza a térképet nézve. A víz elég mélynek tűnt. – Százhatvanöt fok.
– Százhatvanöt fok, értettem.
Xantha többé-kevésbé józan volt, de gyenge. Sötét bőre sápadt, szürkés tónust kapott. Folyamatosan panaszkodott, hogy szétesik a feje. Ezen a fájdalomcsillapító se segített. Tisztában volt vele, hogy letartóztatták, és hogy nemrég a priusza is megérkezett telexen. Ezzel együtt volt annyi esze, hogy ügyvéden kérjen, de a rendőröket ez furcsamód egyáltalán nem zavarta.
– Az ügyfelem hajlandó önökkel együttműködni – mondta az ügyvéd. Tíz perc alatt nyélbeütötték a megállapodást. Ha a lány igazat mond, és nincs komolyabb bűntett a kontóján, ejtik a kábítószer-birtoklás vádját. Feltéve, ha hajlandó részt venni egy elvonókúrán. Xantha Matthews ilyen remek ajánlatot évek óta nem kapott. Hamar kiderült, miért.
– Meg akartak ölni! – mondta. Most, hogy az altatószerek hatása kezdett kopni, és az ügyvédje is belement, hogy beszéljen, egyre több minden eszébe jutott.
– Kik azok az „ők”? – kérdezte a rendőrkapitány.
– Meghaltak. Megölte őket. A fehér csóka. Lelőtte mindet. De otthagyta a port. Egy nagy rakás cuccot.
– Mondana valamit erről a fehér fickóról? – kérte Joy, és Freelandre nézett. Hitte is meg nem is a történetet.
– Nagydarab fószer, mint ő – mutatott Freelandre –, de az arca tökre zöld volt. Mint valami levél. Miután lefektetett, bekötötte a szemem. Aztán kirakott a mólón. Aszonta, fogjak egy buszt vagy mi.
– Honnan tudja, hogy fehér volt?
– A csuklója fehér volt. A kézfeje zöld, de innentől nem mutatta a saját karján. – Zöld terepmintás ruhában volt, mint a katonák. Egy nagy .45-ös volt nála. Aludtam, amikor lőtt. Arra ébredtem, oké? Felöltöztetett, magával vitt, és kitett a parton. És elhúzott a hajójával.
– Milyen hajója volt?
– Nagy, fehér. Kábé... jó nagy, úgy tízméteres.
– Xantha, honnan veszi, hogy meg akarták ölni?
– A fehér tag mondta. Megmutatta a cuccokat a csónakban.
– Milyen cuccokat?
– Halászhálót vagy mi a szart, meg köveket, ilyesmiket. Aszonta, már máskor is csináltak ilyet.
Az ügyvéd úgy látta jónak, ha közbeszól. – Uraim, az ügyfelemnek fontos információi vannak egy vélhetően súlyos bűncselekményről. Nem kizárt, hogy védelemre szorul. A segítségéért cserébe azt kérjük, hogy az állam állja a gyógykezelését.
– Ügyvéd úr – bólintott Joy –, ha ez az, aminek hangzik, saját zsebből is kifizetem. Ha javasolhatom, uram, egyelőre tartsuk bent. A saját biztonsága érdekében. Az elhangzottak alapján indokoltnak látom. – A rendőrkapitánynak az évek során sokszor volt dolga ügyvédekkel, és néha maga is úgy beszélt, mint egy ügyvéd, gondolta magában Freeland.
– Itt szar a kaja! – fanyalgott a lány.
– Elintézzük – ígérte meg Joy.
– Védencemnek orvosi segítségre lenne szüksége – jegyezte meg az ügyvéd. - Meg tudják oldani?
– Doktor Paige ebéd után átjön. Ügyvéd úr, a védence nincs olyan állapotban, hogy ellássa magát. Ha beigazolódik a sztorija, minden vádat ejtünk ellene. Az együttműködésért cserébe megkap mindent, amit akar. Ennél többet nem tehetek.
– Ügyfelem elfogadja a feltételeit – bólintott az ügyvéd, anélkül, hogy egyeztetett volna a lánnyal. A megye az ő honoráriumát is állná. Ráadásul úgy érezte, most végre valamit jót is csinál, nem csak folyton ittas sofőröket kell felmentetnie.
– Arra van a zuhanyzó. Ha akar, lefürödhet. Esetleg szerezhetne neki pár rendes holmit. Álljuk a költségeket.
– Kapitány úr, öröm önnel együttműködni! – mondta az ügyvéd. Joy megindult Freeland kocsija felé.
– Ben, rendesen belenyúlt a lecsóba! Hál' isten, rendesen bánt a lánnyal. De most mutassa meg, mennyit bír ez a csodaverda!
– Máris, kapitány úr! – Freeland feltette a forgófényt, és beletaposott. Mire a parti őrök felbukkantak volna a fő hajózócsatornán, a két rendőr már rég a mólónál volt.
Bár a pasas váll-lapján főhadnagyi rangjelzés volt, századosként mutatkozott be, így Oreza tisztelgéssel köszöntötte a fedélzeten. A két rendőr a parti őrség kishajókra vonatkozó előírásai szerint mentőmellényt kapott, majd Joy elővette a térképet.
– Mit gondol, be tudunk oda menni? – mutatta.
– Nem, csak motorcsónakkal. Miről van szó?
– Egy állítólagos hármas gyilkosság. Plusz drogok. Reggel elrepültünk fölötte. Van ott egy horgászcsónak.
Oreza egykedvűen bólintott. Megragadta a kormányt, és ütközésig előre tolta a gázkart. Öt perc múlva már – Oreza szavaival élve – a roncstemetőnél voltak – Megtervezte, hogyan közelíthetik meg legkönnyebben a helyet.
– Nem megyünk közelebb? Dagály van – kérdezte Freeland.
– Pont ez a probléma. Az ilyen helyekre apálykor célszerű bemenni, hogy ha zátonyra futsz is, ki tudj jönni. Innen motorcsónakkal megyünk. – Amíg a legénység vízre tette a négyméteres csónakot, Oreza eltöprengett. Pár hónapja azon a viharos éjszakán a baltimore-i Charon hadnaggyal drogcsempészek után kutattak az öbölben. Ezek a fickók nem ismernek tréfát, – mondta Portagee-nek. Kíváncsi volt, vajon összefügg-e a két eset.
A tíz lóerős külmotor egyre beljebb vitte őket. A kormányosmester gondosan ügyelt a dagályhullámokra, és próbálta követni a csatornát, amely nagyjából a térképen megjelölt irányban húzódott. Minden csendes volt. Orezának eszébe jutott a sereg és a MARKET TIME hadművelet, a parti őrség és a haditengerészet közös akciója Vietnámban, ahol a barnavízi flottával kellett összedolgozniuk. Akkor folyami naszádokkal mentek, amiket történetesen a közeli annapolisi Trumpy Yard hajóüzemben gyártottak. Hasonló érzés volt, mint most. A magas növényzet mögött gyakran fegyveresek rejtőztek. Arra gondolt, ez akár most is megismétlődhet. Látva, hogy a két zsaru előveszi a fegyverét, már bánta, hogy a Coltját nem hozta magával. Nem mintha tudta volna, hogy kell használni. Aztán eszébe jutott, milyen jó lenne, ha Kelly is ott lenne velük. Nem tudta, hogy pontosan mi az igazság Kellyvel kapcsolatban, de erős volt benne a gyanú, hogy a pasas egyike volt azoknak a SEAL fókáknak, akikkel a Mekong-deltánál rövid ideig együtt akcióztak. A Haditengerészeti keresztet nem osztogatják csak úgy, S nyilván a tetoválás se véletlenül került a karjára.
– Ott van! – sóhajtott fel Oreza. – Úgy nézem, egy ötméteres... nem, egy öt és feles Starcraft. – Felemelte a hordozható rádiót. – Négy Egy Alfa, itt Oreza.
– Hallgatom, Portagee.
– Megvan a csónak! Pont ott, ahol mondták. Maradjon vonalban!
– Vettem.
A levegő hirtelen feszültséggel telt meg. A két zsaru összenézett, miért nem hoztak több embert. Oreza a Starcraft mellé siklott, majd Joy és Freeland óvatosan átmászott.
Freeland hátramutatott. Joy biccentett. A csónak végében hat kőtömb és egy felgöngyölt halászháló hevert. Xantha igazat mondott. Megtalálták a kötéllétrát. Joy kapaszkodott fel elsőként, kezében a fegyverrel. Oreza figyelte, ahogy Freeland
utána megy. A fedélzetre érve két kézre fogták a pisztolyt, és megindultak a felépítmény felé. Pár madár riadtan felröppent. Úgy tűnt, mintha egy óra lett volna, pedig csak négy percre tűntek el a szeme elől. Amikor Joy újra megjelent, a fegyver már nem volt a kezében.
– Van három hullánk és egy rahedli por. Szerintem heroin. Hívja a hajót, hogy szóljanak be a kapitányságra. Kell egy bűnügyi labor. Tengerész, asszem, majd még kell pár fuvar!
– A halászati és vadászati osztálynak jobb csónakjai vannak erre a célra, uram! Szóljak nekik?
– Jó ötlet! Kicsit átfésülhetné a környéket. A víz tisztának tűnik, és a lány szerint valakit vízbe dobtak errefelé. Látja a cuccot a csónakban? – Oreza csak most vette észre a hálót és a köveket.
Jesszusom! – Tuti módszer! Rendben, körbenézek! – mondta, de mielőtt elindult volna, beszólt a rádión.
Sandy?
– John! Hol van most?
– Itt a városban.
– Tegnap bejött egy rendőr. Magát kereste.
– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Kelly, és tovább majszolta a szendvicset.
– Azt mondta, jobban teszi, ha mielőbb bemegy, és beszél vele.
– Ez kedves tőle – nevetett fel Kelly.
– Mit tervez?
– Azt ne akarja tudni, Sandy.
– Biztos?
– Biztos!
– John, gondolja át! Kérem!
– Már megtettem, Sandy. Becsszó! Ne aggódjon! És kösz az infót!
– Baj van? – kérdezte egy másik nővér, miután letette.
– Nem, nincs – felelte Sandy, de a társa tudta, hogy nem mond igazat.
Hmm. Kelly kihörpintette a kóláját. Ez megerősíti a gyanúját Oreza látogatásával kapcsolatban. A dolgok kezdtek öszekuszálódni. Igaz, már egy hete is elég kuszák voltak. Épp indult volna a fürdőbe, amikor kopogtak. Meglepődött, de muszáj volt megnéznie, ki az. Épp szellőztetett, és nyilvánvaló volt, hogy vannak otthon. Vett egy mély lélegzetet, és ajtót nyitott.
– Már nem tudtam, hol van, Mr. Murphy,. – mondta a főbérlő Kelly megkönnyebülésére.
– Két hetet a középnyugaton voltam munkaügyben, utána egy hetet Floridában nyaraltam – felelte könnyed mosollyal.
– Nem barnult le nagyon.
Kelly zavartan elmosolyodott. – Többnyire a négy fal között voltam. – Nincs ezzel semmi baj, gondolta magában a főbérlő.
– Rendben. Csak tudni akartam, minden rendben van-e.
– Minden oké! – nyugtatta meg Kelly, és mielőtt a pasas még bármit kérdezhetett volna, becsukta az ajtót. Szüksége volt egy kis alvásra. Úgy tűnt, mintha mindig csak éjjel akadna dolga. Mintha a világ túlfelén lenne, tűnődött el, és ledőlt a hepehupás ágyra.
Az állatkertben fülledt meleg volt. Jobb lett volna a pandaházban találkozniuk. Szinte tolongtak benne a bámészkodók, hogy megcsodálják a Kínai Népköztársaság – Ritternek. csak kínai kommunisták – becses ajándékát. Bár a pandaház komfortos volt és klimatizált, az ilyen helyeken a hírszerző tisztek általában kényelmetlenül érezték magukat, ezért inkább a galápagosi óriásteknős megelepően tágas kifutóját választották. Ritter nem értette, miért kell a teknősöknek ekkora hely. Szerinte ez túlságosan nagy tér egy olyan állatnak, amely nagyjából egy gleccser sebességével mozog.
– Üdv, Bob! – A „Charles” megszólítás most felesleges álcsel lett volna, bár ezúttal Volosin kezdeményezte a hívást, egyenesen Ritter asztalára, hogy ő is megmutassa, milyen rafinált. A hírszerzés világában ez mindkét irányban működött. Ha eredetileg az oroszoktól jött a megkeresés, általában „Bill” volt a kódnév.
– Üdv, Szergej! – Ritter a teknősökre mutatott. – Valahogy a kormányaink munkatempójára emlékeztetnek.
– Engem nem érhet ez a vád – kortyolt bele az orosz az üdítőjébe. – És magát se!
– Igaz. Mi hír Moszkvából?
– Valamit elfelejtett megemlíteni.
– Micsodát?
– Hogy egy vietnami tiszt is maguknál van.
– Miért érdekli az magát? – kérdezte könnyedén, de látszott rajta, hogy bosszantja, hogy Volosin tudomást szerzett róla.
– Komplikálja a dolgokat. Moszkva egyelőre nem tud róla.
– Akkor ne mondja el nekik – javasolta Ritter. – Ahogy maga is mondja, csak komplikálná a dolgokat. Biztosíthatom, hogy a szövetségeseik se tudnak róla.
– Az hogy lehet? – furcsálta az orosz.
– Maguk se adják ki a kulisszatitkaikat, nem igaz? – felelte Ritter, rövidre zárva a kérdést. A játéknak ezt a részét különösen körültekintően kellett játszania. Több dolog miatt is. – Nézze, tábornok, maguk se kedvelik sokkal jobban ezeket a kis szemeteket, mint mi, igazam van?
– Ők a testvéri szocialista szövetségeseink.
– A latin-amerikai országok meg a demokráciánk védőbástyái. Gondolom erről nem akar politikafilozófiai vitát nyitni?
– Az a legjobb az ellenségeidben, hogy tudod, hol állnak. Ez a barátokról nem mindig mondható el – ismerte be Volosin. Ez megmagyarázta, miért volt olyan fesztelen a kormánya a jelenlegi amerikai elnökkel. Lehet, hogy egy szemétláda, de kiismerhető szemétláda. És tényleg nem, ismerte be magának Volosin, nem igazán volt oda a vietnamiakért. Az igazán fontos történések színtere mindig is Európa volt. És az is marad. A sorsfordító történések évszázadokon át ott mentek végbe, és ez a jövőben sem fog megváltozni.
– Nézze, hivatkozhat arra, hogy nincs megerősítve az értesülés. Akár le is ellenőriztetheti. Elodázhatja még tovább. Kérem, tábornok, túl nagy a kockázat! Ha bármi történik azokkal az emberekkel, biz' isten felfedjük a tisztjüket mint bizonyítékot! A Pentagon is tud róla, Szergej! Vissza akarják kapni az embereiket, és magasról leszarják az enyhülést. – Ritter vulgaritása jól mutatta, mit gondol valójában.
– És maga? És a főnökei?
– Kétségtelenül kiszámíthatóbb lesz a légkör. Maga hol volt '62-ben? – kérdezte Ritter. Tudta a választ, de kíváncsi volt, mit mond az orosz.
– Bonnban, de ezt nyilván tudja. Testközelből láttam, ahogy az erőik riadókészültségbe állnak, miután Nyikita Szergejevics úgy döntött, kipróbálja az ostoba játékát. – A KGB és a külügyminisztérium tanácsa ellenére, ezt mindketten tudták.
– Ugyan soha nem leszünk barátok, de az ellenségek is megállapodhatnak bizonyos játékszabályokban. Maga szerint nem erről szól ez az egész?
A józanság talaján áll a pasas, gondolta magában Volosin, ami megnyugtatta. A józan gondolkodás a kiszámíthatóság előfutára, és az oroszok most mindenekelőtt ezt várták el az amerikaiaktól. – Meggyőzően érvel, Bob! Szavát adja, hogy a szövetségeseink nem tudnak arról, hogy maguknál van egy tisztjük?
– Mindenképpen. Ha találkozni akar az emberükkel, az ajánlatom továbbra is él – tette hozzá.
– Viszonzás nélkül? – próbálkozott be Volosin.
– Ehhez engedélyt kell kérnem fentről. Ha erre kér, megteszem, de ez is csak komplikálja az ügyet. – Fogta az üres üdítősdobozt, és a kukába dobta.
– Tegye meg! – mondta Volosin. Ezt mindenképpen tisztázni akarta.
– Rendben! Majd hívom. És cserébe?
– Cserébe fontolóra veszem a kérését! – felelte Volosin, és elsétált.
Megvagy! – kiáltott fel magában Ritter a parkoló felé menet. Nagy körültekintést igénylő, de ötletes játékot játszott. A BOXWOOD GREEN missziónak három lehetséges kiszivárogtatója volt. Ritter mindhármat felkereste. Az egyiknek azt mondta, egy foglyot sikerült kiszabadítaniuk, de az illető belehalt a sérüléseibe. A másiknak azt mondta, hogy az orosz olyan súlyosan megsérült, hogy lehet, hogy nem éli túl. A legjobb csalit azonban a legvalószínűbb kiszivárogtatónak hagyta. Most már tudta a választ. A gyanúsítottak köre négy főre szűkült. Roger MacKenzie-re, az asszisztensére, valamint két titkárára. Az ügy igazából az FBI-ra tartozott, de Ritter nem akart több komplikációt, márpedig egy kémkedés miatti nyomozás az Egyesült Államok Elnöki Hivatalában bőven kimerítette volna a komplikáció fogalmát. A parkolóba érve úgy döntött, felkeresi egyik barátját a Tudományos és Technológiai Igazgatóságon. Ritter nagy tisztelettel tekintett Volosinra. Okos, körültekintő, módszeres embernek tartotta, aki mielőtt kinevezték volna a washingtoni rezidentúra élére, ügynökök tucatjait irányította Nyugat-Európa-szerte. Úgy vélte, a pasas tartani fogja magát a szavához, és minden szükséges óvintézkedést megtesz, hogy ne kerülhessen bajba miatta. Emellett szigorúan vette szervezete szabályait. Legalábbis Ritter erre bazírozott. Ha ezt és a másik tervét is sikerülne keresztülvinnie, hihetetlen magasra juthatna. Ráadásul nem holmi korrupt politikai üzelmekkel, hanem alulról küzdené fel magát egy texasi kopó fiából, aki pincérkedni se volt rest, hogy az egyetemet elvégezhesse. Ezt jó marxista-leninista módjára Volosin is értékelte volna, gondolta magában Ritter, és rákanyarodott a Connecticut Avenue-ra. A munkásosztály gyermeke megmutatja.
Fura, de annál kellemesebb módja volt az információszerzésnek. Még soha nem csinált ilyet, de úgy érezte, hozzá tudna szokni. A Mama Maria egyik sarki bokszában ült, és a második fogást falatozta. Bort, köszönöm, nem! Vezetek! Elegáns CIA-öltönyében, új üzletember-frizurájával nemcsak néhány csinos, független hölgy figyelmét vonta magára, hanem a pincérnőét is, aki udvarias modora miatt próbált a kedvében járni. A kitűnő koszt megmagyarázta, miért volt tömve a hely, a tömött hely pedig megmagyarázta, miért találkozott itt Tony Piaggi és Henry Tucker előszeretettel, ahogy azt Mike Aiello volt szíves elárulni neki. A Mama Maria a Piaggi család tulajdona volt, és a szesztilalom idejéig visszamenőleg immár három generáció óta látták el étellel és egyéb, kevésbé legális szolgáltatásokkal a helyi kisközösséget. A tulaj igazi bonviván volt. Az illusztris vendégeket az Óvilágban megszokott vendégszeretettel személyesen üdvözölte és kísérte a helyére. Elegáns felöltőjét, testtartását és modorosságát látva nyilvánvaló volt, hogy a megjelenésre is sokat ad, jegyezte meg magában Kelly, miközben a kalamárit falatozta. Egy fekete pasas jött be, jó szabású, elegáns öltönyben. Látszott, hogy ismeri a helyet. Kedvesen a hoszteszre mosolygott, és várta, hogy foglalkozzanak vele.
Piaggi felnézett, és előrement. Csak egy pillanatra állt meg útközben, hogy kezet rázzon pár emberrel, köztük a fekete pasassal, akit Kelly asztala mellett hátrakísért, fel a hátsó lépcsőn, át a privát helyiségbe. Nem keltett különösebb feltűnést. Más fekete párok is voltak az étteremben, őket is ugyanúgy kezelték. Csak épp ők tisztességes úton keresték a kenyerüket, jegyezte meg magában Kelly. De most nem ezen akart filozofálni. Szóval ez Henry Tucker. Ő az, aki megölte Pamet. Nem nézett ki szörnyetegnek. A szörnyetegek ritkán néznek ki annak. Kelly csak a célpontot látta benne, próbálta rögzíteni a pasas minden ismertetőjegyét. Piaggiéval egyetemben. Amikor újra a tányérjára nézett, döbbenten látta, hogy a villa elhajlott a kezében.
Mi a gáz? – kérdezte Piaggi a különteremben. Jó házigazdához híven mindkettőjüknek töltött egy pohár chiantit, de amint becsukták az ajtót, Tucker a tárgyra tért.
– Nem jöttek vissza.
– Phil, Mike és Burt?
– Igen! – morgott dühösen Tucker. Természetesen úgy értette, nem.
– Oké, nyugi! Mennyi cucc volt náluk?
– Húsz kiló színtiszta por, öregem! Ez jó ideig elég lenne Phillybe, NewYorkba meg nekem.
– Az rohadt sok anyag, Henry! – bólintott Piaggi. - Talán még nem végeztek.
– Mostanra rég vissza kellett volna érniük.
– Figyelj, Phil és Mike újoncok, nyilván még bénák! Emlékezz vissza, amikor én meg Eddie először csináltuk... pedig az csak öt kiló volt, bakker!
– Bekalkuláltam – mondta eltöprengve, kinek lehet igaza.
– Figyelj, Henry! – kortyolt a borába Piaggi. Próbált higgadtnak, racionálisnak maradni. – Nyugi! Eddig is minden problémát megoldottunk, nem igaz?
– Itt valami nagyon nem kóser, öregem!
– Mi?
– Nem tudom.
– Odamenjünk, megnézzük őket?
Tucker megrázta a fejét. – Túl sok idő.
– Az alku az új srácokkal nem három napra szólt. No para! Talán már úton vannak visszafelé.
Piaggi úgy érezte, valahol megérti Tucker hirtelen jött aggodalmát. Ez már nagyban ment. Húsz kiló tiszta cucc az irgalmatlan sok áru. Hígítva, lecsomagolva jó bolt az ügy- feleiknek, akik jó pénzt fizetnek érte. Ez az a nagy dobás, amiért Tucker évekig keményen gürizett. Csak a dohányt összeszedni, hogy kifizessék, se volt egyszerű mutatvány. Érthető, ha ideges.
– Tony, mi van, ha nem is Eddie volt?
– Te jöttél vele anno, nem emlékszel? – sóhajtott Piaggi.
Tucker nem akart belemélyedni. Csak ürügy kellett neki, hogy félretehessék a tagot, aki szerinte csak kerékkötő volt. Idegessége részben abból fakadt, amit Piaggi is gyanított. De volt még valami más is. A nyár eleji incidensek. Egyszer csak elkezdődtek, aztán egyszer csak abbamaradtak. Látszólag minden ok nélkül. Bebeszélte magának, hogy Morello áll mögöttük. Meggyőzte magát, mert ezt akarta hinni. De egy hang most azt súgta, rossz irányban keresgélt. És most már Eddie se volt a képben, akin a mérgét kitölthetné. Tucker dörzsölt fickó volt, ügyesen lavírozott az ész, a kurázsi és az ösztön hármas mezsgyéjén. De most egyre jobban kezdett bízni az utóbbiban, ami olyasmiket súgott neki, amiket nem értett, amiket nem tudott megmagyarázni. Tonynak igaza van, gondolta. Talán csak tényleg bénáznak, és lassan haladnak. Részben ezért is csinálják az új labort Kelet-Baltimore-ban. Ennyi tapasztalattal a hátuk mögött már megengedhetik maguknak. Kiitta a borát, és próbált lenyugodni. A gazdag, vörös nedű tompította az ösztöneit.
– Oké, holnapig még várjunk!
Na, mi volt? – kérdezte a kormányos. Egyórányira északra Bloodsworth Islandtől úgy látta, most már eleget várt, hogy megkérdezze a mellette álló hallgatag tengerészaltisztet. Végül is nem volt jobb dolguk, csak álltak és vártak.
– Egy fickót megetettek a kibaszott rákokkal! – mesélte Oreza. – Fogtak egy halászhálót, rákötöttek pár követ, és egyszerűen elsüllyesztették a tagot. Gyakorlatilag semmi se maradt belőle, csak a csontok! – Ahogy ő látta, a rendőrlaborosok még mindig azon tanakodnak, hogy hozzák föl a testet. Oreza tudta, hogy sokáig nem lesz képes kiverni a fejéből azt a látványt, ahogy ott fityegett a koponya... a csontokon még mindig ott lógott a ruha, amit az áramlás folyamatosan mozgatott... vagy ki tudja, talán a benne levő rákok? Olyan közelről nem merte megnézni.
– Azt a szentségit! – borzadt el a kormányos.
– Tudja, ki lehet az?
– Mire gondol?
– Emlékszik, amikor májusban azzal a zsernyákkal azt a csíkos vitorlást kerestük? Lefogadom, hogy az az!
– Aha! Lehet, hogy igaza van, főnök!
Őt is odaengedték, hogy lássa. Puszta szívességből, amitől, így visszagondolva, szívesen eltekintett volna. De akkor, ott, nem volt kibúvó. Mégse tojhatott be a többi zsaru előtt, elvégre maga is zsaru volt bizonyos fokig. Így, miután beszámolt a roncstól nem messze tett felfedezéséről, maga is felmászott a fedélzetre, ahol a tiszti szállás kabinjában három újabb holttestet láthatott. Mindhárommal tarkólövés végzett. Sebeiket madarak csipegették. Majdnem elájult, amikor meglátta. Annyi esze legalább volt a madaraknak, hogy a drogot nem kezdték ki.
– Kábé húsz kiló porról beszélek, legalábbis a zsaruk szerint ennyi! Az több millió dolcsi! – számolgatta Oreza.
– Mindig mondtam, hogy rossz szakmát választottunk!
– Basszus, a zsaruk majdnem elélveztek! Főleg az a kapitány. Egész este ott lesznek, ahogy néztem.
Halló, Wally?
A szalag rondán sercegett. A régi telefonvonalak miatt van, magyarázta a technikus. Nem tud vele mit kezdeni. Az épület kapcsolószekrényei abból az időből valók, amikor Alexander Graham Bell a hallásjavító eszközein dolgozott.
– Aha, mi az? – kérdezte a kissé összeszedetlen hang.
– Az alku a vietnami tiszttel, akit elkaptak. Ez biztos?
– Roger ezt mondta. – Bingó! – kiáltott fel magában Ritter.
– Hol tartják fogva?
– Winchesterben, az orosszal együtt.
– Biztos vagy ebben?
– Tutira. Engem is meglepett.
– Csak gondoltam, lecsekkolom, mielőtt... nos, tudod.
– Persze, öregem. – A vonal ezzel megszakadt.
– Ki ez? – kérdezte Greer.
– Walter Hicks. Neves magániskolákba járt. Előbb az Andoverbe, majd a Brownra. Az apja befolyásos befektetési bankár, aki a háttérből fontos politikai szálakat mozgat.
Láthatja, Wally is hova jutott! – Ritter keze ökölbe szorult. – Tudni akarja, hogy azok az emberek miért vannak még mindig SENDER GREEN-ben? Miatta, barátom!
– És most mihez kezdesz az infóval?
– Nem tudom. – De nem lesz legális, az biztos. A lehallgatás sem volt az. A poloskát bírói végzés nélkül helyezték el.
– Jól gondold meg, Bob! – figyelmeztette Greer. – Én is ott voltam, emlékszel?
– Mi van, ha Szergej nem lép időben? Akkor ez a kis rohadék megússza, hogy miatta hal meg húsz ember!
– Ez nekem se nagyon tetszene.
– Nekem meg egyáltalán nem!
A hazaárulás főbenjáró bűn, Bob.
Ritter felnézett. – Annak kéne lennie, elvileg.
Egy újabb hosszú nap. Oreza kezdte irigyelni a Cove Point-i világítótornyot felügyelő törzsőrmestert. Fény. Ő legalább állandóan a családjával lehet. Hiába volt Orezáé a legcukibb kiscsaj az oviból, szinte alig látta. Talán mégis elvállalja New Londonban azt a tanári állást, gondolta magában Portagee, hogy legalább egy-két évig normális családi életet élhessen. Egész nap kölykökkel kéne lógnia, akikből egy nap talán tiszt lesz, de legalább normálisan megtanulják a tengerész szakmát.
Egyedül maradt a gondolataival. A legénység már rég aludt. Neki is kellett volna, de üldözték a rémképek. A rákember meg a három madárette nem hagyták aludni. Nem tudta kiverni őket a fejéből... így legalább volt mentsége. Kotorászni kezdett az asztalán, de végül megtalálta a kártyát.
– Halló?
– Charon hadnagy? Itt Oreza első osztályú kormányosmester Thomas Pointból.
– Már késő van, ember! – jegyezte meg Charon. Épp feküdni készült.
– Emlékszik, amikor májusban azt a vitorlást kerestük?
– Aha, miért?
– Azt hiszem, megtaláltuk az emberét, uram. – Oreza szinte hallotta, ahogy a pasas szeme felkattan.
– Meséljen!
Portagee egyetlen részletet se hagyott ki. Úgy érezte, mintha a borzalom távozna belőle, és átjutna a telefonvonalon. Tudtán kívül, de pontosan ez történt.
– Hogy hívják azt a rendőrkapitányt?
– A neve Joy, uram. Somerset megyéből. Ismeri?
– Nem, nem ismerem.
– Ja, van még valami! – kapott észbe Oreza.
– Igen? – Charon buzgón jegyzetelt.
– Ismer egy bizonyos Ryan hadnagyot?
– Aha, ő is a belvárosiaknál van.
– Megkért, hogy nézzek a körmére valakinek. Egy Kelly nevű fickónak. Maga is látta, emlékszik?
– Miről beszél?
– Aznap éjjel, amikor a vitorlást kerestük. A fickó a jachtról, akit éjfél előtt láttunk. Egy szigeten él, nem messze Bloodsworthtől. Szóval ez a Ryan hadnagy arra kért, hogy kutassam fel neki. Nos, megvan, uram, valószínűleg Baltimore-ban lesz. Próbáltam hívni, uram, de nem értem el, ma meg azt se tudtam, hol a fejem. Átadná neki az infót?
– Persze – felelte Charon, és tovább zakatolt az agya.

35
Sorsforduló
Mark Charon roppant kényelmetlen helyzetben találta magát. Attól, hogy korrupt volt, még nem volt hülye. Sőt, kifejezetten körültekintő, mindenre odafigyelő, analitikus elme volt, aki bár követett el hibákat, nem volt vak észrevenni őket. Pontosan ez volt a helyzet most is, ahogy az ágyban feküdt, miután a parti őrrel folytatott beszélgetés után letette a kagylót. A legfontosabb most az, hogy szóljon Henrynek, aki nem fog örülni, hogy a titkos laborja három emberével együtt odaveszett. És ami még rosszabb, hogy a hírek szerint irdatlan mennyiségű drog veszett kárba. Tucker utánpótlása se volt végtelen. De ami még ezeknél is rosszabb, hogy nem tudni, ki vagy kik állnak a háttérben, és mit akarnak.
Charon tudta, hogy Kelly kicsoda. Sőt, azt is sikerült összeraknia, hogy egy megdöbbentő egybeesés folytán épp Kelly volt az, aki Angelo Vorano eltüntetése napján teljesen véletlenül felszedte Pam Maddent az utcán, mi több, azon a viharos éjszakán a lány is ott volt vele a jachton, alig hét méterre az őrhajótól. És most Em Ryan és Tom Douglas utána kérdezősködik, ráadásul odáig elmennek, hogy a parti őrséggel nyomoztatják le a pasast. Miért? Egy vidéki szemtanút miért nem elég telefonon megkeresni? Övék a szökőkutas ügy, meg az a néhány másik, ami pár héttel később történt. „Gazdag vízibuzi”, mondta róla Henrynek. A kapitányság első számú gyilkossági nyomozócsoportja mégis felőle érdeklődik. Plusz a pasas kapcsolatban állt Henry egyik disszidens prostijával, és van egy hajója, és nem messze lakik attól a titkos droglabortól, amit Henry ostoba módon még mindig használt. Ez gyanúsan hosszú és valószerűtlen láncolata a véletleneknek, gondolta, amit csak tetéz, hogy most már nem csupán egy bűnügyi nyomozásban részt vevő rendőr, hanem maga is bűnöző, akinek köze van a kivizsgált bűncselekményekhez.
Ez a felismerés fájdalmasan érintette az ágyában fekvő hadnagyot. Valahogy eddig nem ilyen szemszögből tekintett magára. Valójában úgy képzelte, hogy mindenen felül áll, felülről figyel, néha beavatkozik, de nem résztvevője az odalent zajló eseményeknek. Elvégre az ő nevéhez fűződik a kábítószer-ellenes ügyosztály történetének legsikeresebb felderítési sorozata, megfejelve azzal, hogy személyesen tette hidegre Eddie Morellót, ami szakmai pályafutása egyik legravaszabb akciója volt. Kétszeresen is, hiszen nem kevesebb mint hat rendőrtársa jelenlétében úgy tett előre megfontolt szándékkal ártalmatlanná egy veszélyes dílert, hogy az egy spontán, tiszta akciónak tűnjön, amiért a Tuckertől kapott pénzen túl még fizetett szabadságot is kapott jutalmul. Az egészet úgy fogta fel, mint egy szórakoztató játékot, ami mellesleg nem is állt túl messze attól a munkától, amiért a város polgáraitól a fizetését kapta. Az emberek illúziókban élnek, és e tekintetben Charon sem különbözött a többitől. Nem is annyira arról volt szó, hogy helyesnek gondolta volna, amit tesz, egyszerűen csak megengedte magának azt a luxust, hogy kizárólag a Henrytől kapott fülesekre koncentráljon, aminek köszönhetően minden olyan beszállítót kivont a forgalomból, aki a pasas piaci pozícióját veszélyeztette. Azzal, hogy ő dönthette el, melyik nyomozója melyik ügyet vizsgálja, képes volt elérni, hogy az egész helyi piacot annak az egy szem beszállítónak a kezébe adja, akiről a hivatalos aktákban semmilyen érdemi információ nem szerepelt. Így vált lehetővé, hogy Tucker kiszélesítse a hálózatát, magára vonva Tony Piaggi és keleti parti partnerei figyelmét. Nemsokára – és ezt Tuckernek is megmondta – Henry kénytelen lesz hagyni, hogy az emberei időnként leharapdáljanak kisebb darabokat a hálózat széleiből. Tucker megértette, de előtte kikérte Piaggi véleményét, aki az ilyen finomságokat is remekül átlátta.
Csakhogy valaki gyufát dobott ebbe az illékony elegybe. Bár a birtokában levő infók egy irányba mutattak, nem vezettek túl messzire. Muszáj lesz még több infót begyűjtenie, töprengett el Charon, és felemelte a kagylót. Harmadikra találta el a megfelelő számot.
– Állami rendőrség.
– Joy századost keresem. Itt Charon hadnagy a Baltimore-i Városi Rendőrségtől.
– Szerencséje van, uram! Épp most ért vissza. Kérem, tartsa! – A következő hang fáradt hang volt.
– Joy százados.
– Üdvözlöm, Charon hadnagy vagyok, Mark Charon, baltimore-i rendőrség, kábítószer-ellenes ügyosztály. Úgy hallom, nagyot fogtak.
– Úgy is mondhatjuk. – Charon hallotta, ahogy a pasas elégedetten, de elcsigázottan elhelyezkedik a székben.
– Fel tudná vázolni a lényeget? Elképzelhető, hogy nekem is van infóm az üggyel kapcsolatban.
– Amúgy honnan tud róla?
– A parti őrség emberétől, aki körbevitte. Orezától. Párszor már együtt dolgoztunk. Emlékszik arra a nagy marihuána-fogásra a Talbot megyei farmon?
– Az maga volt? Úgy tudtam, az a parti őrség érdeme.
– Az informátoraim védelme érdekében hagytam, hogy ők arassák le a babérokat. Ha akarja, felhívhatja őket. Megadom a számukat. Az állomásparancsnok Paul English.
– Oké, hadnagy, meggyőzött!
– Még májusban együtt kerestünk velük egy eltűnt fickót. Azóta se találtuk meg. Se őt, se a vitorlását. Oreza azt mondja...
– A rákember – sóhajtott fel Joy. – Valakit vízbe dobtak. Úgy tűnik, régóta ott lehet. Tud róla valamit?
– A neve feltehetően Angelo Vorano. Baltimore-i lakos, piti díler, aki nagyot akart akasztani. – Charon személyleírást is adott róla.
– A magassága nagyjából stimmel. De még meg kell várnunk a fogminta elemzését, csak úgy tudjuk biztosan azonosítani. Mindenesetre köszönjük a segítségét, hadnagy! Maga mire kíváncsi?
– Mit tud mondani? – Charon hosszasan jegyzetelt. – Xanthával mi a szándékuk?
– Benn tartjuk mint perdöntő tanút. Az ügyvédje beleegyezésével, természetesen. Vigyázni kell a lányra. Úgy tűnik, különösen veszélyes fickókkal van dolgunk!
– Azt meghiszem! – felelte Charon. – Oké, megnézem, mit tudok kibogozni erről a végéről.
– Megköszönjük a segítséget!
Jesszusom! – mondta Charon, miután letette. Fehér fickó... nagy, fehér hajó. Burt és a két tag, akiket Tony kényszerből bevont... tarkólövés, .45-össel. A kivégzésszerű gyilkosság nem nagyon volt divat a drogbizniszben, és a puszta hideg‑
vér, amivel elkövették borzongással töltötte el Charont. De nem is annyira a hidegvér volt benne a lényeg, mint a hatékonyság, tűnődött el. Mint a többi dílernél. Mint annál az esetnél, amin Tom és Em dolgozott. És a két nyomozó pont Kellyt kereste, aki fehér fickó, nagy, fehér hajóval, ráadásul nem messze lakik a labortól. Túl sok a véletlen egybeesés.
Egyedül az volt a jó hír, hogy biztonsággal felhívhatta Tuckert. A térség összes kábítószerrel kapcsolatos lehallgatásáról tudott, és ezek. egyike se irányult Tucker kartellje ellen.
– Igen?
– Burt és a cimborái halottak – közölte Charon.
– Mi van? – kérdezett vissza egy álmából felriadt hang.
– Hallotta! A Somerset megyei állami rendőrség most zsákolja be őket. Angelóval együtt. Már ami maradt belőle. A labornak oda, Henry. A drognak lőttek. Xanthát őrizetbe vették. – Az eset valahol elégedettséggel töltötte el Charont. Maradt még benne annyi rendőrvér, hogy egy bűncselekmény meghiúsulása miatt mégse szomorkodjon.
– Mi a lószar folyik itt? – süvöltött a hang.
– Azt hiszem, meg tudom mondani. Találkoznunk kell!
A bérelt Bogárból Kelly még egyszer szemügyre vette a helyet, majd visszament a lakásba. Bár fáradt volt, a finom ebédtől jólesően eltelt. A délutáni alvás elég volt ahhoz, hogy bírja a tempót, de a legfőbb célja az volt, hogy a dühét levezesse. Az autókázás legtöbbször segített. Most már látta a pasast. A pasast, aki egy cipőfűzővel megadta a kegyelemdöfést Pamelának. Túl könnyű lett volna ott helyben elintézni. Bár Kelly még sose ölt meg senkit puszta kézzel, tudta, hogyan kell. Túl sok képzett ember fordult meg Coronadóban ahhoz, hogy megtanulja tőlük, melyek a kritikus pontok. Azóta ha bárkire ránéz, gondolatban rávetít egyfajta milliméterhálót, hogy ezzel a mozdulattal ide, azzal a mozdulattal oda... már a tudat miatt megérte. Megérte vállalni a kockázatot és az esetleges következményeket... ami nem jelentette azt, hogy feltétlen ki kell hívnia maga ellen a sorsot. Az élet kockáztatása nem jelenti annak eldobását. Ez volt a másik oldala.
De most már látta a végét, és el kellett kezdenie tervezni, mi lesz azután. Most még óvatosabbnak kellett lennie. Oké, lehet, hogy a zsaruk tudják, ki ő, de abban biztos volt, hogy nincs a kezükben semmi. Még ha ennek a Xantha csajnak meg is ered a nyelve, biztos, hogy nem látta az arcát. Az álcázófesték erre garancia. Egyedül az jelenthetett veszélyt, ha leolvasta a hajója rendszámát, amikor eltávolodott a parttól. De túlzottan emiatt se kellett aggódnia. Tárgyi bizonyíték nélkül kevesek lennének a bíróságon. Tudják, hogy nem kedvel bizonyos embereket... oké! Talán azt is tudják, hogy milyen szaktudással bír... oké! A játék, amit játszott, egy bizonyos szabályrendszert követett. És a játék, amit ők játszottak, egy másikat. Mindent összevéve a szabályok az ő kezére játszottak.
Kinézett a kocsiablakon. Felmérte a szögeket és a távolságokat. Előzetes tervet készített, alternatívákat vett számba. Egy olyan helyet választottak, ahol kevés a rendőrautó és tágas a tér. Észrevétlenül senki se közelítheti meg őket... ha tehát úgy adódna, könnyen meg tudnák semmisíteni, amijük van. Az ő taktikai szemszögükből logikusan közelítették meg a problémát. Egy dolgot kivéve. Hogy csak egy taktikai felállásban gondolkodtak.
Nem az én problémám! – gondolta magában Kelly hazafelé menet.
Szent Isten! – sápadt el Roger MacKenzie. Rögtön el is ment az étvágya. A tanácsadó északnyugat-washingtoni házának regggeliző teraszán álltak. MacKenzie felesége és lánya New Yorkban voltak őszi bevásárláson. Ritter negyed hétkor jelent meg, minden előzetes bejelentés nélkül. Zord ábrázata azonnal megtörte a hűvös, bizsergető reggel kellemes hangulatát. – Harminc éve ismerem az apját!
Ritter belekortyolt a narancslevébe, bár a citromsav az ő gyomrának se tett túl jót. Amit Hicks tett, az hazaárulás volt a legrosszabb fajtából. Tudta, hogy amit tesz, azzal ártani fog több honfitársának, akik közül egyet név szerint is ismert. Bár Ritter már döntésre jutott magában, MacKenzie-nek fontos mondhatnékja támadt.
– Együtt jártunk a Randolphba. Később ugyanabba a bombázócsoportba kerültünk – mesélte MacKenzie. Ritter úgy döntött, hadd beszélje ki magából, még ha ez el is tart egy darabig. – Közös üzleteink voltak... – fejezte be a tányérjára meredve, amihez végül hozzá se nyúlt.
– Nem hibáztatom azért, hogy maga mellé vette, de a fiú bűnös kémkedés bűntettében.
– Mit akar tenni?
– Ez súlyos bűncselekmény, Roger! – húzta alá Ritter.
– Nekem hamarosan el kell mennem. Számítanak rám az újraválasztási kampányban. Miénk az egész északkeleti régió.
– Ilyen korán?
– Bob, Massachusettsben Jeff Hicks vezeti a kampányt. Közvetlen munkatársak leszünk – meredt maga elé MacKenzie. Zavartan törtek elő belőle az összefüggéstelennek tűnő mondatszilánkok. – Bob, egy kémkedés miatti nyomozás a hivatalban... mindent romba dönthet. Ha amit tettünk... ha az akciójuk nyilvánosságra kerül... úgy értem, ami végül lett belőle...
– Sajnálom, Roger, de ez a kis szemétláda elárulta a hazáját!
– Megvonhatom a minősítését, vagy kirúghatom...
– Nem elég! – vágta rá Ritter hűvösen. – Lehet, hogy emberek halnak meg miatta. Nem fogja megúszni ennyivel!
– Utasíthatnánk magát, hogy...
– Hogy akadályozzam az igazságszolgáltatást, Roger? – vonta fel a szemöldökét Ritter. – Mert ez az lenne. Ami bűncselekmény.
– A lehallgatás is törvénytelen volt.
– Azért egy nemzetbiztonsági nyomozás – háború van, nem emlékszik? – más megítélés alá esne. Az egész annyi lenne, hogy lejátszanánk neki, és rögtön kitálalna. – Ebben Ritter biztos volt.
– Túl kockázatos. Pont most? Belebukhat az elnök. Gondolja, hogy ez hasznára válna az országnak? Hogy hatna ez az oroszokkal való kapcsolatunkra? Ez most kritikus időszak, Bob!
Végül is mikor nem az? – kívánkozott volna ki Ritterből, de inkább megtartotta magának.
– Végső soron tanácsért jöttem – mondta Ritter. Ha úgy vesszük, megkapta.
– Nem engedhetünk meg magunknak egy olyan nyomozást, aminek nyilvános tárgyalás lenne a vége. Ez politikailag elfogadhatatlan. – MacKenzie remélte, hogy ennyi elég.
Ritter bólintott és felállt. A visszaút Langley-be nem volt egy kéjutazás. Bár megnyugtató volt, hogy szabad kezet kapott, mégis olyasmivel szembesült, amiből – bármilyen kívánatosnak tűnt is – nem szívesen csinált volna rendszert.
Az első és legfontosabb teendő az lesz, hogy eltüntesse a poloskát. Méghozzá sürgősen.
Mindazok után, ami történt, az újságcikk volt az, ami elindította a lavinát. A négyhasábos cikk, közvetlenül a hajtás alatt egy kábítószerrel összefüggő hármas gyilkosságról számolt be az álmos Somerset megyéből. Ryan egészen belefeledkezett. El se jutott a sporthírekig, ami normál esetben negyedórát elvett szokásos reggeli készülődéséből.
Ez biztos, hogy ő lesz, töprengett magában a hadnagy. Ki más hagyna maga után „nagymennyiségű” drogot és három hullát? Felesége meglepetésére aznap reggel negyven perccel korábban ment el otthonról.
Mrs. O'Toole? – Sandy épp befejezte az első reggeli vizitet, és a kartonokat ellenőrizte, amikor a telefon megcsörrent.
– Igen?
– James Greer vagyok. Úgy tudom, már beszélt a titkárnőmmel.
– Igen. Miben segíthetek?
– Nem szívesen zavarom, de mindenképpen el kell érnünk Johnt. Otthon hiába keressük.
– Igen, tudtommal itt van a városban, de hogy hol, azt pontosan nem tudom.
– Ha előkerül, megmondaná neki, hogy hívjon fel? Tudja a számomat. Bocsánat, hogy ilyesmivel zavartam! – mondta udvariasan a férfi.
– Persze, szívesen! – Ez meg mi volt? – tűnődött el.
Egyre jobban aggasztotta a dolog. A rendőrség keresi Johnt. Szólt neki, de szemlátomást nem nagyon izgatta.
És most valaki megint keresi. Miért? Ekkor pillantotta meg a társalgó asztalán heverő reggeli lapot. Az egyik beteg bátyja valamit olvasott, de a címoldal jobb alsó harmadában ott virított nagy betűkkel a főcím: DROGGYILKOSSÁG SOMERSET MEGYÉBEN.
Mindenki erre a pasasra kíváncsi – jegyezte meg Frank Allen.
– Hogy érted? – Charon azzal az ürüggyel ment át a nyugatiakhoz, hogy a Morello-lövöldözéssel kapcsolatos vizsgálat anyagába belekukkantson. Sikerült rávennie Allent, hogy hadd nézze át a többi rendőr és a három civil szemtanú vallomását. Mivel az ügyvédhez való jogától előzékenyen elállt, és mivel a lövöldözés kristálytisztának tűnt, Allen nem látta akadályát, feltéve, ha minden előtte történik.
– Úgy értem, rögtön a pittsburghi hívás után Em is ideszólt, és a fickó iránt érdeklődött. Most te is. Hogy lehet?
– Felmerült a neve. Nem tudjuk pontosan, de le akarom ellenőrizni. Mit tudsz róla?
– Hé, Mark, szabin vagy, nem emlékszel? – jegyezte meg Allen.
– Azt akarod mondani, jó darabig ne is jöjjek vissza? Frank, talán kapcsoljam ki az agyamat? Talán nem vettem észre a cikket az újságban, hogy két hétre a bűnözők is szabira mentek?
Allen elismerte, hogy van ebben igazság. – Ha ennyi figyelem irányul rá, kezdem azt hinni, hogy valami tényleg nem stimmel a fickóval. Asszem, van róla valami infóm... ja, majd elfelejtettem. Várj egy picit! – Allen felállt az asztalától és az iratszekrényhez ment. Amíg keresgélt, Charon úgy
tett, mint aki a vallomásokat nézegeti. Egy sárga iratgyűjtő landolt az ölében. – Nesze!
Kelly személyi aktája volt, illetve annak egy része. Nem túl sok, Charon rögtön látta, ahogy belelapozott. A búvár szakvizsgája eredményei és egyéb minősítései, az instruktori értékelése, egy fénykép és valami cirádás szöveg. Charon felnézett. – Tényleg egy szigeten lakik? Ezt hallottam.
– Aha. Egyszer mesélt róla. Vicces sztori. Amúgy miért érdekel?
– Csak felmerült a neve, semmi érdekes. Csak ellenőrizni akartam. Állítólag valami gengszterháború dúl az öbölben.
– Ú, ezt át kéne küldenem Emmetéknek! El is felejtettem.
Még jobb. – Úgyis arra megyek. Bedobjam nekik?
– Megtennéd?
– Persze! – Charon a hóna alá kapta a dossziét. Meg se állt vele a Pratt Könyvtár legközelebbi fiókjáig, ahol oldalanként tíz centért lefénymásoltatta őket. Majd egy fotósboltba ment, ahol a jelvényét felmutatva tíz percen belül megkapta az igazolványképről az öt nagyítást. A fotókat a kocsiban hagyta, csak addig ugrott be a kapitányságra, hogy a gyilkosságiakhoz felküldesse az aktát. Akár meg is tarthatta volna magának az infót, de jobban belegondolva okosabbnak tűnt, ha normál rendőrként viselkedik és akként teszi a dolgát.
Na, mi történt? – kérdezte Greer, irodája csukott ajtaja mögött.
– Roger szerint egy esetleges nyomozásnak beláthatatlan politikai következményei lennének – felelte Ritter.
– Hát ez rohadt nagy szívás!
– Azt mondta, szabad kezet ad – tette hozzá Ritter. Nem ragozta túl, de erre célzott. Nem volt értelme tovább bonyolítani az ügyet.
– Ezt hogy értette?
– Mit gondol, James?
Ez honnan van? – mutatott Ryan az asztalán levő dossziéra.
– Egy nyomozó nyomta a kezembe lent, uram – mondta a fiatal tiszt. – Nem ismerem az illetőt, de azt mondta, magának lesz.
– Rendben. – Ryan intett, hogy elmehet, és felnyitotta a dossziét. Most először látta John Terence Kelly fényképét. Két héttel a tizennyolcadik születésnapja után haditengerésznek állt, ahol... hat évig szolgált. Kitüntetéssel szerelt le, mint törzsőrmester. Nyilvánvaló volt, hogy az aktát erősen átszerkesztették, ami érthető volt, hiszen a rendőrséget elsősorban Kelly búvár minősítése érdekelte. Ott volt a harci búvár kiképzés dátuma és a későbbi instruktori minősítés. A három értékelő lapon egyaránt a 4-es osztályzat szerepelt, ez a legmagasabb minősítés a haditengerészetnél. Továbbá volt egy díszes ajánlólevél egy háromcsillagos tengernagytól, amit a rendőrség készpénznek vett. A tengernagy a pasas kitüntetéseit is előzékenyen felsorolta, hogy még jobban meggyőzze a Baltimore-i Városi Rendőrséget: Haditengerészeti kereszt, Ezüst csillag, Bronz csillag „V” bátorsági kisdíszítéssel és két tölgyfalevéllel ugyanazon kitüntetés ismételt átadása helyett. Bíbor szív két tölgyfalevéllel...
Jesszusom, ez a pasas pontosan az, akinek hittem!
Ryan becsukta a mappát. Látta, hogy a Gooding-aktából való. Frank Allen, megint. Felhívta a hadnagyot.
– Kösz az infót Kellyről! Mire föl küldted?
– Mark Charon nálunk járt – mondta Allen. – Én csinálom az utólagos vizsgálatot a lövése ügyében. Ő dobta fel a nevet, azt mondja, felmerült az egyik ügyben. Bocs, öreg, el is felejtettem, hogy itt ez az akta! Azt mondta, bedobja nektek. Tudod, nem az a fajta fickó, akit el tudnék képzelni bedrogozva, de... Ryant ez már nem különösebben érdekelte.
Ez túl sok így egyszerre, hogy a franc essen bele!
Charon. Valahogy mindenütt feltűnik.
– Frank, van egy fogós kérdésem. Amikor Meyer őrmester ideszólt Pittsburghből, említetted még valakinek?
– Ezt hogy érted, Em? – kérdezte Allen. Bosszús volt a puszta felvetés miatt.
– Ja, nem azért, hogy te szóltál-e az újságnak!
– Ez aznap volt, amikor Charon lelőtte azt a dílert, igaz? – gondolt vissza Allen. – Lehet, hogy említettem neki valamit... most, hogy belegondolok, ő az egyetlen, akivel még beszéltem aznap.
– Rendben, kösz, Frank! – Ryan kikereste az Állami Rendőrség „V” kapitányságának számát.
– Joy százados – szólt bele egy elcsigázott hang. Ha muszáj lett volna, a rendőrkapitány a saját fogdájában is elaludt volna, de az állami rendőrség kirendeltségei hagyományosan laktanyaként is funkcionáltak, így arra a négy és fél órára talált magának egy kényelmes ágyat. Joy erősen remélte, hogy Somerset megyében hamarosan visszaáll a rend, bár nem bánta volna, ha az ügy hozzásegítené őrnagyi előléptetéséhez.
– Ryan hadnagy, városi rendőrség, gyilkossági csoport.
– Maguk nagyvárosiak igencsak érdeklődnek irántunk! – jegyezte meg Joy fanyalogva. – Mire kíváncsi?
– Ezt hogy érti?
– Úgy, hogy tegnap este épp készültem lefeküdni, amikor egy másik emberük rám telefonált. Valami Chair hadnagy vagy mi, nem írtam le. Azt mondja, lehet, hogy azonosítani tudja az egyik áldozatot... azt viszont felírtam valahova! Már füstöl az agyam!
– Beavatna a részletekbe? Megelégszem a rövid verzióval. – Mint kiderült, a rövid verzió is épp elég volt. – A nő őrizetben van?
– De még mennyire!
– Százados, maradjon is ott, amíg mást nem mondok, rendben? Bocsánat, úgy értem, tartsa őrizetben, legyen szíves! Perdöntő tanú lehet egy többszörös gyilkossági ügyben!
– Ezt én is tudom, emlékszik?
– Úgy értem, itt, nálunk is, uram! Két randa eset. Kilenc hónapja dolgozunk rajta.
– Egy ideig nem megy innen sehova – biztosította Joy. – Nekünk is bőven van még vele beszélnivalónk. Szerencsére az ügyvédje mindenben együttműködik.
– A tettesről még valami?
– Csak amit elmondtam. Fehér férfi, kábé száznyolcvan magas, és a lány szerint zöldre volt festve az arca. – Első nekifutásra ezt Joy nem említette.
– Mi?
– A lány azt mondja, a fickó keze és arca zöldre volt festve. Álcázás gyanánt, gondolom. És még valami – tette hozzá Joy. – A fickó átkozott jó lövész. A három áldozattal egyaránt egy lövéssel végzett. Pontosan nyakszirten.
Ryan újra belepillantott a dossziéba. A lap alján voltak Kelly díjai: Kiváló céllövész, pisztoly.
– Majd még keresni fogom, százados! Úgy tűnik, piszkosul jól kezelte az ügyet, ahhoz képest, ahány gyilkossági ügyük van odaát.
– Szívem szerint megelégednék a gyorshajtókkal) – hagyta helyben Joy, és letette.
– De friss itt valaki! – jegyezte meg a késve érkező Douglas. – Láttad már az újságot?
– A barátunk visszatért. Megint feliratkozott az eredménylistára. – Ryan átnyújtotta a fotót.
– Most idősebbnek néz ki – jegyezte meg az őrmester.
– Ezt teszi három Bíbor szív. – Ryan elmondta Douglasnek, amit megtudott. – Nem ugrunk át Somersetbe? Meginterjúvolhatnánk azt a lányt!
– Gondolod, hogy... ?
– Aha. Asszem megvan a tanúnk. És asszem a tégla is. – Röviden elmagyarázta a lényeget.
Csak azért hívta, hogy hallja a hangját. Most, hogy ilyen közel volt a céljához, megengedte magának azt a luxust, hogy a célon túlra pillantson. Nem volt túl professzionális húzás, de bármilyen profi volt is Kelly, ő is csak ember volt.
– John, hol van most? – A hangja most még idegesebb volt, mint előző nap.
– Egy lakásban – ennyit volt hajlandó elárulni.
– Van egy üzenetem. James Greer kért meg, hogy szóljak, hogy hívja fel.
– Rendben! – Kelly elhúzta a száját... már tegnap kellett volna.
– Az maga az újságban?
– Mire céloz?
– Három halott a keleti parton – suttogta a nő.
– Majd hívom! – futott végig a hideg Kelly hátán.
Kelly érthető okból nem kérte házhoz az újságot, de most szüksége lett volna egyre. Van egy árus a sarkon, jutott eszébe.
Vajon mit tud rólam?
Most már késő bánat. Vele is ugyanaz volt a probléma, mint Dorisszal. Aludt, amikor lelőtte őket. A durranás ébresztette fel. Bekötötte a szemét, kirakta a parton, elmondta neki, hogy Burt meg akarta ölni. Adott neki pénzt buszra. Hiába volt bedrogozva, teljesen meg volt rémülve. Hogy máris bevitték a rendőrök? Hogy a csudába?
Nem tök mindegy, haver, náluk van, ez a lényeg!
Mekkorát fordult a helyzet!
Oké, akkor most mi tévők legyünk? – töprengett el, miközben visszament a lakásba.
Először is meg kell szabadulni a .45-östől. Ezt már korábban eldöntötte. Még ha nem hagyott is hátra semmilyen bizonyítékot, a pisztoly egy lehetséges láncszem. Ha vége ennek az akciónak, befejezte! De most segítségre van szüksége. Ki máshoz fordulhatna, mint azokhoz, akik azzal bízták meg, hogy öljön?
– Mr. Clark vagyok. Greer admirálist legyen szíves!
– Tartsa, kérem! – hallotta Kelly. – Úgy volt, hogy tegnap hív!
– Két órán belül ott vagyok, ha akarja, uram!
– Várom!
Cas hol van? - kérdezte Maxwell. Nem szerette a becenevén szólítani. Az irodavezetője, tudta, miért.
– Már hívtam otthon is. Nem veszi fel.
– Vicces! – Persze nem volt az, de az irodavezető értette, miért mondta.
– Odaküldessek valakit Bollingból, admirális?
– Jó ötlet! – bólintott Maxwell, és visszament az irodájába.
Tíz perccel később a Légierő Biztonsági Rendőrségének őrmestere az őrhelyéről a magas rangú pentagoni tisztviselőknek fenntartott ikerházakhoz hajtott. Megnézte a kiírást: C. P. Podulski ellentengernagy, USN, és egy pilótaszárny. Az őrmester csak annyit érintkezett ilyen magas rangú flottaparancsnokokkal, amennyit muszáj volt, de parancsot kapott, hogy nézze meg, nincs-e valami baj. A reggeli újság a lépcsőn hevert. A garázsbeállóban két autó állt, egyik szélvédője mögött pentagoni belépőkártya volt. Tudta, hogy az admirális és a felesége egyedül élt. Összegyűjtötte a bátorságát, és bekopogott. Határozottan, de nem zavaróan. Semmi válasz. Megpróbálta a csengőt. Most mi legyen? – tűnődött el az altiszt. A bázis egész területe kormányzati tulajdon, neki pedig az előírások értelmében ügyeletesként joga van bármely házba bemennie. Ráadásul parancsot kapott. Nyilván a hadnagy is pártját fogná. Benyitott. A házban csend volt. Körülnézett a földszinten, de semmi olyasmit nem látott, ami ne lett volna ott előző este. Párszor bekiáltott, de hiába. Úgy döntött, felnéz az emeletre. Egyik kezét fehér, bőr pisztolytokjára téve elindult felfelé...
Húsz perccel később már Maxwell is ott volt.
– Szívroham – mondta a légierő orvosa. – Valószínűleg álmában érte.
Nem úgy a feleségét, aki mellette feküdt. Olyan szép nő volt, emlékezett vissza Dutch Maxwell. Összetört, amikor a fiuk meghalt. A félig üres vizespohár egy kendőn pihent, nehogy megsértse a fa éjjeliszekrényt. Még a gyógyszer kupakját is visszapattintotta, mielőtt visszafeküdt volna a férje mellé. Maxwell a gardróbfogasra pillantott. A fehér szolgálati egyenruha ott lógott, készen választott hazája másnapi szolgálatára, az aranyszárnnyal és a többi szalagsávval, melyek közül a legfelső egy halványkék sáv volt, öt fehér csillag‑
gal. Egy megbeszélés várt rá a nyugdíjazásával kapcsolatban. Maxwellt valahogy nem lepte meg a dolog.
– Isten könyörületes – jegyezte meg Dutch a BOXWOOD GREEN hadművelet egyetlen saját halálos áldozatára pillantva.
Hogy mi a válaszom? – tette fel magának a kérdést Kelly, ahogy behajtott a kapun. Az őr a belépőkártyája ellenére tüzetesen végigmérte. Talán csak elcsodálkozott, milyen rosszul fizeti a cég a terepen dolgozó embereit. Ráadásul a vendégparkolóba állt be, ami furcsamód jobb volt, mint a bérlistás alkalmazottaké. A hallba érve egy biztonsági őr fogadta, aki felkísérte az emeletre. A névtelen arcoktól benépesült, közönséges, szürke folyosók most még baljósabbnak tűntek a számára. Talán azért, mert a helyet egyfajta gyóntatóhelynek fogta fel, ahol nemsokára eldől, bűnös-e vagy sem. Eddig még nem járt Ritter irodájában. A negyedik emeleti iroda meglepően kicsi volt. Kelly úgy tudta, Ritter fontos ember, és bár valóban az volt, az irodája egyelőre nem utalt erre.
– Üdv, John! – köszöntötte Greer admirális, aki láthatóan azóta se ocsúdott fel a fél órával korábbi megrázkódtatásból. Greer intett, hogy üljön le, és becsukta az ajtót. Kelly bosszúságára Ritter rágyújtott.
– Jó újra itthon, Mr. Clark? – kérdezte az operatív tiszt. Íróasztalán a Washington Post egy példánya hevert, és Kelly legnagyobb meglepetésére ez is címlapon hozta a Somerset megyei esetet.
– Igen, uram, mondhatjuk – Ritter és Greer is észrevette a Kelly hangjában megcsendülő vegyes érzelmet. – Miért hívattak?
– A repülőn már mondtam. Elképzelhető, hogy a magánakciójával mégis megmenti az embereinket. Szükségünk van olyan emberekre, akik képesek önállóan gondolkodni. Maga képes. Munkát ajánlok a részlegemnél.
– Mi lenne a dolgom?
– Az, amit mondunk magának – felelte Ritter. Egy ötlete máris volt.
– Tudják, hogy nincs diplomám!
Ritter előhúzott a fiókjából egy vastag dossziét. – Ezt St. Louisból kérettem ide. – Kelly megismerte az iratokat. A komplett személyi anyaga volt a haditengerészetnél. – Igazán elfogadhatta volna azt az ösztöndíjat! A pontszámai magasabbak, mint gondoltam volna, a nyelvkészsége pedig az enyémmel vetekszik. James és én nem ragaszkodunk a diplomához.
– A Haditengerészeti kereszt önmagáért beszél, John! – magyarázta Greer. – Ahogy az is, amit BOXWOOD GREEN előkészítéséért, majd utána élesben tett.
Kellyben összecsapott az ösztön és a józan ész. A gond csak az volt, hogy nem tudta, melyik része melyikre hallgasson. Végül úgy döntött, muszáj valakinek elmondania az igazságot.
– Van egy kis gond, uraim!
– Éspedig? – kérdezte Ritter.
Kelly átnyúlt az asztalon, és az újság címlapjára bökött. – Ezt lehet, hogy el kéne olvasnia.
– Már megtettem. És? Valaki szívességet tett a világnak – jegyezte meg könnyedén a CIA-hírszerző. De észrevette Kelly tekintetében, hogy valami nem stimmel. – Folytassa, Mr. Clark!
– Ez én voltam, uram!
– Miről beszél, John? – kérdezte Greer.
Az akta nincs bent, uram! – mondta telefonon az ügyintéző.
– Hogy érti? – kérte számon Ryan. – Itt van nálam néhány másolat belőle!
– Tartaná egy pillanatig? Kapcsolom a felettesemet. A telefon némán búgott. A nyomozó szívből utálta ezt a hangot.
Ryan pofákat vágva kinézett az ablakon. Már korábban is hívta a katonaság St. Louis-i központi irattárát. Minden egyes személyről, aki valaha a seregben szolgált, minden létező dokumentum megtalálható volt ebben a biztonságos, gondosan őrzött komplexumban, melynek rendeltetését homály födte, de a hasznosságához nem fért kétség, gondolta magában a detektív, aki már többször kért ki anyagokat az irattárból.
– Irma Rohrerbach, tessék! – szólt bele egy hang némi elektronikus csiripelés után. Ryan rögtön egy túlsúlyos, fehér hölgyeményt képzelt maga elé egy irathalmokkal púpozott asztalhoz, amely munkával már egy hete végeznie kellett volna.
– Emmet Ryan hadnagy vagyok a Baltimore-i Városi Rendőrségtől. Információra lenne szükségem egy önöknél levő személyi akta kapcsán...
Uram, az akta nincs bent! Az ügyintézőm épp most mutatta a hivatalos megjegyzést.
– Ezt meg hogy érti? Tudtommal maga nem ellenőrizheti így az aktákat.
– Téved, uram! Bizonyos esetekben leellenőrihetem. Ez is egy ilyen eset. Az aktát kikérték. Előbb-utóbb visszakerül, de nem tudom, mikor.
– Ki kérte ki?
– Nem mondhatom meg, uram! – Az ügyintéző hangja azt sugallta, hogy a válasz őt is érdekelné. Mindegy, a lényeg, hogy az akta kint van, és amíg vissza nem hozzák, az ő szempontjából nem képezi részét az ismert világegyetemnek.
– Bírói végzést is kérhetek, ugye tudja? – Ez általában működni szokott, és csak kevesek asztalán landolt tényleges bírói figyelmeztetés.
– Igen, akár azt is kérhet. Esetleg segíthetek még valamiben, uram? – Nyilván már hozzászokott a fenyegetőzéshez. A hívás végső soron Baltimore-ból jött, és egy több mint ezerkétszáz kilométerre levő bíró levele távoli és jelentéktelen dolognak tűnt. – Tudja a postacímünket, uram?
Igazából nem kérhetett volna végzést. Még mindig nem volt a kezében elég bizonyíték. Az ilyen ügyek általában szívességi alapon működtek, nem tényleges bírói úton.
– Egyelőre ennyit szerettem volna, köszönöm!
– További szép napot! – A jókívánsággal valójában udvariasan azt üzente, hogy még egy jelentéktelen, zavaró apróságot letudott.
Külföldön? Miért? Ki bízta meg? Mi a franc olyan más ebben az ügyben? Ryan tudta, hogy elég sok minden. Kíváncsi volt, vajon megtudja-e valaha a válaszokat.
Ezt tették vele – mondta Kelly. Most először mondta ki hangosan. Ahogy előadta a patológiai jelentés tartalmát, olyan volt, mintha egy harmadik felet hallana beszélni. – Az előélete miatt a zsaruk nem kezelték az ügyet prioritásként. Még két lányt kihoztam. Az egyiket megölték. A másikat, nos... – Az újságra mutatott.
– Miért eresztette szélnek?
– Öltem volna meg? Ezek erre készültek – meredt maga elé Kelly. – Nagyjából józan volt, amikor elengedtem. Többre nem volt időm. Elkalkuláltam magam.
– Mennyit?
– Tizenkettőt, uram! – felelte. Tudta, hogy Ritter az áldozatok pontos számára kíváncsi.
– Te jó ég! – képedt el Ritter. Igazából mosolyogni szeretett volna. Korábban szó volt róla, hogy a CIA a kábítószer-ellenes műveletekbe is bekapcsolódna. Ritter ellenezte az elképzelést. Szerinte az ügy nem elég fajsúlyos ahhoz, hogy ügynököket vonjon el a sokkal égetőbb nemzetbiztonsági feladatoktól. De nem tudott mosolyogni. Az ügy ennél sokkal komolyabb volt. – A cikk húsz kiló anyagot említ. Ez igaz?
– Valószínűleg – vont vállat Kelly. – Nem mértem le. Van még valami. Azt hiszem, tudom, honnan jön be a cucc. A zacskóknak balzsamozószer-szaguk volt. Ázsiai a heroin.
– Micsoda? – kérdezte Ritter.
– Nem érti? Ázsiai az anyag. Balzsamozószer-szagú. Valahol a keleti parton jöhet be. Szerintem nyilvánvaló. Az elesett katonáink testébe rejtve hozzák be a kábszert.
Micsoda elemzőkészség!
Ritter telefonja megcsörrent. A belső vonalon keresték.
– Mondtam, hogy ne kapcsoljon senkit! – morgott a hírszerző.
– Bill az, uram! Azt mondja, fontos!
Az időzítés tökéletes, gondolta magában a százados. A rabokat kivitték a sötétbe. Most sem volt világítás, egyedül az elemlámpák S az őrmester által tákolt fáklyák adtak némi fényt. A foglyok lába össze volt bilincselve; karjukat a könyöküknél fogva hátrakötötték, így kissé előrehajolva tudtak csak járni. Minderre nemcsak azért volt szükség, hogy könnyebben kordában tudják őket tartani: a megalázás is fontos szerepet játszott. Minden egyes rab mögé egy újoncot állítottak, aki a tábor közepére taszigálta a rá bízott foglyot. A százados úgy vélte, ez kijár az embereinek. Keményen dolgoztak, és nemsokára megkezdik a hosszú menetelést délre, hogy bevégezzék küldetésüket, melynek célja hazájuk felszabadítása és újraegyesítése. Az amerikai foglyok zavartan támolyogtak, szemmel láthatóan meg voltak rémülve, hogy nem a megszokott mederben zajlanak a dolgok. Az elmúlt héten talán túlságosan lazán bántak velük. Lehet, hogy hiba volt az a korábbi gyülekező. Lehet, hogy csak erősítette a foglyok összetartozás-tudatát, de a lecke, amit az újoncainak adott, megért ennyit. Az emberei nemsokára amerikaiakat fognak ölni, és ennél sokkal nagyobb számban. Valahol el kell kezdeniük, gondolta magában a parancsnok. Kiadta a vezényszót.
A húsz kiválasztott katona egyszerre lendítette fegyverét, és vágta gyomorszájon tussal a rá bízott foglyot. Az első ütés után az egyik amerikai még talpon maradt, de a második már rajta is kifogott.
Zachariast váratlanul érte a dolog. Amióta bő egy hónapja Kolja leállította az ütlegeket, ez volt az első, személyét ért támadás. Hirtelen úgy érezte, hogy nem kap levegőt. A háta még mindig fájt a katapultálástól, és a kényszerű póz, valamint az AK-47-es tusának fémvége azonnal megadásra késztette legyengült, megkínzott testét. Oldalra bukott, és nekiesett a mellette állónak. Próbálta összehúzni magát. Rugdalni kezdték, de hátrakötött kézzel nem tudta magát védeni. Látta az ellenség arcát. Fiatal fiú volt, tizenhét év körüli, lányos vonású. Arca mint valami babaarc, üres szemek, üres tekintet. Semmi düh, semmi fogvicsorgatás. Csak rúgta, ahogy egy gyerek rúgná a labdát, mert ezt a parancsot kapta. Nem gyűlölte érte, de megvetette a kegyetlenségéért. Bár már az első rúgástól eltört az orra, tovább nézte a katona arcát. Robin Zacharias már látta a kétségbeesés bugyrait, szembesült azzal, hogy megtört belül, és volt, amit feladott magából. De volt ideje, hogy megértse a történteket. Nem volt se gyáva, se hős, csak egy egyszerű emberi lény, gondolta magában újdalomtól gyötörten. Úgy fogta fel, hogy a újdalom büntetés a korábbi hibáiért, és továbbra is kérte Istent, hogy adjon neki erőt. Feldagadt szemmel néne az őt sanyargató katonagyerek arcát. Akkor is túlélem! Túléltem már rosszabbat is, és ha meghalok is, akkor is jobb ember vagyok, mint te valaha is leszel, üzente az apró termetű katonának. Már túléltem a magányt, és az sokkal rosszabb, mint ez, kölyök. Most nem a szabadulásáért imádkozott. Elvégre az belülről jött, és ha meg kell is halnia, akkor kész szembenézni vele, ahogy a gyengeségével és a gyarlóságával is kész volt szembenézni.
A parancsnok valamit kiáltott. A katonák abbahagyták, de Zacharias kapott még egy utolsó rúgást. Erősen vérzett, egyik szemét szinte alig tudta kinyitni, mellkasát fajdalom és köhögés szaggatta, de még mindig élt, még mindig amerikai volt, és ismét kiállt egy kemény próbát. A szakaszparancsnokra nézett. Az ő tekintetében ott volt a düh, nem úgy, mint a néhány lépést hátrébb lépő katonákéban. Kíváncsi volt, vajon miért.
– Állítsák fel őket! – üvöltötte a százados. Mint kiderült, két amerikai nem volt eszméleténél. Őket csak ketten-ketten tudták felemelni. Ez volt a legtöbb, amit az embereiért tehetett. Jobb lett volna megölni őket, de a zsebében levőparancs megtiltotta, hogy ezt tegyék, márpedig a sereg nem tűri a parancsszegést.
Zacharias az őt rugdosó katona szemébe nézett. Arcuk alig tizenöt centire volt egymástól. Most se volt benne érzelem, csak üresen bámult előre. Az ezredesében se volt érzelem. Egyszerű akaratpróbának fogta fel. Egyik se szólt semmit, mindketten ziháltak. Egyik az erőkifejtéstől, másik a fájdalomtól.
Volna kedved még egyszer kipróbálni? Szemtől szembe, mint férfi a férfival? Fel tudnál nőni a feladathoz, pajtás? Nem érzel szégyent azért, amit tettél? Megérte? Ettől férfibbnak érzed magad, kölyök? Nem hiszem. Hiába próbálod leplezni, mindketten tudjuk, ki nyerte ezt a menetet! A katona szeme semmit se árult el. Az ezredes mellé lépett, és megragadta a karját. Zacharias ezt győzelemként könyvelte el. A kölyök mindennek ellenére még mindig félt tőle. Végül is az ezredes egyike volt azoknak, akik az eget uralták. Lehet, hogy a katona gyűlölte, de egyben félt is tőle. A fizikai bántalmazás valahol a gyengék fegyvere volt, és ezt nemcsak azok tudták, akik az ütleget kapták, hanem azok is, akik adták.
Zacharias majdnem elbotlott. A kényszerű póz miatt nem tudott felnézni, így nem láthatta a közelgő teherautót, csak akkor, amikor az már egészen közel ért. Egy ütött-kopott szovjet teherautó volt. Rácsos oldalú, egyrészt, hogy megakadályozza a szökést, másrészt, hogy jobban lehessen látni a rakományt. El fogják vinni őket, eszmélt rá. Zachariasnak fogalma se volt, hol vannak, és csak találgathatott, hova mennek. De semmi se lehet rosszabb ennél a helynél, gondolta. És valahogy ezt is túlélte! A teherautó nagy robajjal elindult. A tábor – élete legkeményebb próbájával együtt – lassan a sötétség homályába veszett. Az ezredes lehajtotta a fejét, és elmormolt egy hálaimát, majd hónapok óta először a megmeneküléséért imádkozott. Akármilyen formát öltsön is az.
Ez is magának köszönhető, Mr. Clark! – mondta Ritter, miután hosszas töprengés után letette a telefont.
– Nem pont így terveztem, uram!
– Lehet, de ahelyett, hogy megölte volna azt a tisztet, inkább magával hozta. – Ritter az admirálisra nézett. Kelly nem látta a biccentést, ami változást jósolt az életében.
– Bárcsak Cas is tudott volna erről!
Szóval mit tudnak?
– Náluk van Xantha. Életben. Egy Somerset megyei őrsön. Mennyit tud? – kérdezte Charon. Tony Piaggi is jelen volt. Ők ketten most találkoztak először. A leendő baltimore-i droglaborban gyűltek össze. A nyomozó úgy gondolta, ha egyszer idejön, abból még nem lehet baj.
– Az gáz! – jegyezte meg Piaggi. Míg tovább nem ment, a többiek úgy érezték, ennyi belefér. – De megoldjuk! Az első és legfontosabb most az, hogy a partnereim megkapják a beígért árut!
– De húsz kilónak lőttek, ember! – jegyezte meg Tucker mogorván. Most már ő is tudta, mi az a félelem. És ahogy a dolgok álltak, volt is oka a félelemre.
– Miért, nincs több?
– De van. Tíz kiló, nálam.
– Te otthon tartod a cuccot? – fortyant fel Piaggi. – Jesszusom, Henry!
– A ribanc nem tudja, hol lakom.
– De tudja a nevedet, Henry. Egy névvel sok mindent lehet kezdeni – magyarázta Charon. – Mit gondol, hogy a francba tudtam távol tartni az embereimet a maga embereitől?
– Újra kell szerveznünk az egészet! – közölte higgadtan Piaggi. – Meg tudjuk csinálni, oké? Át kell költöznünk, de végül is ez nem nagy ügy. Henry, az áru valahol máshol jön be, igaz? Szépen átköltöztetjük ide, és innen visszük ki. Nem nagy ügy!
– De akkor elvesztem a helyi...
– Csezd meg a helyit, Henry! Nemsokára az egész keleti parti terjesztés az én kezemben lesz. Használd már a fejedet, az úristen áldjon meg! Elveszted max. huszonöt százalékát annak, amit terveztél. Két hét alatt behozzuk. Gondolkozz végre nagyban!
– Akkor nem árt eltüntetni magad után a nyomokat! – ment tovább Charon. Kíváncsian várta, Piaggi hogyan képzeli el a jövőt. – Xantha csak egy ember. Ráadásul drogfüggő. Amikor bekasztlizták, be volt tépve, mint állat. Nem valami nagy tanú, hacsak nincs valami más is a kezükben. Ha áttelepültök, nem lesz gond!
– A többieket is el kell rendezni. Méghozzá sürgősen! – mondta Piaggi
– Most, hogy Burt is kiesett, nincs elég emberem. Talán tudok valakit szerezni...
– Lószart szerzel! Most akarsz új embereket behozni? Bízd ide! Majd leszólok Phillybe. Van még talonban két katona, nem emlékszel? – Tucker rábólintott. A kérdés ezzel le is volt tudva. – Aztán el kell látni anyaggal a barátainkat! Húsz kiló cucc kell, feldolgozva, lecsomagolva, kurva gyorsan!
– Csak tízem van! – jegyezte meg Tucker.
– Én tudom, hol van még egy kis fölösleg! Maga is, igaz, hadnagy úr? – A kérdés úgy mellbe vágta a zsarut, hogy a másik fontosat, amit akart, el is felejtette elmondani.

36
Veszélyes üzelmek
Eljött az önvizsgálat ideje. Még sohase csinált ilyesmit mások parancsára,Vietnamot kivéve, ami ugye teljesen más szituáció volt. Vissza kellett mennie Baltimore-ba, ami most legalább olyan veszélyes volt, mint bármi, amit eddig tett. Új papírjai voltak, egy halottnak hitt ember adataival, ha esetleg bárki elkérné tőle. Naiv nosztalgiával gondolt vissza azokra az időkre, amikor a város két zónából állt: egy viszonylag kicsi, veszélyes zónából és egy jóval nagyobb, biztonságos zónából. Mára ez megváltozott. Most az egész veszélyes volt. A rendőrség tudta a nevét. És hamarosan az arcát is fogják ismerni, ami azt jelenti, hogy minden egyes rendőrautóban – úgy tűnt, mintha egyre több lenne belőlük – olyan emberek fognak ülni, akik bármikor simán kiszúrhatják. És ami a legrosszabb, hogy nem fogja tudni megvédeni magát. Egy rendőrt mégse ölhet meg.
És most ez... A dolgok teljesen összekuszálódtak. Nem egészen huszonnégy órája látta a végső célszemélyt, de most azon tűnődött, vajon ez egyszer tényleg vége lesz-e.
Talán jobb lett volna, ha bele se kezd, ha beletörődik Pam halálába, és továbblép. Ha megvárja, hogy a rendőrség felderítse az ügyet. Frászt, sose derítették volna fel! Egy prosti halálára sose szántak volna elég időt S energiát. Kelly dühösen a kormányba markolt. És akkor soha nem lett volna megbosszulva a halála.
Hogy élhettem volna le az életemet ezzel a tudattal?
A Baltimore-Washington autópályán dél felé haladva eszébe jutottak a középiskolai irodalomórák és Arisztotelész tragédiadefiníciója, amely szerint a főhős egy tragikus vétség folytán a végzete felé halad. Kelly vétsége az volt, hogy... túlságosan szeretett, túlságosan törődött másokkal, és túl sok energiát ölt azokba, akik fontosak voltak számára. Nem fordíthatott hátat. Lehet, hogy megmenthette volna az életét, de óhatatlanul megmérgezte volna azt. Muszáj volt hát vállalnia a kockázatot, muszáj volt végigcsinálnia.
Remélte, hogy Ritter megértette őt, megértette, miért tette azt, amire kérték. Egyszerűen nem fordíthatott hátat. Se Pamnek, se BOXWOOD GREEN hadifoglyainak. Megrázta a fejét. Mégis azt kívánta, bárcsak mást kértek volna fel.
Az autópálya osztott pályás városi úttá szűkült. A New York Avenue-ra ért. A nap már rég lement. Közeledett az ősz, hogy felváltsa a fülledt-párás közép-atlanti nyarat. Hamarosan indul a futballszezon, és befejeződik a baseballidény. És az év a következőbe fordul.
Peternek igaza volt, töprengett el Hicks. Maradnia kell. Az apja egyre szorosabbra fűzi a szálakat a rendszerrel, és egyre fontosabb politikai szereplővé növi ki magát mint adománygyűjtő és kampánykoordinátor. Az elnököt nemsokára újraválasztják, és Hicks befolyása tovább erősödik. Nemsokára érdemi befolyása lesz az események alakulására. Az, hogy befújta azt az akciót, a legjobb dolog volt, amit valaha tett. Igen, ez az, hamarosan összeállnak a dolgok, gondolta, és meggyújtotta a jointot. Aznap este a harmadikat. Megcsörrent a telefon.
– Na, mi az ábra? – Peter volt az.
– Minden oké, cimbi. Nálad mi újság?
– Van pár perced? Meg akarod veled beszélni valamit. – Henderson vadul szentségelt magában. Tudta, hogy Wally megint betépett.
– Fél óra múlva?
– Rendben.
Egy perc sem telt el, máris kopogtak az ajtón. Hicks elnyomta a spanglit, és fölkelt, hogy megnézze, ki az. Peter még biztos nem lehet. Talán egy zsaru? Szerencsére nem.
– Maga Walter Hicks?
– Igen. Maga ki? – A pasas vele egykorú lehetett, bár nem volt olyan kulturált megjelenésű.
– John Clark. – Idegesen körbenézett a folyosón. – Beszélni szeretnék magával. Pár perc az egész.
– Miről?
– BOXWOOD GREEN-ről.
– Mit akar?
– Van valami, amiről tudnia kell – magyarázta Clark. Most már az ügynökségnek dolgozott, így Clarknak hívták. Így valahogy könnyebbnek tűnt.
– Bújjon be! De csak pár percem van.
– Az elég lesz. Nem akarok sokáig időzni.
Clark belépett a lakásba, és rögtön megcsapta az égő spangli fanyar illata. Hicks intett, hogy foglaljon helyet vele szemben.
– Megkínálhatom valamivel?
– Nem, köszönöm! – felelte. Ügyelnie kellett arra, hova nyúl. – Ott voltam.
– Hogy érti?
– SENDER GREEN-ben, múlt héten.
– Az osztag tagja volt? – kérdezte Hicks kíváncsian, nett sejtve a rá váró veszélyt, ami imént sétált be az otthonába,
– Úgyvan! Én hoztam el az oroszt – közölte higgadtan.
– Maga elrabolt egy szovjet állampolgárt? Mégis mi a francért?
– Ez most nem fontos, Mr. Hicks. Az a dokumentum viszont, amit a zsebében találtam, annál inkább. Egy parancs, hogy tegyék meg az előkészületeket a hadifoglyaink likvidálására.
– Ez sajnálatos! – ingatta a fejét Hicks nem túl nagy meggyőződéssel. Ó, meghalt a kutyája? Ez sajnálatos!
– Mond ez magának valamit? – kérdezte Clark.
– Igen, de végül is ők vállalták a kockázatot. Várjon csak! – töprengett el Hicks. Kelly látta rajta, hogy valami nem áll össze neki. – Úgy tudtam, a tábor parancsnokát is elfogtuk, vagy nem?
– Nem. Őt én magam öltem meg. Ezt az infót csak azért adtuk a főnökének, hogy rájöjjünk, ki volt a kiszivárogtató. – Clark előrehajolt. – Maga volt az, Mr. Hicks. Én ott voltam. Már mindent előkészítettünk. Azoknak a foglyoknak már itthon kéne lenniük. Mind a húsznak.
Hicks lepergette magáról a dolgot. – Én nem akartam, hogy meghaljanak. Nézze, ahogy már mondtam, ők vállalták a kockázatot! Nem érti? Csak épp nem érte meg. Szóval, mit akar most tenni? Letartóztat? És mégis miért? Hülyének néz? Ez egy titkos akció volt. Nem hozhatja nyilvánosságra, különben borulhat az egész béketárgyalás, és azt a Fehér Ház nem fogja hagyni!
– Ez így van. Azért jöttem, hogy megöljem.
– Mi? – Hicks majdnem elnevette magát.
– Maga elárulta a hazáját. Elárult húsz embert.
– Nézze, ez lelkiismereti kérdés!
– Ez is, Mr. Hicks! – Clark a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy apró nejlontasakot. Az a drog volt benne, amit még jó öreg Archie cimborájától nyúlt le, valamint egy kiskanál és egy injekciós tű. Az egészet Hicks ölébe dobta.
– Na ne!
– Hát jó! – A háta mögül előkapta a Ka-Bar kést. – Így is csináltam már. Húsz ember van odaát, akiknek már itthon kéne lenniük. Maga ellopta az életüket! Maga dönt, Mr. Hicks!
– A férfi arca elsápadt, a szeme tágra meredt.
– Ne már! Ugye nem azt akarja...
– A tábor parancsnoka hazánk ellensége volt. Ahogy maga is. Egy percet kap!
Hicks a Clarknál levő késre meredt. Tudta, hogy nincs esélye. Még soha nem látott ilyen tekintetet, de tudta, mi áll mögötte.
Kellynek bevillant az előző hét, ahogy ott ült a sárban, alig pár száz méterre attól a húsz embertől, akiknek már rég ki kellett volna szabadulniuk. Így sokkal könnyebb volt számára, bár remélte, hogy soha többé nem kell majd efféle parancsot végrehajtania.
Hicks körbenézett a szobában. Remélte, hogy észrevesz valamit, amivel fordíthat a helyzet állásán. A kandallópárkányon levő óra mintha megdermedt volna. Kezdett tudatosulni benne, mi történik vele. 1962-ben, a gimnáziumban képletesen már szembetalálkozott a halállal, és az a teoretikus kép akkor úgy beégett az agyába, hogy azóta is aszerint élte az életét. Walter Hicks számára az élet egy egyenlet volt, amit meg kellett oldania, amit valahogy helyre kellett billentenie. De most már túl késő volt. Tudta, hogy ő már csak egy változója ennek az egyenletnek, nem pedig az a fickó, aki a tábla előtt áll, krétával a kezében. Arra gondolt, mi lenne, ha hirtelen felugrana, de látta, hogy a pasas előrehajol, és kitartja a kését. Tekintete a parkerizált penge ezüstös élére fókuszált. Olyan élesnek tűnt, hogy már attól alig kapott levegőt. Megint az órára pillantott. Legalább a másodpercmutató megmozdult.
Peter Henderson ráérősen ballagott. Hétköznap este volt, a washingtoni népek már rég ágyban voltak. A hivatalnokok, asszisztensek és különleges tanácsadók korán keltek. Muszáj volt kipihenniük magukat, hogy másnap friss aggyal intézhessék a haza ügyeit. Georgetown utcái ilyenkor már üresen kongtak a fák gyökerétől felpúposodott járdákon. Csak két öregurat látott, aki a kutyáját sétáltatta, meg egy másik pasast Wallyék háztömbje körül. Nagyjából vele egykorú lehetett, épp egy kocsiba szállt be alig ötven méterre tőle. A fűnyíró hangja alapján egy Bogár lehetett. Valószínűleg egy régebbi modell. Érdekes, hogy a ronda dolgok néha meddig el bírnak élni! Kicsivel később bekopogtatott Hicks ajtaján. Az ajtó nem volt rendesen becsukva. Wally mindig is slendrián volt bizonyos dolgokban. Nem lett volna belőle jó kém. Henderson benyitott, és már épp meg akarta feddni a barátját, amikor meglátta, ahogy Hicks ott ül az asztalnál.
A bal ingujja fel volt tűrve. Jobb kézzel a gallérjába kapaszkodott, mintha úgy könnyebben kapna levegőt, de az igazi ok a bal karhajlatban volt látható. Henderson nem ment oda hozzá. Egy pillanatra megállt, majd úgy látta jónak, ha mielőbb távozik.
Elővett egy zsebkendőt, letörölte az ajtófogantyút, és kisétált. Próbálta visszatartani a hányiger okozta öklendezést.
A franc essen beléd, Wally! – dühöngött Henderson. Szükségem volt rád, pajtás! Így meghalni... drogtúladagolásban?! A halál megmásíthatatlansága épp oly világos volt előtte, mint amilyen váratlanul érte. A szelleme, hite viszont tovább él, gondolta magában Henderson hazafelé menet. Az hál' isten nem halt meg. Arról kezeskedni fog!
Az utazás egész éjjel tartott. Valahányszor a teherautó megzökkent, csontjaik és izmaik tiltakozva jajdultak fel. Hármójuk sokkal súlyosabban megsérült, mint ő. Ketten eszméletlenül hevertek a földön, de összekötözött tagokkal semmit se tehetett értük. Mégis érzett valamiféle elégtételt. Minden egyes felrobbantott híd, ami miatt kerülniük kellett, apró győzelemmel ért fel. Valaki visszavágott; valaki mórsere tanította a szemeteket. Páran motyogtak valamit, amit a teherautó végében levő őr a motorzajtól nem hallott. Zacharias azon töprengett, vajon hova mehetnek. A felhős ég miatt a csillagok se adhattak támpontot, de hajnal felé derengeni kezdett, merre van kelet. Nyilvánvaló volt, hogy északnyugatnak tartanak. Túl szép lett volna tudni a végcélt, de a reménynek végül is nincsenek korlátai, tűnődött el Zacharias.
Kelly megkönnyebbült, hogy vége volt. Nem érzett elégtételt Walter Hicks halála miatt. A fickó áruló volt, egy gyáva alak, de azért kellett volna, hogy legyen valami más megoldás. Örült, hogy Hicks végül úgy döntött, önkezével vet véget az életének. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy képes lett volna késsel, vagy más módon megölni. De egy dologban biztos volt: megérdemelte a sorsát. Mint mindannyian! – tűnődött el Kelly.
Begyömöszölte a ruháit a bőröndbe, ami elég nagy volt ahhoz, hogy minden beleférjen, majd kicipelte a bérelt autóhoz. Albérleti tartózkodásának ezzel vége is volt. Már elmúlt éjfél, amikor újra dél felé vette az irányt, hogy a veszélyzónát célba véve még egyszer, utoljára akcióba lépjen.
A dolgok időközben elcsendesedtek Chuck Monroe körül. Továbbra is voltak betörések és más bűncselekmények, ahol intézkednie kellett, de a dílergyilkosságoknak vége szakadt a körzetében. Valahol legbelül azt gondolta, kár érte, amit kollégái előtt se titkolt.
Most is a megszokott útvonalát járta be. Folyamatosan figyelt, nincs-e valami szokatlan. Észrevette, hogy Ju-Ju helyét valakik átvették. Majd meg kell tudnia az utcai nevüket. Keresnie kell egy informátort. Jó lenne, ha a belvárosi kábszerellenes csoport végre megmozdulna, és történne valami. Mondjuk valami már történt, igaz, hamar vége is szakadt, filózott el a körzet nyugati csücske felé autózva. Akárki álljon is mögötte. A gyanú szerint egy utcai csavargó. Mosolyoghatnékja támadt. Az ügyre aggatott informális név találó volt. A Láthatatlan Ember. Érdekes, hogy a lapok még nem haraptak rá. Az eseménytelen estéken ráért ilyesmiken agyalni. Hálás volt érte. Az emberek ma este is soká fennmaradtak, hogy megnézzék, az Orioles hogy leckézteti meg a Yankeest. Megfigyelte, hogy a meccsek idején kevesebb az utcai bűncselekmény. Az Orioles nagy véghajrában volt, Frank Robinson ütéseinek és Brooks Robinson elkapásainak köszönhetően akár a nagydöntőre is esélyük volt. Hiába, a gengszterek is szeretik a baseballt, csodálkozott rá Monroe a dolog abszurditására, de elfogadta mint kész tényt. Unalmas estének ígérkezett, de Monroe ezt cseppet se bánta. Legalább nyugodtan körbejárhatja a körzetét. Figyelt, tanult és agyalt. Már ismerte az összes éjjeli arcot, és tapasztalt zsaru módjára próbált kiszúrni mindent, ami szokatlan. Idővel megtanulta, mire érdemes odafigyelni, és mivel nem kell foglalkozni. Megtanulta, hogy lehet elébe menni a bűncselekményeknek, hogy ne pusztán reagálnia kelljen rájuk. Nem könnyű kifejleszteni ezt a készséget, állapította meg magában.
A körzet nyugati széle egy észak-déli fekvésű utca volt. Egyik fele hozzá tartozott, a másik fele egy másik kollégájához. Már épp fordult volna le, amikor észrevett egy csövest. Bár a pasas valahogy ismerős volt neki, nem ugyanaz volt, mint akit pár hete igazoltatott. Mivel már unta a kocsiban ücsörgést és azt, hogy egész éjjel csupán egy közlekedési szabálysértése volt, úgy döntött, félreáll.
– Hé, haver! Álljon csak meg! – Az alak tétován továbbtámolygott. Legfeljebb előveszi közterületi szeszfogyasztásért, gondolta. Bár úgy tűnt, a pasas agya maradandóan megszenvedte az éjszakákon át tartó huzamos piálást. Monroe eltette a gumibotot, és a csöves után eredt. Alig tizenöt méterre volt tőle, de úgy tűnt, a fickó süket vagy mi, mert a léptei hangjára se fordult meg. Megfogta a csöves vállát. – Mondom, álljon meg!
A fizikai kontaktus mindent megváltoztatott. A fickó válla masszív volt és erős... és feszült. Monroe egyszerűen nem, volt rá felkészülve. Túl fáradt volt, túl unott, túl kényelmes, túl biztos a dolgában. Bár az agya azonnal kapcsolt – a Láthatatlan Ember! –, a teste nem volt harcra kész. Nem úgy a csövesé. Monroe még le se vette a kezét a fickó válláról, máris megfordul körülötte a világ. Előbb az eget látta, aztán a járdát, majd megint az eget, de most egy pisztoly is takarta a kilátását.
– Francér' nem bírt a kocsiban maradni? – rivallt rá csöves.
– Ki ma…?
– Kuss. – A homlokának szegezett pisztoly hatott.
De amikor meglátta a gumikesztyűt, mégis megszólalt.
– Jesszusom! – suttogta tiszteletet sugallva. – Maga az!
– Igen, én vagyok! Most mi a francot csináljak magával? – kérdezte Kelly.
– Könyörögni nem fogok. – Monroe-nak hívják, olvasta le Kelly a névjelzését. Látszik rajta, hogy nem az az esdeklő típus.
– Nem is kell! Forduljon át! – A zsaru némi segédlettel megtette. Kelly levette az övéről a bilincset, és a rendőr csuklójára pattintotta. – Ne féljen, biztos úr!
– Ezt meg hogy érti? – A zsaru hangja nyugodt maradt,amivel elnyerte foglyul ejtője csodálatát.
– Úgy értem, hogy rendőröket nem ölök. – Kelly felállította a zsarut, és visszakísérte a rendőrkocsihoz.
– Ez semmin nem változtat, haver! – közölte Monroe.
– A kocsikulcsot hol tartja?
– Jobb zsebben.
– Köszönet! – Kelly kivette a kulcsot, és beültette hátra a zsarut. Ott is volt egy szélvédő, hogy a letartóztatott ne zaklathassa a sofőrt. Gyorsan beindította a kocsit, majd egy mellékutcában megállt. – Jól van, nem túl szoros a bilincs?
– Aha, kibaszott kényelmes itt hátul! – Kelly látta, hogy a zsaru remeg. Leginkább a dühtől, ami a helyzetében érthető volt.
– Nyugodjon meg! Nem akarom, hogy baja essen! Most bezárom a kocsit A kulcs az egyik lefolyóban lesz.
– Most legyek hálás, vagy mi? – morgott Monroe.
– Mondtam ilyet? – Kelly egyre nagyobb kényszert érzett, hogy elnézést kérjen a zsarutól, amiért ilyen kínos helyzetbe hozta. – Könnyen megadta magát, biztos úr! Legközelebb legyen óvatosabb!
Most, hogy kiszabadult belőle a feszültség, majdnem elnevette magát. Gyors léptekkel nyugat felé indult. Hála Istennek, mondta magában, bár nem mindenért. Ezek szerint még most is abajgatják a csöveseket. Pedig bízott benne, hogy előbb-utóbb ráunnak. Még egy komplikáció. Kelly amennyire csak tudott, próbált kisebb mellékutcákban, árnyékban maradni.
Egy használaton kívüli üzlethelyiség volt, pontosan, ahogy Billy megmondta, és ahogy Burt később megerősítette. Egy megszűnt bolt, két üres lakóház között. Micsoda beszédes emberek – a megfelelő körülmények között! Kelly az utca túloldaláról figyelt. Bár a földszinti rész üres volt, az emeleten fényt látott. Látta, hogy az utcafront felőli ajtón rézlakat van. Nyilván a hátsó ajtón is, gondolta. Muszáj lesz a durva módszert alkalmaznia... vagy a még durvább módszert. Az óra ketyegett. A zsaruk rendszeres időközönként nyilván bejelentkeznek egymásnak. Vagy ha nem, Monroe előbb-utóbb hívást kap, hogy szedje le valakinek a macskáját a firól, és akkor az őrmestere nem fogja érteni, hova a csudába tűnt, és a rendőrök rövid úton ellepik a helyet, és minden egyes négyzetcentimétert tüzetesen át fognak fésülni. Ez is egy eshetőség volt, amivel Kelly nem igazán szeretett volna szembesülni, és a problémán a várakozás se segített.
Gyorsan átvágott a túloldalra. Most először bújt elő hevenyészett fedezékéből. Mérlegelte a kockázatot, és a mérleg nyelve egy másik őrültség felé billent. De végül is az egész akció a legelejétől fogva őrültség volt, nem? Miután meggyőződött róla, hogy senki nincs odalent, előhúzta a Ka-Bar kést, és az öreg faajtó széles üvegtáblája körül nekiállt kifejteni a tömítést. Talán a betörők csak nem elég türelmesek, gondolta, vagy egyszerűen buták... vagy okosabbak, mint ő momentán, gondolta magában, miközben két kézzel makacsul fejtette a tömítést. A művelet hat végeláthatatlannak tűnő percig tartott – mindezt egy alig három méterre levő utcalámpa alatt –, mire sikerült kivennie az üveget. Óvatosan leengedte, de közben kétszer is megvágta magát. A bal kezén levő vágásra pillantva csendben elkáromkodta magát. Majd oldalazva belépett a résen, és elindult az épület végébe. Valami vegyesbolt lehetett, gondolta magában. Talán azért zárt be, mert maga a környék is kihalt. Rosszabbra számított. A padló poros volt, de akadálymentes. Hátul lépcsőt látott. Mivel fentről zajt hallott, a .45-öst maga elé tartva óvatosan elindult felfelé.
– Jó muri volt, szivi, de most már vége! – mondta egy férfihang. Kelly kiérezte belőle a kíméletlen humort. Ezután egy nőt hallott nyöszörögni.
– Kérlek... ugye nem akarsz...
– Bocsi, szivi, de ilyen az élet! – mondta egy másik hang. – Elölről majd én.
Kelly előreosont a folyosón. A padló itt is akadálymentes volt, de elég poros. A parketta öreg volt, de nemrég...
...hirtelen megnyikordult...
– Ez mi volt?
Kelly egy pillanatra lefagyott, de mivel se ideje, se módja nem volt elbújni, az utolsó négy-öt méteren nekilendült és a pisztolyt maga elé tartva előrevetődött.
Ketten voltak, két huszonéves férfi. Kelly igazából csak az alakjukat látta, agya minden fölöslegeset próbált kiszűrni. Csak a lényegre koncentrált: a méretekre, a távolságra, a mozgásra. Bukfenc közben látta, hogy az egyik a fegyveréért nyúl S sikerül is elővennie az öve mögül, de addigra két golyót a mellkasába, egy pedig a fejébe kapott. A test még el se zuhant, de Kelly már újra harcra kész volt.
– Jesszusom! Jól van, oké! – A padlón apró krómrevolver koppant. Az épület elejéből hangos sikoltás hallatszott, de Kelly ezzel most nem törődött. Talpra ugrott, és az automatát a másik pasasra szegezte.
– Meg akarnak minket ölni! – cincogott félénken egy hang. Riadt volt és belassult, nyilván a szerektől.
– Hányan vannak? – rivallt rá Kelly.
– Csak ez a kettő. Meg fognak...
– Azt kétlem – mondta Kelly, sakkban tartva a célpontot. – Maga melyikük?
– Paula.
– Maria és Roberta hol vannak?
– Az elülső szobában – felelte a lány. Olyan kába volt, meg se lepődött, hogy Kelly honnan tudja a nevüket.
– Ki van ütve – szólalt meg a pasas. Beszéljük meg! – sugallta a nézése.
– Maga ki? – A .45-ösnek van egy különleges tulajdonsága, gondolta magában Kelly. Hamar szóra bírja az embert.
– Frank Molinari. – Hangsúlyában ott volt a felismerés, hogy Kelly nem zsaru.
– Hova valósi, Frank? Maga ott marad! – intette le Kelly a lányt. A fegyvert előretartva körbenézett és figyelt, nem hall-e valami gyanús neszt.
– Phillybe. Hé, haver, beszéljük meg, oké? – Tétován az elejtett fegyverre pillantott. Látszott, hogy ideges és hogy fogalma sincs, S a franc fog történni.
Miért jön ide valaki Philadelphiából, hogy elvégezze Tuckernek a piszkos munkát? – agyalt Kelly. Két fickónak a hajóroncson hasonló akcentusa volt. Tony Piaggi. Nyilván a maffiakapcsolat. A philadelphiai szál....
– Járt már valaha Pittsburghben, Frank? – bukott ki Kellyből.
Molinari találgatni próbált, de mellényúlt. – Honnan tud róla? Kinek dolgozik?
– Maga ölte meg Dorist és az apját, igaz?
– Az csak meló volt, haver, oké?
Kelly erre csak egyetlen választ adhatott. A mellkashoz szegezett pisztolyt újabb sikítás követte. Gondolkodj! Az óra ketyeg! – sürgette magát Kelly. Paulához lépett, és a karjánál fogva felhúzta a lányt.
– Ez fájt!
– Gyerünk, szedjük össze a többieket!
Marián csak egy szál bugyi volt. Kábán bambult, teljesen ki volt ütve. Roberta magánál volt, de félt. Most nem akart rájuk nézni. Erre most nincs ideje. Felcibálta és letuszkolta őket a lépcsőn, ki az utcára. Mivel egyiken se volt cipő, a kavicsok és a drogok miatt esetlenül lépkedtek, és egyfolytában jajgattak. Kelet felé indultak. Kelly noszogatta őket, ha kellett, rájuk mordult, hogy szedjék már a lábukat. Semmitől se félt jobban, mint hogy felbukkan egy autó. Az mindent elrontana. A gyorsaság most életbevágó volt, és az a tíz perc épp olyan végeláthatatlannak tűnt, mint a vágta le a SENDER GREEN melletti hegyről. A rendőrkocsi viszont még mindig ott volt, ahogy hagyta. Kinyitotta az ajtót, és mondta a lányoknak, hogy szálljanak be. A kulcsokkal kapcsolatban hazudott Monroe-nak.
– Mi a franc van?! – protestált Monroe. Kelly Paula kezébe nyomta a kulcsot. Talán ő van a legtűrhetőbb állapotban, hogy vezessen, gondolta. Ő legalább képes fenn tartani a fejét. A másik kettő az anyósülésen zsúfolódott. Vigyáztak, hogy ne rúgjanak a rádióba.
– Biztos úr, a hölgyek visszaviszik a kapitányságra. De addig is volna magához pár instrukcióm. Hajlandó rám figyelni?
– Van más választásom, seggfej?
– Most játssza itt a hatóságot, vagy akar hallani pár érdekes infót? – kérdezte Kelly a lehető legjózanabbul. Monroe hosszasan Kellyre meredt. Higgadtnak tűnt. Nyelt egy nagyot és bólintott.
– Folytassa!
– Tom Douglas őrmester a maga embere. Vele beszéljen, senki mással! Ezek a hölgyek itt nagy szarban vannak. Segíthetnek maguknak néhány fontos bűnügyben. Csak Douglas, senki más! Ez fontos, oké? – Ha elcseszi, nagyon megbánja! – sugallta Kelly tekintete.
Monroe vette az adást és bólintott. – Oké!
– Paula, maga vezet! Bárki bármit mond, ne álljon meg, megértette? – A lány biccentett. A pasas a szeme láttára ölt meg két embert. – Induljon!
A lány túl kába volt ahhoz, hogy a volán mögé üljön, de még mindig ez tűnt a legjobb megoldásnak. A rendőrautó nagy keservesen elindult. Az utca felénél egy villanyoszlopot is megkóstolt, majd a saroknál lefordult, és eltűnt. Kelly vett egy mély lélegzetet és visszaindult a saját kocsijához. Nem sikerült megmentenie Pamet, nem sikerült megmentenie Dorist, de élete kényszerű kockáztatásával sikerült megmentenie ezt a hármat. És Xanthát. Ez is valami.
De nem elég!
A két teherautóból álló konvojnak a tervezettnél is nagyobbat kellett kerülnie, így csak dél után értek a célállomásra, a Hoa Lo börtönbe. Neve azt jelentette, „a pokol gödre”, kétes híre jól ismert volt az amerikaiak előtt. Miután a két teherkocsi begördült az udvarra, bezárták a kapukat és leszállították a foglyokat. Most is mindenki külön őrt kapott, aki az épületbe kísérte. Kaptak pár korty vizet, semmi mást, majd mindenki elfoglalta a celláját, melyek szétszórtan helyezkedtek el. Robin Zacharias is megkapta a maga zárkáját. Nem volt valami nagy változás a korábbiakhoz képest. A zötykölődéstől kimerülve leült a földre, fejét a falnak támasztotta. Pár perc múlva kopogást hallott.
Dah-di-di-dah-di, di-dit.
Dah-di-di-dah-di, di-dit.
Kinyitotta a szemét. Az agya bekapcsolt. A hadifoglyoknak volt egy bevett kommunikációs kódjuk, egy speciális grafikus ábécé, amely amilyen régi volt, olyan egyszerű.
	A	B	C	D	E
	E	G	H	I	J
	K	L	M	N	O
	P	R	és	T	U
	V	W	X	Y	Z
kopp-kopp-kopp-kopp szünet kopp
3/1, eszmélt föl Zacharias. Az újdonság ereje áttörte a fáradság falát. Ez a K betű! Oké, ez menni fog!
3/l, 2/4; 5/1, 1/1, 2/2, 5/4
kopp-kopp-kopp-kopp-kopp szünet kopp-kopp-kopp... felelt Zacharias.
4/2, 3/5, 1/2, 2/4, 3/4; 5/5, 1/1, 1/3
kopp-kopp szünet kopp-kopp-kopp-kopp
1/1, 3/2, 5/2; 1/1, 3/2, 3/2
Al Wallace? Al? Hát életben van?
kopp-kopp-kopp-kopp szünet kopp
HOGY V?, kérdezte régi cimborájától.
OK, jött a válasz, majd utahi földije tovább folytatta.
2/1, 1/5, 3/2; 4/3, 5/5, 1/5, 3/4, 4/4, 1/5, 3/1; 2/1, 1/5,3/2
Fel, szentek, fel...
Zacharias izgatottan zihált. Már nem a kopogást hallotta,
hanem a kórust. A mennyei dallamot. Azt, amit jelentett.
kopp-kopp-kopp-kopp-kopp-kopp-kopp-kopp
3/3, 2/4, 3/4, 1/4, 1/5, 3/4; 2/5, 3/5; 3/3, 2/4, 3/4, 1/4, 1/5, 3/4; 2/5, 3/5
Robin Zacharias lehunyta a szemét és hálát adott Istennek. Immár másodszor ezen a napon, egy év után újra. Balga volt, hogy nem hitt az üdvözülésben. Bár ez furcsa helynek tűnt ehhez, és a körülmények még furcsábbak. De a szomszéd cellában egy mormon hittársa volt. Teste beleremegett, ahogy a legszebb, legszentebb szózatot hallgatta, melynek utolsó sora nem hazugság, hanem igenlés volt.
Minden jó! Minden jó!
Monroe nem értette, hogy ez a Paula lány miért nem hallgat rá. Próbálta szép szóval, próbálta erélyesen, de hiába. Az utasításait viszont, hogy merre menjen, szó nélkül betartotta. A lány kemény tizenöt kilométer per órával vánszorgott végig a városon ezen a hajnali órán, de még így is gondot okozott neki, hogy a sávban maradjon. Negyven percig tartott. Közben kétszer eltévedt: jobbra helyett balra ment, és egyszer teljesen megállt, hogy a társa kihányhasson az ablakon. Monroe lassan összerakta a képet. Ebben több minden is a segítségére volt, kiváltképp az, hogy bőven volt ideje töprengeni.
– Mit tett? – kérdezte Maria.
– M-m-me meg akartak ölni minket, mint a többiek de lelőtte őket!
Jesszusom, gondolta magában Monroe. Ez könnyen ment!
– Paula?
– Igen?
– Nem ismert véletlenül egy bizonyos Pamela Maddent?
A lány feje lassan fel-le mozgott, miközben próbált az útra koncentrálni. A kapitányság már látótávolban volt.
– Hála istennek! – sóhajtott fel Monroe. – Paula, álljon be a parkolóba, oké? Oda, hátra... ügyes lány... itt megállhat, jó lesz! – A kocsi hirtelen rángással megállt. Paula szánalmas zokogásban tört ki. Monroe semmit se tehetett, muszáj volt megvárnia, amíg kicsit megnyugszik. Most már sokkal jobban aggódott a lányokért, mint saját magáért. – Oké, most jó lenne, ha kiengednének innen!
Paula kinyitotta az első ajtót, majd a hátsót. A zsarunak kellett némi segítség, de a lány ösztönösen segített neki kikászálódni.
– A kocsikulcsot! Azon van a bilincskulcs. Kinyitni nekem? – Harmadik próbálkozásra Monore kiszabadult. – Köszönöm!
Biztos megint valami jó hír! – morgott Tom Douglas, és áthúzta a neje fején a telefonzsinórt, amivel az asszonyt is felébresztette.
– Őrmester, itt Chuck Monroe a nyugati körzetből. Van három szemtanúm a szökőkutas gyilkossághoz. – Egy pillanatra megállt. – És félő, két újabb áldozat a Láthatatlan Ember kontóján. Ő mondta, hogy kizárólag magát keressem.
– He'? – torzult el a detektív ama a sötétben. – Ki mondta?
– A Láthatatlan Ember. Nem tudna átjönni, uránt? Hosszú történet! – mondta Monroe.
– Senki másnak ne szóljon! Senki másnak, értette?
– Ő is pont ezt mondta, uram!
– Mi az, drágám? – kérdezte Beverly Douglas. Most már ő is épp annyira volt ébren, mint a férje.
Nyolc hónap telt el a szomorú sorsú, filigrán Helen Waters halála óta. Aztán jött Pamela Madden, majd. Doris Brown. Most elkapja a szemeteket, gondolta magában Douglas, tévesen.
Mit keres itt? – kérdezte Sandy a kocsi mellett álló férfitól.
– Elbúcsúzom egy időre! – mondta halkan Kelly.
– Hogy érti?
– El kell mennem egy időre. Nem tudom, meddig.
– Hova?
– Nem mondhatom el.
– Megint Vietnamba?
– Lehet. Nem biztos. Tényleg nem tudom.
Egyszerűen nem ez volt a legalkalmasabb pillanat erre. Nem mintha bármikor is az lett volna, gondolta magában a nővér. Kora reggel volt, fél hétre be kell érnie dolgozol, és bár nincs késésben, erre biztosan nincs ideje.
– De visszajön?
– Ha akarja, igen.
– Akarom, John.
– Köszönöm, Sandy... Négyet kihoztam – mondta.
– Négyet?
– Négy lányt. Olyat, mint Pam És Doris. M egyik a keleti parton van, a másik három itt a városban, a rendőrkapitányságon. Valakinek pártfogásba kéne vennie őket.
– Oké.
– Bármit is hall, vissza fogok jönni! Higgyen nekem!
– John!
– Nincs több idő, Sandy. Visszajövök! – ígérte meg, és elment.
Egyikük se viselt nyakkendőt. Amíg a laborosok a dolgukat végezték, papírpohárból itták a kávét.
– Kettő a testbe – mondta az egyik –, egy a fejbe. Esélye se volt. Profi munka.
– Vérprofi – sóhajtott Ryan. Egy .45-ös lesz. Szinte biztos. Mi más okozna ekkora felfordulást? Plusz a keményfa padlón ott hevert a hat rézhüvely, krétával bekarikázva a fotósoknak.
A három nő a nyugati kapitányság cellájában csücsült, egy egyenruhás rendőr folyamatosan vigyázott rájuk. Ryannek és Douglasnek sikerült pár szót váltani velük, ami bőven elég volt ahhoz, hogy tudják, van három tanújuk egy bizonyos Henry Tucker ellen. A vád: gyilkosság. Név és személyleírás megvan, ezenkívül semmi. De ez még mindig jóval több, mint pár órája. Először a rendőrségi aktákban fogják ellenőrizni, aztán az FBI nemzeti bűnügyi nyilvántartásában, végül az utcán. És meg kell nézni, van-e ezen a néven vezetői engedély a gépjármű-nyilvántartásban. Tiszta sor. Ha a név megvan, előbb-utóbb a pasas is meglesz. De addig még volt egy kis dolguk.
– Mindkettő máshova való? – kérdezte Ryan.
– Philadelphiaiak. Francis Molinari és Albert d'Andino – olvasta le Douglas a jogosítványukról. – Mibe fogadunk, hogy...?
– Semmibe, Tom! – Ryan megfordult, és felmutatta a fotót. – Ismerős a pofa, Monroe?
A járőr elvette a képet, és a gyér emeleti fényben szemügyre vette. – Nem igazán, uram! – rázta meg a fejét.
– Hogyhogy? Szemtől szembe volt a pasassal.
– Hosszabb haja volt és maszatos arca. Amikor közelebb hajolt, csak a Coltja csövét láttam. Túl sötét volt, túl gyorsan történt.
Szokás szerint furmányos, veszélyes dologra készült. Az épület előtt négy autó állt, és nem engedhette meg magának, hogy zajt csapjon... de a négy autó miatt mégis ez tűnt a legbiztonságosabb megoldásnak. A befalazott ablak párkányán levő talpalatnyi hely elég lesz, hogy elérje a telefonkábelt, méregette Kelly. Remélte, hogy se senki se használja épp a vonalat. Becsippentette a bevezető kábelt, és gyorsan ráerősítette a saját kábelét. Miután ezzel megvolt, leereszkedett, és az épület háta mögött észak felé indulva letekercselte maga mögött a vezetéket. Úgy fityegett a kezében az orsó, mint valami éthordó. A saroknál befordult, és átment a túloldalra. Otthonosan mozgott, úgy tett, mint aki oda tartozik. Száz méter után megint befordult, bement az üresen álló házba, és felmászott a megfigyelőhelyére. Ezután visszament a bérelt Bogárhoz, hogy elhozza, amire még szüksége lesz. Mindenekelőtt a jól bevált, vízzel teli whiskys-flaskát és a Snickers szeleteket. Mikor ezzel megvolt, nekilátott a műveletnek.
A fegyver nem volt rendesen beirányozva. Akármilyen őrültségnek tűnt is, a legésszerűbb megoldás az volt, ha az épületet használja célpontnak. Ülő helyzetben vállra emelte a fegyvert, és kikereste a falon a megfelelő pontot. Ott, az a fakó tégla jó lesz!, gondolta. Visszatartotta a lélegzetét, max. nagyításra állította a távcsövet, és finoman lenyomta a billentyűt.
Furcsa érzés volt ezzel a fegyverrel. Ahogy az ütőszeg rácsapott a csappantyúra, az apró, eleve halk .22-es peremgyújtású lőszernek és a házilag eszkábált hangtompítónak köszönhetően Kelly életében először hallotta ezt a lágyan csengő pinggggggg hangot és az elsütést követő fojtott pukkanást. Az újdonság varázsa csaknem elterelte a figyelmét a becsapódás sokkal erősebb hangjától. A lövedék apró porpamacsot kavart, a célzás helyétől kábé öt centivel balra és egy centivel fölötte. Kelly állított egyet a Leupold távcsövön, és ismét tüzelt. Tökéletes! Kelly három újabb töltényt tett a tárba, és alacsonyabbra állította a nagyítást.
– Te is hallottad? – kérdezte Piaggi elgyötörten.
– Mit? – pillantott fel Tucker. Már több mint tizenkét órája nyűtték, pedig azt hitte, többet nem kell ilyen szarságokkal bajlódnia. Hiába segített be két „katona” Philadelphiából, még a felénél se tartottak. Piaggi se volt túl lelkes.
– Ezt a pukkanást – felelte Piaggi, majd megrázta a fejét és folytatta a melót. Az egyetlen pozitívum az egészben az volt, hogy ha a keleti parti partnereinek elmeséli a sztorit, ezzel is csak növelni fogja az ázsióját. Ez az Anthony Piaggi egy komoly ember. Ha beüt a krach, maga se rest elvégezni a melót. Állja a szavát és mindig időben teljesít. Tonyra lehet számítani. Ez mindent megér, még ha ilyen sokat kell is szívnia érte, gondolta eltökélten.
Felnyitott egy újabb tasakot. Érezte az orrfacsaró vegyszerszagot, de nem tudta pontosan, mi az. A finom fehér por a kehelybe került. Ezután hozzáadta a tejcukrot, majd kanállal lassan összekeverte a ketőtt. Biztos van valami gép, amivel könnyebben menne, gondolta magában, de az valószínűleg túl nagy. Mint amit a pékségekben is használnak. Nehezen tudta megemészteni, hogy ezt kell csinálnia. Ez a csicskás bérencek dolga. Viszont valahogy teljesítenie kellett a rendelést, és momentán nem volt, aki kisegítse.
– Mit mondtál az előbb? – kérdezte Tucker elcsigázottan.
– Nem fontos. – Piaggi a feladatra koncentrált. Hol a francban lehet Albert meg Frank? Már rég itt kéne lenniük. Azt hiszik magukról, hogy különlegesek, csak mert embereket nyírnak ki. Mintha azon állna vagy bukna a történet.
Üdv, hadnagy! – A központi bűnjelraktárat felügyelő őrmester egy korábbi forgalomirányító rendőr volt, akinek a háromkerekűjébe belement egy figyelmetlen sofőr. A baleset egyik lábába került, ami miatt irodai sorba száműzték. Az őrmesternek feküdt az új munka. Volt egy íróasztala, ahol a bekészített fánkok és újság mellé egy normál műszak alatt uszkve napi három-négy órányi érdemi munka várta. Igazi nyugdíjas állás volt.
– A család hogy van, Harry?
– Kösz, jól! Mit tehetek érted?
– Le kéne csekkolnom a múlt héten behozott cucc leltári számait – felelte Charon. – Félő, hogy összekeveredtek a címkék. A biztonság kedvéért ránéznék.
– Oké, egy perc és megyek...
– Olvass csak nyugodtan, Harry! Megtalálom! – veregette vállon Charon. A hivatalos eljárási rend szerint hivatalos kísérő nélkül senki se mehet be a raktárba, de Charon egy hadnagy volt, Harry pedig féllábú, és a protézissel elég nehézkesen mozgott.
– Szép lövés volt, Mark! – szólt utána az őrmester. Mi a franc?, vonta fel a szemöldökét. Mark maga nyírta ki azt a dílert.
Charon körbenézett, nincs-e esetleg más is odabent, de senkit se látott. Ezért jó sok dohányt fog kapni. Azt mondják, máshova költöznek? Legalább kimarad az egészből. És néha elkap egy-két dílert... nem is rossz. A bankszámlája szépen gyarapodott. Bőven elég pénze volt, hogy az asszonynak egy szava se legyen, és a három gyereket is tudták taníttatni. Plusz magának is maradt egy kevés. Sőt, lehet hogy még elő is léptetik, ahány terjesztőt lefülelt mostanában... itt is van!
Az Eddie Morello kocsijában talált tíz kiló heroin a harmadik polcon volt, egy felcímkézett kartondobozban. Levette, hogy belenézzen. A vizsgálatkor mind a tíz egykilós zsákot fel kellett nyitni, bevizsgálni és visszazárni. A zsákokat a munkát végző labortechnikus jelölte meg, jelöléseit könnyű volt meghamisítani. Charon benyúlt az ingébe és a nadrágjába, és elővette az „XXXX” finomságú porcukrot rejtő nejlonzsákokat. A cukor színe és állaga pont olyan volt, mint a heroiné. Ha valaha sorra kerül, egyedül az ő ügyosztályuk emberei férhetnek hozzá a bizonyítékokhoz, azt meg meg tudja oldani. Egy hónap múlva majd ír egy jelentést, amelyben – miután a hozzá tartozó ügyet lezárták – javasolni fogja a bizonyíték megsemmisítését. A felettese is rá fog bólintani. Több ember szeme láttára a csatornába öntik az anyagot, a zsákokat pedig elégetik. Senki nem fogja megtudni. Sima ügy. Három perc múlva szép nyugodtan kisétált a raktárból.
– Na, stimmel a jelölés?
– Aha! Kösz, Harry! – intett Charon kifelé menet.
Valaki vegye már föl azt a rohadt telefont! – morgott Piaggi. Egyáltalán ki a franc csöröghet ide? Az egyik philadelphiai rágyújott, és komótosan elindult a készülék felé.
– Igen? – A pasas megfordult. – Henry, magát keresik!
– Mi a szar?! – lépett oda Tucker.
– Üdv, Henry! – mondta Kelly. Egy tábori telefont kötött az épület telefonvonalához, leválasztva azt a külvilágtól. Ott ült a vászonnal bevont készülék mellett. A híváshoz elég volt eltekerni a kurblit. Elég primitív módszer, de legalább volt benne tapasztalata, és most is bevált.
– Ki van ott?
– Kelly, John Kelly – felelte.
– És ki az a John Kelly?
– Maguk négyen ölték meg Pam Maddent. Már csak maga maradt, Henry! – mondta a hang. – A többieket már elkaptam. Most magán a sor! – Tucker megfordult és körbenézett, mintha arra számítana, hogy meglátja a hívót. Ne szórakozzanak már vele! Miféle beteg tréfa ez?
– Honnan a francból tudja a számot? Hol a fenében van?
– Itt, a közelben, Henry! – felelte Kelly. – Jól szórakoznak a cimboráival?
– Figyeljen ide, nem tudom, ki maga...
– Most mondtam. Maga Tony Piaggival van odabent. A minap láttam magukat az étteremben. Amúgy ízlett a kaja? Az enyém király volt! – szekírozta a pasast.
Tucker felegyenesedett, és dühösen megmarkolta a kagylót. – És most mi a faszt akar, haver?
– Nem haverkodni, arra mérget vehet! Ricket, Billyt és Burtöt már kifektettem. Most magát is elkapom. Tegyen meg egy szívességet, és hívja ide Mr. Piaggit! – mondta a hang.
– Tony, szerintem jobb, ha idejössz! – mondta Tucker.
– Miért, mi van? – Piaggi majdnem keresztülesett a széken. Már rohadtul tele volt a tököm ezzel a szarral! Ajánlom a philadelphiaiaknak, hogy időben meglegyen a lóvé! Tucker átadta a telefont.
– Ki az?
– A két fószer, akit maga szervált Henrynek... kinyírtam őket. A másik kettőt meg ma reggel.
– Mi a szart hadovál?
– Majd rájön! – A vonal elsüketült. Piaggi a társára nézett. Mivel a telefonba nem kapott választ, Tuckertől várt magyarázatot.
– Henry, mi a fene folyik itt?
Oké, lássuk, sikerül-e kiugrasztani a nyulat a bokorból! Kelly ivott egy kortyot, és beburkolt egy Snickerst. A második emeleten vert tanyát. Valami raktárépületféle volt, masszív vasbeton falakkal. Biztos fedezék, amikor a bomba felrobban. Taktikai szempontból érdekes problémával állt szemben. Nem ronthatott be csak úgy. Még ha lett volna gépfegyvere, ami nem volt, egy a négy ellen akkor se lett volna jó esélye, pláne, hogy nem tudhatta, mi van belül. Az álcázás szóba se jöhetett. Valami mással kell próbálkoznia. Még sose csinált ilyet, de innen a magasból az épület összes ajtaját lefoghatta. A hátsó ablakok be voltak falazva. Az összes létező kijáratra rálátott. A távolság körülbelül száz méter. Remélte, hogy megpróbálják. Vállra emelte a fegyvert, és feltartott fejjel türelmesen balra-jobbra pásztázott.
Ez ő – mondta halkan Tucker, hogy a többiek ne hallják.
– Ki?
– A fickó, aki kinyírta a dílereket. Aki kinyírta Billyt és a többieket. Aki rajtaütött a hajón. Ez ő!
– Mégis ki a szar az az ő?
– Nem tudom, csezdmeg! – mondta valamivel hangosabban. Erre a másik kettő is felnézett. Próbálta türtőztetni magát. – Azt akarja, hogy menjünk ki.
– Hát, ez kurva jó! És mégis mire számítsunk? Várj csak! – Piaggi felemelte a kagylót, de nem volt tárcsahang. – Mi a gyík?!
Kelly meghallotta a zümmögést, és felemelte a kézibeszélőt. – Igen, mi az?
– Ki a fasz maga?
– Maga Tony, ugye? Mondja, miért kellett megölnie Dorist? Semmi veszélyt nem jelentett magára. Kénytelen leszek magát is kinyírni!
– Nem én...
– Tudja, hogy értettem! Azért kösz, hogy ezt a kettőt iderendelte! Szerettem volna elvarrni ezt a szálat is, de nem hittem, hogy lesz rá alkalmam. Ha akarja, a hullaházban megtalálja őket.
– Rám akar ijeszteni? – vonta kérdőre a pasas a recsegő vonalban.
– Nem, meg akarom ölni! – felelte Kelly.
– Bassza meg! – Piaggi dühösen lecsapta a kagylót.
– Azt mondja, látott minket a risztorantban! Azt mondja, ott volt. – A két philadelphiai érezte, hogy valami gáz van. Kíváncsian odanéztek, de nem mertek szólni. Látták, hogy a két főnök ideges. Mi a franc történhetett?
– Honnan tudhatott a... ó basszus! – fakadt ki Piaggi, de nyomban elhallgatott. – Ja, nyilván tőlük... ők ismertek... picsába!
– Csak egyetlen ablakban volt átlátszó üveg. A többiben üvegtégla volt. A huszonötször huszonötös kockáknak megvolt az az előnyük, hogy beeresztették a fényt, de a vandálok nem tudták olyan könnyen kitörni őket. Emellett megakadályozták, hogy bentről ki lehessen látni. Az egyetlen rendes ablaknak volt egy kurblija, amivel az ablaktáblát bizonyos szögben ki lehetett nyitni. Nyilván valami szemét főnök találta ki az egészet, hogy a melósok ne lesegessenek folyton az ablakon. A rohadéknak bejött a számítása. Piaggi lenyitotta az ablakot. Legalábbis megpróbálta. A három mozgó tábla alig negyven fokot mozdult, de a szerkezet beragadt.
Kelly észrevette a mozgást. Azon tűnődött, ne adja-e kicsit direktebb módon is a jelét, hogy itt van. Jobb ha nem, intette magát türelemre. A várakozás csak még jobban megőrjíti azt, aki nem tudja, mi vár rá.
Az egészben az volt a legérdekesebb, hogy lassan délelőtt tíz óra lett. Felhőtlen késő nyári nap volt. Alig egy háztömbnyire, az O'Donnell Streeten kamionok suhantak el, és pár személyautó előttük is elhaladt. Sofőrjük talán azon tűnődött, mi lehet ez az elhagyatott, magas épület. Vajon mi célból épülhetett? A négy autót látva talán arra gondolhattak, esetleg újra beindult az üzlet, de ha így is volt, sokáig nem töprengtek rajta, inkább mentek a dolgukra. Pedig a dráma ott zajlott az orruk előtt, de ezt csak a résztvevők tudhatták.
Lószart se látok! – mondta Piaggi. Leguggolt, hogy jobban kilásson. – Nincs itt senki!
Ez az a pasas, aki elintézte a dílereket, agyalt Tucker. Egyelőre az ablaktól távol állt. Ötöt vagy hatot. És Ricket is kinyírta. Egy kibaszott késsel...
Tony szemelte ki a helyet. Egy korábbi belföldi fuvarcég telephelyéhez tartozott. A tulaj óvatos duhaj volt. Pont tökéletes, gondolta, amikor először meglátta. Közel van a főúthoz, mégis csendes, eldugott helyen. Rendőrt alig látni. Eldugott épület, pont jó ilyen melóhoz. Tökéletes választás, gondolta, amikor először látta.
Tökéletes, ja persze ...
– Hadd nézzem! – Most már nincs visszaút. Henry Tucker nem tartotta magát gyávának. Maga is harcolt és ölt már, S nemcsak nőket. Évekig gürizett, hogy felépítse magát, és a kezdeti fázis se ment vérontás nélkül. Másfelől nem mutathatja magát gyengének, pláne nem Tony és a „katonái” előtt. – Semmi! – hagyta helyben.
– Van egy ötletem! – Piaggi a telefonhoz lépett, és felemelte a kagylót. Nem volt tárcsahang, csak zümmögés...
Kelly a tábori telefonra pillantott. Hallotta, hogy sistereg. Egyelőre nem veszi fel, gondolta, hadd várjanak. Bár a taktikai felállást ő tervelte ki, a lehetőségei korlátozottak voltak. Felvegye, ne vegye. Lőjön, ne lőjön. Elmozduljon, ne mozduljon. Mivel alapvetően csak három opciója volt, a kívánt eredmény érdekében körültekintően kellett megválasztania a lépéseit. Ez a csata nem fizikai küzdelem volt, hanem mint a legtöbb csata, fejben dőlt el.
Egyre melegebb lett. Az utolsó meleg napok egyike, mielőtt a levelek sárgulni kezdenének. Már most huszonöt fok volt, és akár harminc fölé is mehet. Letörölte az arcáról az izzadságot, és az épületet figyelte. A telefon még mindig sistergett. Hadd izzadjanak mástól is, ne csak a melegtől! – gondolta.
A francba! – mordult fel dühösen Piaggi, és lecsapta a kagylót. – Ti ketten!
– Igen? – szólt Bobby, a magasabb.
– Járjátok körbe az épüle...
– Várj! – szólt közbe Tucker. – Mi van, itt van kint? Az ablakból szart se látni. Nem éri meg kockáztatni!
– Hogy érted? – kérdezte Piaggi.
Tucker fel-alá járkált. Izgatottan lihegett, serényen agyalt. Én hogy csinálnám? – Úgy értem, a rohadék elvágja a telefont, idecsörög, próbál ránk ijeszteni, és várja, hogy szépen kimenjünk!
– Mit tudsz a fószerről?
– Azt, hogy kinyírt öt dílert, és négy emberemet...
– És ha nem hazudik, négyet az enyéim közül...
– Valahogy túl kéne járnunk az eszén! Te hogy csinálnád?
Piaggi eltöprengett. Még sohase ölt. Még egyszer se jutott el odáig. Az a típus volt, aki inkább az eszét használta. Anno vert már meg embereket, rendesen ellátta párnak a baját, még ha ez nem is teljesen ugyanaz. Vajon én hogy csinálnám? Henry mond valamit. Elbújsz kint, valószínű, a sarkon túl vagy egy mellékutcában, de mindenképp takarásban, hogy ne láthassanak meg. A legközelebbi ajtó, amit ők is használtak, balra nyílt. Erre kintről is rá lehet jönni, ha megnézed, hol vannak a zsanérok. A kocsikhoz is ez van a legközelebb, és mivel ez az egyetlen menekülési lehetőségük, nyilván ő is arra számít, hogy ezt fogják használni.
Ez az!
Piaggi a társára nézett. Tucker a plafont vizsgálgatta.
A hangszigetelő panelt leszedték az álmennyezetről. Alatta ott volt egy feljáró a lapos tetőre. Egyszerű retesz fogta a betörők ellen. Könnyen és zajtalanul ki lehetne jutni rajta a kátránytetőre. Felküldhetnék az egyik embert, hogy menjen a széléhez, nézzen le, és ha meglátja a tagot a bejáratnál, nyírja ki.
Ez az!
– Bobby, Fred, gyertek ide! – adta ki az ukázt Piaggi. Elmondta, mi a teendő. Időközben ők is rájöttek, hogy valami nagy gáz van, de azt tudták, hogy nem a zsaruk... az lenne a legnagyobb gáz, de a tudat, hogy nem a zsaruk, mindkettőt megnyugtatta. Mindegyiküknél volt kézifegyver, mindkettő eszes fickó volt, és Fred már ölt is egyszer. Egy kisebb családi viszályt kellett elsimítania Philadelphiában, a folyóparton. Egy asztalt húztak a feljáró alá. Fred meg akarta mutatni, hogy tökös fickó, be akart vágódni Piagginál. Felállt az asztaga, de nem volt elég magas. Ezért tettek rá még egy széket, így már elérte a reteszt, és ki tudott kukkantani a tetőre.
Aha! Kelly észrevette a pasast, illetve a fejét és ami még látszott belőle. Maga elé tartotta a puskát. Az arc a szálkeresztbe került. Majdnem elsütötte. Az fogta vissza, ahogy a fickó a nyílásba kapaszkodik. Ahogy kikukucskál és körülnéz, mielőtt továbbmenne. Fel akar mászni! Akkor hadd másszon! – gondolta magában Kelly, miközben negyven méterre tőle épp egy nyergesvontató dübörgött el. A pasas felhúzta magát a tetőre. A távcsöves irányzékkal Kelly látta, hogy pisztoly van nála. A pasas felállt és körbenézett, majd lassan elindult az épület eleje felé. Nem rossz taktika! Mindig érdemes a felderítéssel kezdeni... kár, hogy erre ők is rájöttek!
Fred lekapta a cipőjét. Hiába bökte a talpát az apró szemű gyöngykavics, és hiába égette a kavicsterítés alatti ragacsos kátrány, nem engedhette meg magának, hogy zajt csapjon. Amúgy is kemény csávó volt, ahogy azt a Delaware-folyónál már bizonyította. Kézfeje ismerősen simult a rövid csövű Smith markolatára. Ha a rohadék lent van, rögtön elkapja. Tony és Henry majd behúzzák a hullát, a vért leöntik vízzel, és folytathatják a melót. Végül is egy fontos megbízást kell teljesíteniük. Már félútnál járt. Erősen összpontosított. Óvatosan közelített a könyöklőfalhoz. Kissé hátrahajolt, és addig lépett, amíg zoknis lába el nem ért a tetőszint fölé emelkedő alacsony téglafalhoz. Ekkor hirtelen előrehajolt, és lecélzott. Hiába. Visszanézett, majd újra le.
– A francba! – Megfordult és visszaszólt. – Itt nincs senki!
– Mi van? – bukkant elő a nyíláson Bobby feje, de Fred már a raktár előtti kocsikat sasolta, hátha azok mögött lapul valaki.
Kelly visszafogta magát. A türelem mindig meghozza gyümölcsét, gondolta. Ezzel elűzte a szokásos lámpalázát, ami általában akkor jön az emberre, ha a célpont a szálkeresztjébe kerül. De amint a perifériás látómezejében mozgást észlelt, balra húzta a fegyvert. Egy újabb arc, fehér bőrű, sötét szemű. A húszas éveiben lehet. A másikat nézi, jobb kezében pisztoly. Ez jó célpont lesz. Őt kapom el először. Kelly az orrnyeregre irányozta a szálkeresztet, és finoman meghúzta a ravaszt.
Paff. A kemény, placcsanásszerű hangra Fred megfordult, de semmit se látott. Csak ezt az éles, placcsanó hangot hallotta, majd egy furcsa robajt, mintha Bobby széke lecsúszott volna az asztalról, és a földre esett volna. De semmi más. Látszólag minden különösebb ok nélkül hideg veríték öntötte el a tarkóját. Ellépett a tető szélétől, és körbenézett a lapos tetőn. Semmi.
Bár a puska új volt, amikor Kelly betöltötte az újabb lőszert, a závárzat kissé nehezen mozdult. Kelly jobbra fordította a fegyvert. Két legyet egy csapásra! A pasas feje villámgyorsan hátrafordult. Érezte, hogy fél. Tudta, hogy veszély leselkedik rá, de azt nem, hogy miféle és honnan. A pasas visszaindult a feljáróhoz. Ezt nem hagyhatja. Kelly célra tartott, és meghúzta a ravaszt. Pingggggg.
Paff. A becsapódás hangja sokkal élesebb volt, mint a lövés fojtott pukkanása. Kelly kilökte az elhasznált töltényhüvelyt, és betette az újat. Az O'Donnell Street felől egy autó közeledett.
Tucker még mindig Bobby arcát nézte, de a robajt hallva hirtelen felkapta a fejét. Mintha egy újabb test zuhanna el az acélgerendás födémen. – Te jó ég...

37
Az ártatlanság próbája
Sokkal jobban fest, mint legutóbb, ezredes! - mondta Ritter nyájasan oroszul. A biztonsági őr felállt és kiment a szobából, magára hagyva a két férfit. Ritternél egy aktatáska volt, amit a dohányzóasztalra helyezett. – A koszttal meg van elégedve?
– Nincs okom panaszra – felelte Griscsanov gyanakvóan. – Mikor mehetek haza?
– Jó eséllyel ma este. Még várunk valamire. – Ritter felnyitotta a táskát. Griscsanov kezdte kényelmetlenül érezni magát, de próbálta nem mutatni. Gyanította, hogy egy pisztoly van benne. Hiába bánnak vele rendesen, hiába folytatnak vele kedélyes párbeszédeket, végső soron az ellenség kezében van. Most ők diktálják a feltételeket. Eszébe jutott valaki egy távoli helyen, akit egészen más körülmények között tartottak. Bántotta a lelkiismeret, és szégyellte, hogy fél.
– Mire?
– Megerősítésre, hogy az embereink átkerültek a Hoa Lo börtönbe.
Az ezredes lehajtotta a fejét, és mormogott valamit oroszul, amit Ritter nem értett. – Örömmel hallom – nézett fel Griscsanov.
– Tudja, hiszek magának! A Rokosszovszkijjal folytatott levelezése tanúsítja. – Az asztalon levő kannából Ritter öntött magának egy kis teát, majd Griscsanov csészéjét is teletöltötte.
– Korrekt módon bántak velem. – Griscsanov nem tudta, mit mondhatna még. Súlyos csönd telepedett rá.
– Nagy tapasztalatunk van abban, hogyan legyünk barátságosak szovjet vendégeinkkel – biztosította Ritter. – Nem maga az első itt. Lovagol?
– Nem. Még sose ültem lovon.
– Ümmhmm. – A diplomatatáska tele volt különféle iratokkal. Griscsanov kíváncsi volt, mik lehetnek azok. Ritter kivett két kartonlapot és egy bélyegzőpárnát. – Ideadná a kezét?
– Nem értem.
– Nincs miért aggódnia! – Ritter fogta az orosz bal kezét, és szépen egyesével betintázta, majd a kartonlap megfelelő négyzetébe hengergette az ujjbegyeit. Majd ugyanezt a másik kezével is megismételte. – No, kész is vagyunk! Ugye, hogy nem fájt? Mossa meg a kezét, mielőtt rászárad a tinta! – Ritter fogta a kartont, és az iratok közé csúcsztatta, kicserélve a már bent lévő kartonnal. Visszatette a többi iratot, és lecsukta a táska fedelét. A régi kartonnal a kandallóhoz lépett, és egy öngyújtóval begyújtotta. Gyorsan leégett, megpúpozva a hamurakást, amit előző estéről az őrök hagytak. Griscsanov megmosta a kezét, és visszaült.
– Még most se értem.
– Ne is törődjön vele! Vegye úgy, hogy kisegített, ennyi az egész! Mit szólna egy ebédhez? Utána találkoznánk egy honfitársával. Nyugalom, ezredes elvtárs! – nyugtatta meg Ritter. – Ha az elvtársai tartják magukat az alkuhoz, nyolc óra múlva már otthon lehet. Jól hangzik, nem?
Hiába volt a hely egyelőre biztonságos, Mark Charon kényelmetlenül érezte magát, hogy megint ide kell jönnie. Mindegy, végül is nem tart sokáig, gondolta. A jelzés nélküli Forddal megállt az épület előtt. Kiszállt és a bejárathoz ment. Zárva volt, így kopognia kellett. Tony Piaggi hirtelen berántotta az ajtót. A kezében fegyver volt.
– Ez meg mi? – kérdezte Charon ijedten.
Ez meg mi? – vonta fel a szemöldökét Kelly. Nem számított rá, hogy a kocsi egyenesen az épülethez megy Amikor látta, hogy a sofőr megáll és kiszáll, két új töltényt tett a tárba. A puska kicsit szorult, és mire sikerült helyre erőltetnie a tárat, a fickó már túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy célba vehesse. A francba! Természetesen nem tudta, ki az illető. Maximumra állította a távcsövet, és szemügyre vette az autót. Sima karosszéria... egy plusz rádióantenna... rendőrkocsi? A visszatükröződő fény miatt nem látott be az ablakon. Francba! Megint ejtett egy apró hibát. Arra számított, hogy miután leszedte a két pofát a tetőn, lesz egy kis szusszanásnyi szünete. Ezért nem szabad semmit készpénznek venni, fafej! – grimaszolt mérgesen.
Mi a fene folyik itt? – röffent rájuk Charon. Meglátta a földön heverő testet. Nyitott jobb szeme fölött, enyhén balra tőle apró lyuk tátongott.
– Ez ő! Itt van a közelben! – mondta Tucker.
– Kicsoda?
– Az, aki Billyt, Ricket és Burtöt is kinyírta...
– Kelly! – kiáltott fel Charon a bejárat felé fordulva.
– Maga tudja a nevét? – kérdezte Tucker.
– Ryan és Douglas már keresik... egy sorozatgyilkosság miatt.
– A sorozat újabb kettővel bővült – morgott Piaggi. – Bobby itt, Fred meg a tetőn. – Az ablakhoz lépett. Valahol ott lehet, szemben...
Charon, látszólag minden ok nélkül, elővette a fegyverét. Valahogy a heroinos zsákok most még nehezebbnek tűntek. Letette a szolgálati fegyverét, és kipakolta a zsákokat az asztalra a többi zsák, a keverőedény, a tasakok és a tűzőgép mellé. A művelet annyira lefoglalta, hogy közben semmi másra nem maradt energiája, mint hogy a többieket nézze. Ekkor megcsörrent a telefon. Tucker felvette.
– Jól szórakozik, pöcsfej?
– És maga jól szórakozott Pammel? – kérdezte Kelly hűvösen. – Na, és – folytatta valamivel békésebb hangon –, ki az új barátja? Ő az a zsaru, akit megkent?
– Azt hiszi, mindent tud?
– Nem, nem hiszem azt. Például azt se tudom, hogy lehet, hogy valaki attól élvez el, hogy nőket ölhet. Nem akarja elmagyarázni, Henry? – kérdezte Kelly.
– Kapja be!
– Szeretné? Arra is gerjed, cukorfalat? – Remélte, hogy Tucker nem törte szét a telefont. A hangjából ítélve rendesen odavágta. Nem érti a játékot, és ez jó! Ha valaki nem ismeri a szabályokat, nem tud hatékonyan visszavágni. A hangjukon érezte, hogy hullafáradtak. Tucker is és Piaggi is. A tetőn kipurcant fickónak nem volt rendesen begombolva az inge; tiszta gyűrött volt, vizsgálgatta a testet az irányzékon át. A nadrágja csupa ránc térdhajlatban. Mintha egész éjjel ült volna. Talán csak ennyire trehány. Nem, nem valószínű. A cipője, amit a feljáró mellett hagyott, szép fényes. Valószínűleg egész éjjel fent volt, okoskodott Kelly. Fáradtak és félnek. És nem ismerik a játékszabályokat. Pompás! Míg neki ott a vize és a csokik. És ideje mint a tenger.
Ha tudta a fickó nevét, miért nem... kurva életbe! – káromkodott Tucker. – Azt mondta, ez csak egy burzsuj vízibuzi! Mondtam, hogy elkapom a kórházban, emlékszik, de nem... azt mondta, hagyjuk a francba!
– Higgadj le, Henry! – intett mindenkit nyugalomra Piaggi. Ez a pasas nem tréfál. Hat emberemet már kinyírta. Hatot! Jesszus! Most nem szabad bepánikolni!
– Gondolkodjunk! – vakargatta Piaggi a borostáját. Muszáj összekapni magukat. Muszáj használni a fejüket. – Van egy puskája, és ott van szemben abban a nagy, fehér épületben.
– És mit akarsz, Tony? Átmész és elkapod? – mutatott Tucker Bobby fejére. – Látod, mit csinált vele!
– Napnyugtáról még nem hallottál? Csak egy lámpa van kint, rögtön a bejárat fölött. – Piaggi a biztosítékszekrényhez lépett. Megnézte a jelöléseket és kiiktatta a megfelelő biztosítót. – Na, most már ez se világít! Megvárjuk, amíg besötétedik, és akcióba lépünk! Mindannyiunkat nem kaphat el. És ha elég gyorsak leszünk, egyikünket se fogja.
– És mi lesz a cuccal?
– Valaki itt marad strázsálni. Többen vagyunk, elkapjuk a szemetet. És utána befejezzük a melót, oké? – Szerintem kivitelezhető, gondolta magában Piaggi. Nincs nála az összes nyerő lap. És a falon nem tud átlőni. Nekik meg van vizük, kávéjuk és idejük bőven.
A három történet szinte szó szerint egyezett egymással, ami a körülmények tükrében pozitív csalódásként  érte. Külön-külön hallgatták ki őket, amint a pirulák hatása elmúlt, és képesek voltak összefüggően beszélni. Zaklatott állapotuk csak javított a helyzeten. Nevek, a hely, ahol történt, hogy Tucker hogy csempészte ki a városból a heroint, Billy megjegyzése, hogy a zsákok bűzlenek... amit a keleti parti razzia is megerősített. Megvolt a jogosítványa száma és a feltételezett címe. A cím persze lehet, hogy hamis – nem ez lenne az első eset –, viszont megvolt a kocsi típusa, ami alapján könnyen kikeresték a rendszámot. Most már minden a kezében volt. Legalábbis elég közel járt ahhoz, hogy lássa az ügy végét. A rendvédelmi szerveknek is kiküldték a gyanúsítottal kapcsolatos hivatalos közleményt, és a következő rendőrségi eligazításon Henry Tucker neve, kocsija és rendszáma valamennyi járőr előtt ismert lesz. Márpedig a járőrök köztudottan a rendőrség valódi szemei. Kis szerencsével hamar bekasztlizzák, vádat emelnek ellene és bíróság elé állítják. És örökre hűvösre teszik, még akkor is, ha a Legfelsőbb Bíróság kelletlennek mutatkozik és megtagadja tőle a jól megérdemelt halálbüntetést. Most elkapja ezt a szörnyeteget!
Viszont...
Viszont valaki egy lépéssel előtte járt. A Láthatatlan Ember most egy .45-öst használt, hangtompító nélkül. Taktikát váltott, gyorsan, hatékonyon öl... nem érdekli a zaj... mielőtt megöli őket, kiszedi belőlük a fontos infókat, így még többet tud, mint eddig. Ez a veszélyes nagymacska, akiről Farber beszélt, megint kint van az utcán, és lecsapni készül. Valószínűleg nem rejtőzködik olyan trükkösen, viszont nem tudta, hol bukkan majd fel.
John T. Kelly, törzsfedélzetmester, a haditengerészet SEAL kommandósa, hol a pokolban vagy? A helyedben... én hol lennék? Hova mennék?
Még ott van? – kérdezte Kelly, miután Piaggi felvette a telefont.
– Aha, épp uzsonnázunk. Nem csatlakozik? – kérdezte vidám hangon a férfi.
– A minap kalamárit ettem maguknál. Nem volt rossz. Az anyja főzte? – érdeklődött Kelly. Kíváncsi volt, mit reagál rá a pasas.
– Aha! – felelte Piaggi nyájasan. – Tudja, régi családi recept, az üknagyanyámtól való, még az óhazából.
– Tudja, most meglepett!
– Hogyhogy, Mr. Kelly? – kérdezte udvariasan a pasas. A hangja sokkal nyugodtabbnak tűnt. Kíváncsi volt, mit lép rá a fószer a vonal túlsó végén.
– Arra számítottam, hogy alkut ajánl. Az emberei bepróbálkoztak, de nem voltam vevő rá – mondta Kelly. Hangjában érződött a bosszúság.
– Mondtam már, jöjjön át és kaja mellett megbeszéljük! – A vonal szétkapcsolt.
Pompás!
Ez az, most aztán törheti a fejét a geciláda! – Piaggi töltött magának egy újabb kávét. Az anyag már rég lefőtt, sűrű volt és avas, de úgy tele volt koffeinnel, hogy a kezét csak nagy igyekezet árán tudta egy helyben tartani. Viszont tökéletesen éber volt. A társaira pillantott. Elmosolyodott és magabiztosan rájuk bólintott.
Sajnálom, ami Casszel történt! – biztosította együttérzéséről barátját a főigazgató.
Maxwell biccentett. – Mit mondhatnék, Will? Nem volt az ideális jelölt a nyugdíjaztatásra. A családja minden téren széthullott. Ez volt az élete, és így vagy úgy, de a végéhez közeledett. – Arról, ami a feleségével történt, inkább hallgattak. Két barátjukat vesztették el. Talán pár év múlva meglátják benne a költői párhuzamot, de most még nem.
– Úgy hallom, te is beadtad a papírokat, Dutch! – A Haditengerészeti Akadémia főigazgatója sehogy sem értette. Az a hír járta, hogy tavasszal Dutch biztos befutó lesz a flottafőparancsnoki posztra. De pár napja nagy lett a csönd, és nem értette, miért.
– Ez így van – Maxwell nem mondhatta el, miért. Az „ajánlásként” megfogalmazott utasítás a haditengerészet vezérkari főnökén keresztül a Fehér Házból jött. – Elég volt, Will. Ideje átadni a terepet a fiataloknak. Mi, második világháborús ürgék régi motorosok vagyunk már.
– A fia jól van?
– Nagypapa lettem.
– Na, remek! – Legalább valami jót is hallott, amikor Greer admirális belépett, ezúttal egyenruhában.
– James!
– Szép igazgatói iroda – jegyezte meg Greer. – Jó napot, Dutch!
– Szóval, minek köszönhetem a kitüntető figyelmet?
– Will, elkötnénk valamelyik vitorlásukat! Van valami kezesbárány, amivel két öreg tengernagy is elbír?
– Széles a paletta. Egy nyolcméteres megfelel?
– Tökéletesen.
– Akkor leszólok a kiképzőközpontba, hogy egyet szabadítsanak fel maguknak_ – Legyünk stílszerűek, gondolta az admirális. Mindketten közeli barátai voltak Casnek, és ha az ember búcsút mond egy tengerésznek, legjobb, ha azt a tengeren teszi. Megvárták, amíg a főigazgató telefonál, majd távoztak.
Kifogytunk az ötletből? – kérdezte Piaggi. Hangja kihívó magabiztosságról árulkodott. Kíváncsi volt, erre mit lép a pasas. – Úgy látom, maguk se dúskálnak benne. Csak nem félnek a napfénytől? Mindjárt küldök egy kicsit – vágott vissza Kelly. – Figyeljenek!
Lerakta a kagylót, vállra vette a puskát, és becélozta az ablakot.
Pakk.
Csörr.
Ostoba barom! – mondta Piaggi a kagylóba, bár már azt hitte, a vonal nem él. – Látjátok? Tudja, hogy nem kaphat el minket. Tudja, hogy az idő nekünk dolgozik.
Két tábla megremegett, de a lövöldözés abbamaradt. A telefon ismét megcsörrent. Piaggi várt egy darabig, csak azután vette fel.
– Ezt elvétette, pöcsfej!
– Úgy látom, gyökeret vertek odabent, seggfej! – Ezt olyan hangosan mondta, hogy Tucker és Charon három méterről is hallotta.
– Ideje letiplizni, Mr. Kelly! Ha mi nem kapjuk el, majd elkapják a zsaruk. Úgy hallom, keresik magát – kiabálta a pasas.
– Nekem úgy rémlik, maguk vannak kutyaszorítóban.
– Azt csak hiszi, haver! – Piaggi megint letette, jelezve, hogy ura a helyzetnek.
Hogy érezte magát, ezredes? – kérdezte Volosin.
– Érdekes kirándulás volt. – Ritter és Griscsanov a Lincoln-emlékmű lépcsőjére telepedett, mint két turista egy meleg nap után, ahol a tíz méterre álló testőrök figyelmének kereszttüzében harmadik társuk is csatlakozott hozzájuk.
– És a vietnami barátja?
– Mi? – kérdezte Griscsanov értetlenül. – Miféle barátom?
– Az csak egy cseles húzás volt a részemről! – vigyorgott a bajsza alatt Ritter. – Valahogy ki kellett deríteni, ki a kiszivárogtató.
– Gondoltam, hogy a maga műve volt – jegyezte meg keserűen a KGB-vezér. Annyira nyilvánvaló csapda volt, mégis beleesett. Vagyis majdnem. A szerencse ugyanis rámosolygott, és erről valószínűleg Ritter se tudott.
– A játszma folytatódik, Szergej. Képes lenne könnyeket hullatni egy árulóért?
– Egy árulóért nem. Egy békés világban hívő emberért viszont igen. Maga ravasz ember, Bob! Ügyesen csinálta! – Vagy mégse annyira?, mosolygott a bajsza alatt Volosin, legalábbis ami a csapdaállítást illeti. Drága amerikai barátom. Túl gyorsan léptél. Bár Hickset sikerült megölnöd, CASSIUS-t nem. Túl elhamarkodott voltál, barátom. Most elszámítottad magad, ráadásul fogalmad sincs róla, nem igaz?
De most térjünk az üzletre. – Mi van az embereinkkel?
– A többiekkel vannak, ahogy megállapodtunk. Rokosszovszkij megerősítette. Hisz a szavamban, Mr. Ritter?
– Igen, hiszek. Nos, akkor remek. Ma este 20:15 kor indul egy PanAm-járat Dullesből Párizsba. Ha most el akar búcsúzni tőle, Orlyn újra találkozhat vele.
– Rendben. – Volosin elsétált.
– Miért hagyott itt? – kérdezte Griscsanov. Inkább meglepettnek tűnt, mint riadtnak.
– Azért, ezredes, mert hisz a szavamban. Ahogy én is az övében. – Ritter felállt. – Van még pár óránk. Mivel akarja agyonütni...
– Agyonütni?
– Ja, bocsánat, ez csak afféle szólásmondás! Úgy értem, van még pár szabad óránk. Nem akar egyet körbenézni Washingtonban? A Smithsonianben van egy holdkőzet. Az emberek valamiért imádják megfogni.
Fél hat volt. A nap pont a szemébe sütött. Kelly egyre sűrűbben törölgette az arcát. A félig betört ablakon át nem sok mindent látott, legfeljebb néhány árnyat. Kíváncsi volt, vajon pihennek-e. Az mégse járja! Felemelte a kézibeszélőt, és megtekerte a kurblit. Most is megváratták.
– Ki az? – kérdezte Piaggi. Ő a legfélelmetesebb, gondolta magában Kelly. Legalább annyira félelmetes, mint szerinte ő. Igazán kár érte.
– A vendéglője vállal kiszállítást?
– Megéheztünk, haver? – Csend. – Talán mégis érdemes lenne megegyezni velünk.
– Jöjjenek ki, és megbeszéljük! – felelte Kelly. A válasz egy kattanás volt.
Na jó, gondolta magában Kelly az árnyat figyelve. Kiitta az utolsó korty vizét, és bekapta az utolsó szelet csokit. Körbenézett, mi újság a környéken. Már eldöntötte, mitévő legyen. Illetve valahol ők döntötték el neki. Az óra ketyegett, a visszaszámláló lassan a nullához ért. A türelmi idő relatív volt, de véges. Ha akarja, elsétálhat, de... nem, azt nem teheti. Az órájára pillantott. Veszélyes lesz, és ezen az idő múlása se fog segíteni. Már legalább huszonnégy órája fent lehetnek. Bár rájuk ijesztett, lassan hozzászoktak a helyzethez. Kezdték azt érezni, méltó játszótársak. Kelly pont erre bazírozott.
Hátracsúszott a betonpadlón. Úgy döntött, a cuccot itt hagyja. Bárhogy alakuljon is a szitu, többé nem lesz rá szüksége. Felállt, leporolta a ruháját, és ellenőrizte az automata Coltot. Egy a töltényűrben, hét a tárban. Nyújtózott egyet. Tudta, hogy tovább nem várhat. Leballagott a lépcsőn, és közben előhalászta a Volkswagen kulcsát. Rögtön beindult, bár félt, hogy nem fog. Amíg a motort melegítette, az észak-déli utca forgalmát figyelte, majd egy délre tartó sofőr hangos nemtetszését kiváltva hirtelen az autók közé vágott, és szépen belesimult a csúcsforgalomba.
Lát valamit?
Charon szerint kizárt volt, hogy abból a szögből Kelly rendesen belásson az épületbe. Végül lehet, hogy mégis megpróbál majd átjönni, okoskodtak, de ketten simán lefedezhetik a fehér épület egy-egy oldalát. Tudták, hogy még mindig ott van. Majd ők elkapják. Ő maga se gondolta végig, állította Piaggi. Roppant ravasz, de nem eléggé. Ha besötétedik, akcióba lépnek. Menni fog. Ha sikerül eljutniuk odáig, egy szaros kis .22-es nem képes átlyukasztani a kocsi oldalát. Viszont ha sikerülne meglepniük...
– Csak a forgalmat a túloldalon.
– Ne menjen túl közel az ablakhoz!
– Ja, kurvára ne! – erősített rá Tucker. – És mi lesz a kézbesítéssel?
– Van egy mondás a családban, öreg: jobb később, mint soha! Vágod?
Hármuk közül Charon érezte magát a legkényelmetlenebbül. Talán csak a drogok közelsége tette. Ördögi anyag. Kicsit késő ezen bánkódni. Vajon van még kiút?
A szállításért kapott pénz ott hevert az asztalon. És volt fegyvere.
Haljon meg mint egy bűnöző? Nézte őket, ahogy ott állnak az ablaknál. Ők a bűnözők. Ő semmit nem csinált, amivel ártana Kellynek. Legalábbis, amiről a pasas tud. Henry volt az, aki a csaját megölte, a többiért Tony a ludas. Charon csak egy szélhámos zsaru. Ez személyes ügy Kelly számára, nem nehéz belátni. Pam meggyilkolása brutális és ostoba húzás volt. Ezt Henrynek is megmondta. A végén még akár hősként is kijöhet ebből, gondolta. Kap egy fülest, és belesétál agyközepébe. Őrült lövöldözés tör ki. Még segíthet is Kellyn. És ha vége, soha többet nem mászik bele ilyesmibe. Elteszi a lóvét, megkapja az előléptetést, és a rendelkezésére álló infók alapján végleg leszámol Henry bűnszervezetével. Ezek után soha többé nem fognak tudni visszavágni neki. Csak annyit kell tennie, hogy felveszi a kagylót, és megegyezik a pasassal. Egy apróságot leszámítva.
Kelly balra fordult, haladt egy háztömbnyit nyugat felé, majd megint balra fordult, és dél felé indult az O'Donnell Street irányába. Rettenetesen izzadt a tenyere. Hárman vannak, így piszok ügyesnek kell lennie. De végül is az volt, és muszáj volt bevégeznie a munkát, még ha a munka végez is vele. Egy tömbnyire az épülettől megállt, kiszállt, bezárta a kocsit és gyalog ment tovább. A többi vállalkozás telephelye már zárva volt. Hármat számolt meg ezek közül napközben. Az egyik közvetlen átellenben volt... és még csak nem is sejthették, mi zajlik a túloldalon.
Végül is jól megtervezted, nem igaz, Johnnie?
De meg ám! Igaz, ez volt a könnyebbik fele.
Okés. Ott állt az épület sarkán. Körbenézett. A másik oldalról jobb lesz... átment ahhoz a sarokhoz, ahol a telefon- és villanyvezetékek voltak, és a jól ismert Télpárkányról felkapaszkodott a könyöklőfalig. Vigyáznia kellett, hogy ne érjen a vezetékekhez.
Okés. Most már csak végig kell menni a tetőn, néma csendben. Ezen a kavicsos, kátrányos szaron?
Volt egy másik megoldás is, amire nem gondolt. Felállt a könyöklőfalra. Legalább húsz centi szélesnek saccolta. Ezen sokkal halkabb lesz. Megindult a feljárónyílás felé, és azon tűnődött, vajon használják-e a telefont.
Charon úgy érezte, cselekednie kell. Felállt, a többiekre pillantott, majd teátrálisat nyújtózva körbenézett. A kabátját már korábban levette, és a nyakkendőjén is lazított. Az ötlövetű Smith ott volt a jobb csípőjénél. Egyszerűen lelövi a szemeteket, és beszél ezzel a Kellyvel. Miért ne? Végül is gengszterek, vagy nem? Miért kéne meghalnia miattuk?
– Mit csinál, Mark? – kérdezte Tucker. Nem észlelte a veszélyt, túlságosan az ablakra fókuszált. Ez jó!
– Elzsibbadt a valagam! – A jobb zsebéből Charon elővett egy zsebkendőt, és megtörölte az arcát. Közben fél szemmel már a szögeket és a távolságot méregette, és lopva a telefonra pillantott. Számára az lehet a biztonság egyetlen záloga. Ebben biztos volt. Ez az egyetlen esélye, hogy kijusson innen.
Piagginak valahogy nem tetszett, ahogy néz. – Miért nem ül vissza a helyére és marad veszteg? Nemsokára lesz dolga bőven!
Mit lesegeti folyton azt a telefont? És mit méreget minket?
– Higgadjon le, jó? – szólt vissza Charon kihívóan, és a zsebe felé nyúlt, hogy eltegye a zsebkendőjét. Nem tudta, hogy a szeme elárulta. Mire a keze a revolverhez ért, Piaggi már célzott és mellkason lőtte.
– Mit okoskodik ez itt nekem?! – kérdezte a haldoklóra bámulva. Ekkor észrevette, hogy a feljáró nyílásán beszűrődő, hosszúkás fénysávba árnyék vetődik, majd hirtelen eltűnik. Perifériás látómezejében egy homályos fokra lett figyelmes. Tucker Charon testét figyelte.
Bár meglepte a lövés – nyilván azt hitte rá céloznak –, eltökélt volt, így beugrott a négyszögletes nyíláson. Olyan volt, mint egy ejtőernyős ugrás: lábakat össze, térd rogyaszt, előfeszít, földetéréskor oldalt eldől.
Keményen fogott talajt. Járólapozott betonpadlóra esett, az ütés nagyrészét a lába vette föl. Azonnal oldalra dőlt, és kinyújtotta a karját. Piaggi volt legközelebb. Kelly maga elé emelte a fegyvert, célra tartott, és kétszer tüzelt. Először mellkasra célzott, majd áll alá.
Válts célpontot!
Megint oldalra dőlt, ahogy tanították. Ott is volt. Az idő abban a pillanatban megmerevedett. Tucker fegyvere is lövésre készen állt. Tekintetük összeért. Vadászé a vadászéval, vadászé a prédáéval. A pillanat irreálisan hosszúnak tűnt. Kelly eszmélt először, mit is lát valójában az irányzékban. Meghúzta a ravaszt. A jól irányzott lövés Tucker mellkasát érte. A Colt megugrott Kelly kezében. Agya olyan gyorsan járt, hogy szinte látta, ahogy a szán hátracsúszik, kiveti az üres rézhüvelyt, majd előrecsúszva betölti az újabb töltényt. Csuklójában érezte a feszülést, ahogy a fegyver visszarúgott. A második lövés is mellkast talált. Tucker elvesztette az egyensúlyát – talán csak megcsúszott, talán a két lövés erejétől tántorodott meg –, és a földre zuhant.
Küldetés teljesítve! – jegyezte meg magában Kelly. Legalább ezt sikerült abszolválnia a nyomorult nyár megannyi kudarca után. Felállt, odalépett Tuckerhez, és kirúgta a pisztolyt a kezéből. Még élt. Akart neki mondani valamit, de nem találta a szavakat. Talán most már Pam is nyugalomra lel. Talán nem. Ez nem így működik, vagy igen? A holtak már eltávoztak, és nem tudják, vagy nem érdekli őket, mit hagytak maguk mögött. Valószínűleg. Kelly nem tudta, hogy ez hogy működik, bár sokat töprengett rajta. Ha a holtak itt élnek is köztünk a földön, akkor azoknak az elméjében, akik emlékeznek rájuk. Ezért az emlékért ölte meg Henry Tuckert és a többieket. Lehet, hogy Pam ettől nem fog nagyobb békére lelni, ő viszont igen. Észrevette, hogy amíg ezen elmélkedett, Tucker eltávozott az élők sorából. Megvizsgálta a lekiismeretét. Nem, nem érez bűntudatot a pasas miatt. És a többiek miatt sem. Eltette a pisztolyát, és körbenézett. Három halott. A legjobb, ami ennek kapcsán elmondhat, az az, hogy ő nincs közöttük. Az ajtóhoz sétált, és kiment. A kocsija egysaroknyira állt. Még várt rá egy találkozó és még egy befejezésre váró élet.
Küldetés teljesítve!
A jacht ott volt, ahol hagyta. Egy órával később leparkolt, és kivette a bőröndjét. A kulcsot bent hagyta, és a kocsiba zárta. Arra már többet nem lesz szükség. A városból a kikötőbe tartó út szerencsére zavartalan volt, mechanikus cselekvéssorozat csupán. Figyelni a sávra, megállni a pirosnál, továbbmenni, ha zöld. A tengerhez, pontosabban az öbölhöz tartott, amely egyik volt azon kevés helyeknek, ahol Kelly otthon érezte magát. Fogta a bőröndöt, kisétált a mólóhoz, és átszökkent a Springer fedélzetére. Úgy tűnt, minden oké. Tíz perc, és távol lesz mindentől, amire a város hallatán asszociált. Elhúzta a szalon ajtaját, de hirtelen ledermedt. Először, amikor megérezte a füstöt, majd amikor meghallotta a hangot.
– John Kelly, ugyebár?
– Magában kit tisztelhetek?
– Emmet Ryan volnék. A társamat, Tom Douglast már ismeri.
– Miben állhatok a szolgálatára? – Kelly letette a bőröndöt. Eszébe jutott, hogy kigombolt zakója alatt a hátsó zsebében ott lapul a Colt.
– Elmondhatná például, miért ölt meg annyi embert! – javasolta Ryan.
– Ha azt hiszi, én tettem, akkor azt is tudja, miért.
– Igaz. Momentán Henry Tuckert keresem.
– Ha jól sejtem, nincs itt.
– Esetleg segíthetne!
– Az O'Donnell és a Mermen sarka jó kiindulási alap. Ott nézze meg. Onnan már nem megy sehova – mondta Kelly a detektívnek.
– Mit kezdjek most magával?
– A három lány, akik ma reggel...
– Biztonságban vannak. Vigyázunk rájuk. Maga meg a barátai szépen kikúrálták Miss Maddent és Miss Brownt. Nem a maga hibája, hogy végül rosszul sült el! Na jó, talán egy kicsit igen! – Pillanatra elhallgatott. – Muszáj lesz bevinnem, ugye tudja?
– Miért?
– Gyilkosságért, Mr. Kelly.
– Nem! – rázta meg a fejét Kelly. – Csak akkor gyilkosság, ha ártatlanok halnak meg.
Ryan összehúzta a szemöldökét. A sárgás háttérben csak a pasas körvonalát látta. Viszont jól hallotta, amit mondott. Részben egyet is értett volna vele.
– A törvény nem ezt mondja.
– Nem várom, hogy megbocsásson. Többet nem okozok magának problémát, és nem megyek semmiféle börtönbe.
– Nem hagyhatom futni. – Még a fegyvere sincs elöl, vette észre Kelly. Ez meg mit jelent?
– Monroe-t is egyben visszakapták.
– Hálásak vagyunk érte! – ismerte el Ryan.
– Nem ölök csak úgy. Bár arra képeztek ki, kell, hogy legyen valami oka. Momentán jó okom volt.
– Lehet. Mégis mit gondol, mit ért el vele? – kérdezte Ryan. – A drogprobléma ezzel nem szűnt meg.
– Henry Tucker nem fog több nőt megölni. Ezt mindenképpen elértem. Nem is akartam többet, de így is gajra vágtam egy drogcsempészhálózatot. – Kelly egy pillanatra elhallgatott. Van még valami, amit a pasasnak tudnia kell. – Egy zsaru is van az épületben. Szerintem ő is benne van. Tucker és Piaggi lelőtte. Talán hősként jön ki belőle. Egy rakás cucc van odabent. A maguk szempontjából nem néz ki rosszul. – Hál' isten nem kellett megölnöm egy zsarut, még ha korrupt is volt. – És még valami! Tudom, hogy Tucker hogyan csempészi be a cuccot. – Kelly röviden elmesélte.
– Akkor se hagyhatom, hogy csak úgy elsétáljon! – mondta a nyomozó, bár valahol legbelül örült volna, ha megtehetné. De nem tehette meg, és nem is tette volna meg semmiképp. Az ő életének is megvoltak a maga szabályai.
– Kaphatnék egy órát? Tudom, hogy úgyis szemmel tart. Csak egy órát. Mindenkinek jobb lesz.
A kérés meglepte Ryant. Totálisan ellenkezett mindazzal, amit képviselt... de végül is azok a mocskok is, akiket megölt. Tartozunk neki valamivel... vajon nélküle fel tudtam volna göngyölíteni az ügyet? És ha ő nem lenne, ki emelt volna szót a holtak nevében... különben meg mit csinálhatna, hova mehetne?... Hé, Ryan, elment az eszed? Igen, talán tényleg elment...
– Rendben, kap egy órát! Utána javaslom, hogy kerítsen egy jó ügyvédet! Ki tudja, egy jó ügyvéd talán eléri, hogy felmentsék!
Ryan felállt, és elindult az ajtó felé. Vissza se nézett. Az ajtónál egy pillanatra megállt.
– Többször is módja lett volna ölni, Mr. Kelly, de nem tette! Ezért megyek bele. Óra indul!
Kelly nem is nézte, ahogy a hadnagy elmegy Gyorsan bekapcsolta a motorvezérlő rendszert. Először be kell melegítenie a dízelmotorokat. Egy óra elég kell, hogy legyen, gondolta. Felment a fedélcetre, és eloldotta a köteleket. Mire visszaért a szalonba, a dízelmotorok üzemkészen álltak. Beindította a motort, S kifutott a kikötőből. Amint kiért a kikötőmedencéből, mindkét gázkart ütközésig tolta, és maximális, huszonkét csomós sebességre gyorsította a Springert. Mivel a hajócsatorna üres volt, Kelly robotpilótára kapcsolt, S nekilátott a szükséges előkészületeknek. Bodkin Pointnál szűk forduló vett. Szükség is volt rá. Tudta, kit fognak utánaküldeni.
Parti őrség, Thomas Point.
– Itt a Baltimore-i Városi Rendőrség.
Tomlinson hadnagy vette a hívást. Most került ki frissen a Parti Őrség New London-i akadémiájáról, és azért jött, hogy bevezetést kapjon a tengerészéletbe. Bár az állomásparancsnoki tisztet betöltő zászlósnak fölötte volt rangban, mind a srác, mind a parancsnok helyén kezelte a dolgot. Huszonkét évesen túl fiatal a srác ahhoz, hogy az arany sávja hiába csillogjon, gondolta magában English. Ideje bedobni a mély vízbe. De csak azért, mert tudta, hogy valójában Portagee kezében lesz az irányítás. Négy Egy Bravo, az állomás kettes számú őrnaszádja indulásra készen állt. A fiatal hadnagy úgy sprintelt a fedélzetre, mintha csak attól félne, ott hagyják. Ezen English zászlós is meglepődött. Öt másodperccel azután, hogy magára kapta a mentőmellényt, Négy Egy Bravo nagy robajjal kifutott a dokkból, és a Thomas Point-i világítótorony előtt észak felé fordult.
Nem állítanám, hogy a pasas túl sok időt hagyott lazítani, húzta el a száját Kelly, megpillantva a jobb kéz felől közeledő őrhajót. Végül is egy órát kért, és azt megkapta. Már ott volt, hogy bekapcsolja a rádiót, és búcsútisztelgéssel üzen, de úgy érezte, nem lenne helyénvaló. Pechére az egyik motor máris túlmelegedett. Igaz, túl sokáig nem lesz ideje hevülni.
Egyfajta verseny vette kezdetét, némi komplikációval fűszerezve. Egy nagy francia teherhajó ugyanis épp kifutott a tengerre, pont ott, ahol Kellynek kéne haladnia. Félő volt, hogy rövid úton a teherhajó és az őrhajó közé szorul.
Nos, itt is vagyunk! – mondta Ritter, és intett az őket egész délután árnyékként követő őrnek, hogy elmehet. Elővett a zsebéből egy jegyet. – Első osztály. A pia ingyen van, ezredes. – Egy korábbi telefon megoldotta, hogy az útlevélvizsgálattal ne legyen gondjuk.
– Köszönöm a vendégszeretetet!
Ritter elnevette magát. – Hát igen! Az Egyesült Államok kormánya grátisz körbeutaztatta a fél világon. Úgy vélem, a többit az Aeroflot megoldja. – Ritter elhallgatott, és hivatalosra váltott. – A körülmények tükrében korrektül bánt az embereinkkel. Ezért hálásak vagyunk!
– Remélem, épségben hazajutnak! Nem rossz emberek.
– Maga se az! – Ritter a kapuhoz kísérte n ezredest, ahol egy hatalmas szállító jármű várta, hogy a vadonatúj Boeing 747-eshez vigye. – Majd látogasson vissza egyszer! Szívesen körbevezetem Washingtonban! – Ritter megvárta, amíg a férfi beszáll, majd Volosinhoz fordult.
– Jó ember, Szergej. Nem fog ez ártani a karrierjének?
– Tekintve, mit visz magával a fejében, nem hinném.
– Akkor jó! – mondta Ritter, és elsétált.
Méltó versenytársak voltak. A másik hajónak hajszálnyi előnye volt, részben mert ő ment elöl, részben, mert ő szabta meg az irányt. A fájdalmasan lassan felzárkózó őrnaszádnak nagy szüksége volt a álcsomós sebességelőnyre, ami a javára billentette a mérleget. Lényegében a képességeken múlott, de ebben is paraszthajszálnyi volt a differencia. Oreza a teherhajó nyomdokvizén sikló másik hajót figyelte. A jacht ügyesen meglovagolta a nagy hajó keltette hullámokat, amivel félcsomónyi pillanatnyi előnyre tett szert. Oreza elismerően csettintett. Egyelőre nem tehetett semmit. Mintha a pasas lejtmenetben menne, fittyet hányva a szél és a hullámok törvényeire. De végül is semmi vicces nem volt ebben. Sem abban, ahogy a legénység tagjai a kormányállás körül töltött fegyverekkel hadonásztak, sem abban, hogy ezt kell tennie egy barátjával.
– Az Isten szerelmére! – csattant fel Oreza, és finoman jobbra kormányozta a hajót. – Óvatosan azokkal a rohadt fegyverekkel! – Társai befejezték a pisztolyok markolászását, és lehajtották pisztolytáskáik fedelét.
– Ez egy veszélyes ember! – jegyezte meg az egyikük.
– Nem, nem az! Ránk biztosan nem!
– És mi van azokkal, akiket...
– Nyilván rászolgáltak a rohadékok! – Oreza enyhe gázt adott, és visszasiklott balra. Árgus szemekkel pásztázta a vizet. Figyelte, hol simább a víz, és kereste a lehetőséget, hogy apró kimozgásokkal hogyan tudná igába hajtani a felszíni hullámokat, hogy néhány értékes métert nyerjen a menekülővel szemben. A legádázabb Amerika-kupa se volt olyan izgalmas, mint ez a verseny, és Oreza őszintén sajnálta, hogy ilyen elfuserált módon kell megmérettetnie.
– Megengedné, hogy...
Oreza oda se nézett. – Mr. Tomlinson, gondolja, hogy bárki is jobban tudná kormányozni nálam ezt a hajót?
– Nem, törzsőrmester, nem gondolom! – felelte a hadnagy. Oreza az ablak felé fordult, és bosszúsan felhorkant. – Esetleg kérhetnénk egy helikoptert a haditengerészettől? – vetette fel Tomlinson nem sok sikerrel.
– Minek, uram? Mit gondol, hova megy, talán Kubába? Kétszer akkora az üzemanyag-tartályunk és fél csomó az előnyünk. És csak kétszázhetven méterre vagyunk tőle. Akárhogy számolom, uram, húsz perc és utolérjük, mindegy milyen képzett. – Több tiszteletet a pasasnak, gondolta magában Oreza, de persze nem mondta ki hangosan.
– Ez egy veszélyes ember! – ismételte el Tomlinson.
– Vállalom a kockázatot. Ez az... – Oreza finoman balra siklott, és meglovagolta a teherhajó nyomdokvizét, saját malmára hajtva az így nyert energiát. Érdekes, a delfinek is pont ezt csinálják... nyerek vele plusz egy csomót, ráadásul a hajótestem is alkalmasabb erre, mint az övé... Annak ellenére, hogy mit érzett, Manuel Oreza mosolyra húzta a száját. Megint tanult valamit a hajókezelésről. Hála a barátjának, akit épp le akar tartóztatni gyilkosságért. Olyan emberek megöléséért, akik megérdemelték a sorsukat, emlékeztette magát. Kíváncsi volt, vajon az ügyvédek mit kezdenének ezzel.
Akárhogy is, tisztelettel kell bánnia a pasassal. Hadd vívja meg a csatáját, hadd versenyezzen legjobb tudása szerint. És hadd célozza meg a szabadságot, bármennyire is kudarcra van ítélve. Ha nem hagyná, azzal lealacsonyítaná a pasast, ismerte be magának Oreza, és lealacsonyítaná saját magát is. Ha minden más meg is feneklett, még mindig ott a büszkeség... a tenger végső törvénye, és Oreza maga is vérbeli tengeri farkas volt. Akárcsak az üldözöttje.
Pokoli közel volt. Portagee átkozott jól vezette a hajót, így sokkal rizikósabbnak tűnt, amit eltervezett. Kelly mindent megtett, amit tudott. A legokosabb az volt, ha a teherhajó nyomdokvizében rézsútosan siklik előre, de az átkozott parti őr a mélyebb hajótestével simán tartotta a tempót. Most már mindkét motorja a piros tartományban volt, mindkettő jócskán túlmelegedett, és az az átkozott teherhajó is gyorsabban ment a kelleténél. Várhatott volna még tíz percet az a nyomorult hadnagy! – mérgelődött Kelly. A pirotöltet vezérlője ott volt mellette. Öt másodperccel azután, hogy megnyomja, az üzemanyagtartályok felrobbannak, ám tekintve, hogy a parti őrség hajója alig száznyolcvan méterre volt tőle, ezzel nem sokra menne.
Akkor most?
– Megint hoztunk húsz métert! – jegyezte meg Oreza félig elégedetten, félig szomorúan.
A pasas még csak hátra se néz, konstatálta. Tudta. Tudnia kellett. Istenem, légy irgalmas hozzám, fohászkodott a kormányosmester. Már bánta, hogy annyit piszkálta a pasast, de talán tudja, hogy az egész csak ártatlan heccelődés volt. Ahogy hajósok szokták egymás közt. És azzal, hogy felveszi a kesztyűt, ő maga is megtiszteli Orezát. Nyilván van fegyvere, és ha akarná, akár meg is fordulhatna, hogy tüzet nyisson az üldözőire. De nem teszi, és Oreza pontosan tudta, miért. Azzal megszegné a verseny íratlan szabályait. Inkább belead mindent, és ha elérkezik az idő, elismeri a vereséget. És akkor mindketten kölcsönös büszkeséggel és szomorúsággal vennék tudomásul a helyzetet, de továbbra is tisztelnék a másikat.
– Hamarosan sötétedni fog! – jelezte Tomlinson, megzavarva a merengő kormányosmestert. A srác ezt nem értheti, de végül is csak egy frissen kikerült akadémista. Egy nap talán megtanulja. Többnyire így volt, és Oreza remélte, hogy Tomlinson is tanul a mai kalandból.
– Nem elég hamar, uram!
Oreza tekintete végigsiklott a horizonton. A francia zászló alatt hajózó monstrum a vízfelület jó egyharmadát kitakarta. Magasba nyúló hajótestén friss festés csillogott. Legénysége mit se sejtett abból, ami körülötte zajlott. Új hajó, állapította meg Oreza. Bulbaorra szép orrhullámokat kelt, amiket a másik hajó ügyesen lovagol meg.
A leggyorsabb és legegyszerűbb megoldásnak az tűnt, ha a teherhajó jobb oldalán hagyja felzárkózni maga mögé az őrhajót, majd keresztben átvág az orrtőke előtt, és felrobbantja a jachtot... de... volt egy másik, még jobb megoldás...
Most! – Oreza tíz fokkal elfordította a kormányt, és balra siklatta a hajót, amivel látszólag szempillantás alatt M negyven métert nyert. Majd ellenkező irányba térítette a kormánylapátot, és felkapaszkodott a következő másfél méteres hullámra, készen arra, hogy megismételje a műveletet. Az egyik lelkes, fiatal matróz elismerően füttyentett.
– Látja, Mr. Tomlinson?A mi hajótestünk sokkal alkalmasabb erre, mint az övé. Lehet, hogy nyugodt vizen paraszthajszállal megver minket, de csapkodó hullámokon mi vagyunk a jobbak. Végül is erre tervezték a hajónkat. – Oreza röpke két perc alatt megfelezte a két hajó közti távolságot.
– Biztos benne, hogy véget akar vetni ennek a versenynek? – kérdezte Tomlinson.
Nem is olyan hülye a srác, nem igaz? Végtére is tiszt. Az ember joggal várja tőlük, hogy időnként vágjon az eszük.
– Egyszer minden verseny véget ér, uram! Mindig van egy győztes és mindig van egy vesztes – magyarázta Oreza. Remélte, hogy ezt a barátja is megértené. Előkotort az ingzsebéből egy cigarettát, és miközben bal kézzel rágyújtott, jobbal – szinte ujjheggyel – a kormányt navigálta, finom mozdulatokkal, nagy rutinnal reagálva a vízfelület legapróbb fodrozódására. Húsz percet mondott Tomlinsonnak. Pesszimista volt. Biztos volt benne, hogy ennél sokkal előbb meglesz.
Oreza ismét végigpásztázta a vizet. Rengeteg hajó kint volt. Többségük befelé tartott, de egyiknek se tűnt fel a furcsa küzdelem. Az őrnaszád nem tette ki a rendőr villogót. Oreza nem szerette, úgy vélte, sérti a szakma becsületét.
Ha az Egyesült Államok Parti Őrségének őrnaszádja melléd ér, nincs szükség rendőrségi villogóra, vallotta. Ez a verseny amúgy se nyilvános viadal, és eleve csak a profik látják és értik. A nézők csak elrontják a dolgot, és elvonják a versenyről a küzdő felek figyelmét.
Nagyjából a teherhajó közepénél tartott. Portagee bekapta a horgot... ahogy kell, jegyezte meg magában Kelly. Sajnos a fickó pokolian érti a dolgát. Még egy kilométer és melléje ér, ami nullára csökkenti Kelly esélyeit. De már megvolt a terve. Már látta feltűnni a teherhajó bulbaorrát. Egy matróz a hídon állt. Pont úgy, mint amikor Pammel volt azon az első napon. Ahogy az emlék előtört, gyomra pillanatra összeszorult. Milyen rég volt már! És mi minden történt azóta! Vajon helyesen vagy helytelenül cselekedett? Ki fogja megítélni? Kelly megrázta a fejét. Istenre bízza. Most először hátrapillantott, hogy felmérje a távolságot. Már pokoli közel volt.
A tizenkét és fél méteres őrhajó a farán ült, orrát jó tizenöt fokban megemelve tört utat magának a csapdosó hullámokon. A nagy vízkiszorítású, mély merülésű hajótest húszfokos ívben hintázott. Oreza mesterien irányította. Csakúgy, mint a menekülő jacht kormányosa, aki minden szakértelmét és tapasztalatát latba vetve próbálta kipréselni motorjából az utolsó lóerőt. De Portagee hajója sajnos többre képes, ezt Kellynek be kellett látnia.
Oreza ekkor látta meg a pasas arcát, amikor az először hátrafordult.
Itt az idő, barátom! Gyerünk, fejezzük be tisztességgel! Talán szerencséd lesz, egy idő után kijöhetsz, és újra barátok lehetünk!
– Gyerünk, kapcsolj vissza és térj ki jobbra! – sugalmazta Oreza. Szinte észre se vette, hogy hangosan kimondta. Társai pont ugyanezt gondolták, és örültek, hogy agyuk a kapitányukéval egy rugóra jár. Alig félórás üldözés volt, de erre a sztorira egész életükben emlékezni fognak.
A pasas ismét hátrafordult. Oreza alig fél hajóhossznyival volt lemaradva, a jacht nevét is könnyedén le tudta olvasni. Nincs értelme az utolsó méterig feszíteni. Azzal elrontaná a versenyt. Hitvány kicsinyesség volna a részéről, ami nem való a tengerre. Ez a vitorlásversenyekre való, profikhoz nem méltó.
Ekkor Kelly váratlan húzással állt elő. Orezának tűnt fel legelőbb. Méregette a távolságot, egyszer, kétszer, majd harmadszor is, de sehogy se tetszett neki, amit lát. Gyorsan a rádióért nyúlt.
– Meg ne próbáld! – kiáltotta a parti őr a „GUARD” frekvencián.
– Mit? – kérdezett vissza Tomlinson.
Meg ne próbáld! – feszengett Oreza. Hirtelen egyedül maradt. Olvasta a másik gondolatát, és minden idegszálával hevesen tiltakozott. Ez így nem méltó befejezés. Hol marad a büszkeség?
Kelly a teherhajó habzó orrtőkéjét figyelte, és finoman jobbra engedte a kormányt, majd amikor elérkezettnek látta az időt, kitérítette a lapátot. A rádió recsegve visított. Portagee volt az, Kelly örült, hogy hallja a hangját. Micsoda remek fickó! Hiányozni fog!
A durva forduló és a hegyként tornyosuló orrhullám együttes erejétől a Springer hirtelen jobbra billent. Kelly bal kézzel a kormányt tartotta, míg jobbal a búvárpalack után nyúlt, melyre előzőleg hat súlyövet erősített. A Springer kilencven fokkal bedőlt. Jézusom, futott át Kelly agyán, nem ellenőriztem a mélységet. Mi van, ha a víz nem elég mély? Ó, Istenem... ó, Pam....
A jacht élesen balra fordult. Oreza alig száz méterről nézte, de akár egy kilométerre is lehetett volna, olyan szörnyű volt. Már azelőtt látta, mi fog történni, hogy az valóban bekövetkezett volna: a vészesen jobbra billenő jacht, a hullámokra merőlegesen, felült a teherhajó magasba törő orrhullámára, és fejreálit. A fehér hajótest szemvillanás alatt eltűnt a monstrum tajtékzó orrtőkéje alatt...
Nem méltó halál egy tengerésznek.
Négy Egy Bravo azonnal visszavett a sebességéből, vadul imbolygott az előtte levő hajó nyomdokvizében. A teherhajó is rögtön megállt, de ehhez neki jó három kilométer kellett. Oreza átbukdácsolt a roncson. Keresőlámpák tűntek föl, a parti őrség tagjai gyászosan meredtek a kezdődő sötétségbe.
– Parti Őrség Négy Egyes, Parti őrség Négy Egyes, itt a haditengerészet vitorlása bal kéz felől. Segíthetünk? Vége.
– Köszönjük, több szem többet lát! Hányan vannak a fedélzeten?
– Két admirális, jómagam expilóta vagyok, ha ez segít.
– Csatlakozzon, uram!
Még életben volt. Ez legalább olyan meglepetés volt Kelly számára, amilyen meglepetés Oreza számára lett volna. A víz ezen a ponton elég mély volt ahhoz, hogy pillanatok alatt huszonegy méterre süllyedjen. A feje fölött elhaladó hajó vad turbulenciájában nagy nehezen a mellkasára szíjazza a palackot, majd próbált kitérni az elmerülő motorok és más súlyos alkatrészek útjából, melyek egy perce még egy drága jacht részeit képezték. Csak két-három perc múlva fogadta el azt a tényt, hogy túlélte a vízpróbát. Jobban belegondolva nem nagyon értette, hogy lehetett olyan őrült, hogy vállalta, de most az egyszer szükségét érezte annak, hogy az életét egy magasabb rendű erő ítéletére bízza, készen arra, hogy viselje a következményeit, bármi legyen is az. Az ítélet életben hagyta. Kelet felé pillantva látta az őrnaszád testét... nyugatabbra pedig egy vitorlás karcsúbb vonalát. Hála Istennek a megfelelőét. Leoldott négy súlyövet, és megpróbált odaúszni hozzá. Nehézkesen ment, hiszen a palack fordítva volt rajta.
Nem sokkal a szélirányba álló vitorlás mögött bukkant felszínre, elég közel ahhoz, hogy a nevét is le tudja olvasni. Ismét alámerült, és egy perc múlva a nyolcméteres hajótest bal oldalán bukkant elő.
– Üdv!
– Jézusom... maga az? – kérdezte Maxwell.
– Azt hiszem. Bár, nem egészen. – Kinyújtotta a karját.
A haditengerészeti repülés doyenje kihajolt, és a fedélzetre húzta a horzsolásoktól és zúzódásoktól tépázott testet.
Négy Egyes, itt a Navy vitorlása, maguktól nyugatra... sajnos nem túl jók a kilátásaink.
– Attól tartok, igazuk van. Ha akarják, nyugodtan abbahagyhatják a keresést. Mi még maradunk egy darabig – felelte Oreza. Így is szép gesztus volt a részükről, hogy három óráig együtt pásztázták velük a vizet. Elismerésre méltó segítség két admirálistól. Ráadásul a vitorlást is egész flottul kezelték. Volt idő, amikor biztos megjegyzést tett volna a hajóstudományukra. De ez az idő elmúlt. Oreza és a Négy Egy Bravo legénysége egész éjjel folytatta a kutatást, de csak roncsokat talált.
Bár a sajtó nagy feneket kerített az ügynek, az újságban megjelenteknek nem sok teteje volt. Mark Charon nyomozóhadnagy, aki egy korábbi lövöldözéses ügy miatt éppen fizetett szabadságát töltötte, egy nyom után kutatva saját szabadidejében egy droglaborra bukkant, majd az ott kialakult tűzpárbajban – miután két nagystílű kábítószercsempészt is lelőtt – szolgálatteljesítés közben életét vesztette. Ezzel egy időben három fiatal nő szökött meg, akik az egyik lelőtt dílert egy különösen brutális gyilkosság elkövetőjeként azonosították, ami megmagyarázhatja Charon heroikus buzgalmát. A rendőrségi tudósítók szerint a hadnagynak köszönhetően maximálisan megnyugtató módon került pont egy sor eleddig megoldatlan ügy végére. A lap a hatodik oldalon egy kurta gúnyiratot is közölt egy friss hajóbalesetről.
Három nappal később Ryan hadnagy hívást kapott egy St. Louis-i ügyintézőtől, aki arról tájékoztatta, hogy a keresett aktát visszahozták, bár azt nem áll módjában megmondani, hogy kicsoda. Ryan megköszönte a hölgy kedvességét, de mivel addigra egy sor másikkal együtt már ezt az ügyet is lezárta, meg se próbálta kikérni John Kelly aktáját az FBI központi nyilvántartójából. Így Robert Ritter hiába cserélte ki az ujjlenyomatát egy olyan személyére, aki valószínűleg soha többé nem tér vissza az Egyesült Államokba.
Az egyetlen elvarratlan szál, ami roppantmód aggasztotta Rittert, egy telefonhívás volt. De végül is még a bűnözőknek is joguk van egyet telefonálni, és Ritter semmiképp nem akart akadályt emelni Clark elé egy ilyen fontos ügyben. Öt hónappal később Sandra O'Toole felmondott a Johns Hopkins Kórházban, és Virginia atlanti-óceáni partvidékére költözött, ahol egy bizonyos Samuel Rosen professzor ragyogó ajánlásának köszönhetően egy oktatókórházban egy teljes részleget kapott.

Utószó
1973. február 12.
Megtiszteltetésnek vesszük, hogy nehéz körülmények között is a hazánkat szolgálhatjuk! – jelentette ki Jeremiah Denton kapitány a Clark Légi Támaszpont emelvényén elmondott harmincnégy szavas, rövid beszédében, melyet az alábbi szavakkal zárt: Isten áldja Amerikát!
– Ehhez mit szólnak? - tolmácsolta a kiküldött tudósító. – Denton kapitány mögött Robin Zachariast, a Légierő ezredesét láthatják. Az ezredes egyike annak az ötvenhárom hadifogolynak, akikről egészen mostanáig semmit sem tudtunk...
John Clark nem hallgatta végig a többit. A felesége hálószobai komódján levő tévékészülékre meredt, teljesen belefeledkezve a képrenyőn megelevenedő arcba, akihez, bár most a fél világ választotta el őket, nem is olyan rég mind testben, mind lélekben egészen közel volt. Nézte, ahogy a férfi öt év távollét után megöleli a feleségét. Látta az asszony fájdalomba őszült arcát, amely most a halottnak hitt férj iránti szeretettől újra kivirágzott. Kelly maga is megkönnyezte azt a túláradó örömöt, amely a legnagyobb fájdalmat is képes volt felülírni. Olyan erősen szorította a felesége kezét, hogy szinte fajt szegénynek, miközben Sandy a pocakjára tette a másikat, hogy ő is érezze, ahogy leendő elsőszülött gyermekük mocorog. Hirtelen megcsörrent a telefon. Amíg Kelly meg nem hallotta a hívó hangját, mérges volt, hogy megzavarták ezt a szép pillanatot.
– Remélem, büszke magára, John! – mondta Dutch Maxwell. – Mind a huszat visszakaptuk. Gondoltam, szólok, hátha lemaradt róla. Maga nélkül nem sikerülhetett volna!
– Köszönöm, uram! – Clark letette a kagylót. Nem tudta, mit mondhatna még.
– Ki volt az? – kérdezte Sandy, a pocakján tartva a férfi kezét.
– Egy barát – felelte Clark. Megtörölte a szemét, és odafordult, hogy megcsókolja a feleségét. – Egy másik életből.